Zāns Timotejs

Zvaigzņu kari-2. Tumšais spēks atgriežas

Timotejs Zāns

Zvaigzņu Kari II gramata Tumšais Spēks Atgriežas

1. nodala

Zvaigzne, kas mirdzēja tieši priekšā, līdzinājās dzeltenoranžai marmora lodītei. Tās spilgtumu mazināja attālums un skatulūkas automātiskie saules atstarotāji. Zvaigznes kosmiskās telpas melnumā ap posteni un pašu kosmosa kuģi zaigoja kā žilbinoši baltu punktiņu spiets. Tieši zem kuģa, Mirkras Lielā Ziemeļu Meža rietumos, ausa gaisma.

Tā būs pēdējā rītausma, ko šeit piedzīvos šī meža iemītnieki.

Stāvēdams pie vienas no Impērijas zvaigžņu iznīcinātāja Himēra sānu tilta skatulūkām, kapteinis Pelleons noskatījās, kā izplūdusī terminatora [1] līnija slīd aizvien tuvāk mērķzonai uz planētas tur, lejā. Pirms desmit minūtēm sauszemes karaspēks, kas ielenca mērķi, ziņoja, ka atrodas kaujas gatavībā. Pati Himēra jau pirms pusotras stundas bija ieņēmusi blokādes pozīciju. Vienīgais, kā šobrīd pietrūka, bija pavēle doties uzbrukumā.

Gausi, gandrīz zagšus, Pelleons pagrieza galvu par pāris centimetriem sāņus. Viņam aiz muguras labajā pusē savā komandpostenī sēdēja dižadmirālis Trouns. Viņa zilādainajā sejā nebija nekādas izteiksmes, kvēlojošās, sarkanās acis nenovērsdamās raudzījās uz situācijas novērtējuma izdrukām, kas bija apvijušās ap viņa krēslu. Kopš tā brīža, kad pienāca pēdējās sauszemes karaspēka vienības ziņojums, viņš nebija nedz pakustējies, nedz runājis. Pelleons manīja, ka tilta komanda sāk kļūt nemierīga.

Pelleons pats jau sen bija pārstājis šaubīties par Trouna rīcības pareizību. Nelaiķa imperators bija Trounu vērtējis gana augstu, lai ieceltu viņu par vienu no saviem divpadsmit dižadmirāļiem tas liecināja, ka valdnieks šim vīram uzticējās, neraugoties uz saviem aizspriedumiem pret būtnēm, kas nebija gluži cilvēciskas izcelsmes. Bija pagājis gads, kopš Trouns uzņēmās Himēras komandiera pienākumus un sāka pārveidot Impērijas gaisa floti, un Pelleons pa šo laiku bija piedzīvojis ne vienu vien dižadmirāļa ģenialitātes izpausmi. Lai kāds bija iemesls aizkavēt uzbrukumu, Pelleons zināja, ka tas ir pamatots.

Tikpat gausi kā bija novērsies, viņš atkal pagriezās pret novērošanas posteni. Bet viņa kustības acīm redzami nebija palikušas nepamanītas.

Jums ir kāds jautājums, kaptein? caur kluso sarunu dūkoņu izlauzās Trouna gludi modulētā balss.

Nē, ser, Pelleons apgalvoja, atkal pagriezies ar seju pret komandieri.

Kvēlojošās acis kādu mirkli viņu pētīja, un Pelleons neapzināti sagatavoja sevi pārmetumam vai pat kaut kam ļaunākam. Bet Pelleons joprojām mēdza aizmirst, ka Trounam nepiemīt lorda Darta Veidera leģendārās un letālās dusmas.

Jūs varbūt prātojat, kāpēc mēs vēl aizvien neesam uzbrukuši? dižadmirālis tikpat pieklājīgā tonī apvaicājās.

Jā, ser, atzinās Pelleons. Šķiet, ka viss mūsu karaspēks ir jau ieņēmis kau jas pozīcijas.

Karaspēks jā, Trouns piekrita. Bet ne novērotāji, ko aizsūtīju uz Hiljardsitiju.

Pelleons samirkšķināja acis.

Uz Hiljardsitiju?

Jā. Man nelikās ticami, ka tik viltīgs vīrs kā Talons Kards varētu izveidot bāzi meža vidū, neizveidojot drošības sakarus ar pārējiem, kas atrodas ārpus bāzes teritorijas. Hiljardsitiju atrodas pārāk tālu no Karda bāzes, lai kāds no tās iedzīvotājiem varētu kļūt par tiešu mūsu uzbrukuma liecinieku. Tādējādi, ja pilsētā tiks novērota pēkšņa rosība, būs skaidrs, ka pastāv kāda vēl smalkāka sakaru līnija. Tas ļaus mums atklāt Karda sakarniekus, un mēs varēsim sākt viņu ilglaicīgu novērošanu. Galu galā viņi aizvedīs mūs pie Karda.

Jā, ser, Pelleons teica, un viņa pierē ievilkās rieva. Tātad jūs nedomājat, ka izdosies sagūstīt kādu no Karda ļaudīm?

Dižadmirāļa smaids izdzisa.

Gluži pretēji. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mūsu karaspēks atradīs bāzi tukšu un pamestu.

Pelleons no novērošanas posteņa pameta skatienu uz leju, uz daļēji apgaismoto planētu.

Tādā gadījumā, ser… kāpēc mēs tai uzbrūkam?

Trīs iemeslu dēļ, kaptein. Pirmkārt, pat tādi vīri kā Talons Kards reizēm pieļauj kļūdas. Var gadīties, ka evakuācijas steigā viņš atstāj bāzē kādu nozīmīgu informācijas drumslu. Otrkārt, kā jau es teicu, uzbrukums bāzei var atklāt mums viņa sakarniekus Hiljardsitijā. Un, treškārt, tas dos mūsu sauszemes karaspēkam kaujas pieredzi, kas tam ir ļoti nepieciešama.

Kvēlojošās acis ieurbās Pelleona sejā.

Nekad neaizmirstiet, kaptein, ka mūsu mērķis vairs nav tikai nožēlojama miera traucēšana arjergardā, ar ko nodarbojāmies pēdējos piecus gadus. Tagad, kad esam ieguvuši Tantisa kalnu un mūsu nelaiķa imperatora Spertija cilindru kolekciju, iniciatīva atkal ir mūsu rokās. Ļoti drīz mēs sāksim atgūt no dumpiniekiem vienu planētu pēc otras, un šim nolūkam mums būs nepieciešama armija, kas ir tikpat labi sagatavota kā gaisa flotes virsnieki un komanda.

Sapratu, admirāl, sacīja Pelleons.

Labi.

Trouna skatiens noslīdēja pie displejiem.

Ir laiks. Dodiet zīmi ģenerālim Kovelam, ka viņš var sākt.

Jā, ser, atsaucās Pelleons un atgriezās no novērošanas posteņa pie savas pults.

Viņš ātri pārskatīja izdrukas un nospieda saziņas aparāta iedarbināšanas taustiņu, vienlaikus ar acu kaktiņu manīdams, ka Trouns pie savas pults dara to pašu. Nosūta kādu slepenu ziņu saviem spiegiem Hiljardsitijā?

Runā Himēra, Pelleons teica. Sāciet uzbrukumu.

Sapratu, Himēra, ģenerālis Kovels sacīja nelielajā saziņas aparātā, kas bija piestiprināts pie viņa ķiveres.

Ģenerālim bija jāuzmanās, lai viņa balsī nevarētu saklausīt kluso nepatiku, ko viņš iekšēji juta. Tas bija tipiski tipiski un līdz riebumam iepriekš paredzams. Tu šaudies šurpu turpu kā jucis, lai nogādātu karaspēku un kaujas ierīces norādītajā vietā, tu esi gatavs cīņai… un tad tev jāstāv un jāgaida, kad tie gaisa flotes vīzdeguņi nevainojami spodrajos formas tērpos savos skaistajos, tīrajos gaisa kuģos sēdēdami, beigs malkot tēju un beidzot papūlēsies dot pavēli, lai tu varētu sākt rīkoties.

Nu ko iekārtojieties ērtāk, viņš sardoniski nodomāja, paraudzījies uz zvaigžņu iznīcinātāju sev virs galvas. Neatkarīgi no tā, vai dižadmirāli Trounu interesēja kaujas patiesais iznākums vai arī viņš tikai gribēja sarīkot uzmundrinošu šovu, karaspēks neliks viņam vilties. Pastiepis roku līdz panelim sev priekšā, ģenerālis ieslēdza komandrāciju.

Ģenerālis Kovels visām vienībām: atļauja saņemta. Uz priekšu.

Atskanēja apstiprinājumi, ka pavēle dzirdēta un saprasta. Nodrebēja tērauda klājs, un milzīgais pašgājējs AT-AT devās ceļā, ar maldinošu neveiklību lauzdamies cauri mežam uz nometni, kas atradās kādu kilometru tālāk. Laiku pa laikam caur novērošanas posteņa bruņustiklu varēja saskatīt, ka AT-AT pa priekšu traucas divi AT-STizlūkpašgājēji, kas meklē ienaidnieka slēpņus vai maskētas mīnas. No tamlīdzīgiem, gluži veltīgiem pūliņiem Kardam gan nekāds labums nebūtu. Gadu gaitā, kalpojot impērijai, Kovels bija vadījis simtiem uzbrukumus un ļoti labi zināja, ko spēj viņa komandētās kaujas ierīces.

Zem novērošanas posteņa bija ieslēgts hologrāfiskais taktikas displejs. Tas līdzinājās dekoratīvam šķīvim mirguļojošās sarkanās, baltās un zaļās uguntiņas rādīja, kur atrodas Kovela AT-AT, AT-ST kaujas mašīnas un lidojošās izlūkierīces. Tās bija novietotas visapkārt Karda nometnei, un loks paredzētajā kārtībā savilkās aizvien ciešāk.

Kaujas ierīču virzīšanās kārtība bija laba, bet ne nevainojama. Ziemeļu flangā AT-AT un tā atbalsta mašīnas ievērojami atpalika no pārējās bruņotās cilpas.

Vienība numur divi, paātriniet gaitu, ģenerālis sacīja komandrācijas mikrofonā.

Cenšamies, ser, atsaucās tāla, metāliska balss, ko slāpēja Mirkras bagātīgā, metalizētā augu valsts. Esam iekļuvuši biezā vīnstīgu mudžeklī, tas palēnina mūsu izlūkpašgājēju virzīšanos uz priekšu.

Vai tas rada traucējumus arī AT-AT gaitai?

Nē, ser, bet es gribēju saglabāt flanga vienotību…

Paraugsaskaņotībai nav nekādas vainas akadēmijas manevros, major, Kovels viņu pārtrauca. Bet tas nav jāizvirza par pašmērķi, kad tiek īstenots visaptverošs kaujas plāns. Ja AT-ST ierīces netiek jums līdzi, atstājiet tās sev aiz muguras.

Jā, ser.

Kovels pārtrauca sakarus, nicīgi nošņaukādamies. Vismaz vienā ziņā dižadmirālim bija taisnība: lai patiesi atbilstu impērijas standartiem, karaspēkam bija nepieciešama krietni lielāka kaujas pieredze. Bet izejmateriāls nebija slikts. Kovels noskatījās, kā pārkārtojas ziemeļu flangs lidojošās izlūkierīces traucās uz priekšu, lai ieņemtu AT-ST'u agrākās pozīcijas, bet AT-ST'i atpalika un veidoja ierindu arjergardā.

Atskanēja enerģijas sensora brīdinājuma signāls viņi tuvojās nometnei.

Stāvoklis? viņš īsi noprasīja savai komandai.

Visi ieroči pielādēti un kaujas gatavībā, ziņoja artilērists, raudzīdamies mērķēšanas displejos.

Nekādu pretošanās pazīmju nedz aktīvu, nedz pasīvu, piebilda novērotājs.

Saglabājiet modrību, Kovels pavēlēja, atkal ieslēgdams komandrāciju.Visām vienībām: dodieties iekšā.

Vēl pēdējo reizi nobrakšķēja biezoknis, un AT-AT izlauzās klajumā.

Tas bija iespaidīgs skats. No visām četrām klajā lauka pusēm, gandrīz nevainojamā parādes saskaņotībā, pirmsausmas pustumsā no meža iznira pārējās trīs AT-AT kaujas ierīces, AT-ST'i un lidojošās izlūkierīces, kas bija drūzmējušās ap to kājām, vēdekļveidā ātri izklīda uz visām pusēm, ielencot tumšās ēkas.

Kovels uzmeta ašu, bet uzmanīgu skatienu sensoriem. Divi enerģijas avoti joprojām darbojās, viens centrālajā ēkā, otrs kādā no nomaļajām, barakveidigajām būvēm. Nekas neliecināja, ka darbotos sensori, ieroči vai enerģijas lauki. Dzīvības veidu analizētājs veica savus sarežģītos aprēķinus un secināja, ka nomaļajās ēkās dzīvības nav.

Turpretim lielajā centrālajā ēkā…

Esmu saņēmis apmēram divdesmit norādes, ka galvenajā ēkā ir dzīvības pazīmes, ģenerāl, ziņoja AT-AT numur četri komandieris. Visas centrālajā nodalījumā.

Tomēr nav nekādu norādījumu, ka tie būtu cilvēki, nočukstēja Kovela novērotājs.

Varbūt viņi atrodas aizsegā, noņurdēja Kovels, vērodams apkārtni caur novērošanas posteņa logu.

Nometnē joprojām nebija manāma nekāda kustība.

Noskaidrosim, kas tur ir. Triecienvienlba, uz priekšu.

Lidojošās izlūkierīces atvēra savas aizmugures lūkas, un no katras nāca ārā astoņu viru vienība viņi lēca zemē, turēdami lāzeršautenes cieši piespiestas pie krūtīm, ko klāja kaujas bruņas. Puse katras vienības ieņēma aizmugures atbalsta pozīciju daļēji paslēpušies aiz savas izlūkierīces, šie viri nomērķēja šaujamos uz nometnes pusi, kamēr vienības otra puse skrēja pāri klajajam laukam uz ārmalas ēkām un nojumēm. Tur šie viri ieņēma piesegšanas pozīciju, ļaujot līdzīgu pārvietošanos veikt aizmugurē palikušajiem biedriem. Tā bija pirms daudziem gadsimtiem izstrādāta militārā taktika, kas tika izpildīta ar iesācējiem raksturīgo pārspīlēto precizitāti, kā Kovels to jau bija paredzējis. Tomēr izejmateriāls savu bija paveicis viņi bija tur.

Karavīri turpināja šo vardes lēcienam līdzīgo pārskrējienu, tuvodamies galvenajai ēkai. No ielenkuma apļa atdalījās nelielas grupas virzoties garām, tās pārbaudīja katru no ārmalas ēkām. Priekšējās vienības vīri sasniedza galveno ēku, spožs uzliesmojums apgaismoja mežu tajā brīdī, kad viņi ielauzās pa durvīm. Izveidojās mazliet neveikla drūzmēšanās, kad pārējās vienības viņiem sekoja.

Un tad iestājās klusums.

Tas turpinājās vairākas minūtes. Tikai paretam klusumu pārtrauca vienību komandieru pavēles. Kovels klausījās, vērodams sensorus… un beidzot atskanēja ziņojums.

Ģenerāli Kovel, runā leitnants Berss. Mēs esam pārbaudījuši mērķzonu, ser. Te neviena nav.

Kovels pamāja.

Ļoti labi, leitnant. Kā tur izskatās?

It kā viņi no šejienes būtu aizgājuši steigā, ser, leitnants atbildēja. Atstājuši diezgan daudz mantu, bet šķiet, ka tie visi ir nekam nederīgi krāmi.

To noskaidros izpētes komanda, Kovels Bersam sacīja. Vai ir maskētu minu vai citu nepatīkamu pārsteigumu pazīmes?

Nekā tamlīdzīga, ser. Ak, un tie dzīvības veidi, ko mēs uztvērām, izrādījās garspalvainie dzīvnieki, kas mitinās cauri jumtam augošajā kokā.

Kovels atkal pamāja. Isalamiri, šķiet, tā šos dzīvniekus sauca. Trouns jau pāris mēnešus izrādīja lielu interesi par šiem muļķa radījumiem, bet Kovels nevarēja iedomāties, kāds karadarbībai no tiem varētu būt labums. Viņš pieņēma, ka flotes ļaudis galu galā atklās viņam šo dižo noslēpumu.

Izvietojiet aizsardzības spēkus pēc modeļa „medus kāre", Kovels pavēlēja leitnantam. Kad esat gatavi, dodiet signālu izpētes komandai. Un iekārtojieties ērti. Dižadmirālis vēlas, lai šī vieta tiktu izjaukta pa sastāvdaļām, un tieši to mēs arī darīsim.

Labi, ģenerāl, sacīja balss, ko gandrīz nevarēja saklausīt, par spīti spēcīgajam pastiprinājumam un blakustrokšņu attīrīšanai, ko veica dators. Turpiniet demontēšanu.

Sēdēdama pie Mežonīgā Kurdu stūres, Mara Džeida pagriezās, lai uzlūkotu vīrieti, kas stāvēja viņai aiz muguras.

Domāju, ka viss ir beidzies, viņa teica.

Pirmajā mirkli šķita, ka Talons Kards nav viņas

sacīto dzirdējis. Viņš gluži vienkārši stāvēja, raudzīdamies caur skatulūku uz tālo planētu niecīgu zilibaltu pusmēnesi, ko varēja saskatīt pāri tā asteroīda robotajai malai, aiz kura bija novietojies Mežonīgais Kurds. Mara jau grasījās atkārtot savu piezīmi, kad Kards sakustējās.

Jā, viņš teica, un mierīgajā balsī nebija ne vēsts no tām emocijām, kas viņam tobrīd acīmredzot bija jājūt. Es arī tā domāju.

Mara pārmija skatienu ar Eivzu, kas sēdēja pie otrā pilota pults, tad atkal paskatijās uz Kardu.

Vai mums tagad nevajadzētu doties ceļā? viņa ierosināja.

Kards dziļi ievilka elpu… un, viņu vērodama, Mara notvēra viņa sejas izteiksmē pazibam to, ko Mirkras bāze viņam bija nozīmējusi. Tā bija vairāk nekā tikai bāze vien, tās bija bijušas viņa mājas.

Mara ar pūlēm apspieda šo domu. Tātad Kards bija zaudējis mājas. Liela muiža. Viņa savas dzīves laikā bija zaudējusi daudz vairāk un bija itin labi izdzīvojusi. Viņš tiks tam pāri.

Es jautāju, vai mums nevajadzētu doties ceļā.

Es dzirdēju, ko tu teici, Kards sacīja, un emociju dzirksts viņa mazliet sardoniskajā sejā atkal nodzisa. Domāju, ka mums varbūt vajadzētu nedaudz pagaidīt. Paskatīties, vai neesam atraduši kaut ko tādu, kas varētu norādīt uz mūsu Riši bāzi.

Mara atkal saskatījās ar Eivzu.

Mēs visu pamatīgi pārbaudījām, Eivzs teica. Nedomāju, ka Riši bija kaut kur pieminēta, ja neskaita galveno datoru, un tas tika aizvests kopā ar pirmajiem aizbraucējiem.

Piekrītu, sacīja Kards. Vai esi gatavs par šo apgalvojumu likt galvu ķīlā?

Eivzs sašķieba lūpas.

Ne gluži.

Es arī ne. Tāpēc mēs gaidām.

Un ja nu viņi mūs pamana, ko tad? neatlaidās Mara. Slēpšanās aiz asteroīdiem ir vecs paņēmiens.

Viņi mūs nepamanīs, klusi un pārliecināti teica Kards. Patiesību sakot, es šaubos, vai tāda iespēja viņiem vispār ienāks prātā. Vidusmēra cilvēks, bēgot no tādiem kā dižadmirālis Trouns, apstājas tikai tad, ja aizbēdzis daudz tālāk, nekā patlaban atrodamies mēs.

Vai esi gatavs par šo apgalvojumu likt galvu ķīlā, Mara īgni nodomāja. Bet šo piezīmi viņa paturēja pie sevis. Iespējams, ka viņam bija taisnība, un, lai būtu kā būdams, ja Himēra vai jebkurš cits tās pavadoņkuģis virzītos uz Mežonīgā Karda pusi, viņi bez jebkādām grūtībām iedarbinātu dzinējus un labu bridi pirms uzbrukuma jau būtu aiztraukušies prom ar gaismas ātrumu.

Loģika un taktika šķita skaidras un saprotamas. Bet Marai tomēr kaut kas nedeva mieru. Kaut kāda nelāga sajūta par visu notiekošo.

Sakodusi zobus, viņa noregulēja kuģa sensorus uz visaugstāko jutīguma pakāpi un vēlreiz pārliecinājās, ka noteiktās darbības, kas jāveic pirms dzinēja iedarbināšanas, ir izpildītas un dzinēju var jebkurā brīdī ieslēgt. Un tad viņa iekārtojās ērtāk un turpināja gaidīt.

Izpētes komanda darbojās ātri, lietpratīgi un pamatīgi. Viņiem bija vajadzīgs tikai mazliet vairāk par pusstundu, lai sniegtu izsmeļošus ziņojumus.

Tā, tas arī ir viss.

Pelleons saviebās, vērodams uz ekrāna negatīvos ziņojumus. Labs treniņš sauszemes karaspēkam, bet citādi šis pasākums bija izrādījies pilnīgi nelietderīgs.

Ja vien jūsu novērotāji nav pamanījuši kaut kādu reakciju Hiljardsitijā, viņš piebilda, pagriezies ar seju pret Trounu.

Dižadmirāļa sarkanās, kvēlojošās acis bija pievērstas displejiem.

Patiesību sakot, bija manāma neliela sakustēšanās, viņš sacīja. Tā aprāvās, pat lāgā nesākusies, bet domāju, ka norāde bija pietiekami skaidra.

Nu ko tas vismaz bija kaut kas noderīgs.

Jā, ser. Vai lai dodu pavēli sagatavot ilgdarbības novērošanas komandu, kam jādarbojas uz zemes?

Pacietību, kaptein, teica Trouns. Galu galā tas varbūt nemaz nebūs nepieciešams. Ieslēdziet vidēja attāluma attēlu un pastāstiet man, ko redzat.

Pelleons pagriezās atpakaļ pret savu pulti un nospieda atbilstošos taustiņus. Redzama, protams, bija pati Mirkra un parastais aizsargmākonis ap Himēru. Vienīgais, kas vēl šādā attālumā varēja saskatīt…

Jums prātā ir tas mazais asteroīds tur, tālāk?

Tieši tā, Trouns pamāja ar galvu. Tam nepiemīt nekas ievērības cienīgs, vai ne? Nē, nevajag koncentrēt uz to sensora uztvērēju.

Dižadmirālis izteica brīdinošo piebildi, pirms Pelleonam bija ienākusi galvā doma par tamlīdzīgu darbību.

Mēs taču negribam priekšlaikus iztramdīt savu medījumu, vai ne?

Savu medījumu? Pelleons atkārtoja, vēlreiz sarauktu pieri ieskatīdamies sensora datos.

Ierastā asteroīda izpēte ar sensoru, kas bija veikta pirms trim stundām, deva noliedzošus rādījumus, un kopš tā brīža nekas nebūtu varējis uz asteroīda uzrasties, paliekot attiecīgo ierīču nepamanīts.

Visu cieņu, ser. bet neredzu ne mazāko norādījumu, ka tur kaut kas būtu.

Es arī ne, piekrita Trouns. Bet tas ir vienīgais lielākais aizsegs, kas pieejams apmēram desmit miljonu kilometru rādiusā ap Mirkru. Patiesi, nav nevienas citas vietas, no kuras Kards varētu vērot mūsu operāciju.

Pelleons savilka lūpas urskulī.

Atļaujiet, admirāl, šaubīties. Kards taču nav tāds muļķis, lai gluži vienkārši sēdētu un gaidītu mūs ierodamies.

Kvēlojošās, sarkanās acis tikko jaušami savilkās šaurākas.

Jūs aizmirstat, kaptein, Trouns klusi sacīja, ka es ar to vīru esmu ticies. Vēl svarīgāk ir tas, ka esmu redzējis viņa mākslas darbu kolekciju.

Viņš atkal pievērsās displejiem.

Nē, viņš ir tur. Esmu par to pārliecināts. Talons Kards ir ne tikai kontrabandists. Varbūt kontrabandai viņa dzīvē vispār ir otršķirīga loma. Karda patiesā aizraušanās ir nevis preces vai nauda, bet gan informācija. Par visu vairāk šajā galaktikā viņš alkst pēc zināšanām… un zināšanas par to, ko mēs esam vai neesam šeit atraduši, viņam ir pārāk vērtīgas, lai viņš atteiktos no iespējas tās iegūt.

Pelleons pētīja dižadmirāļa profilu. Pēc viņa domām, nule dzirdētais bija ne visai pārliecinošs loģikas lēciens. Bet viņš bija pārāk bieži piedzīvojis daudzu tamlīdzīgu lēcienu apstiprināšanos, lai šo vienu neuztvertu nopietni.

Vai lai dodu kaujas eskadronam pavēli izpētīt asteroīdu, ser?

Kā jau teicu, kaptein, esiet pacietīgs, sacīja Trouns. Pat iedarbinājis pretsensoru iekārtu un izslēdzis visus dzinējus, viņš būs gādājis, lai viņa kuģis var uzņemt jaudu un aizlaisties, iekams to sasniedz jebkādi uzbrucēji.

Viņš uzsmaidīja Pelleonam.

Vai, pareizāk sakot, uzbrucēji no Himēras.

Pie Pelleona atgriezās kāda noklīdusi doma. Viņš atcerējās: Trouns sniedzās pēc mikrofona tieši tajā brīdī, kad Pelleons deva sauszemes karaspēkam pavēli sākt uzbrukumu.

Jūs nosūtījāt ziņu pārējai flotei, viņš teica. Vienlaikus ar manu pavēli par uzbrukumu lai nomaskētu pārraidi.

Trouna zilimelnās uzacis savilkās mazliet uz augšu.

Ļoti labi, kaptein. Nudien, ļoti labi.

Pelleons juta vaigos iesitamies karstumu. Dižadmirālis reti kad izteica komplimentus.

Pateicos, ser.

Trouns pamāja.

Varu precizēt ziņa tika nosūtīta tikai vienam kuģim, Piespiedējam. Tas ieradīsies apmēram pēc desmit minūtēm. Un tad…

Viņa acis iemirdzējās.

… mēs redzēsim, cik pareizi esmu izpratis Kardu.

Mežonīgā Karda komandtiltiņa displeju ekrānos sāka parādīties izpētes komandas ziņojumi.

Neliekas, ka viņi būtu kaut ko atraduši, Eivzs piezīmēja.

Kā jau tu teici, mēs bijām pietiekami piesardzīgi, Mara viņam atgādināja, tikko dzirdēdama pati savus vārdus.

Nemiers, kas kņudēja viņas zemapziņā, bija kļuvis stiprāks.

Vai tagad mēs varam doties prom? viņa jautāja, pagriezdamās, lai paskatītos uz Kardu.

Viņš drūmi paraudzījās lejup uz Maru.

Pacenties atslābināties, Mara. Viņi nevar zināt, ka mēs esam šeit. Viņi nav pārbaudījuši asteroīdu ar sensoriem, bet citas iespējas pamanīt mūsu kuģi viņiem nav.

Ja vien zvaigžņu iznīcinātāja sensori nav labāki, nekā tu domā, attrauca Mara.

Mēs par viņu sensoriem zinām visu, Eivzs mierināja. Neuztraucies, Mara, Kards zina, ko dara. Mežonīgajam Kurdam ir varbūt vislabākā pretsensoru iekārta šaipus…

Viņš aprāvās, jo viņiem aiz muguras atvērās komandtiltiņa durvis. Mara pagriezās tieši tajā brīdī, kad telpā ieskrēja divi vornskri, burtiskā nozīmē velkot aiz sevis savu kopēju.

Ko tu te dari, Cin? Kards vaicāja.

Piedodiet, kaptein, Čins aizelsies atbildēja, atspiezdamies ar papēžiem pret klāju un atliekdamies atpakaļ, lai noturētu uz vietas abus radījumus cieši savilkto pavadu galā.

Viņa pūliņi tikai daļēji vainagojās ar panākumiem, jo plēsoņas turpināja viņu lēnām vilkt uz priekšu.

Nevarēju viņus apturēt. Man likās, ka viņi par varītēm grib tikt pie jums.

Kas jums abiem lēcies? Kards rāja dzīvniekus, notupies viņu priekšā. Vai nezināt, ka mēs esam aizņemti?

Vornskri neskatījās uz viņu. Šķita, ka tie pat nepamana Karda klātbūtni. Abi turpināja raudzīties taisni uz priekšu, it kā viņa te nemaz nebūtu.

Tie skatījās tieši uz Maru.

Hei, Kards sacīja, viegli uzsizdams vienam dzīvniekam pa purnu. Es ar tevi runāju, Sturm. Kāda muša tev iekodusi?

Viņš pavērās turp, kur bija vērsts dzīvnieku nekustīgais skatiens…

Mirkli klusējis, Kards ieskatījās uzmanīgāk.

Vai tu kaut ko dari, Mara?

Mara papurināja galvu, un viņai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Viņa bija redzējusi šādu skatienu jau agrāk, tā bija raudzījušies daudzie savvaļas vornskri, ko Mara bija sastapusi tajā garajā, trīs dienas ilgajā ceļojumā cauri Mirkras mežam kopā ar Lūkasu Debesbraucēju.

Vienīgā atšķirība bija tā, ka to vornskru skatieni nebija pievērsti viņai. Toreiz dzīvnieki bija skatījušies uz Debesbraucēju. Parasti tie bija tā rīkojušies, pirms uzbruka viņam.

Tā ir Mara, Sturm, Kards dzīvniekam teica, runādams ar to tā, kā būtu varējis runāt ar bērnu. Mara. Rimsties nu. Tu taču mājās visu laiku viņu redzēji.

Gausi, gandrīz negribīgi Sturms beidza rauties uz priekšu un pievērsa uzmanību savam saimniekam.

Mara, Kards atkārtoja, stingri raudzīdamies dzīvniekam acis. Draugs. Tu dzirdēji, Drang?

To teikdams, viņš pastiepa roku un satvēra otra dzīvnieka purnu.

Viņa ir draugs. Saprati?

Šķita, ka Drangs pārdomā saimnieka vārdus. Tad, tikpat negribīgi kā Sturms, tas nodūra galvu un izbeidza rauties uz priekšu.

Tā ir labāk, sacīja Kards.

Mazliet pakasījis abiem vornskriem aiz ausīm, viņš piecēlās kājās.

Labāk noved viņus atkal lejā, Čin. Varbūt viņiem vajag nedaudz izkustēties pastaigā ar viņiem pa galveno noliktavu.

Ja man izdosies atrast brīvu eju starp visām šīm mantām, noņurdēja Cins, paraudams pavadas. Nāciet nu, mazie mums tagad jāiet.

Mazliet pavilcinājušies, abi vornskri ļāva, lai viņš tos aizved prom. Kards noskatījās, kā aiz viņiem aizveras durvis.

Diez, kas tiem bija noticis, viņš teica, uzmezdams Marai dziļdomīgu skatienu.

Nezinu, viņa sacīja, saklausīdama sasprindzinājumu savā balsī.

Īslaicīgais traucējums bija beidzies, un ar pilnu sparu atgriezās neskaidrā draudu sajūta. Viņa pagriezās atpakaļ pret savu pulti, gandrīz sagaidīdama, ka ieraudzīs kaujas kuģus drāžamies viņiem virsū.

Bet nekā tamlīdzīga nebija. Tikai Himēra joprojām nekaitīgi vīdēja orbītā ap Mirkru. Nebija nekādu draudu, ko spētu uztvert jebkura no Mežonīgā Kurdu ierīcēm. Bet kņudošā sajūta kļuva aizvien stiprāka un stiprāka…

Un piepeši viņa vairs nevarēja mierīgi nosēdēt. Pastiepusi roku pret kontrolpaneli, viņa nospieda taustiņus, iedarbinādama dzinējus.

Mara! Eivzs iekliedzās, salēkdamies savā sēdeklī kā dzelts. Ko tu…?

Viņi nāk, Mara atcirta, un viņas balsī bija savijies vismaz pusducis dažādu izjūtu.

Kauliņi bija mesti iedarbinādama Mežonīgā Kurdu dzinējus, viņa bija likusi iegaudoties visiem Himēras sensoriem. Vienīgā izeja tagad bija laisties prom.

Mara paskatījās uz Kardu, pēkšņi nobijusies no tā, ko varētu ieraudzīt viņa sejā. Bet viņš gluži vienkārši stāvēja un mazliet vaicājoši lūkojās lejup uz Maru.

Neliekas, ka viņi nāktu, viņš laipni teica.

Viņa papurināja galvu, sajuzdama lūgumu savās acīs.

Tev ir man jātic, Mara sacīja, ar nepatiku apzinādamās, ka pati tam īsti netic. Viņi gatavojas uzbrukumam.

Es tev ticu, viņš mierinoši sacīja.

Varbūt arī Kards saprata, ka vairs nav citas iespējas.

Eivz, izdari gaismas ātruma aprēķinus. Izvelies visvieglāko kursu jebkurā virzienā, kas neved uz Riši. Vēlāk mēs apstāsimies un kursu atkal pārkārtosim.

-Kard…

Mara ir otra nozīmīgākā persona mūsu komandā, Kards viņu pārtrauca. Kā tādai viņai ir tiesības un pienākums pieņemt svarīgus lēmumus.

Jā, bet…

Eivzs aprāvās, un pēdējais vārds izskanēja aizžņaugtā balsī.

Jā, viņš noteica caur sakostiem zobiem.

Pametis niknu skatienu uz Maras pusi, Eivzs pagriezās pret navigācijas datoru un ķērās pie darba.

Tu varētu mūs arī izkustināt no vietas, Mara, Kards runāja tālāk, pieiedams pie brīva sakaru krēsla un apsēzdamies.

Pacenties, lai asteroīds pēc iespējas ilgāk atrastos starp mums un Himēiv.

Jā, ser, Mara atbildēja.

Viņas izjūtu mudžeklis bija sācis izgaist, atstājot savā vietā dusmas un dziļu apjukumu. Viņa atkal bija to izdarījusi. Ieklausījusies savās iekšējās izjūtās, mēģinājusi kaut ko izdarīt, ļoti labi zinādama, ka tas viņai nav pa spēkam, un šajā procesā kārtējo reizi bija metusies ar krūtīm uz durkļa.

Un ļoti iespējams, ka šī bija pēdējā reize, kad viņa dzirdēja sevi nosaucam par otro personu komandā. Komandas vienotība Eivza priekšā bija viena lieta, bet, kad viņi būs tikuši no šejienes prom un paliks divatā, ies elle vaļā. Marai vēl palaimēsies, ja Kards viņu nepadzīs no savas organizācijas. Nikni uzsitusi pa paneļa taustiņiem, viņa lika Mežonīgajam Kardam pagriezties tā, lai kuģa priekšgals būtu vērsts prom no asteroīda. Kuģis sāka lidojumu pretim kosmosa tālēm…

Un ar pseidokustības zibsni, kaut kas liels, kas bija pārvietojies ar gaismas ātrumu, nostājās viņiem priekšā nepilnu divdesmit kilometru attālumā.

Impērijas gaisa kuģis, kas traucē ienaidnieka virzīšanos uz priekšu.

Eivzs satrūcies nolamājās.

Mums uzradies pavadonis, viņš aprauti un skarbi teica.

Es to redzu, sacīja Kards.

Tikpat mierīgi kā vienmēr… bet Mara saklausīja viņa balsi ari pārsteiguma pieskaņu.

Pēc cik ilga laika mēs nokļūsim gaismas ātruma joslā?

Paies vēl kāda minūte, Eivzs saspringti teica. Ārējā sistēma ir piesārņota, dators nevar tik ātri izlauzties cauri.

Tādā gadījumā mums jāsāk skriešanas sacīkstes, sacīja Kards. Mara?

Sasniegts punkts septiņi trīs, viņa teica, cenzdamās izdabūt no joprojām gausajiem dzinējiem pēc iespējas vairāk enerģijas.

Kardam bija taisnība, tagad patiešām sāksies sacensība. Ar saviem četriem milzīgajiem gravitācijas viļņu ģeneratoriem, kas varēja radit planētām atbilstošas masas, ienaidnieka aizturēšanas kuģi bija iedarbīgs Impērijas ierocis tie aizturēja ienaidnieka kuģi normālajā kosmosā, un kaujas kuģi to sasita lupatu lēveros. Bet, pats tikko iznācis no gaismas ātruma joslas, ienaidnieka aizturēšanas kuģis savus ģeneratorus uzreiz iedarbināt nevarēja, arī šim nolūkam bija nepieciešama kāda minūte. Ja viņai līdz tam laikam izdotos dabūt Mežonīgo Kurdu ārā no normālā kosmosa…

Viesu rindas vairojas, pavēstīja Eivzs. No Himeras tuvojas divi kaujas kuģu eskadroni.

Esam sasnieguši enerģijas līmeni astoņi seši, ziņoja Mara. Mēs būsim gatavi pāriešanai gaismas ātruma joslā, tiklīdz navigācijas dators dos man kursu…

Kāds ir ienaidnieka aizturēšanas kuģa stāvoklis?

Gravitācijas ģeneratori uzņem jaudu, sacīja Eivzs.

Uz Maras taktikas displeja parādījās spokains konuss, rādot vietu, kur drīz pastāvēs gaismas ātrumu slāpējošais lauks. Viņa mazliet mainīja kursu, mērķēdama uz tuvāko malu, un uzmeta skatienu navigācijas datora displejam. Bija pēdējais bridis. Dūmakainais gravitācijas konuss ātri kļuva vielisks…

Iedūcās datorteleskops. Mara aplieca roku ap trim hiperkosmosa kontrolsvirām, kas atradās paneļa priekšā, un uzmanīgi pavilka tās uz savu pusi. Mežonīgais Kards viegli nodrebēja, un kādu sekundi šķita, ka ienaidnieka aizturēšanas kuģis ir uzvarējis šajās sacīkstēs uz dzīvību un nāvi. Tad pēkšņi zvaigznes aiz kuģa iluminatoriem saplūda vienā līnijā.

Viņiem bija izdevies.

Eivzs izdvesa atvieglojuma nopūtu, kad hiperkosmosa raibajās debesīs zvaigžņu svītras izdzisa.

Par mata tiesu. Lai būtu kā būdams, kā viņi, jūsuprāt, uzminēja, ka mēs esam aiz asteroīda?

Nav ne jausmas, vēsā balsī atbildēja Kards. Mara?

Es ari to nezinu.

Mara skatījās uz saviem displejiem, neuzdrošinādamās uzlūkot kādu no abiem vīriešiem.

Varbūt Trouns rīkojās, paļaujoties uz savu nojautu. Reizēm viņš tā dara.

Mums paveicās, ka nojauta nebija tikai viņam vien, sacīja Eivzs, un viņa balss skanēja nedaudz savādi. Labs gājiens, Mara. Piedod, ka es tev uzbruku.

Jā, Kards viņam pievienojās. Patiešām slavējama rīcība.

Paldies, Mara nomurmināja.

Viņa nenolaida acis no kontrolpaneļa un mirkšķināja plakstus, lai neļautu ritēt asarām, kas pēkšņi bija sariesušās acīs. Tātad tas bija atgriezies. Mara bija dedzīgi cerējusi, ka toreiz, kad viņa noteica Debesbraucēja X klases kaujas kuģa atrašanās vietu kosmosa dzīlēs, tas bija bijis atsevišķs gadījums. Laimīga sagadīšanās, kas drīzāk bija atkarīga no Lūkasa rīcības, nevis viņas spējām.

Bet nē. Tas viss atkal atgriezās, kā tas bija noticis jau daudzas reizes pēdējos piecos gados. Nojautas, īslaicīga jutekļu saasināšanās, neizskaidrojamas tieksmes un dziņas.

Tas nozīmēja, ka ļoti drīz sāksies ari sapņi.

Viņa dusmīgi izslaucīja acis un piespieda atslābt saspringtajiem žokļiem. Modelis Marai bija labi zināms… bet šoreiz nebūs tā, kā parasti. Agrāk viņa nekad nebija varējusi neko padarīt nedz balsīm, nedz dziņām, Marai bija jāpārcieš viss cikls. Jāpārcieš un jābūt gatavai pamest nišu, ko viņai bija izdevies izveidot. Kad Mara bija nodevusi sevi apkārtējiem, tajā palikt vairs nevarēja.

Bet šoreiz viņa nebija apkalpotāja Fērlisa vīna bārā, viņas spējas neizmantoja Kapriorilas laupītāju banda, viņa pat nebija hiperdzinēja mehāniķe, kas iestrēguši Aizonas koridora stāvošajā ūdenī. Mara bija otrais cilvēks galaktikas visvarenākā kontrabandista komandā. Maras rīcībā bija līdzekļi un pārvietošanās iespējas, kādu viņai nebija bijis kopš Imperatora nāves.

Tās bija iespējas, kas ļaus viņai atkal atrast Lūkasu Debesbraucēju. Un nogalināt viņu.

Varbūt tad balsis reiz rimsies.

Trouns labu bridi stāvēja pie komandtiltiņa skatulūkas, raudzīdamies ārā uz tālo asteroīdu un tagad pārlieku samilzušo ienaidnieka aizturēšanas kuģi tam līdzās. Pelleons satraukti nodomāja, ka tieši tādu pašu pozu dižadmirālis bija ieņēmis, kad Lūkasam Debesbraucējam pavisam nesen izdevās izsprukt no līdzīga slazda. Elpu aizturējis, Pelleons vērās Trouna mugurā, prātodams, vai par šo neveiksmi tiks sodīts kāds no Himēras komandas.

Trouns pagriezās.

Interesanti, viņš sacīja ikdienišķas sarunas toni. Vai ievērojāt notikumu secību, kaptein?

Jā, ser, Pelleons piesardzīgi teica. Mērķis sāka uzņemt jaudu vēl pirms Piespiedēja ierašanās.

Jā, Trouns pamāja. Un tas nozīmē vienu no trim. Vai nu Kards jau gatavojās aizlidot, vai viņu kaut kāda iemesla dēļ pārņēma bailes…

Sarkanās acis iekvēlojās.

Vai ari viņš tika brīdināts.

Pelleons juta, ka mugura viņam sastingst.

Ceru, jūs nedomājat, ser, ka to darījis kāds no mūsu ļaudīm.

Nē, protams, ka ne.

Trouna lūpas mazliet sašķiebās.

Bez komandas uzticamības pastāv vēl tāds fakts, ka neviens uz Himēras nezināja, ka Apspiedējs ir ceļā uz šejieni; un neviens no Apspiedēja komandas nebūtu varējis nosūtīt ziņu Kardam tā, lai mēs to neuztvertu.

Viņš atgriezās savā komandiera postenī un apsēdās ar domīgu izteiksmi sejā.

Interesanta mīkla, kaptein. Man nāksies par to padomāt. Bet patlaban mums ir svarīgāki uzdevumi. Un viens no tiem ir jaunu karakuģu piesaistīšana. Vai uz mūsu aicinājumu kāds pēdējā laikā ir atsaucies?

Nekā īpaši interesanta nav, admirāl, Pelleons atbildēja, paņemdams kuģa dienasgrāmatu un ātri to pārlūkodams, lai atsvaidzinātu atmiņu.

Es sazinājos ar piecpadsmit grupām, astoņas no tām ir izteikušas interesi, bet neviena negribēja uzņemties kaut ko konkrētu. Mēs joprojām gaidām atbildes no pārējām grupām.

Trouns pamāja ar galvu.

Dosim viņiem vēl dažas nedēļas. Ja arī pēc tam vēl nebūs nekādu rezultātu, liksim manīt, ka atsaukšanās uz mūsu uzaicinājumu ir obligāta.

Jā, ser.

Pelleons vilcinājās.

Ir saņemtas arī vēstis no Jomārkas,

Trouns pievērsa viņam savas kvēlojošās acis.

Es būtu jums loti pateicīgs, kaptein, viņš sacīja, aprauti izrunādams katru vārdu, ja jūs pacenstos paskaidrot mūsu cildenajam džediju skolotājam Cēbaotam, ka viņš nedrīkst tik neatlaidīgi sazināties ar mums, pretējā gadījumā viņš izpostīs to nolūku, kura dēļ esam viņu nomitinājuši uz Jomārkas. Ja dumpiniekiem radīsies kaut nojauta par sakariem starp mums un Cēbaotu, viņš var aizmirst par to, ka šeit jebkad ieradīsies Debesbraucējs.

Esmu viņam to skaidrojis, ser, Pelleons saviebās. Neskaitāmas reizes. Viņš vienmēr atbild, ka Debesbraucējam ir jāierodas. Un tad viņš uzstājīgi vēlas zināt, kad jūs nogādāsiet pie viņa Debesbraucēja māsu.

Trouns ilgāku laiku neko neteica.

Šķiet, ka viņu nevarēs apklusināt, iekams viņš nedabūs, ko vēlas, viņš beidzot sacīja. Un nevarēs arī panākt, lai viņš strādātu bez gaušanās.

Jā, viņš kurnēja par uzbrukuma koordinēšanu, ko likāt viņam veikt, Pelleons pamāja ar galvu. Viņš mani vairākas reizes brīdinājis, ka nevar pareģot, kad tieši Debesbraucējs ieradīsies uz Jomārkas.

Un droši vien ir arī aizrādījis, kādu briesmīgu zaudējumu mēs cietīsim, ja tajā brīdī, kad tas notiks, viņa tur nebūs, Trouns noņurdēja. Jā, es šo rutīnu ļoti labi pazīstu, un tā sāk mani nogurdināt.

Viņš dziļi ievilka elpu un lēnām to atkal izpūta.

-Ļoti labi, kaptein. Nākamreiz, kad Cēbaots sazināsies ar mums, varat viņam pavēstīt, ka Tanabas operācija tuvākajā nākotnē būs viņa pēdējais uzdevums. Šķiet, ka Debesbraucējs vismaz vēl divas nedēļas Jomārkā neieradīsies tik ilgu laiku viņš būs nodarbināts ar mūsu radītajām politiskajām jukām dumpinieku augstākajā komandsastāvā. Kas attiecas uz Orgenu Solo un viņas vēl nedzimušajiem džedijiem… varat viņam arī paziņot, ka ar šo lietu turpmāk nodarbošos es pats.

Pelleons pameta ašu skatienu pāri plecam uz komandtiltiņa durvju pusi. Pie tām klusi stāvēja dižadmirāļa miesassargs Ruhs.

Vai tas nozīmē, ka jūs šo darbu vairs neuzticēsiet nogrijiem, ser?

Vai jums pret to ir kaut kas iebilstams, kaptein?

Nē, ser. Tomēr es gribētu dižadmirālim godbijīgi atgādināt, ka nogrijiem nekad nav paticis pamest darbu, ja tas nav paveikts līdz galam.

Nogriji kalpo Impērijai, Trouns vēsi atcirta. Vēl vairāk viņi ir pakļauti tieši man. Viņi darīs, ko viņiem liks.

Viņš mirkli klusēja.

Es tomēr ņemšu vērā jūsu bažas. Jebkurā gadījumā mūsu uzdevums šeit, pie Mirkras, ir galā. Pavēliet ģenerālim Kovelam vest savu karaspēku atpakaļ.

Jā, ser, Pelleons teica, dodams zirni sakaru virsniekam, ka būs jānoraida ziņa.

Vēlos, lai ģenerāļa ziņojums jau pēc trim stundām būtu failos, Trouns runāja tālāk. Un gribu, lai viņš divpadsmit stundu laikā sagatavo rekomendācijas trim vislabākajiem kājnieku karavīriem un diviem vislabākajiem ierīču operatoriem, kas izcēlušies kaujā. Šie pieci viri tiks pārcelti uz Tantisa kalna operāciju un nekavējoties aizvesti uz Veilendu.

Sapratu.

Pelleons pamāja un apzinīgi ievadīja šīs pavēles Kovela failā. Tamlīdzīgu rekomendāciju sagatavošana jau vairākas nedēļas kopš visā nopietnībā bija sākusies Tantisa kalna operācija piederēja pie Impērijas karaspēka darba kārtības, bet Trouns tomēr laiku pa laikam saviem virsniekiem par to ieminējās. Varbūt tas bija ne pārāk izsmalcināts atgādinājums, cik šīs rekomendācijas ir vitāli svarīgas dižadmirāļa plānam par ātru dumpinieku sakaušanu.

Trouns caur skatulūku atkal paraudzījās uz planētu, kas atradās zem viņiem.

Un, kamēr mēs gaidām atgriežamies ģenerāli, jums jāsazinās ar Uzraudzību par to ilgtermiņa komandu, kam būs jāstrādā Hiljardsiti jā.

Viņš pasmaidīja.

Galaktika ir ļoti liela, kaptein, bet pat tāds vīrs kā Talons Kards nevar nemitīgi atrasties lidojumā. Galu galā viņam būs kaut kur jāapstājas.

Patiesībā tā nemaz nebija pelnijusi savu nosaukumu šī Jomārkas Augstā pils, vismaz pēc Džorasa Cēbaota domām ne. Zema un netīra, dažviet izdrupušu mūri un tikpat sveša šai apkārtnei kā senizmirusl rase, kas bija to cēlusi. Pils bija neveikli ietupināta starp divām lielākajām klintīm uz sena vulkāna krātera atliekām. Tomēr, noraugoties uz krātera malas veidoto ietvaru, kas, metot loku ap pili, vidēja tālumā un Gredzena ezera brīnišķīgi zilajiem ūdeņiem ezers atradās kādus četrsimt metrus zemāk Cēbaotam bija jāatzīst, ka iedzimtie savas pils būvēšanai vismaz izvēlējušies skaistu ainavu. Pilij, templim vai kas nu šī celtne bija domāta. Šeit bija laba apmešanās vieta džediju skolotājam, kaut vai tāpēc, ka kolonisti izturējās pret to ar godbijību. Turklāt tumšā sala, kas atradās krātera vidū un piešķīra ezeram gredzena stīpai līdzīgo veidolu, bija piemēroti apslēpta nolaišanās vieta Trouna kaitinoši bezgalīgajai gaisa satiksmes kuģu straumei.

Bet tajā brīdī, stāvot uz pils terases un veroties lejup Gredzena ezerā, Cēbaota domas nenodarbināja nedz ainava, nedz vara, nedz pati Impērija. Viņš domāja par savādo uzplaiksnījumu, ko nupat bija pamanījis Spēkā.

Viņš to bija manījis jau agrāk, šo zibsni. Vai vismaz domāja, ka ir to manījis. Pavedieniem, kas saistīja viņu ar pagātni, allaž bija tik grūti izsekot, tos tik viegli varēja pazaudēt tagadnes miglā un steigā. Pat par paša pagātni viņam bija tikai atmiņu fragmenti, tādas kā ainas no vēstures hronikām. Cēbaots domāja, ka atceras kādu izskaidrojam viņam šīs parādības iemeslus, bet šis izskaidrojums bija sen nogrimis pagātnes tumsā.

Lai būtu, kā būdams, tam nebija nekādas nozīmes. Atmiņas nebija svarīgas, koncentrēšanās nebija svarīga, viņa paša pagātne nebija svarīga. Viņš varēja izsaukt Spēku, kad pats to vēlējās, un tas bija svarīgi. Kamēr vien viņš to spēja, neviens nevarēja Cēbaotam kaut ko nodarīt vai atņemt to. kas viņam pieder.

Tikai dižadmirālis Trouns jau bija viņam lo atņēmis. Vai tad ne?

Cēbaots pārlaida skatienu terasei. Jā. Jā, šī nebija tā māja, pilsēta un pasaule, ko viņš bija izvēlējies, lai veidotu un pārvaldītu pēc sava prāta. Šī nebija Veilenda, ko viņš ar varu atņēma Tumšajam Džedijam, ko Imperators bija iecēlis par savas noliktavas sargu Tantisa kalnā. Te bija Jomārka, kur viņš gaidīja… kādu.

Cēbaots izlaida pirkstus caur garo, balto bārdu, piespiezdams sevi koncentrēties. Viņš gaidīja Lūkasu Debesbraucēju tā tas bija. Lūkasam Debesbraucējam bija jānāk pie viņa, un Lūkasa Debesbraucēja māsai ar saviem vēl nedzimušajiem dvīņiem arī, un viņus visus Cēbaots padarīs par saviem sekotājiem. Dižadmirālis Trouns bija viņus Cēbaotam apsolījis kā pateicību par Impērijai sniegto palīdzību.

ŠI doma lika viņam saviebties. Nebija viegli izpildīt to, ko dižadmirālis Trouns no viņa gribēja. Viņam bija stipri jākoncentrējas, lai paveiktu prasīto Cēbaots ilgāku laiku nedrīkstēja ļaut savām domām un izjūtām aizplūst. Veilendā viņam ne ar ko tamlīdzīgu nebija jānodarbojas pēc tam, kad viņš bija uzveicis Imperatora iecelto sargu.

Cēbaots pasmaidīja. Tā bija bijusi varena cīņa. Bet, mēģinot to atcerēties, konkrētās epizodes aizlaidās no viņa atmiņas kā salmi vējā. Tas bija bijis pārāk sen.

Sen… tikpat sen, kā uzplaiksnījumi Spēkā.

Cēbaots izvilka pirkstus no bārdas un pieskārās medaljonam, kas piekļāvās ādai uz viņa krūtīm. Saspiedis silto metālu plaukstā, viņš cīnījās ar pagātnes miglu, pūlēdamies aiz tās kaut ko saskatīt. Jā. Jā, viņš nekļūdījās. Tādi paši uzplaiksnījumi agrāk bija atkārtojušies trīs reizes. Parādījušies, kādu laiku pakavējušies un tad atkal norimuši. Itin kā Spēku kāds būtu neilgu laiku pratis izmantot, bet tad šis iemaņas kaut kādā veidā aizmirsis.

Viņš to nesaprata. Bet viņu tas neapdraudēja, un tāpēc nebija svarigs.

Cēbaots sajuta, kā viņam virs galvas Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs ieiet augstajā orbītā, daudz augstāk par mākoņiem, kur neviens cits Jomārkas iedzīvotājs to nevarēja pamanīt. Kad iestāsies nakts, no lielā iznīcinātāja pie viņa ieradīsies gaisa satiksmes kuģis, un viņi Cēbaotu kaut kur aizvedīs viņš domāja, ka tā būs Tanaba lai viņš tiem palīdzētu koordinēt vēl vienu no bezgaldaudzajiem Impērijas uzbrukumiem.

Cēbaotam šie pūliņi nekādu prieku nesagādāja. Bet tie atmaksāsies, kad viņš tiks pie saviem džedijiem. Viņš tos pārveidos pēc sava ģīmja un līdzības, un viņi visu atlikušo mūžu būs Cēbaota kalpi un sekotāji.

Un tad pat dižadmirālim Trounam būs jāatzīst, ka viņš, Džorass Cēbaots, ir atklājis varas patieso nozīmi.

2. nodala

Man ļoti žēl, Lūkas, mikrofonā atskanēja Vedža Antila balss.

Starp viņa vārdiem laiku pa laikam bija dzirdami statisko lādiņu sprakšķi.

Esmu izmēģinājis visu, ko vien varēju iedomāties, izmantoju visus savus sakarus un dažus pat nodibināju no jauna. Joprojām nekust ne no vietas. Kaut kur datu ievadīšanas centros kāds cītīgs ierēdnis izdevis pavēli, ka remontdarbos absolūtā prioritāte ir pašas Sluissi aizsardzības kuģiem. Ja nevarēsim atrast to zelli un pierunāt viņu, lai pasludina izņēmuma gadījumu, neviens tavam X klases kaujas kuģim pat nepieskarsies.

Lūkass Debesbraucējs savieba seju grimasē, juzdams kā kaklā sakāpj kamols četras stundas ilgā gaidīšana bija izrādījusies veltīga. Izšķiestas četras stundas dārgā laika, un bezcerīgajai gaidīšanai neredzēja galu, bet Karaskentā tobrīd izšķīrās visas Jaunās Republikas nākotne.

Vai uzzināji tā datu ievadītāja vārdu? viņš jautāja.

Pat to man neizdevās noskaidrot, sacīja Vedžs. Katrs piegājiens, ko izmēģināju, izbeidzās kādas trīs pakāpes virs pašiem mehāniķiem. Joprojām cenšos kaut ko uzzināt, bet visa šī lieta ir grūti izprotama.

Liels Impērijas uzbrukums nokārtos to visu tavā vietā, Lūkass ar nopūtu secināja.

Varēja saprast, kāpēc Sluissi bija noteiktas tādas prioritātes, bet arī viņš taču nebija devies izpriecu braucienā. No šejienes līdz Karaskentai bija krietns sešu dienu lidojums, un katra stunda, ko viņš nokavēja, ļāva vēl vairāk nostiprināt savas pozīcijas politiskajiem spēkiem, kas mēģināja gāzt admirāli Akbaru.

Neatlaidies, labi? Man jātiek no šejienes prom.

Protams, — teica Vedžs. Klausies, es zinu, ka tu raizējies par to. kas notiek uz Karaskentas. Bet jebkura cilvēka spējas ir ierobežotas. Pat džedija.

Es zinu, Lūkass negribīgi piekrita.

Hens bija devies atpakaļ uz Karaskentu, un Lea jau bija tur…

Man gluži vienkārši nepatīk, ka nevaru tajā visā piedalīties.

Man ari tas nepatīk.

Vedžs mazliet klusināja balsi.

Tev joprojām ir vēl viena iespēja. Neaizmirsti to.

Neaizmirsīšu, Lūkass apsolīja.

Viņš noteikti juta kārdinājumu izmantot šo iespēju un iesaistīt tajā ari savu draugu. Bet Lūkass oficiāli vairs nepiederēja pie Jaunās Republikas karaspēka, un Vedžu varēja nekavējoties tiesāt, ja viņš nodotu kādu sava aviācijas pulka kuģi civilista rīcībā. Padomnieks Borskis Feilijs un viņa piekritēji, kas bija naidīgi noskaņoti pret admirāli Akbaru, varbūt neapgrūtinātu sevi, sodot par mācību citiem tik relatīvi zemu stāvošu personu kā kaujas kuģu pulka komandieris. Bet pastāvēja iespēja, ka viņi tomēr to darītu.

Vedžs, protams, to visu zināja labāk nekā pats Lūkass. Tas darīja viņa piedāvājumu vēl augstsirdīgāku.

Esmu tev pateicīgs, Lūkass viņam teica. Bet, kamēr stāvoklis nav kļuvis patiesi izmisīgs, varbūt būs labāk mums visiem, ja es pagaidīšu, kamēr tiek savests kārtībā mans kuģis.

Lai notiek. Kā klājas ģenerālim Kelrisienam?

Tāpat kā manam kuģim, Lūkass sausi atbildēja. Visi ārsti un medicīnas roboti šeit aizņemti, ārstējot ievainotos. Viņu prioritāšu sarakstā šobrīd nav paredzēta stikla un metāla šķembu izvilkšana no kāda, kas negrasās teju teju noasiņot.

Varu derēt, ka tas viņu, nudien, neiepriecina.

Man ir gadījies redzēt ģenerāli priecīgāku, Lūkass piekrita. Es tagad labāk iešu un paskubināšu mediķus. Vai tu arī negribētu pabikstīt Sluissi birokrātiju no sava gala? Ja mēs abi būsim gana neatlaidīgi, varbūt kaut kur pa vidu satiksimies.

Vedžs iesmējās.

Labi. Aprunāsimies vēlāk.

Atskanēja pēdējais statiskās elektrības sprakšķis, un mikrofons apklusa.

Lai tev veicas, Lūkass klusi piebilda, pieceldamies no vispārējās lietošanas saziņas aparātu galda.

Viņš šķērsoja Slais Vēnas centrālo uzgaidāmo laukumu un devās uz medicīniskās aprūpes koridoru. Ja pārējās Sluissi iekārtas bija tikpat stipri cietušas kā iekšējās saziņas aparātu sistēma, varēja paiet patiešām ilgs laiks, iekams kādam atradīsies brīvs brīdis, lai ieliktu pāris hiperdraiva motivatorus civilista gaisa kuģī.

Viss tomēr nav tik ļauni, kā varētu būt, viņš nosprieda, uzmanīgi līkumodams caur steigas pārņemto pūli, kas šķita dodamies visos virzienos vienlaikus. Te bija vairāki Jaunās Republikas gaisa kuģi, komandas, kas tos apkalpoja, labprāt apietu sluisiešu likumus ar līkumu, lai izpalīdzētu bijušajam virsniekam. Un, ja stāvoklis kļūs pavisam slikts, viņš var mēģināt sazināties ar Karaskentu un paraudzīties, vai Mona Motma nevar kaut ko darīt lietas labā.

Tamlīdzīgai rīcībai piemita kāds trūkums. Saukt pēc palīdzības tā bija vājuma izpausme, bet izrādīt vājumu padomnieka Feilija priekšā patlaban nedrīkstēja.

Vismaz Lūkasam tā likās. Bet varbūt demonstrācija, ka viņš var panākt, lai Jaunās Republikas vadītāja pati personiski veltītu viņam uzmanību, tiktu uztverta kā spēka un solidaritātes zīme.

Lūkass vieglā bezcerībā papurināja galvu. Tā, protams, bija ļoti noderīga džediju īpašība saskatīt lietu un parādību abas puses, bet tā padarīja politiķu mahinācijas vēl tumšākas. Tas bija vēl viens iemesls, kāpēc Lūkass allaž centās atstāt politiku Leas ziņā.

Viņam atlika tikai cerēt, ka māsa spēs dot pretsparu šim pēdējam izaicinājumam.

Medicīniskās aprūpes spārnā bija tikpat daudz ļaužu, kā visās citās milzīgās Slais Vēnas centrālās kosmiskās stacijas vietās, bet šeit tie lielākoties sēdēja vai mierīgi gulēja kaut kur maliņā, nevis skraidīja apkārt. Līkumodams starp krēsliem un ratiņiem slimnieku pārvietošanai, Lūkass nonāca pie lielas palātas, kas bija pārvērsta par uzgaidāmo telpu pacientiem, kuru aprūpe nebija tik steidzama. Lendo Kelrisiens, pēc sejas izteiksmes un izjūtām atrazdamies kaut kur vidū starp nepacietību un garlaicību, sēdēja nomaļus kādā attālākā stūrī, ar vienu roku piespiedis pie krūtīm sāpju noņēmēju, bet otrā rokā turēdams kaut kur palienētu mikrodatoru. Kad pienāca Lūkass, ģenerālis drūmi raudzījās datorā.

Sliktas ziņas? vaicāja Lūkass.

Tās nav sliktākas par visu citu, kas ar mani pēdējā laikā noticis, Lendo atteica, nolikdams mikrodatoru uz brīvā krēsla sev līdzās. Kopējā tirgū atkal kritusies htrediuma cena. Ja nākamajos divos mēnešos tā kaut mazliet necelsies, es zaudēšu dažus simtus tūkstošu.

Ak vai, Lūkass līdzjūtīgi sacīja. Tā ir jūsu Nomedsitijas rūpnieciskā kompleksa galvenā produkcija, vai ne?

Jā, tas ir viens no vairākiem galvenajiem produktiem, kas tur tiek ražoti, Lendo saviebies atbildēja. Mūsu darbība ir pietiekami daudzveidīga, lai normālos apstākļos tas mums neko nekaitētu. Problēmu rada tas, ka es pēdējā laikā biju uzkrājis šo ražojumu, domādams, ka cena celsies. Bet nu ir noticis gluži pretējais.

Lūkass apspieda smaidu. Tāds nu reiz bija Lendo. Cienījams vīrs, kas vienmēr ievēroja likumus, bet kam vienlaikus nebija nekas iebilstams pret kādu azartisku blakusmanipulāciju.

Ja jums ar to būs mazliet līdzēts, varu pavēstīt kādu labu ziņu. Tā kā visi kuģi, ko Impērija mēģināja nolaupīt, piederēja tieši Jaunajai Republikai, mums nebūs jāiziet visi Sluissi vietējās birokrātijas labirinti, lai jūs varētu atgūt savus rūpniecības kuģus. Pietiks ar atbilstošu iesniegumu Republikas kara virspavēlniecībai, lai mēs tos varētu no šejienes aizvest.

Sasprindzinājuma rievas Lendo sejā mazliet atslāba.

Tas ir vareni, Lūkas, viņš teica. Par to man patiešām prieks jums nav ne jausmas, ko man vajadzēja piedzīvot, lai šos kuģus vispār dabūtu. Aizstājēju meklēšana sagādātu man pamatīgas galvassāpes.

Lūkass ar rokas mājienu atvairīja pateicību.

Šajos apstākļos tas bija mazākais, ko varējām izdarīt. Tagad es aiziešu līdz mediķu darba koordinēšanas punktam un paskatīšos, vai nevar tevis aprūpi nedaudz pasteidzināt. Vai mikrodators tev vairs nav vajadzīgs?

Jā, esmu beidzis, vari paņemt to atpakaļ. Vai ir kādi jaunumi par tavu X klases kaujas kuģi?

Nav vis, Lūkass atbildēja un, pastiepis roku otrpus Lendo krēslam, paņēma mikrodatoru. Viņi joprojām apgalvo, ka būs vajadzīgas vēl vismaz dažas stundas, lai…

Viņš uztvēra pēkšņas pārmaiņas Lendo apziņā sekundi pirms tam, kad otra vīrieša plauksta satvēra viņa roku.

Kas noticis? Lūkass jautāja.

Lendo raudzījās kaut kur tālumā, viņa piere, koncentrējot uzmanību, bija savilkusies dziļās rievās, un viņš ošņāja gaisu.

Kur tu nupat biji? Lendo noprasīja.

Šķērsoju uzgaidāmo laukumu un aizgāju lidz vienam no vispārējās lietošanas saziņas aparātu galdiem, Lūkass atbildēja.

Piepeši viņš aptvēra, ka tas nav gaiss, ko ošņā Lendo ģenerālis ostīja Lūkasa piedurkni.

Kāpēc tu to dari?

Lendo palaida vaļā Lūkasa roku.

Tā ir Karababas tabaka, viņš lēnām teica. Ar nelielu armudu piedevu. Neesmu kaut ko tādu saodis

kopš…

Lendo paskatījās augšup uz Lūkasu, un viņa jutekļi piepeši saspringa vēl vairāk.

Tas ir Nailzs Ferjē. Tam ir jābūt viņam.

Kas ir Nailzs Ferjē? Lūkass jautāja, juzdams, ka viņa sirds sāk pukstēt straujāk.

Lendo sasprindzinājums bija lipīgs.

Cilvēks liels un ar spēcīgu miesas būvi, sacīja Lendo. Tumši mati, iespējams, arī bārda, kaut to viņš laiku pa laikam nodzen. Varbūt smēķē garu, tievu cigāru. Nē, viņam noteikti bija jāsmēķē, jo tu od pēc šo cigāru dūmiem. Vai atceries, ka būtu viņu redzējis?

Mirkli pagaidi.

Lūkass aizvēra acis, vērsdams Spēku uz iekšu. Īslaicīga atmiņas pastiprināšana bija viena no džediju prasmēm, ko viņš bija apguvis no Jodas. Ainas ātri slīdēja atpakaļ laikā: kā Lūkass gāja uz medicīniskās aprūpes spārnu, kā sarunājās ar Vedžu, kā meklēja vispārējās lietošanas saziņas aparātu galdu…

Un te viņš bija. Tieši tāds, kā Lendo viņu bija aprakstījis. Viņš gāja Lūkasam garām ne vairāk kā trīs metru attālumā.

Rokā ir, Lūkass sacīja Lendo un apturēja atmiņu ainu.

Uz kurieni viņš iet?

-Eh…

Lūkass patina atmiņu rituli uz priekšu. Kādu minūti vīrietis te parādījās, te nozuda no viņa redzeslauka, līdz beidzot pazuda pavisam, kad Lūkass bija atradis meklētos saziņas aparātu galdus.

Izskatās, ka viņš un vēl pāris citu personu dodas uz gaiteni numur seši.

Lendo bija nospiedis datora taustiņus, un uz ekrāna parādījās shematisks stacijas attēls.

Gaitenis numur seši… sasodīts.

Viņš piecēlās un nolika uz krēsla gan datoru, gan sāpju noņēmēju.

Nāc, būs labāk, ja mēs to pārbaudīsim.

Kas mums jāpārbauda? Lūkass vaicāja, pielikdams soli, lai panāktu Lendo, kas ātrā gaitā devās cauri gaidošo pacientu labirintam uz durvīm. Kas ir šis Nailzs Ferjē?

Viņš ir viens no galaktikas izcilākajiem gaisa kuģu zagļiem, Lendo pāri plecam atbildēja. Un pa koridoru numur seši var nokļūt pie kuģu remontētājiem. Būs labāk, ja mēs tur nokļūsim, pirms viņš sagrābj kādu koreliešu bruņukuģi vai kādu citu lidaparātu un aizlaižas.

Viņi šķērsoja uzgaidāmo laukumu un nogriezās kādā velvētā ejā, virs kuras bija rakstīts Gaitenis numur seši gan ar sluissiešu izsmalcinātajiem karioglifiem, gan ar stūrainākajiem pamatvalodas burtiem. Šeit, Lūkasam par pārsteigumu, nebija ne vēsts no ļaužu pūļiem. Kad viņi abi ar Lendo bija nogājuši pa gaiteni kādus simt metrus, izņemot viņus, tur vispār neviena vairs nebija.

Tu teici, ka šī ir viena no ejām, kas ved uz remonttelpām? Lūkass jautāja un iedams iepazina apkārtni ar saviem džedija jutekļiem.

Gaismas un iekārtas birojos un darbnīcās, kam viņi gāja garām, darbojās nevainojami, un viņš varēja sajust, ka te čakli strādā daži roboti. Šķita, ka neviena cita te nav.

Jā, tā es teicu gan, Lendo drūmi atbildēja. Shēmā bija norādīts, ka tiek lietoti arī gaiteņi numur pieci un numur trīs. bet satiksmei šeit vajadzētu būt pietiekami dzīvai, lai rastos vajadzība izmantot ari šo gaiteni. Tev droši vien nav līdzi lieks spridzekļ šāvējs?

Lūkass papurināja galvu.

Es vairs nenēsāju līdzi spridzekļ šāvēju. Vai tu domā, ka mums vajadzētu izsaukt stacijas apsardzi?

Nē, ja gribam uzzināt, ko Ferjē nodomājis darīt. Viņš šobrīd noteikti ir jau piekļuvis stacijas datoru un saziņas aparātu sistēmai izsauc apsardzi, un viņš gluži vienkārši aizmuks un atkal paslēpsies zem kādas klints.

Lendo garāmejot ieskatījās pa kāda biroja atvērtajām durvīm.

Tāds ir Ferjē stils. Viens no viņa iemīļotākajiem trikiem ir viltot darba pavēles un tādējādi dabūt visus prom no vietas, kur viņš grib…

Pagaidi, Lūkass ģenerāli pārtrauca, jo viņa apziņā kaut kas bija pazibējis. … man šķiet, ka esmu viņus uztvēris. Sešus cilvēkus un divus citplanētiešus, viņi atrodas apmēram divsimt metrus mums priekšā.

Kas tie ir par citplahētiešiem?

Nezinu. Neesmu ar tādu sugu nekad sastapies.

Tad pavēro viņus. Ferjē parasti nolīgst citplanētiešus viņu muskuļu dēļ. Iesim tālāk.

Varbūt tev vajadzētu palikt šeit, Lūkass ierosināja, noāķēdams no siksnas savu gaismas zobenu. Neesmu drošs, ka varēšu tevi pietiekami labi aizsargāt, ja viņi nolems sākt cīņu.

Es tomēr riskēšu, Lendo viņam sacīja. Ferjē mani pazīst, varbūt man izdosies visu nokārtot bez cīņas. Turklāt man ir kāda ideja, ko vēlos pārbaudīt.

No pirmā cilvēka viņus šķīra vairs tikai divdesmit metri, kad Lūkass uztvēra pārmaiņas Ferjē bandas apziņā.

Viņi ir mūs pamanījuši, viņš pačukstēja Lendo, mazliet ciešāk satverdams gaismas zobenu. Tu gribi mēģināt ar viņiem aprunāties?

Nezinu, Lendo tāpat čukstus atbildēja.

Kaklu izstiepis, viņš lūkojās uz priekšu šķietami tukšajā gaitenī.

Varbūt mums vajadzētu pieiet nedaudz tuvāk…

Tas nāca kā ziboša kustība no kādām durvīm un radīja piepešu saviļņošanos Spēkā.

Noliecies! uzsauca Lūkass, iedarbinādams savu gaismas zobenu.

Klikšķis, šņākoņa un parādījās spožais zaļganbaltais asmenis…

Un gandrīz vai pats pēc savas gribas tas aizšķērsoja ceļu spridzekļ šāvēja lādiņam, kas traucās uz viņu pusi.

Paslēpies aiz manis! Lūkass pavēlēja Lendo, kad otra bulta spindzēdama šķēla gaisu.

Spēka vadītas, viņa rokas atkal pacēla gaismas zobenu un lika tā asmenim aizšķērsot ceļu uzbrucēju raidītajam lādiņam. No asmens atlēca trešais, tad ceturtais lādiņš. Caur durvīm, kas atradās mazliet tālāk, kāds sāka šaut no otra spridzekļ šāvēja, abu ieroču radītās skaņas saplūda kopā.

Lūkass stāvēja, kur stāvējis. Viņš juta, kā Spēks ieplūst viņā un caur rokām izplūst no viņa ārā, radot savādu tuneļveida skatījumu uz notiekošo Lūkass redzēja vienīgi to, kas bija saistīts ar uzbrukumu, visu pārējo klāja tumsa. Lendo, kas bija noliecies viņam tieši aiz muguras, tagad šķita esam tikai miglaina parādība Lūkasa zemapziņā, ari pārējie Ferjē bandas locekļi bija kā biezā dūmakā tīti. Cieši sakodis zobus un ļaudams, lai Spēks kontrolē viņa aizsargāšanās ticību, Lūkass lika skatienam modri slīdēt pa koridoru, meklējot jaunus draudus.

Viņš raudzījās tieši virsū kādai dīvainai ēnai, kad tā atrāvās no sienas un panāca uz priekšu.

Labu brīdi Lūkass nespēja noticēt tam, ko redzēja. Ēnai nebija nedz faktūras, nedz detaļu, tikai gandrīz pilnīgi melns pludlīniju apveids. Bet tā bija reāla… un tā kustējās uz viņa pusi.

Lendo! Lūkass sauca, pārkliegdams spridzekļ šāvēju šāvienu troksni. Pieci metri uz priekšu, četrdesmit grādi pa kreisi. Vai tev ir kāda ideja?

Viņš dzirdēja, kā ģenerālis viņam aiz muguras svelpjoši ievelk elpu.

Nekad neesmu redzējis neko tamlīdzīgu. Atkāpjamies?

Lūkass ar piepūli atņēma mazliet uzmanības aizsargāšanās darbībām un vērsa to pret tuvojošos ēnu. Te patiešām kaut kas bija patiesību sakot, tas bija citplanētieša saprāts, ko viņš jau pirmīt tika sajutis. Tas nozīmēja, ka viņam tuvojas viens no Ferjē ļaudīm…

Paliec pie manis, Lūkass sacīja Lendo.

Stāvoklis kļuva bīstams, bet, pagriežot muguru un bēgot, viņi neko neiegūtu. Kustēdamies lēni, saglabādams līdzsvarotu, bet vienlaikus arī lokanu stāju, Lūkass gāja ēnai tieši pretim.

Citplanētietis apstājās, viņa saprāts nepārprotami bija pārsteigts, ka potenciālais upuris tuvojas, nevis bēg. Lūkass izmantoja šo īso apjukuma brīdi, lai pievirzītos tuvāk gaiteņa sienai, kas atradās no viņa pa kreisi. Pirmais spridzekļšāvējs acumirklī pārtrauca šaušanu, jo, sekojot Lūkasa kustībai, šāviņi lidoja pārāk tuvu slīdošajai ēnai. Ēnas apveids mazliet mainījās, radot Lūkasam iespaidu, ka šis radījums paskatījies pāri plecam. Viņš turpināja virzīties pa kreisi, tādējādi arī otra spridzekļ šāvēja uguns līnija tagad bija vērsta uz ēnas pusi, un arī tas kādu sekundi vēlāk negribīgi apklusa.

Labi nostrādāts, Lendo atzinīgi iečukstēja viņam ausī. Atļauj tagad man.

Viņš paspēra soli sāņus un vairs nestāvēja Lūkasam aiz muguras.

Ferjē? Lendo pasauca. Runā Lendo Kelrisiens. Klausies, ja gribi, lai tavs draugs paliek sveiks un vesels, labāk sauc viņu atpakaļ. Te ir Lūkass Debesbraucējs, džediju bruņinieks. Viņš ir tas vīrs, kas iznīcināja Dārtu Veideru.

Tas, protams, pilnībā neatbilda patiesībai. Bet bija tai pietiekami tuvu. Lūkass galu galā bija tas, kurš sakāva Dārtu Veideru viņu pēdējā divkaujā ar gaismas zobeniem, kaut viņš nebija savu pretinieku nogalinājis.

Lai būtu kā būdams, tas atstāja vajadzīgo iespaidu uz neredzamajiem vīriem gaitenī. Lūkass sajuta viņu šaubas un apjukumu. Kad viņš mazliet pacēla gaismas zobenu, ēna uzreiz pārtrauca tuvošanos.

Kā tevi sauc? kāds izkliedza.

Lendo Kelrisiens, Lendo atkārtoja. Atceries to draņķīgo Fretisas operāciju pirms desmit gadiem.

Ak, es atceros, balss drūmi sacīja. Ko tu gribi?

Gribu piedāvāt tev darījumu, teica Lendo. Nāc ārā un aprunāsimies.

Uzrunātais mirkli vilcinājās. Pie gaiteņa sienas bija sakrautas redeļkastes. Lielais vīrs, ko Lūkass bija redzējis, ritinot atmiņas, iznāca no šī aizsega. Zobos viņam joprojām kūpēja cigārs.

Nāciet ārā jūs visi, Lendo uzstāja. Nevilcinies, Ferjē, liec, lai viņi nāk ārā. Ja vien tu visā nopietnībā nedomā, ka vari paslēpt viņus no džedija.

Ferjē acis pievērsās Lūkasam.

Džediju noslēpumainās spējas allaž tikušas pārspīlētas, viņš nievājoši teica.

Tomēr viņa lūpas bez skaņas sakustējās, un, kad Ferjē nāca viņiem tuvāk, no aizsega viņam cits pēc cita sekoja pieci cilvēki un garš, tievs, zaļposmains citplanētietis-insektoīds.

Tā jau ir labāk, Lendo atzinīgi teica.

Arī viņš pats pilnībā iznāca no Lūkasa drošās aizmugures.

Verpins, vai ne? Lendo piebilda, pamādams uz insektoīda pusi. Jāatzīst, Ferjē, ka tu rīkojies ātri. Pagājušas varbūt kādas trīsdesmit stundas, kopš padzīts Impērijas karaspēks, un tu jau esi klāt. Turklāt kopā ar pieradinātu verpinu. Vai esi kādreiz dzirdējis par verpiniem. Lūkas?

Lūkass pamāja. Citplanētieša izskats viņam nebija pazīstams, bet nosaukums gan.

Viņus uzskata par ģeniāliem augstākās tehnoloģijas ierīču izjaucējiem un kopā salicējiem.

Un šo slavu viņi ir godam pelnījuši, teica Lendo. Baumo, ka tie bija viņi, kas palīdzēja admirālim Akbaram izstrādāt B klases kaujas kuģa modeli. Esi mainījis specialitāti, Ferjē? Tagad tu nodarbojies ar bojātu gaisa kuģu zagšanu? Vai arī tavs verpins te atrodas tikai nejaušības dēļ?

Tu pieminēji darījumu, Ferjē vēsi sacīja. Runā par to.

Vispirms vēlos zināt, vai tu biji klāt jau pašā Slais Vēnas kaujas sākumā, teica Lendo, runādams tādā pašā tonī kā Ferjē. Ja tu strādā Impērijas labā, nekādu darījumu slēgt nevarēsim.

Viens no bandas locekļiem, kam rokā bija spridzekļšāvējs, klusi ievilka elpu, kā gatavodamies kaut ko darīt. Lūkass brīdinādams mazliet pakustināja uz viņa pusi savu gaismas zobenu, un doma par varoņdarbu, kas uz mirkli bija iešāvusies Ferjē līdzdalībnieka prātā, ātri izgaisa. Ferjē paskatījās uz šo vīru, tad viņa skatiens atkal pievērsās Lendo.

Impērija izsūtīja vēsti, ka tai vajadzīgi gaisa kuģi, viņš negribīgi sacīja. Jo īpaši kaujas kuģi. Viņi maksā prēmiju divdesmit procentus virs tirgus cenas par jebkuru kaujas spējīgu kuģi, kas smagāks par simt tūkstoš tonnām.

Lūkass un Lendo pārmija ašus skatienus.

Savāds lūgums, teica Lendo. Viņi zaudējuši kādu no savām gaisa kuģu būvētavām, vai?

Viņi man to neteica, un es nejautāju, Ferjē īgni atbildēja. Esmu darījumu cilvēks, piegādāju pircējam to, ko viņš vēlas. Vai esi šeit, lai slēgtu darījumu, vai arī gribi tikai patērzēt?

Esmu šeit, lai slēgtu darījumu, Lendo viņu nomierināja. Vai zini, Ferjē, man liekas, ka tu esi iekūlies nepatikšanās. Mēs tevi pieķērām brīdī, kad tu grasījies nolaupīt Jaunās Republikas kara kuģus. Mēs esam arī pārliecinoši pierādījuši, ka Lūkass bez grūtībām var jūs visus uzveikt. Man atliek tikai pasvilpt apsardzei, un visa jūsu kompānija dažus nākamos gadus pavadīs soda izciešanas kolonijā.

Ēna, kas bija stāvējusi nekustīgi, paspēra soli uz priekšu.

Džedijs varbūt paliks dzīvs, Ferjē draudīgi sacīja. Bet tu gan ne.

Varbūt jā, varbūt ne, Lendo bezrūpīgi attrauca. Lai būtu. kā būdams, šī nav tā situācija, kādā patiktos atrasties tādam darījumu cilvēkam kā tu. Tā ka uzklausi, kādu darījumu es tev piedāvāju: tu tūlīt pat dosies prom, un mēs vispirms ļausim tev atstāt Slais Vēnas sistēmu un tikai tad ziņosim varas iestādēm.

Cik augstsirdīgi no tevis, Ferjē ar dziļu sarkasmu teica. Ko tad tu īsti gribi? Piedalīties operācijā? Vai tikai kādu žūksni naudas?

Lendo papurināja galvu.

Es negribu tavu naudu. Es gluži vienkārši gribu dabūt tevi prom.

Draudiem es nepakļaujos.

Tad uzskati to par draudzīgu brīdinājumu mūsu kādreizējās sadarbības vārdā, Lendo stingri sacīja. Bet uztver to nopietni.

Labu brīdi vienīgā skaņa, ko varēja saklausīt gaitenī, bija klusā iekārtu dūkoņa kaut kur tālumā. Lūkass saglabāja uzbrukuma pozu, cenzdamies nolasīt mainīgās izjūtas Ferjē apziņā.

Tava ..darījuma" dēļ mēs zaudēsim daudz naudas, Ferjē teica, iebīdīdams cigāru otrā mutes kaktiņā.

To es saprotu, sacīja Lendo. Un, tici tam vai ne, man  žēl. Bet Jaunā Republika šobrīd nevar atļauties zaudēt pat ne vienu vienīgu kuģi. Tu tomēr vari izmēģināt laimi Emorisas sistēmā. Nesen dzirdēju, ka to kā savu bāzi izmanto Kevrilhu pirātu banda, un viņiem allaž ir vajadzīgi pieredzējuši ļaudis.

Viņš atzinīgi paskatījās uz ēnu.

Un arī tādi, kam netrūkst muskuļu.

Ferjē sekoja viņa skatienam.

Ak, tev patīk mana parādība, vai ne?

Parādība? Lūkass drūmi vaicāja.

Viņi sauc sevi par defeliem, teica Ferjē. Bet es domāju, ka nosaukums ,,parādības" piedien viņiem daudz labāk. Viņu ķermeņi absorbē visu redzamo gaismu tas ir sava veida izdzīvošanas mehānisms.

Viņš uzlūkoja Lūkasu.

Un ko tu domā par šo darījumu, džedij ? Būdams tāds likumības un taisnības aizstāvis?

Lūkass bija gaidījis šo jautājumu.

Vai tu esi šeit kaut ko nozadzis? viņš atcirta. Vai izdarījis kaut ko nelikumīgu, ja neskaita ielaušanos stacijas darbuzdevumu datorā?

Ferjē sašķieba lūpas.

Mēs ari šāvām uz pāris darījumu vīriem, kas bāza savus degunus, kur nevajag, viņš sarkastiski teica. Vai tas neskaitās likumpārkāpums?

Nē, jo jūs viņiem netrāpījāt, Lūkass mierīgi atbildēja. Ciktāl tas no manis atkarīgs, uzskatu, ka varat doties prom.

Tu esi varen laipns, Ferjē noņurdēja. Vai tas ir viss?

Tā ir, Lendo pamāja. Ak jā es ari gribu dabūt tavu kodu piekļūšanai datoriem.

Ferjē uz viņu nikni paskatījās, bet pamāja verpinam, kas stāvēja viņam aiz muguras. Garais, zaļais citplanētietis ļodzlgā gaitā panāca uz priekšu un iedeva Lendo divas datu kartes.

Pateicos, sacīja Lendo. Labi. Es došu tev vienu stundu aizlidošanai no sistēmas, un tad mēs ziņosim. Novēlu patīkamu ceļu.

Jā, mēs lidosim prom, Ferjē caur zobiem noteica. Priecājos tevi sastapt, Kelrisien. Varbūt nākamreiz es varēšu izdarīt pakalpojumu tev.

Izmēģini laimi Emorisā, mudināja Lendo. Varu derēt, ka viņiem ir vismaz pāris vecu sargkuģu, no kuriem tu varētu viņus atbrīvot.

Ferjē neatbildēja. Grupa klusēdama pagāja garām Lendo un Lūkasam un devās pa tukšo gaiteni uz uzgaidāmā laukuma pusi.

Vai esi pārliecināts, ka tā bija laba doma stāstīt viņam par Emorisu? Lūkass čukstus jautāja, noskatīdamies viņiem pakaļ. Impērija tagad droši vien iegūs vienu vai divus sargkuģus.

Vai tad tev labāk patiktu, ja viņi būtu nozaguši kalamariešu starpzvaigžņu lidojumu kuģi? Lendo atbildēja. Iespējams, ka Ferjē izrādītos gana prasmīgs, lai vienu tādu nolaupītu. Vispārējā apjukuma apstākļos, kādi te valda, viņam tas noteikti izdotos.

Viņš domīgi papurināja galvu.

Nesaprotu, kas tur, Impērijā, notiek. Šķiet, nav nekādas jēgas maksāt augstu cenu par lietotiem kuģiem, ja tev pieder rūpnīcas, kur var saražot jaunus kuģus.

Varbūt, ka viņiem radušies kādi sarežģījumi, prātoja Lūkass, iebīdīdams atpakaļ gaismas zobena asmeni un pieāķēdams zobenu pie siksnas. Vai varbūt viņi zaudējuši vienu no saviem zvaigžņu iznīcinātājiem, bet komanda tikusi izglābta, un tagad viņiem nepieciešami kuģi, kur šos ļaudis izvietot.

Domāju, ka tas ir iespējams, Lendo piekrita, tomēr viņa balsī skanēja šaubas. Grūti gan iedomāties negadījumu, kurā kuģis tiktu sabojāts tā, ka to vairs nav iespējams saremontēt, bet komanda būtu palikusi dzīva. Mēs varam ziņot par to Karaskentai. Lai izlūkdienesta brašuļi noskaidro, ko tas nozīmē.

Ja viņi nav pārāk aizņemti ar politiskajām intrigām, sacīja Lūkass.

Ja padomnieka Feilija grupējums mēģina dabūt savā varā arī militāro izlūkdienestu… Viņš atvairīja šo domu. No raizēšanās nekāda labuma nebija.

Ko darīsim tālāk? Dosim Ferjē to apsolīto stundu un tad aiznesīsim tās datu kartes Sluissi varas iestādēm?

Ak jā, to stundu mēs Ferjē dosim, teica Lendo, sarauktu pieri domīgi noraudzīdamies pakaļ aizejošajai grupai. Bet datu kartes ir pavisam kas cits. Man ienāca prātā ja Ferjē tās izmantoja, lai dabūtu prom strādniekus no šī stacijas gala, neredzu īpašu iemeslu, kāpēc tnēs arī nevarētu tās izmantot lai pārvietotu tavu kuģi uz prioritāšu rindas priekšgalu.

Ak, Lūkass novilka.

Viņš zināja, ka tā nebūtu tik likumīga darbība, lai džedijs drīkstētu tajā piedalīties. Bet šajos apstākļos un ņemot vērā situāciju Karaskentā dažu likumu apiešana ar līkumu varbūt bija attaisnojama.

Kad sāksim?

Tūlīt pat, sacīja Lendo.

Lūkass nevarēja atturēties, nesaviebies par kluso atvieglojumu otra vīrieša balsī un apziņā. Viņš noteikti bija baidījies, ka Lūkass sāks cilāt ar šo ierosinājumu saistītos muļķīgos ētiskos jautājumus.

Ja palaimēsies, tu būsi gatavs lidojumam, pirms man nāksies nodot šos priekšmetus Sluissi varas iestādēm. Nāc, iesim un sameklēsim datoru pulti.

3. nodaļa

Lūgums pēc nolaišanās saņemts un apstiprināts, Gadsimtu Vanag, saziņas aparātā atskanēja Impērijas pils gaisa kontroles direktora balss. Jums atbrīvots astotais ceļš. Jūs sagaidīs padomniece Orgena Solo.

Pateicos, kontrole, teica Hens Solo.

Viņš vadija gaisa kuģi uz Imperialsitiju un ar riebumu noraudzījās melnajā mākoni, kas nokarājās virs pilsētas kā briestošs drauds. Hens nekad nebija daudz ticējis zīmēm, bet šie mākoņi noteikti neuzlaboja viņa garastāvokli.

Un, ja runa bija par sliktu garastāvokli… Pastiepis roku, viņš nospieda kuģa iekšējās saziņas aparāta taustiņu.

Sagatavojieties uz nolaišanos, Hens skaļi teica. Mēs tuvojamies.

Pateicos, kapteini Solo, atsaucās C-3PO stīvi precīzā balss.

Patiesību sakot, tā skanēja mazliet stīvāk, nekā parasti. Robots acīmredzot joprojām nebija sadziedējis savu ievainoto patmīļu. Vai arī to, kas robotiem bija patmīlas vietā.

Hens izslēdza iekšējās saziņas aparātu, nervozi sakniebis lūpas. Viņam roboti tā īsti nekad nebija patikuši. Viņš laiku pa laikam tos izmantoja, bet nekad ne vairāk, kā tas bija absolūti nepieciešams. Trīpio nebija tik slikts kā citi, ko viņš pazina… bet ne ar vienu no tiem Hens ari nebija pavadījis kopā sešas dienas hiperkosmosā.

Viņš bija centies. Patiesi, to viņš bija darījis kaut vai tāpēc, ka Leai Trīpio patika un viņa būtu gribējusi, lai Hens ar robotu labi saprastos. Pirmajā dienā pēc izlidošanas no Slais Vēnas viņš bija ļāvis Trīpio sēdēt kabīnē kuģa priekšgalā kopā ar viņu, paciezdams robota klīrīgo balsi un varonīgi pūlēdamies uzturēt kaut ko līdzīgu īstai sarunai. Otrā dienā viņš bija ļāvis runāt galvenokārt Trīpio un pavadījis daudz laika, strādādams mašīntelpās, kur diviem vietas nepietika. Trīpio šo ierobežojumu bija uztvēris ar tipiski mehānisku dzīvesprieku un turpinājis tērzēt ar viņu, stāvēdams pie mašīntelpas lūkas.

Trešās dienas pēcpusdienā viņš bija pilnībā atbrīvojies no robota klātbūtnes.

Kad to uzzinās Lea, viņai tas nepatiks. Bet viņai vēl mazāk patiktu, ja Hens būtu padevies sākotnējam kārdinājumam un pārveidojis robotu par piesārņojuma filtru rezerves komplektu.

Vanags tagad bija izlidojis cauri mākoņu slānim, un Hens varēja saskatīt arhitektūras monstru Imperatora veco pili. Mazliet sasvēris kuģi sāņus, Hens pārliecinājās, ka astotais ceļš patiešām ir brīvs, un laidās lejā.

Lea noteikti bija gaidījusi teltī, kas atradās tepat pie skrejceļa, jo, kad Hens nolaida Vanaga rampu, viņa jau stāvēja pie kuģa.

Hcn, viņa saspringtā balsī teica, paldies Spēkam, tu esi atgriezies.

Sveika, mīļumiņ, viņš sacija, piesargādamies, lai, apskaujot pārāk cieši, nesaspiestu viņas uz priekšu stipri izvirzīto vēderu.

Hens juta zem savām plaukstām viņas plecu un muguras muskuļu spriegumu.

Es arī priecājos tevi redzēt.

Viņa uz mirkli piespieda Henu sev klāt, tad maigi atbrīvojās no apskāviena.

Rimsties, mums tagad jāiet.

Čūbeka gaidīja viņus ejā, kas veda uz skrejceļu, viņa bultmetis bija pārmests pār plecu šaušanas gatavībā.

Sveiks, Čūbij.

Hens pamāja vūkijam ar galvu, saņemdams pretim rūcošu sveicienu.

Paldies, ka parūpējies par Leu.

Čūbeka par atbildi norūca kaut ko savādi izvairīgu. Hens viņu nopētīja, bet nolēma, ka nav īstais bridis uzstājīgi pieprasīt atskaiti par laiku, ko viņi bija pavadījuši uz Kašikas.

Ko esmu palaidis garām? Hens Leai jautāja.

Neko daudz, viņa sacīja, iedama viņam pa priekšu gaitenī, kas veda uz pili. Pēc pirmajiem apsūdzību uzplūdiem Feilijs acīmredzot nolēma mazliet piebremzēt. Viņš ir pierunājis Padomi, lai tā nodod viņam dažus no Akbara pienākumiem iekšējās drošības dienestā, bet viņš darbojas drīzāk kā uzraugs, nevis jauniecelts administrators. Viņš arī devis mājienus uz visām pusēm, ka viņam tiks uzticēts Galvenā

Virspavēlnieka amats, bet nekādus reālus soļus šajā virzienā nav spēris.

Viņš nevēlas, lai izceltos panika, sprieda Hens. Apsūdzēt nodevībā tādu personu kā Akbars tas ir gana liels kumoss, un ļaudīm būs vajadzīgs ilgs laiks, lai to sagremotu. Ja tam pievienos vēl kaut ko, viņi var gluži vienkārši aizrīties.

Man arī tā liekas, piekrita Lea. Tas mums vismaz dos nelielu atelpu, lai varam izlemt to bankas jautājumu.

Jā, starp citu, kādi fakti šajā lietā ir zināmi? Hens vaicāja. Tu man pateici vienīgi to, ka bankas kārtējā pārbaudē atklāts liels daudzums naudas uz viena no Akbara rēķiniem.

Izrādījās, ka tā nav bijusi tikai kārtējā pārbaude vien. teica Lea. Rītā, kad uzbruka Slais Vēnai, vienlaikus notika smalki izstrādāta elektroniska ielaušanās Karaskentas centrālajā klīringa bankā un tika aplaupīti vairāki lieli rēķini. Izmeklētāji pārbaudīja visus rēķinus, ko apkalpo šī banka, un atklāja, ka tajā pašā rītā no Palanhi centrālās bankas uz Akbara rēķina pārskaitīta liela naudas summa. Vai tu zini, kas ir Palanhi?

To zina visi, Hens īgni teica. Maza krustceļu planēta, kuras iemītniekiem ir pārspīlēts priekšstats par savu nozīmīgumu.

Un stingra ticība, ka, paliekot pietiekami neitrāli, viņi var gūt labumu no abām karojošām pusēm, teica Lea. Lai būtu kā būdams, šejienes centrālā banka apgalvo, ka nauda nav nākusi no pašas Palanhi un ir caur to tikai pārskaitīta. Pagaidām mūsu ļaudīm nav izdevies tālāk izsekot naudas gaitai.

Hens pamāja.

Varu derēt, ka Feilijam gan ir kāda nojausma, no kurienes šī nauda nākusi.

Viņš nav vienīgais, kam ir dažādas nojausmas, nopūtās Lea, viņš tikai ir pirmais, kas par tām sācis skaļi runāt, tas arī viss.

Un ieguvis uz Akbara rēķina dažus punktus sev par labu, Hens noņurdēja. Starp citu, kur viņi Akbaru ieslodzījuši? Vecajā cietuma korpusā?

Lea papurināja galvu.

Viņš atrodas mājas arestā savā mītnē, tur viņam jāpaliek, kamēr izmeklēšana būs pabeigta. Pārāk stingri viņu neuzrauga. Vēl viens apliecinājums tam, ka Feilijs negrasās liet eļļu ugunī.

Vai arī viņš ļoti labi zina, ka viņa rīcībā nav pietiekami daudz pierādījumu, Hens sacīja. Vai, izņemot šo bankas lietu, viņš ir izvirzījis Akbaram vēl kādu apsūdzību?

Lea tikko jaušami pasmaidīja.

Tikai fiasko, ko gandrīz piedzīvojām Slais Venā. To apstākli, ka tas bija Akbars, kas nosūtīja turp visus tos kaujas kuģus.

Skaidrs, Hens caur zobiem novilka.

Viņš mēģināja atsaukt atmiņā veco Dumpīgās Savienības nolikumu par apcietinātajām militārpersonām. Ja atmiņa viņu nevīla, virsnieks, kas atrodas mājas arestā, drīkst pieņemt apmeklētājus, un šiem apmeklētājiem pirms tam nav jāizpilda nekādas birokrātiskas datorformalitātes.

Lai gan viņš šajā ziņā itin viegli varēja kļūdīties. Viņi bija likuši Henam to visu iemācīties, kad viņš pirmoreiz bija ļāvis, lai viņam piešķir virsnieka pakāpi tas notika pēc Javinas kaujas. Bet viņš nolikumu nekad nebija uztvēris pārāk nopietni.

Cik daudz Padomes locekļu ir Feilija pusē? Hens jautāja Leai.

Ja tu domā stingri viņa pusē, tad tikai pāris cilvēku, viņa atbildēja. Ja tu domā tos, kas sliecas uz viņa pusi… nu, pēc kādas minūtes tu pats par to varēsi spriest.

Hens samirkšķināja acis. Iegrimis pārdomās par politisko jucekli, viņš nebija isti pievērsis uzmanību tam, kurp Lea viņu ved. Tagad viņš satrūcies piepeši aptvēra, ka viņi iet pa Lielo Gaiteni, kas savieno Padomes darba telpu ar daudz plašāko sanāksmju zāli.

Pagaidi mirkli, Hens protestēja. Tagad?

Man ļoti žēl, Hen, nopūtās Lea. Mona Motma uzstāja. No tiem, kas paši personiski piedalījās Slais Vēnas kaujā, tu esi atgriezies pirmais, un viņi grib tev uzdot veselu gūzmu jautājumu.

Hens pārlaida skatienu gaitenim: augsti, izliekti velvjveida griesti, sienas pamīšus veidoja kristāla logi un grezni akmenskalumi, gar katru pusi stiepās zemu, zaļsarkanu kociņu rinda. Lielā gaiteņa projektu laikam gan bija izstrādājis pats imperators. Iespējams, ka tāpēc Hens vienmēr bija jutis nepatiku pret šo vietu.

Es jau zināju, ka vajag pirmo sūtīt Trīpio, viņš noņurdēja.

Lea satvēra viņa roku.

Rimsties nu, karavīr. Ievelc dziļi elpu, un tiksim ar to galā. Cūbij, tu labāk pagaidi tepat ārā.

Padomes darba telpa parasti bi ja iekārtota kā mazākās Iekšējās Padomes kabineta paplašināts variants: padomnieki sēdēja ap ovālu galdu telpas vidū, gar sienām bija solu rindas viņu palīgiem. Šodien, Henam par pārsteigumu, telpa bija pārkārtota un vairāk līdzinājās Apakšnama sanāksmju zālei. Sēdekļi bija salikti kārtīgās, nedaudz paaugstinātās rindās, un katrs padomnieks sēdēja kopā ar saviem palīgiem. Telpas priekšpusē, zemāk par citiem, pie vienkāršas lasāmpults viena pati sēdēja Mona Motma. Viņa izskatījās kā skolotāja klasē.

Kam pieder šī ideja? Hens nočukstēja, kad viņi abi ar Leu gāja pa sānu eju uz krēslu līdzās Monas Motmas pultij tā acīmredzot bija liecinieka vieta.

Rīkojumu pārkārtot telpu deva Mona Motma, Lea tāpat čukstus atbildēja. Bet esmu gatava derēt, ka tā bija Feilija ideja.

Hens sadrūma. Viņš šaubījās, vai Feilijs būtu gribējis tādā veidā uzsvērt Monas Motmas noteicošo lomu Padomē.

Es nesaprotu.

Lea pamāja ar galvu uz pults pusi.

Tas, ka Mona Motma atrodas uzmanības centrā, palīdz novērst bažas, ka viņš tīkotu pēc viņas stāvokļa. Vienlaikus, apvienojot padomniekus un viņu palīgus nelielās grupās, padomnieki tiek atšķirti cits no cita.

Sapratu, Hens pamāja. Sīkais, glumais gaisa jaucējs.

Jā, tas viņš ir, sacīja Lea. Un viņš grasās no šīs Slais Vēnas lietas izspiest visu iespējamo labumu. Esi piesardzīgs.

Viņi bija nonākuši telpas priekšpusē un tur šķīrās Lea aizgāja līdz pirmajai rindai un apsēdās blakus savai palīdzei Vinterai, bet Hens turpināja iet uz liecinieka krēslu, kas stāvēja blakus Monai Motmai.

Jūs vēlaties, lai es nododu zvērestu, vai kā? viņš bez jebkāda ievada vaicāja.

Mona Motma papurināja galvu.

Tas nav nepieciešams, kapteini Solo, viņa sacīja oficiālā un mazliet saspringtā balsī. Lūdzu, apsēdieties. Padome vēlas uzdot jums dažus jautājumus sakarā ar nesenajiem notikumiem Slais Vēnas kuģu būvētavā.

Hens apsēdās. Viņš redzēja, ka Feilijs un citi botani sēž pirmajā rindā netālu no Leas grupas. Nebija neviena brīva sēdekļa, kas norādītu uz admirāļa Akbara prombūtni, vismaz ne priekšpusē, kur būtu bijis jāsēž viņam un viņa grupai. Padomnieki, kas parasti ieņēma vietu, kas atbilda viņu rangam, tagad bija sasēdušies tā, lai atrastos pēc iespējas tuvāk priekšpusei. Vēl viens iemesls, kāpēc Feilijam bijusi nepieciešama šī pārkārtošana, nosprieda Hens. Pie ovālā galda Akbara vieta varbūt būtu palikusi tukša.

Vispirms, kapteini Solo, sāka runāt Mona Motma, mēs gribētu, lai jūs aprakstāt savu lomu uzbrukumā Slais Vēnai. Kad jūs ieradāties, kas notika tūlīt pēc tam tādā garā.

Mēs ieradāmies, kad kauja jau bija sākusies, teica Hens. Mazliet apsteidzām zvaigžņu iznīcinātājus. Saņēmām vēsti no Vedža tas ir, no pulka komandiera Vedža Antila. Viņš ziņoja, ka kuģu būvētavās iekļuvuši Impērijas kaujinieki.

Piedodiet, viņu pārtrauca Feilija glaudenā balss. Kas šajā gadijumā domāts ar jēdzienu

„mēs"?

Hens paskatījās uz botanu. Uz tā violetajām acīm, mīksto krēmkrāsas apspalvojumu, galēji neizteiksmīgajiem sejas vaibstiem.

Mana komanda sastāvēja no Lūkasa Debesbraucēja un Lendo Kelrisiena.

To Feilijs neapšaubāmi jau ļoti labi zināja. Lēts gājiens, lai izjauktu Hena raito stāstījumu.

Ak, un vēl divi roboti. Vai lai nosaucu jums viņu sērijas numurus?

Telpu pāršalca gandrīz izsmējīga sačukstēšanās, un Hens guva nelielu apmierinājumu, redzēdams, ka krēmkrāsas spalvas mazliet saplok.

Paldies, nē, sacīja Feilijs.

Vedža Antila eskadrons bija iesaistījies cīņā ar apmēram četrdesmit Impērijas kaujiniekiem un piecdesmit zagtiem rūpniecības robotiem, kas kaut kādā veidā bija iekļuvuši kuģu būvētavā, Hens stāstīja tālāk. Mēs nācām talkā un palīdzējām sakaut kaujiniekus. Sapratām, ka Impērijas gaisa flote izmanto rūpniecības robotus, lai mēģinātu nolaupīt dažus lieljaudas kuģus, kas gatavojās kravu pārvešanai. Mums izdevās viņu nodomu izjaukt. Tas ari viss.

Jūs esat pārāk pieticīgs, kaptein Solo, atkal ierunājās Feilijs. Saskaņā ar ziņojumiem, ko esam šeit saņēmuši, tie bijāt jūs abi ar Kelrisienu, kam vieniem pašiem izdevās sagraut Impērijas sazvērestību.

Henam bija sevi jāapvalda. Te nu tas nāca. Viņi abi ar Lendo patiešām bija izjaukuši Impērijas nodomus… likai šajā nolūkā viņiem bija jāsabojā vairāk nekā četrdesmit lieljaudas kuģu stratēģiskos centrus.

Man joti žēl, ka nācās sabojāt kuģus, viņš teica, skatīdamies Feilijam tieši acīs. Vai jums labāk patiktu, ja Impērija tos būtu dabūjusi neskartus?

Botana spalvām pārskrēja ņirbu vilnīši.

Nudien, kaptein Solo, viņš mierinoši sacīja. Man nav īpašu iebildumu pret jūsu metodi, apturot Impērijas iecerēto lielās laupīšanas mēģinājumu, lai cik dārgi tas nemaksātu. Jūs darījāt, ko varējāt. Savu iespēju robežās jūs un pārējie guvāt spožus panākumus.

Hens sadrūma, piepeši juzdamies mazliet izsists no līdzsvara. Viņš bija domājis, ka Feilijs šajā lietā gribēs padarīt viņu par grēkāzi. Šķiet, botans šoreiz bija atkāpies no saviem paradumiem.

Pateicos, padomniek, sacīja Hens, jo nekā labāka, ko teikt, viņam nebija.

Ar to es gan negribu sacīt, ka tam apstāklim, ka Impērija vispār izdarīja šādu mēģinājumu un gandrīz vai guva uzvaru, nebūtu nekādas nozimes, Feilijs teica, un, pārlaižot skatienu telpai, vilnīši pār viņa spalvām aizņirbēja pretējā virzienā. Gluži pretēji. Labākā gadījumā tas liecina par nopietniem trūkumiem mūsu karavadoņu spriedumos. Sliktākajā gadījumā.. . tas var liecināt par nodevību.

Hens juta, kā viņam noraustās lūpas. Ak, tad tā tas bija. Nekādus paradumus Feilijs mainījis nebija, viņš gluži vienkārši bija nolēmis netērēt šo lielisko izdevību tik maznozīmīgai personai kā Hens.

Ar visu cieņu, ko jūtu pret jums, padomniek, viņš ātri ierunājās, man tomēr jāaizrāda, ka tas, kas notika Slais Venā, nebija admirāļa Akbara vaina. Operācija kopumā…

Piedodiet, kaptein Solo, Feilijs viņu pārtrauca. Ar visu cieņu, ko jūtu pret jums, ļaujiet atgādināt, ka lieljaudas kuģi atradās Slais Venā bez pilotiem un viegli pieejami ienaidniekam vienigi tāpēc, ka admirālis Akbars bija pavēlējis tos tur atstāt.

Te nav iejaukta nodevība, Hens neatlaidās. Mēs jau zinām, ka Impēri jai izdevies ielauzties mūsu sakaru sistēmā…

Un kas ir atbildīgs par tamlīdzīgiem trūkumiem drošībā? atcirta Feilijs. Vaina atkal uzgulst tieši admirāļa Akbara pleciem.

Tādā gadījumā atrodiet pats, kur radusies sūce, Hens noskaldīja.

Viņš ar vienu acu kaktiņu redzēja, ka Lea dedzīgi purina galvu, bet Hens bija pārāk noskaities, lai domātu par pieklājības ievērošanu.

Un, ja reiz mēs par to runājam, es gribētu redzēt, kā jums izdosies pārspēt Impērijas dižadmirāli.

Klusā sarunu dūkoņa telpā acumirklī apklusa.

Ko nozīmē jūsu pēdējais izteikums? jautāja Mona Motma.

Hens pie sevis nedzirdami nolamājās. Viņš nebija gribējis šo faktu kādam izpļāpāt, iekams viņam nebūs radusies izdevība rast tam apstiprinājumu Pils arhīvos. Bet nu bija par vēlu.

Impērijas karaspēku vada dižadmirālis, Hens nomurmināja. Es pats viņu redzēju.

Klusums, kas iestājās telpā, bija gandrīz sataustāms. Pirmā atjēdzās Mona Motma.

Tas nav iespējams, viņa teica, taču izklausījās, ka viņa gan gribētu šim apgalvojumam ticēt, bet nav par to pārliecināta. Mums visi dižadmirāli ir uzskaitīti.

Es pats viņu redzēja, Hens atkārtoja.

Aprakstiet viņu, sacīja Feilijs. Kā viņš izskatījās?

Viņš nebija cilvēks, teica Hens. Vismaz ne pilnībā. Lielos vilcienos viņam ir cilvēka veidols, bet āda ir gaiši zila, mati zilganmelni, bet acis kvēlo sarkanas. Nezinu, pie kādas sugas viņš pieder.

Mēs tomēr zinām, ka Imperatoram nepatika būtnes, kas nebija cilvēki, Mona Motma viņam atgādināja.

Hens paraudzījās uz Leu. Viņas seja bija saspringta, acis mēmās šausmās lūkojās Henā un viņam cauri. Skaidrs, ka viņa saprata, ko tas nozīmē.

Viņš bija ģērbies baltā formas tērpā, Hens sacīja Monai Motmai. Neviens cits Impērijas virsnieks neko tamlīdzīgu nevalkā. Un ziņotājs, kas bija kopā ar mani, šo titulu īpaši uzsvēra.

Acīmredzot viņš pats sevi šādi paaugstinājis, Feilijs mundri teica. Kāds ierindas admirālis vai varbūt nesakauts mofs, kas cenšas pulcēt ap sevi Impērijas karaspēka paliekas. Turklāt tas neattiecas uz patlaban apspriežamo jautājumu.

Neattiecas uz jautājumu?Hens skarbi noprasīja. Klausieties, padomniek, ja apkārt brīvi klīst kāds dižadmirālis…

Ja tā ir, Mona Motma viņu stingri pārtrauca, mēs drīz to zināsim noteikti. Līdz tam laikam nav jēgas tukšām debatēm. Padomes izmeklētājiem nekavējoties tiks dots uzdevums noskaidrot, vai kāds dižadmirālis varētu būt palicis dzīvs. Kamēr izmeklēšana nebūs pabeigta, mēs turpināsim iztaujāšanu par Slais Vēnas uzbrukuma apstākļiem.

Viņa paskatījās uz Henu, tad pagriezās un pamāja ar galvu Leai.

Padomniece Orgena Solo, jūs varat sākt izvaicāšanu.

Admirāļa Akbara laškrāsas galva ar kupolveidīgo augšdaļu bija noliekta mazliet sāņus, viņa lielās, apaļās acis grozījās dobumos. Tas bija kalamariešu žests, ko Lea neatminējās agrāk redzējusi. Ko tas nozīmēja? Pārsteigumu? Vai varbūt bailes?

Tātad dižadmirālis, Akbars beidzot sacīja vēl drūmākā balsī nekā parasti. Impērijas dižadmirālis. Jā. Tas patiešām varētu daudz ko izskaidrot.

Mēs patiesībā nezinām, vai tas ir īsts dižadmirālis, Lea viņu brīdināja, pametusi ašu skatienu uz sava vīra skarbo seju.

Bija skaidri redzams, ka Hens gan par to nešaubās. Godīgi sakot, arī viņa ne.

Mona Motma lika izmeklētājiem to izpētīt.

Viņi neko neatradīs, galvu purinādams, teica Akbars.

Tas jau bija cilvēkveidīgāks žests tādus viņš parasti centās lietot saskarsmē ar cilvēkiem. Labi. Tas nozīmēja, ka viņš atgūst līdzsvaru.

Kad mēs pirmoreiz atkarojām Impērijai Karaskentu, es pamatīgi pārbaudīju viņu reģistrus. Tur ir tikai saraksts ar dižadmirāļu vārdiem un nedaudz ziņu par uzdevumiem, ko viņi pildījuši.

Pirms aizlidošanas viņi visu izdzēsuši, Hens noņurdēja.

Vai ari sīkāku ziņu tur nekad nav bijis, teica Lea. Neaizmirsti, ka viņi bija ne vien Imperatora vislabākie un visgudrākie karavadoņi, bet arī daļa no viņa plāna vairāk pakļaut Impērijas karaspēku sev.

Tāda bija projekta „Nāves galva" būtība, sacīja Akbars. Es jums piekrītu, padomniec. Iekams dižadmirāli militāri un politiski nebija pilnībā integrēti, nebija iemesla publicēt sīkākas ziņas par viņu identitāti. Un bija daudz iemeslu turēt tās noslēpumā.

Tātad tas ir strupceļš, Hens secināja.

Tā rādās, piekrita Akbars. Vienīgo informāciju mēs varam gūt no pašreiz eksistējošiem avotiem.

Lea paskatījās uz Henu.

Tu minēji, ka biji kopā ar savu ziņotāju, kad redzēji šo dižadmirāli, bet nenosauci mums ziņotāja vārdu.

Taisnība, Hens pamāja. Nenosaucu. Un es to nedarīšu. Vismaz patlaban ne.

Lea sadrūma, redzot viņa neizdibināmo sebeka seju. Viņa sasprindzināja visas savas rudimentārās džedijas spējas, pūloties uztvert viņa izjūtas un nodomus. Tas viņai neko nedeva. Ja vien man būtu vairāk laika vingrinājumiem, Lea ar nožēlu nodomāja. Bet, ja Padome jau iepriekš bija prasījusi visu viņas laiku, tagad atlicināt brīvu brīdi būs vēl grūtāk.

Mona Motma beigu beigās gribēs to uzzināt, viņa viru brīdināja.

Un beigu beigās es viņai to pateikšu, viņš atbildēja. Līdz tam laikam tas būs mūsu mazais noslēpums.

Kā līdzeklis, lai panāktu savu?

To nekad nevar zināt.

Hena sejai pārslīdēja kādas domas atblāzma.

Lai būtu kā būdams, Padomei no šī vārda šobrīd nebūs nekāda labuma. Visa ziņotāju grupa droši vien kaut kur nogājusi pagrīdē. Ja Impērija viņus nav notvērusi.

Tu nezini, kā viņus var atrast? Lea vaicāja.

Hens paraustīja plecus.

Ir kāds gaisa kuģis, ko solīju priekš viņiem dabūt ārā no konfiscēto kuģu novietnes. Varu pamēģināt sazināties caur to.

Dariet, ko varat, teica Akbars. Jūs sacījāt, ka Slais Venā kopā ar jums bija padomnieces Orgenas Solo brālis?

Jā, ser, Hens apstiprināja. Viņa gaisa kuģim bija nepieciešams remonts, bet viņam vajadzēja izlidot no turienes pāris stundas pēc manis.

Viņš paskatījās uz Leu.

Ak, un mums būs jānogādā atpakaļ uz Slais Vēnu Lendo kuģis.

No Akbara puses atskanēja kaut kas līdzīgs aizžņaugtam svilpienam tā bija ņurdēšana kalamariešu stilā.

Mums nepieciešamas viņu abu liecības, Akbars teica. Un noteikti jāuzklausa arī pulka komandieris Antils. Mums ir vitāli svarīgi noskaidrot, kā Impērijai izdevās iedabūt mūsu teritorijā tik lielus spēkus, apejot daudzus sensorus.

Lea pavērās Henā.

Saskaņā ar Vedža pirmo ziņojumu, tie atradušies fregatē, kuras kravas nodalījumu sensori reģistrēja kā tukšu.

Akbara acis atkal apgriezās dobumos uz riņķi.

Tukšu? Ne tikai kā nenolasāmu kāda sensora tehnisko trūkumu vai statiskās elektrības slāpējošās darbības dēļ ?

Vedžs sacīja, ka nodalījums reģistrēts kā tukšs, Hens viņam teica. Viņam tā kā vajadzētu prast atšķirt tukšu objektu no statiskās elektrības slāpējošās darbības.

Tukšs.

Šķita, ka Akbars mazliet sašļūk savā krēslā.

Tas var nozīmēt vienīgi to, ka Impērijai beidzot izdevies izstrādāt praktiski pielietojamu maskējošo aizsegu.

Mums jāsāk tā domāt, Lea skumīgi piekrita. Manuprāt, vienīgā labā ziņa ir tā, ka viņu izgudrojumam joprojām piemīt trūkumi. Pretējā gadījumā viņi būtu nomaskējuši visu īpašo uzdevumu komandu, kas darbojās Slais Venā, un no šīs vietas nekas pāri nebūtu palicis.

Nē, sacīja Akbars, purinādams masivo galvu. Vismaz par to mums nav jāraizējas. Maskējošais aizsegs pārāk stipri apdraud pašus lietotājus, lai to būtu vērts izmantot līdz tādai pakāpei. Nomaskētiem karakuģiem sensoru starojums kļūst tikpat nederīgs kā ienaidnieka sensoriem, tāpēc šāds kuģis klīst apkārt kā akls. Vēl ļaunāk ja kuģis ir iedarbināts, ienaidnieks to var atrast, kaut vai tikai izsekojot dzinēju emisijām.

Ak, iesaucās Lea. Tas man nebija ienācis prātā.

Gadiem ilgi ticis baumots, ka Imperators izstrādā maskējošo aizsegu, teica Akbars. Esmu daudz domājis par tā iespējamību.

Viņš nokremšļojās.

Bet viņu trūkumi mums ir vājš mierinājums. Dižadmirāļa rokās maskējošais aizsegs joprojām var būt bīstams ierocis. Viņš atradīs paņēmienus, kā izmantot to pret mums.

Viņš to jau ir darījis, Hens nomurmināja.

Acīmredzot.

Akbara bolīgo acu skatiens apstājās pie Leas sejas.

Jums jādabū mani ārā no šī muļķīgā ieslodzījuma, padomniec. Cik ātri vien iespējams. Par spīti padomnieka Feilija godkārei un pašpārliecinātībai, viņam nav vajadzīgās taktiskās prasmes, lai tiktu galā ar tik spēcīgu apdraudējumu.

Mēs panāksim, lai jūs atbrīvo, admirāl, Lea solīja, vēlēdamās, kaut justos par to pārliecinātāka. Mēs tieši patlaban pie tā strādājam.

Atskanēja bikls klauvējiens, un durvis Leai aiz muguras atvērās.

Atvainojiet mani, mehāniski rezonējošā balsī sacīja plecīgs robots G-2RD. Jums atvēlētais laiks ir pagājis.

Pateicos, Lea teica un piecēlās.

Viņa apspieda sarūgtinājumu. Lea tik izmisīgi vēlējās pavadīt vairāk laika kopā ar Akbaru, lai varētu pārrunāt ar viņu gan šo jauno Impērijas draudu, gan likumisko stratēģiju, ko viņi varētu izmantot admirāļa aizstāvēšanai. Bet strīdēties ar robotu būtu bezcerīgi, galu galā viņai vēl tiktu atņemta admirāļa apciemošanas privilēģija. Apsardzes robotiem bija dotas tādas tiesības, un šie 2RD roboti bija jo īpaši pazīstami ar savu vieglo aizvainojamību.

Es drīz atkal atnākšu, Akbar, viņa admirālim teica. Vai nu šopēcpusdien, vai rīt.

Uz redzēšanos, padomniec.

Admirālis, tikko manāmi pavilcinājies, piebilda:

Uz redzēšanos, kaptein Solo. Paldies, ka atnācāt.

Uz redzēšanos, admirāl, sacīja Hens.

Viņi izgāja no istabas un devās prom pa plašo gaiteni. Robots G-2RD viņiem aiz muguras nostājās sardzē pie Akbara istabas durvīm.

Tas viņam noteikti grūti nācās, Hens piezīmēja.

Kas? jautāja Lea.

Pateikties man par apciemojumu.

Viņa, pieri saraukusi, pavērās vīrā, bet viņa sejā bija tikai nopietnība.

Ak, liecies nu mierā, Hen. Tāpēc, ka tu aizgāji no karadienesta…

Viņš uzskata, ka mani no pilnīgas nodevības šķir tikai viens solis, Hens nobeidza viņas vietā.

Leai galvā pazibēja dzēlīga atbilde par vajāšanas māniju.

Akbars nekad nav bijis tas, ko varētu saukt par patīkamu sarunbiedru, viņa tomēr izlīdzinoši teica.

Hens papurināja galvu.

Tās nav manas iedomas, Lea. Pavaicā kādreiz Lendo pret viņu izturas tieši tāpat. Ja tu aizej no armijas, Akbara acīs vairs neesi ne spļāviena vērts.

Lea nopūtās.

Tev jāsaprot monu kalamariešu ētoss. Hen. Viņi nebija karotāju suga, iekams Impērija nesāka viņus paverdzināt un postīt viņu pasauli. Šie viņu brīnišķīgie zvaigžņu kuģi sākotnēji bija pasažieru laineri, tu zini, ka tie bijām mēs, kas palīdzēja viņiem pārvērst tos karakuģos. Varbūt viņš ne tik daudz dusmojas par tavu aiziešanu no armijas, cik viņu nomoka neskaidra vainas apziņa par to, ka viņš un viņa ļaudis nodevušies kara mākslai.

Pat ja viņi bija spiesti to darīt?

Lea, neērti juzdamās, paraustīja plecus.

Nedomāju, ka vispār ir kāds, kas dodas karā, pie sevis klusībā nezūdīdamies, vai tiešām nav bijusi cita iespēja. Pat ja visas citas iespējas būtu tikušas izmēģinātas un izrādījušās nederīgas. Zinu, ka man bija tamlīdzīga sajūta, kad pirmoreiz pievienojos dumpiniekiem un, tici man, Mona Motma un Beils Orgens bija izmēģinājuši pilnīgi visu. Tādu miermīlīgu rasi kā moni kalamarieši šī sajūta droši vien nomoka vēl negantāk.

Ak… varbūt, Hens caur zobiem negribīgi novilka. Es gan vēlētos, lai viņi paši tiktu ar to galā, un neliktu tāpēc ciest mums, pārējiem.

Viņi arī cenšas tā darīt, Lea apgalvoja. Mums tikai jādod viņiem laiks.

Viņš palūkojās lejup uz sievu.

Tu man vēl neesi stāstījusi, kāpēc jūs ar Čūbiju pamētāt Kašiku un atgriezāties šeit.

Viņa saspieda kopā īkšķi un rādītājpirkstu. Lea zināja, ka galu galā būs jāpastāsta Henam par darījumu, ko viņa bija noslēgusi ar nogriju diversantu Habarahu. Bet Impērijas Pils gaitenis nebija piemērota vieta tādai sarunai.

Šķita, ka nav nekādas jēgas palikt, viņa Henam sacīja. Tur notika vēl viens uzbrukums…

Kas notika?

Nomierinies, mēs to atvairījām, Lea teica. Un es esmu veikusi dažus pasākumus, kas mani pasargās, vismaz pāris nākamās nedēļas. Es tev par to pastāstīšu vēlāk, kad būsim kādā drošākā vietā.

Viņa juta, kā Hena acis ieurbjas viņā, Lea nojauta vīra aizdomas, ka viņa tam kaut ko nepasaka līdz galam. Bet viņš tikpat labi kā Lea zināja, cik bīstami ir izpaust noslēpumus.

Labi, viņš nomurmināja. Es tikai ceru, ka tu zini, ko dari.

Lea nodrebēja, koncentrēdama uzmanību uz dvīņiem, ko nēsāja savās miesās. Viņi bija tik vareni, pateicoties Spēkam, un vienlaikus tik bezgala bezpalīdzīgi.

Es arī tā ceru, viņa nočukstēja.

4. nodala

DŽORASS CĒBAOTS, DZIMIS REISKESĀ. UZ BORTRAS, PIRMSIMPĒRIJAS LAIKMETĀ, 4., 3., 112.

Noraudzīdamies, kā šie vārdi parādās uz Vecās senāta bibliotēkas datora ekrāna, Lūkass savieba seju grimasē. Kāpēc viens no jaunnodibināto režīmu pirmajiem oficiālajiem pasākumiem allaž ir jaunas laika skaitīšanas sistēmas ieviešana, viņš prātoja. Un to viņi tūdaļ attiecina uz visām pastāvošajām vēsturiskajām hronikām. Tā bija rīkojusies gan Galaktikas Impērija, gan Vecā Republika, kas pastāvēja pirms tās. Viņš varēja tikai cerēt, ka Jaunā Republika nesekos šim paraugam. Vēsture jau pati par sevi bija gana sarežģīta.

NO 6., 4., 95. LlDZ 4., 32., 90.P.I.L. MĀCŪIES MIRNIKAS UNIVERSITĀTĒ. NO 2., 15., 90. LĪDZ 8., 33., 88. P.I.L. MĀCĪJIES DŽEDIJU MĀCĪBU CENTRĀ UZ KAMPARASAS. 9.,88. P.I.L. SĀCIS DŽEDIJU MĀCĪBU PRIVĀTKURSU, SKOLOTĀJS NAV ZINĀMS. 3., 6„ 86. P.I.L. PIEŠĶIRTS DŽEDIJU BRUŅINIEKA TITULS. OFICIĀLI PIEŅĒMIS TITULU DŽEDIJU SKOLOTĀJS 4„ 3., 74. P.I.L. KOPSAVILKUMA BEIGAS. VAI NEPIECIEŠAMAS SĪKĀKAS ZIŅAS PAR MĀCĪBĀM?

Nē, Lūkass, pieri saraucis, teica.

Cēbaots bija pieņēmis džediju skolotāja titulu? Lūkass vienmēr bija uzskatījis, ka titula piešķiršana, tāpat kā iecelšana džediju bruņinieka kārtā, ir kaut kas tāds, kas atrodas džediju kopienas ziņā, ka nevar sevi tā gluži vienkārši pasludināt par skolotāju.

Parādiet man ierakstu, kurā viņš raksturots kā džedijs.

ENDO DEMILITARIZĀCIJAS NOVĒROŠANAS GRUPAS LOCEKLIS NO 8., 82. LĪDZ 7., 81ij P.I.L. SENĀTA STARPSUGU PADOMDEVĒJAS KOMITEJAS LOCEKLIS NO 9., 81. LĪDZ 6., 79. P.I.L. PERSONĪGAIS SENATORA PELPETINA PADOMDEVĒJS DŽEDIJU JAUTĀJUMOS NO 6., 79. LĪDZ 5., 77…

Stop, Lūkass pavēlēja.

Viņam pār muguru piepeši bija pārskrējuši drebuļi. Senatora Pclpetinu padomdevējs džediju jautājumos?

Sīkākas ziņas par Cēbaota kalpošanu senatoram Pelpetinam.

Šķita, ka dators pārdomā šo prasību. NAV PIEEJAMAS, tāda beidzot bija atbilde.

Nav pieejamas vai tikai slepenas? Lūkass pārvaicāja.

NAV PIEEJAMAS, dators atkārtoja.

Lūkass saviebās. Bet patlaban viņš tur nekā nevarēja darīt.

Turpini.

NO 7., 77. LĪDZ 1., 74. P.I.L. DŽEDIJU KARASPĒKA LOCEKLIS, PIEDALĪJIES TUMŠO DŽEDIJU DUMPJA APSPIEŠANĀ UZ BPFEŠAS. 11., 70. P.I.L. PALĪDZĒJIS ATRISINĀT ALDERĀNAS DOMSTARPĪBAS. PALĪDZĒJIS DŽEDIJU

SKOLOTĀJAM TRESMINSAM MEDITĒT PAR DUINOGINAS GOTALAS KONFLIKTU NO 1., 68. LlDZ 4., 66. P.I.L. 8., 21. P.I.L. SENĀTS IECĒLIS PAR SŪTNI KSEPIKAS SEKTORĀ. ĻOTI AKTĪVI CENTIES PĀRLIECINĀT SENĀTU PAR NEPIECIEŠAMĪBU APSTIPRINĀT UN FINANSIĀLI PABALSTĪT TĀLLIDOJUMU PROJEKTU. VIENS NO SEŠIEM DŽEDIJIEM, KAS PIESAISTĪTS ŠIM PROJEKTAM 7., 7., 65. P.I.L. PĒC PROJEKTA PĀRCELŠANAS NO JAGA MINORAS 4., U 64. IERAKSTU VAIRĀK NAV. PASKAIDROJOŠĀ KOPSAVILKUMA BEIGAS. VAI NEPIECIEŠAMAS VĒL KĀDAS ZINAS?

Lūkass atspiedās pret krēsla atzveltni, raudzījās displejā un kodīja vaiga iekšpusi. Tātad Cēbaots ne vien kādreiz bijis padomdevējs vīram, kas kādudien pasludinās sevi par imperatoru, bet ari piedalījies uzbrukumā, kas tika vērsts pret Tumšajiem Džedijiem no Slaisas sektora. Par šo uzbrukumu viņam bija stāstījusi Lea. Viens no Tumšajiem Džedijiem bija nodzīvojis pietiekami ilgi, lai uz Dagobahas sastaptos ar skolotāju Jodu…

Viņam aiz muguras atskanēja klusi soļi.

Komandier?

Sveika, Vintera, Lūkass nepagriezies teica. Meklē mani?

Jā, Vintera sacīja un, pienākusi klāt, nostājās viņam aiz muguras. Princese Lea vēlas jūs sastapt, kad būsiet beidzis darboties šeit.

Viņa pamāja ar galvu uz displeja pusi, un, to darot, izlaida roku caur zīžainajiem, baltajiem matiem.

Atkal džediju vēstures pētījumi?

Jā, kaut kas tamlīdzīgs, Lūkass viņai atbildēja, ieslidinādams datu karti datora spraugā.

Datoram: pilnīgu džediju skolotāja Džorasa Cē baota personiskās lietas kopiju.

Džorass Cēbaots, Vintera domīgi atkārtoja. Vai viņš nebija saistīts ar tām lielajām ķildām Alderānā?

Tā sacīts viņa personiskajā lietā, Lūkass pamāja ar galvu. Vai tu par to kaut ko zini?

Ne vairāk kā jebkurš cits alderānietis, teica Vintera.

Pat cauri nelokāmajai pašsavaldībai viņas balsī bija saklausāmas sāpes, un Lūkass līdzjūtīgi pavīpsnāja. Viņš zināja, ka Leai Alderānas izpostīšana un ģimenes zaudējums bi ja sirdi plosoša, bet pamazām gaistoša sāpe, kas atkāpās zemapziņas tālākajos stūrīšos. Vinterai, kas bija apveltīta ar nevainojamu un neizdzēšamu atmiņu, šīs sāpes varbūt nekad neizzudīs.

Jautājums bija, vai par vicekarali ieceļams Beila Orgena tēvs vai kāds cita ģimenes atzara pārstāvis, viņa stāstīja. Pēc trešās nobalsošanas nonākuši strupceļā, viņi nodeva šo jautājumu Senātam, lai tas tiktu izšķirts meditējot. Cēbaots bija viens no senāta sūtītajiem delegātiem. Nepagāja ne mēnesis, kad jautājumu izlēma par labu Orgeniem.

Vai esi kādreiz redzējusi Cēbaota attēlu? Lūkass vaicāja.

Vintera pārdomāja šo jautājumu.

Arhīvā bija visas meditēšanas komandas kopīgais hologrāfiskais attēls, viņa pēc mirkļa teica. -

Cēbaots bija ak, man šķiet, vidēja auguma. Diezgan muskuļots. Atceros, ka nodomāju džedijam tas ir visai neparasti.

Viņa paraudzījās uz Lūkasu, viegli pietvīkdama.

Piedod, es negribēju, lai tas skanētu nievājoši.

Es to nebūt neuztvēru kā apvainojumu, Lūkass viņu nomierināja.

Viņš bija atklājis, ka tā ir vispārizplatīta kļūdīšanās: tā kā džediji prata izmantot Spēku, cilvēki uzskatīja, ka fiziskas stiprības attīstīšana džedijiem gluži vienkārši nav nepieciešama. Lūkasam pašam bija vajadzīgi vairāki gadi, lai patiesi novērtētu to nemanāmo saikni, kas pastāv starp spēju pārvaldīt savu ķermeni un spēju pārvaldīt savu prātu.

Ko vēl tu par viņu zini?

Viņam bija sirmojoši un īsi, rūpīgi apcirpti mati, Vintera teica. Viņš valkāja to pašu brūno tērpu un balto apakštuniku, ko iecienījuši daudzi džediji. Viņam nepiemita nekas tāds, kas atšķirtu viņu no citiem.

Lūkass paberzēja zodu.

Cik vecs viņš izskatījās?

Ak… es teiktu, ka viņam varēja būt kādi četrdesmit gadi, Vintera atbildēja. Varbūt piecus gadus jaunāks vai vecāks. Pēc attēla vienmēr ir grūti noteikt vecumu.

Tas saskan ar personisko lietu, Lūkass apstiprināja, izņemdams datu karti no spraugas. Bet, ja personiskajā lietā minētie fakti atbilst patiesībai… Tu teici, ka Lea vēlas mani redzēt?

To pajautājis, viņš piecēlās.

Ja tevi tas neapgrūtina, sacīja Vintera. Viņa ir savā kabinetā.

Labi. Iesim.

Viņi izgāja no bibliotēkas un devās uz priekšu pa šķērsgaiteni, kas savienoja zinātnisko pētījumu telpas ar Padomes un Sanāksmes telpām.

Vai tu kaut ko zini par planētu, ko sauc Bortrasa? ejot Lūkass Vinterai jautāja. Konkrēti cik ilgi dzīvo tās iedzimtie?

Viņa mirkli padomāja.

Nekad neesmu neko lasījusi, kur tas tādā vai citādā veidā būtu pieminēts. Kāpēc tevi tas interesē?

Lūkass vilcinājās, bet, lai kā Impērijas spiegi ieguva ziņas Jaunās Republikas iekšējā svētnīcā, Vintera stāvēja tālu pāri aizdomām.

Problēma ir sekojoša ja šis džedijs tur, Jomārkā, patiešām ir Džorass Cēbaots, viņam šobrīd jābūt vairāk nekā simt gadus vecam. Zinu, ka ir dažas sugas, kas dzīvo vēl ilgāk, bet tiek uzskatīts, ka viņš ir cilvēks.

Vintera paraustīja plecus.

Vienmēr var būt kāds izņēmums no rases normālā dzīves ilguma, viņa teica. Un džediji taču pieprot dažādus paņēmienus, kas dzīvi var jo īpaši paildzināt.

Lūkass pārdomāja viņas teikto. Viņš zināja, ka tas ir iespējams. Joda noteikti bija nodzīvojis garu mūžu krietnus deviņsimt gadus, un vispārējā likumsakarība bija tāda, ka mazākajām sugām parasti bija īsāks dzīves ilgums nekā lielākajām. Bet parasti nenozīmē vienmēr, un pēc vairāku stundu meklējuiniem arhīvos Lūkasam tā arī nebija izdevies noskaidrot, pie kādas sugas piederējis Joda. Iespējams, ka lietderīgāk būtu, ja viņš mēģinātu noskaidrot, cik ilgi dzīvojis Imperators.

Tātad tu domā, ka Džorass Cēbaots ir dzīvs? Lūkasa domas pārtrauca Vinteras jautājums.

Viņš pavērās apkārt. Tobrīd viņi bija sasnieguši Lielo gaiteni, kas savas atrašanās vietas dēļ parasti bija pilns ar visdažādāko veidu būtnēm. Bet todien tas bija gandrīz tukšs, tikai nelieli cilvēku un citām sugām piederīgo pulciņi stāvēja un sarunājās, un tie visi atradās pārāk tālu, lai noklausītos.

Man bija īss garīgais kontakts ar kādu citu džediju, kamēr atrados uz Nkllonas, Lūkass, balsi klusinādams, sacīja. Lea man pēc tam pateica, ka klīst baumas Cēbaots esot redzēts uz Jomārkas. Nezinu, kādu gan citu secinājumu es varētu izdarīt.

Vintera klusēja.

Vai tev ir par to kas sakāms? Lūkass viņu pamudināja.

Viņa paraustīja plecus.

Viss, kas saistīts ar džedijiem un Spēku, atrodas ārpus manas personiskās pieredzes, komandier, Vintera sacīja. Es, nudien, nevaru šajā jautājumā nedz kaut ko apgalvot, nedz noliegt. Bet… jāteic, ka iespaids, kas man par Cēbaotu radies no Alderānas vēstures, dara mani skeptisku.

Kāpēc?

Saproti, tas ir tikai iespaids, Vintera uzsvēra. Nekas tāds, par ko es būtu runājusi, ja tu nevaicātu. Cēbaots man šķita esam persona, kam patīk atrasties notikumu vidū. Viens no tiem, kas, pat nevarēdami vadīt, kontrolēt vai palīdzēt, tomēr būtu šeit, visu acu priekšā.

Viņi gāja garām vienam no sarkanzaļajiem čhala kociņiem, kas bija sarindoti gar Lielā gaiteņa malām gāja pietiekami tuvu, lai Lūkass varētu saskatīt nelielu krāsas saviļņošanos zem plānās, caurspīdīgās ārējās mizas kārtas.

Domāju, ka tas saskan ar to, ko esmu lasījis es, viņš nomurmināja un garāmejot pārlaida pirkstu kociņa slaidajam stumbram.

Krāsu viļņojums eksplodēja no viņa pieskāriena rāmais tumšsarkanais tonis pārtapa nikni košā sarkanumā, krāsu viļņi traucās pa stumbru augšup un lejup, pamazām kļūdami vīnsarkani un tad atkal apdziestot līdz nespodrajai sarkanīgi violetajai krāsai.

Nezinu, vai esi par to dzirdējusi, bet viņš acīmredzot pats sevi paaugstinājis no džediju bruņinieka par džediju skolotāju. Šķiet, ka tā ir uzpūtības izpausme.

Jā, tā ir gan, piekrita Vintera. Lai gan tajā laikā, kad viņš ieradās Alderānā, šo titulu neviens vairs neapšaubīja. Es uzskatu, ka cilvēks, kam tik ļoti patīk atrasties uzmanības centrā, nebūtu tik konsekventi atturējies no līdzdalības karā pret Impēriju.

Tavs uzskats ir ļoti pamatots, atzina Lūkass, pa pusei pagriezies, lai noskatītos, kā apdziest pēdējais sarkanās krāsas uzliesmojums uz čhala kociņa, kam viņš bija pieskāries.

Kontakts uz Nkllonas ar noslēpumaino džediju bija līdzinājies šai krāsu spēlei īsu brīdi tas bija šeit, un tad izzuda bez pēdām. Varbūt Cēbaots vairs lāgā nevaldīja pār savām spējām?

Tad parunāsim par vēl kādu jautājumu. Ko tu zini par šo Vecās Republikas izstrādāto Tāllidojumu projektu?

Neko daudz, viņa teica un koncentrējoties sarauca pieri. Jādomā, ka tas bija mēģinājums meklēt dzīvību ārpus galaktikas, bet visa šī lieta bija tādā noslēpumainībā tīta, ka nekādi sīkumi nekad netika izpausti. Es pat neesmu pārliecināta, vai šo ieceri jebkad īstenoja.

Hronikās teikts, ka tā tikusi īstenota, sacīja Lūkass un garāmejot pieskārās nākamajam čhala kociņam, izraisot jaunu sarkanās krāsas uzliesmojumu. Tur ir arī teikts, ka Cēbaots bijis saistīts ar šo projektu. Vai tas nozīmē, ka viņš būtu atradies uz borta?

Nezinu, Vintera atbildēja. Baumoja, ka lidos vairāki džediju skolotāji, bet oficiāla apstiprinājuma tam kārtējo reizi nebija.

Viņa iesāņus pavērās Lūkasā.

Vai tu domā, ka tāpēc viņš nebija klāt, kad notika Dumpis?

Tas ir iespējams, teica Lūkass. Protams, līdz ar to rodas daudzi citi jautājumi. Piemēram, kas ar viņiem notika un kā viņš tika atpakaļ.

Vintera paraustīja plecus.

Manuprāt, ir tikai viena iespēja to noskaidrot. -Jā.

Lūkass pieskārās rindas pēdējam kociņam.

Aizlidot uz Jomārku un pavaicāt viņam pašam. Domāju, ka man nāksies to darīt.

Leas kabinets atradās turpat, kur pārējās Iekšējās Padomes telpas mazliet uz priekšu pa šķērsgaiteni, kas savienoja Lielo gaiteni ar daudz intīmāko Iekšējās Padomes sapulču telpu. Lūkass un Vintera iegāja uzgaidāmajā telpā un ieraudzīja, ka viņus tur sagaida pazīstams stāvs.

Sveiks, Trīpio, sacīja Lūkass.

Jaunais kungs Lūkas, priecājos jūs atkal sastapt, zeltādainais robots izplūda vārdu straumē. Ceru, ka jūtaties labi?

Man nekas nekaiš, Lūkass viņam teica. Starp citu, Artū lūdza nodot tev sveicienus. Viņš aizkavējies gaisa kuģu stāvvietā, palīdz saremontēt manu X klases kuģi, bet šovakar es viņu atvedīšu. Tad jūs varēsiet tikties.

Pateicos, ser.

Trīpio mazliet atmeta galvu, it kā piepeši būtu atcerējies, ka viņam te jāizpilda uzgaidāmās telpas sekretāra pienākums.

Princese Lea un pārējie jūs gaida, viņš sacīja, pieskardamies taustiņam, lai atvērtu iekštelpas durvis. Lūdzu, ejiet iekšā.

Pateicos, Lūkass teica, svinīgi pamādams ar galvu.

Lai cik muļķīgi Trīpio reizēm neizskatītos, viņam allaž piemita zināms cienīgums, un Lūkass parasti centās tam piemēroties.

Dari mums zināmu, ja ierodas vēl kāds.

Protams, ser, Trīpio atbildēja.

Viņi iegāja iekštelpā, kur atrada Leu un Henu klusi sarunājamies pie Leas rakstāmgalda, kur stāvēja dators. Čūbeka viens pats sēdēja pie durvim, bultineti pār ceļiem pārlicis, un, viņiem ienākot, sveicienam kaut ko norūca.

Ak Lūkass, Lea teica, paceldama galvu. Paldies, ka atnāci.

Viņa pievērsās Vinterai.

Pagaidām tas būtu viss, Vintera.

Jā, Jūsu Augstība.

Vintera pamāja. Viņa ar parasto graciozitāti līgani izslīdēja no telpas.

Lūkass palūkojās uz Henu.

Dzirdēju, ka vakar esi izraisījis Padomē pamatīgu sprādzienu.

Hens saviebās.

Es centos. Nevarētu teikt, ka man kāds būtu īsti noticējis.

Tā ir viena no instancēm, kur politiķi labprāt vēlamo uzskata par esošo, sacīja Lea. Neviens negrib ticēt, ka vispārējā tīrīšanā esam kaut kādā veidā palaiduši garām vienu no Imperatora dižadmirāļiem.

Man tas vairāk izklausās pēc kategoriska nolieguma, nevis vēlamā pienemšanas par esošo, teica Lūkass. Vai varbūt viņiem ir cita teorija, kā mūs tik smalki ievilināja tajā Slais Vēnas slazdā?

Lea savilka seju grimasē.

Daži no viņiem apgalvo, ka te izpaužoties Akbara nodevība.

Ak tā, Lūkass nočukstēja.

Tātad tas ir Feilija sazvērestības mugurkauls.

Es pagaidām vēl neko sīkāk neesmu dzirdējis.

Līdz šim Feilijs turējis sebeka kārtis spalvās, Hens norūca. Viņš apgalvo, ka cenšas būt taisnīgs. Es domāju, ka viņš gluži vienkārši pūlas neizsist visus balstus vienlaikus.

Lūkass uzmeta viņam drūmu skatienu. Viņa drauga sejā un apziņā bija vēl kaut kas…

Un varbūt tur slēpjas kaut kas vairāk? viņš pateica priekšā.

Hens un Lea pārmija skatienus.

Varbūt, sacīja Hens. Tu taču ievēroji, cik ātri pēc Slais Vēnas uzbrukuma Feilijs vērsās pret Akbaru. Vai nu viņš ir visu laiku lielākais oportūnists…

Un mēs jau zinām, ka viņš tāds ir, Lea iestarpināja.

… vai kaut kas cits, Hens drūmi runāja tālāk, bet viņš zināja iepriekš, kas notiks.

Lūkass paraudzījās uz Leu. Viņas seja un apziņa bija saspringtas…

Tu saproti, ko runā, viņš klusi teica. Tu apsūdzi vienu no Padomes locekļiem, ka viņš ir Impērijas aģents.

Šķita, ka Leas apziņa saraujas. Hens pat aci nepamirkšķināja.

Jā, es zinu, viņš sacīja. Vai tad viņš tādu pašu apsūdzību neizvirza Akbaram?

Vēl nav pienācis īstais laiks risināt šo problēmu, Hen, teica Lea, un viņas tonī jautās apvaldīta iecietība. Kā es jau pūlējos tev paskaidrot. Ja mēs tagad apsūdzēsim Feiliju, izskatīsies, ka gribam noņemt vainu Akbaram. Pat ja mums būtu taisnība un es nedomāju, ka tā ir mūsu rīcība, vienalga, izskatītos pēc lēta un diezgan nesaprātīga trika.

Varbūt tieši tāpēc viņš tā steidzās nomelnot Akbaru, Hens deva pretsitienu. Lai mēs nevarētu izvirzīt to pašu apsūdzību viņam. Vai tas tev nav ienācis prātā?

Jā, ir gan, Lea atbildēja. Par nelaimi, tas nemaina stāvokli. Iekams neesam noņēmuši aizdomas no Akbara, mēs nevaram izvirzīt Feilijam nekādas apsūdzības.

Hens nicīgi nosprauslojās.

Liecies mierā, Lea. Politiskai laipošanai savā vietā un reizē nav ne vainas, bet mēs patlaban runājam par Jaunās Republikas izdzīvošanu.

Tā var sabrukt, pat neatskanot nevienam šāvienam, Lea iekarsusi atcirta. Paskaties patiesībai acīs, Hen visu šo celtni satur kopā tikai cerības. Ja gaisā virmos dažas neprātīgas apsūdzības, puse no rasēm, kas ietilpst vecajā Dumpinieku Savienībā, var nolemt izstāties un iet savu ceļu.

Lūkass nokremšļojās.

Vai es drīkstētu kaut ko teikt…?

Viņi paskatījās uz Lūkasu, un saspringtā gaisotne telpā mazliet atslāba.

Protams, puis. Kas tev uz sirds? teica Hens.

Domāju, ka mēs visi esam vienisprātis lai kādas ir Feilija ieceres un iespējamie atbalstītāji, viņš kaut ko perina, sacīja Lūkass. Varbūt derētu noskaidrot, kas ir šis kaut kas. Lea, ko mēs zinām par Feiliju?

Viņa paraustīja plecus.

Viņš acīmredzot ir botans, kaut uzaudzis nevis uz pašas Botavas, bet gan tās kolonijā Kotlisā. Dumpinieku Savienībai viņš pievienojās tūlīt pēc Jevinas kaujas, atvezdams sev līdzi daudzus savus tautiešus. Viņa ļaudis galvenokārt dienēja atbalsta un izlūkošanas vienībās, lai gan laiku pa laikam viņi piedalījās arī kaujās. Pirms iestāšanās Savienībā viņš bija iesaistīts vairākos starpzvaigžņu darījumos kravu pārvadājumos, tirdzniecībā, derīgo izrakteņu ieguvē, dažādos citos pasākumos. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ar dažiem no tiem viņš nodarbojas joprojām, bet nezinu, tieši ar kuriem.

Vai tie ir minēti failos? Lūkass jautāja.

Lea papurināja galvu.

Piecas reizes esmu izskatījusi viņa failu, un esmu pārbaudījusi visus citus dokumentus, kuros viņš pieminēts. Tur nekā nav.

Tādā gadījumā šī būs tā vieta, no kuras sāksim savu izmeklēšanu, nolēma Hens. Slepeni darījumi allaž noder, ja kādu vajag pieķert negodīgā rīcībā.

Lea uzmeta viņam pacietīgu skatienu.

Galaktika ir liela, Hen. Mēs pat nezinām, ar ko lai sākam meklējumus.

Domāju, ka to mēs varam izskaitļot, Hens apgalvoja. Tu sacīji, ka botani sāka piedalīties kaujās pēc Jevinas. Kur tieši?

Tā varēja būt jebkura vieta, Lea teica, saraukusi pieri.

Viņa pagrieza datoru pret sevi un nospieda komandtaustiņus.

Paskatīsimies…

Tu vari uz ātru roku izskatīt jebkuru kauju, kurā viņiem bija pavēlēts piedalīties, Hens viņai sacīja. Tāpat katru gadījumu, kad daži no viņiem atradās lielākas karaspēka vienības sastāvā kopā ar daudzu citu sugu pārstāvjiem. Es gribu zināt tikai tos gadījumus, kad Feilija cilvēki iesaistījās karadarbībā pēc pašu iniciatīvas.

No Leas sejas izteiksmes bija skaidrs, ka viņa nesaprot, uz ko Hens mērķē, un Lūkass juta to pašu. Bet viņa, ne vārda nesakot, ievadīja datorā jautājumu.

Tā… Man liekas, ka vienīgā reize, kas patiešām atbilst tavām prasībām, varētu būt īsā, bet nežēlīgā kauja pie Jaunās Kovas Čurbas sektorā. Četri botanu gaisa kuģi uzbruka Uzvaras klases zvaigžņu iznīcinātājam, kas tur ložņāja apkārt, un cīnījās ar to, līdz tiem palīgā atsteidzās zvaigžņu kreiseris.

Ak Jaunā Kova? Hens domīgi atkārtoja. Vai šī sistēma ir kaut kur pieminēta sakarā ar Feilija darījumiem?

-Ē… nē, nav vis.

Labi, Hens pamāja. Tad ar to arī sāksim.

Lea uzmeta Lūkasam neizpratnes pilnu skatienu.

Vai esmu kaut ko palaidusi garām?

Ak, neesi nu tik neapķērīga, Lea, teica Hens. Tu pati sacīji, ka botani centās pēc iespējas neiesaistīties īstajā karadarbībā. Viņi tam zvaigžņu iznīcinātājam pie Jaunās Kovas nemetās virsū prieka pēc. Viņi kaut ko aizsargāja.

Lea sapīka.

Domāju, ka tu izdari pārāk tālejošus secinājumus.

Varbūt, Hens piekrita. Bet varbūt ari ne. Iedomājies, ja nu tas bija Feilijs, nevis Impērija, kas ar viltu pārskaitīja naudu uz Akbara rēķinu? Pārsūtīt lielāku summu no Čurbas sektora caur Palanhi būtu vienkāršāk, nekā sūtīt to no jebkuras Impērijai piederošās sistēmas.

Ar to mēs atgriežamies pie apsūdzības, ka Feilijs ir Impērijas aģents, Lūkass brīdināja.

Varbūt tomēr ne, iebilda Hens. Iespējams, ka laiks, kad notika naudas pārsūtīšana, bija tikai sagadīšanās. Vai arī kāds no botaniem bija kaut ko padzirdējis par Impērijas nolūkiem, un Feilijs nosprieda, ka viņš var šo apstākli izmantot, lai gāztu Akbaru.

Lea papurināja galvu.

Tas vēl aizvien nav nekas tāds, ko mēs varētu celt priekšā Padomei, viņa teica.

Es negrasos to celt priekšā Padomei, Hens viņai sacīja. Es grasos ņemt līdzi Lūkasu mēs abi aizlidosim uz Jauno Kovu un visu paši noskaidrosim. Tā paklusām.

Lea paraudzījās Lūkasā, un viņas domās veidojās vārdos neizteikts jautājums.

Šeit es neko nevaru darīt lietas labā, viņš teica. Un, lai būtu, kā būdams, šo pieņēmumu ir vērts pārbaudīt.

Labi, nopūtās Lea. Bet turiet to noslēpumā.

Hens viņai saspringti uzsmaidīja.

Uzticies man.

Savilcis uz augšu uzacis, viņš uzrunāja Lūkasu:

Tu esi gatavs?

Lūkass samirkšķināja acis.

Tu domā tūlīt pat?

Protams, kāpēc ne? Ar politiku Lea šeit itin labi tiek galā pati.

Lea raidīja kādu apziņas zibsni, un Lūkass paguva paskatīties uz viņu tieši tajā brīdī, kad viņa sarāvās. Viņu acis satikās, Leas apziņa lūdza Lūkasu klusēt. Kas noticis? viņš mēmi vaicāja.

Lūkass nekad neuzzināja, vai māsa būtu viņam atbildējusi, vai ne. Čūbeka, pie durvīm sēdēdams, rūcošā balsī visu izstāstīja.

Hens pagriezās, lai cieši uzlūkotu sievu. Mute viņam bija palikusi vaļā.

Ko tu esi apsolījusi? viņš izdvesa.

Bija redzams, ka viņa norij siekalas.

Hen, man nebija izvēles.

Nebija izvēles? Nebija izvēles? Es tev to sagādāšu nē, tu nekur nelidosi.

-Hen…

Atvainojiet mani, Lūkass viņus pārtrauca, pieceldamies kājās. Man jāiet apraudzīt savu kuģi. Tiksimies vēlāk.

Protams, puis, Hens norūca, uz Lūkasu neskatīdamies.

Lūkass gāja uz durvīm, pa ceļam saskatīdamies ar Čūbeku un pamādams ar galvu uz priekštelpas pusi. Vūkijs acīmredzot bija jau nonācis pie tā paša secina juma. Smagnēji uzrausis kājās raženo stāvu, viņš sekoja Lūkasam ārā no kabineta.

Durvis aizslīdēja ciet, un viņi labu bridi tikai skatījās viens otrā. Lea pirmā pārtrauca klusumu.

Man ir jālido, Hen, viņa klusi teica. Apsolīju Habaraham, ka tikšos ar viņu. Vai tu nesaproti?

Nē, es nesaprotu, Hens atcirta, tikai ar lielām pūlēm apvaldīdams dusmas.

Viņa vēderu atkal sažņaudza bailes, tās bija sagrābušas viņu kā spīlēs pēc tam, kad tik tikko nebija piedzīvota tā nelaime uz Bpfasas. Bailes par Leas drošību, par dvīņu drošību. Viņa dēls un meita…

Šie kas-viņi-tādi…

Nogriji, viņa pateica priekšā.

… šie nogriji jau divus mēnešus cenšas dabūt tevi savās rokās. Atceries Bpfasu un to viltus Vanagu, kurā viņi gribēja mūs iedabūt? Un uzbrukums uz Bimmisāri, ko piedzīvojām pirms tam? Viņi gandrīz nolaupīja mūs pašā tirgus vidū. Viņiem tas būtu arī izdevies, ja ne Lūkass un Čūbijs. Tie ir nopietni vīri, Lea. Un tagad tu man saki, ka gribi viena pati lidot uz viņu planētu? Tad jau labāk tūlīt pat nodod sevi Impērijai ietaupīsi laiku.

Es turp nelidotu, ja man būtu tādas aizdomas, Lea neatlaidās. Habarahs zina. ka esmu Darta Veidera meita, un kaut kāda iemesla dēļ tas viņiem šķiet ļoti svarīgi. Varbūt varēšu izmantot šo sviru, lai panāktu, ka viņi novēršas no Impērijas un pārnāk mūsu pusē. Lai būtu, kā būdams, man ir jāmēģina to izdarīt.

Hens nosprauslājās.

Kas tas ir, kaut kādas trakas džediju iedomas, vai? Lūkass ari vienmēr rīkojas cēli un iekuļas nepatikšanās.

Lea uzlika savu plaukstu uz vīra rokas.

Hen… es zinu, ka tas ir risks, viņa klusi sacīja. Bet var gadīties, ka tā ir mūsu vienīgā izdevība. Nogrijiem ir nepieciešama palīdzība Habarahs to atzina. Ja es varēšu viņiem šo palīdzību sniegt ja varēšu pārliecināt viņus, lai pārnāk mūsu pusē tas nozīmēs, ka mums ir par vienu ienaidnieku mazāk.

Viņa saminstinājās.

Un es nevaru mūžīgi turpināt bēguļošanu.

Bet kas būs ar dvīņiem?

Viņš jutās vainīgs, ka jūt apmierinājumu, redzot, kā viņa saraujas.

Es zinu, Lea teica.

Kad viņa ar otru roku pieskārās savam vēderam, viņai pārskrēja drebuļi.

Bet kāda ir alternatīva? Ieslēgt viņus kādā pils torni un apkārt nostādīt vūkiju sardzi? Kamēr vien nogriji centīsies man viņus atņemt, normāla dzīve viņiem nebūs iespējama.

Hens nošņirkstināja zobus. Tātad viņa zināja. Iepriekš viņš nebija bijis par to pārliecināts, bet nu vairs nešaubījās. Lea zināja, ka Impērija visu laiku vajājusi viņu vēl nedzimušo bērnu dēļ.

Un, to zinādama, viņa tomēr gribēja tikties ar Impērijas aģentiem.

Hens ilgu mirkli nolūkojās sievā, viņa acis pētīja vaibstus, ko viņš gadu gaitā bija tik ļoti iemīlējis, un.

to darot, viņam atmiņā atausa pagātnes tēli. Jaunavīgā apņēmība Leas sejā, kad viņa kaujas karstumā paķēra Lūkasa spridzekļ šāvēju un, šaudama pa labi un pa kreisi, atbrīvoja viņiem glābšanās ceļu uz Nāves Zvaigznes apcietinājuma nodalījuma atkritumu vadu. Viņas balss skaņa briesmās, ko viņi piedzīvoja Džebā, kad Lea palīdzēja viņam tikt galā ar miega slimības radīto aklumu, drebuļiem un orientēšanās spēju zudumu. Saprātīgākā, daudz nobriedušākā apņēmība, ko varēja saskatīt aiz sāpēm viņas acīs, kad Lea, gulēdama ievainota ārpus Endoras bunkura, tomēr bija saņēmusi visus spēkus, lai vēsā mierā nošautu divus triecienniekus, kas gribēja uzbrukt Henam no mugurpuses.

Un Hens atcerējās arī mokošo apjautu, kas viņam bija radusies tajā pašā brīdī: lai kā viņš censtos, viņam nekad neizdosies pilnībā pasargāt Leu no Visuma briesmām. Jo nebija svarīgi, cik ļoti Hens viņu mīl nebija svarīgi, cik lielā mērā viņš ziedotu sevi Leai viņai nekad nepietiktu ar to vien. Viņas skatiens tiecās Henam pāri, tāpat kā tas bija vērsts pāri viņai pašai pie visām būtnēm, kas apdzīvoja šo galaktiku.

Un atņemt viņai to vienalga, ar varu vai pārliecināšanu nozīmēja noplicināt viņas dvēseli. Tas nozīmēja atņemt daļu no tā, ko Hens Leā bija iemīlējis.

Vai es vismaz drīkstu lidot tev līdzi? viņš klusi jautāja.

Viņa pastiepa roku un noglāstīja vīra vaigu, pateicīgi smaidīdama. Viņas acis piepeši bija kļuvušas miklas.

Es apsolīju, ka ieradīšos viena pati, Lea nočukstēja pārdzīvojuma aizžņaugtā balsī. Neuztraucies, ar mani viss būs kārtībā.

Protams.

Hens strauji piecēlās kājās.

Nu ko ja reiz tu lido, tad lido. Nāc, es palīdzēšu tev sagatavot Vanagu lidojumam.

Vanagu? viņa atkārtoja. Bet es domāju, ka jūs lidosiet uz Jauno Kovu.

Paņemšu Lendo kuģi, viņš atbildēja pāri plecam, iedams uz durvīm. Man šā vai tā jāaizved tas viņam atpakaļ.

-Bet…

Nestrīdies pretim, Hens viņu pārtrauca. Ja tam tavam nogrijam bez aprunāšanās ir vēl kas padomā, būs labāk, ja izmantosi Vanagu, nevis Dāmas Laimi.

Viņš atvēra durvis un izgāja uzgaidāmajā telpā.

Un apstājās kā zemē iemiets. Nostājies tieši starp viņu un durvīm, izskatīdamies pēc milzīga, spalvaina negaisa mākoņa, uz Henu nikni blenza Čūbeka.

Kas ir? Hens noprasīja.

Vūkija īsajā, asajā atbildē bija izteikts viss.

Jā, man arī tas diez ko nepatīk, Hens viņam strupi sacīja. Ko tu gribi, lai es daru? Vai lai kaut kur viņu ieslēdzu?

Hens juta, ka no mugurpuses pienākusi Lea.

Ar mani nekas ļauns nenotiks, Čūbij, viņa apgalvoja. Nudien, tā būs.

Čūbeka atkal ierūcās, skaidri pateikdams, ko domā par šo viņas apgalvojumu.

Ja tev ir kāds ierosinājums, mēs to uzklausīsim, teica Hens.

Protams, ka Čūbekam bija ierosinājums.

Čūbij, man ļoti žēl, Lea sacīja. Apsolīju Habaraham, ka ieradīšos viena.

Čūbeka sparīgi papurināja galvu un atņirdza zobus, izrūkdams savas domas par šo ideju.

Viņam tas nepatīk, Hens diplomātiski pārtulkoja.

Paldies, es uztvēru viņa domas būtību, atcirta Lea. Klausieties, jūs, abi. Pēdējo reizi…

Čūbeka pārtrauca viņu ar baurošanu, kas lika Leai atlēkt kādu pusmetru atpakaļ.

Zini, sirdspuķīt, Hens teica, es patiešām domāju, ka tev vajadzētu ļaut, lai viņš lido tev līdzi. Vismaz līdz tikšanās vietai, viņš ātri piebilda, kad Lea uzmeta viņam niknu skatienu. Tev jāpiekrīt tu taču zini, cik nopietni vūkiji izturas pret to, ka ir kādam dzīvību parādā. Tev šā vai tā ir vajadzīgs pilots.

Mirkli viņš redzēja Leas acīs pretargumentu ka viņa lieliski prot vadīt Vanagu pati. Bet tā bija tikai

sekunde.

Labi, Lea nopūtās. Domāju, ka Habaraham nebūs pret to iebildumu. Bet, kad būsim sasnieguši tikšanās vietu, Čūbij, tu darīsi to, ko es tev likšu, vai tev tas patiks vai ne. Piekriti?

Vūkijs padomāja un noņurdēja piekrišanu.

Labi, Lea atviegloti sacīja. Tad iesim. Trīpio?

Jā, Jūsu Augstība, robots vilcinādamies atsaucās.

Vienreiz viņam bi ja pieticis prāta klusi sēdēt pie rakstāmgalda un turēt savu vaļigo mēli aiz zobiem. Hens nosprieda, ka robota uzvedība ir ievērojami uzlabojusies. Varbūt vajadzēja ļaut Cūbekam biežāk dusmoties.

Es vēlos, lai tu ari dodies man līdzi, Lea robotam teica. Habarahs gluži labi runā pamatvalodā, bet var gadīties, ka citi nogriji to neprot, un es negribu būt atkarīga no viņu tulkiem, cenšoties saprast sacīto.

Protams, Jūsu Augstība, Trīpio sacīja, mazliet piešķiebis galvu.

Labi.

Lea pagriezās pret Henu un aplaizīja lūpas.

Domāju, būs labāk, ja mēs tagad iesim.

Viņš daudz ko būtu varējis viņai pateikt. Viņš daudz ko gribēja pateikt. Bet Hens tikai sacīja:

Pieņemu, ka tu zini labāk.

5. nodala

Tu man piedosi, Mara ikdienišķā balsī teica, beidzot tikusi galā ar sava sakaru paneļa vadiem, ja sacīšu kā paslēptuve šī vieta nekam neder.

Kards paraustīja plecus, izņemdams no kārbas sensoru komplektu un nolikdams to uz nelielā galda pie dažādām citām ierīcēm.

Piekrītu, ka te nav Mirkra, viņš teica. Bet šai vietai piemīt arī savas labās īpašības. Kam gan ienāks prātā meklēt kontrabandista ligzdu purva vidū?

Es nerunāju par vietu, kur nolaidās mūsu kuģis, Mara viņam sacīja, pabāzusi roku zem brīvi krītošās tunikas piedurknes, lai sakārtotu mazītiņo spridzekļ šāvēju, kas bija piesiets pie viņas kreisā apakšdelma. Es runāju par šo vietu.

Ak… Šī vieta.

Kards pavērās ārā pa logu.

Es nezinu. Mazliet par daudz atklāta, bet arī tam ir savas priekšrocības.

Mazliet par atklātu? atsaucās Mara, pati paskatīdamās ārā pa logu uz krēmbaltajām ēkām, kas bija kārtīgi sarindotas tikai kādus piecus metrus tālāk, un koši ģērbtajiem cilvēkiem un citplanētiešiem, kas steidzās garām viņu logam. Tavuprāt, šī vieta ir mazliet par atklātu?

Nomierinies, Mara, teica Kards. Kad uz kādas planētas vienīgās dzīvošanai piemērotās vietas ir dažas dziļas ielejas, protams, ka kļūst mazliet pašauri. Šejienieši pie tā ir pieraduši un iemācījušies sagādāt cits citam saprātīgu noslēgtības pakāpi. Lai būtu, kā būdams, pat ja viņi gribētu bāzt degunu mūsu darīšanās, nekādu labumu tas viņiem nedotu.

Spoguļstikls nekavēs labu sensoru, Mara iebilda. Un pūlis ir laba maskēšanās iespēja Impērijas spiegiem.

Impērijai nav ne jausmas, kur mēs atrodamies.

Viņš apklusa un uzmeta viņai savādu skatienu.

Ja vien tev nav zināms kas cits.

Mara novērsās. Tātad šoreiz būs tā. Iepriekšējie darba devēji uz viņas dīvainajām priekšnojautām bija reaģējuši ar bailēm, dusmām vai ar neslēptu naidu.

Kards acīmredzot grasījās tās pieklājīgā veidā izmantot.

Es nevaru to ieslēgt un izslēgt kā sensoru, viņa pār plecu norūca. Vairs ne.

Ak tā, Kards noteica.

Šai frāzei vajadzēja paust izpratni, tonis liecināja par ko citu.

Interesanti. Vai tās ir paliekas no kādreiz apgūtām džediju mācībām?

Mara pagriezās un paskatījās uz viņu.

Pastāsti man par kuģiem.

Viņš sarauca pieri.

Kā, lūdzu?

Kuģi, viņa atkārtoja. Lieljaudas karakuģi, par kuriem tu aiz lielas piesardzības neieminējies dižadmirālim Trounam, kad viņš apciemoja mūs uz Mirkras. Tu apsolīji, ka sīkumus izstāstīsi man vēlāk. Tagad šis „vēlāk" ir pienācis.

Kards vēroja Maru, viegli savilcis lūpas smaidā.

Labi, viņš sacīja. Vai esi kādreiz dzirdējusi par Katanas flotili?

Viņai bija mazliet jāpadomā.

Tā bija grupa, ko dēvēja arī par Tumšo Spēku, vai ne? Kādi divsimt drednautu klases smagie kreiseri, kas pazuda apmēram desmit gadus pirms Klonēto kariem. Visi šie kuģi bija apgādāti ar jauna veida savstarpējās atkarības sistēmu, un, kad tā sabojājās, visa flotile aizdrāzās prom ar gaismas ātrumu un pazuda.

Gandrīz pareizi, Kards teica. Tā laika drednautiem muļķīgā kārtā bija nepieciešamas īpaši lielas komandas līdz pat sešpadsmit tūkstošiem vīru katram. Kutanas kuģu savstarpējās atkarības sistēma ļāva samazināt šo skaitli līdz diviem tūkstošiem.

Mara iedomājās par tiem nedaudzajiem drednautiem, ko bija redzējusi.

To pārveidošana noteikti izmaksāja ļoti dārgi-

Tā bija, Kards pamāja ar galvu. Jo īpaši tāpēc, ka viņi to darīja ne tikai tīri militāros nolūkos vien viss šis pasākums bija domāts, lai paspīdētu arī sabiedrības priekšā. Notikumam par godu tika pārveidoti drednautu interjeri iekārtas un iekštelpu noformējums, kā arī tumši pelēkā korpusa virsma. Pēdējās dēļ flotile arī ieguva iesauku „Tumšais Spēks", lai gan pastāvēja arī cits skaidrojums divtūkstoš vīru lielajai komandai bija nepieciešams mazāks kuģa iekšējais apgaismojums. Lai būtu, kā būdams, Vecā Republika vēlējās ar vērienu nodemonstrēt, cik efektīva ir tāda savstarpējās atkarības ķēdē ieslēgta gaisa flotile.

Vēriens, ko tu neteiksi, Mara nosprauslojās.

Piekrītu, Kards sausi sacīja. Bet problēmu neradīja pati atkarības sistēma. Protokoli ir mazliet neskaidri… nav šaubu, ka tālaika atbildīgās personas nav ļāvušas izdarīt detalizētus pierakstus, bet šķiet, ka viens vai vairāki komandas locekļi, kādā nolaišanās vietā meitās iedami, bija saķēruši HIV vīrusu. Slēptā formā tas izplatījās uz visiem divsimt kuģiem, tas nozīmēja, ka, slimības izpausmēm uzliesmojot, gandrīz visi komandas locekļi gāja bojā vienlaikus.

Mara nodrebinājās. Viņa bija dzirdējusi par HIV vīrusiem, kas pirms Klonēto kariem uz dažas labas planētas nogalināja visus tās iedzīvotājus, līdz Vecās Republikas un vēlāk Impērijas medicīnas zinātnei beidzot izdevās atklāt, kā šī liga apkarojama.

-Tātad komandas gāja bojā, pirms paguva nokļūt līdz kādai vietai, kur tām sniegtu palīdzību.

Viss acīmredzot notika dažās stundās, lai gan tas ir tikai zinātnieku minējums, teica Kards. Notikušo no vienkāršas nelaimes par pilnīgu sagrāvi pārvērta tas apstāklis, ka konkrētajam HIV vīrusam piemita vēl kāda valdzinoša īpašība pirms nogalināšanas tas saviem upuriem laupīja saprātu. Mirstošie komandu locekļi paguva saslēgt kuģus vienotā sistēmā… un, kad sajuka prātā arī Katanas apkalpe, šis kuģis pacēlās gaisā, un visa flotile tam līdzi.

Tagad es atceros, Mara gausi pamāja. Pastāv uzskats, ka tas. bija sākums lielajai kustībai uz kuģu automātisko funkciju decentralizēšanu. Prom no milzīgajiem, visvarenajiem datoriem, aizstājot tos ar simtiem robotu.

Šī kustība jau bija sākusies, bet Katanas fiasko stipri ietekmēja tās iznākumu. Kards paskaidroja. Lai būtu, kā būdams, flotile nozuda kaut kur starpzvaigžņu kosmosa dzīlēs, un par to vairs nekas netika dzirdēts. Kādu brīdi notikušais bi ja masu saziņas līdzekļu sensācija, daži mazāk godbijīgie pat neglīti apspēlēja flotiles neoficiālo nosaukumu ,.Tumšais Spēks", un dažus gadus ar pazudušo kuģu meklēšanu aizrautīgi nodarbojās glābšanas komandas, kam entuziasma bija vairāk par veselo saprātu. Kad viņi beidzot apjēdza, cik plaša galaktikas telpa ir pieejama pārsimt nozudušajiem kuģiem, intereses uzplūdi izsīka. Drīz vien Vecajai Republikai bija jāsāk risināt smagākas problēmas. Ja neskaita dažu labu blēdi, kas laiku pa laikam mēģināja pārdot tās atrašanās vietas karti, par flotili vairs neko nedzirdēja-

Skaidrs.

Tagad viņa, protams, saprata, ko Kards stāstīs tālāk.

Kā tev izdevās to atrast?

Goda vārds, vistīrākās nejaušības dēļ. Patiesību sakot, pagāja vairākas dienas, iekams sapratu, ko tieši esmu atradis. Man ir aizdomas, ka neviens no pārējiem apkalpes locekļiem to tā arī nesaprata.

Karda skatiens apmiglojās, gremdēdamies atmiņās, viņš pievēra plakstus.

Tas notika tikai pirms piecpadsmit gadiem, viņš sacīja.

Viņa balss skanēja kā no liela attāluma, kopā salikto plaukstu īkšķi gausi berzās viens gar otru.

Es strādāju par navigatoru sensoru speciālistu kādā nelielā, neatkarīgā kontrabandistu grupā. Mēs tikko bijām uzņēmuši kravu, un, lidojot prom, mums vajadzēja atšaudīties no pāris Karakas kreiseriem. Tikām ar viņiem galā itin labi, bet, tā kā man nebija laika izdarīt pilnīgus gaismas ātruma aprēķinus, mēs atgriezāmies reālajā kosmosā kādu gaismas pusgadu atpakaļ, lai izdarītu atkārtotu aprēķinu.

Viņa lūpa noraustījās.

Iedomājies mūsu pārsteigumu, kad ieraudzījām, ka mums ceļā stāv divi drednauti.

Kas bez dzīvības peldēja kosmosā.

Kards papurināja galvu.

Patiesībā tā nebija, un pirmajās dienās tas mani stipri pārsteidza. Spriežot pēc tā, kas bija redzams, kuģi šķita esam pilnīgā darbošanās kārtībā, bija ieslēgtas gan iekšējās, gan ārējās gaismas, un darbojās pat rezerves sensora skeneris. Mēs, gluži dabiski, nospriedām, ka šie kuģi pieder pie grupas, kas mūs nule bija vajājusi, un kapteinis izdarīja neatliekamās nepieciešamības lēcienu atpakaļ uz gaismas ātrumu, lai mēs varētu tikt prom.

Tā nebija laba ideja, Mara nočukstēja.

Tobrīd likās, ka tas no diviem ļaunumiem ir tas mazākais, Kards skarbi teica. Kā izrādījās, šajā ziņā bijām tuvu liktenīgai kļūdai. Kuģis sadūrās ar lielas krītošas komētas ēnas masu, trieciens sabojāja galveno hiperdraivu, un kuģis gandrīz tika uz vietas iznīcināts. Sadursmē gāja bojā pieci mūsu komandas locekļi, un vēl trīs nomira no ievainojumiem, pirms mums izdevās ar rezerves hiperdraivu kaut kā aizkļūt atpakaļ pie civilizācijas.

Mirkli valdīja klusums.

Cik daudzi no jums palika dzīvi? Mara beidzot jautāja.

Kards pievērsās viņai, un viņa sejā atgriezās parastais sardoniskais smaids.

Vai, citiem vārdiem sakot, kas vēl varētu zināt par flotili?

Ja tu vēlies to tā formulēt.

Mēs palikām seši. Lai gan, kā jau es teicu, nedomāju, ka pārējie saprata, kas tas ir. ko tikām atraduši. Vienīgi vēlāk, kad pārbaudīju, ko fiksējis sensors, atklāju, ka tajā vietā bijis ievērojami vairāk drednautu, nekā tie divi vien. Un tad man radās aizdomas.

Un ieraksti sensorā?

Es tos izdzēsu. Protams, tikai pēc tam, kad biju iegaumējis koordinātes.

Mara pamāja.

Tu teici tas notika pirms piecpadsmit gadiem?

Tieši tā, ari Kards pamāja. Esmu domājis, ka vajadzētu tur atgriezties un kaut ko iesākt ar tiem kuģiem, bet man allaž pietrūcis laika, lai visu kārtīgi nostrādātu. Ielaist divsimt drednautus atklātajā tirgū tā nav joka lieta. Steiga te ir nevietā, vispirms jāveic pamatīgs iepriekšējās sagatavošanas darbs. Pat ja tiem visiem būtu noņēmēji, kas vienmēr bijis problemātiski.

Līdz šim brīdim.

Viņš savilka uz augšu uzaci.

Vai tu ierosini pārdot tos Impērijai?

Viņiem vajadzīgi lieljaudas kuģi, Mara viņam atgādināja. Un viņi piedāvā divdesmit procentus virs vērtības.

Karda uzacs savilkās vēl augstāk.

Biju domājis, ka Impērija tev diez ko nerūp.

Nerūp ari, viņa atcirta. Kāda ir otra iespēja atdot tos Jaunajai Republikai?

Viņš izturēja Maras skatienu.

Galu galā tas var izrādīties ienesīgāk.

Maras kreisā plauksta savilkās dūrē, vēderu sažņaudza jauktas izjūtas. Ļaut, lai drednauti krīt rokās

Jaunajai Republikai, Dumpinieku Savienības pēctecei tā bija neciešama doma. Dumpinieku Savienība bija izpostījusi viņas dzīvi. No otras puses, Impērija bez Imperatora bija tikai kādreizējās varenības bāla atblāzma, pat neatbilstoša savam nosaukumam. Atdot viņiem Tumšo Spēku bija tas pats. kas kaisīt pērles cūkām priekšā.

Vai varbūt ne? Tagad, kad Impērijas gaisa Hotes priekšgalā atkal atrodas dižadmirālis, var gadīties, ka Impērijai pavērusies iespēja atgūt seno spožumu. Un, ja tā bija…

Ko tu domā darīt? Mara vaicāja Kardam.

Patlaban neko, viņš atbildēja. Te ir tā pati problēma, kas bija ar Debesbraucēju: ja atdosim kuģus Impērijai, viņu atriebība būs ātrāka, bet izskatās, ka galu galā uzvarēs Jaunā Republika. Iedot Trounam Katanas flotili nozīmē tikai novilcināt nenovēršamo. Vissaprātīgākais šobrīd ir palikt neitrāliem.

Ja neskaita to, ka, dabūjis drednautus, Trouns varbūt izbeigtu mūsu nogurdinošo vajāšanu, Mara aizrādīja. Tas būtu darījuma vērts.

Kards tikko jaušami pasmaidīja.

Ak, liecies nu mierā, Mara. Var jau būt, ka dižadmirālis ir taktikas ģēnijs, bet diez vai viņš ir viszinošs. Viņam nevar būt ne jausmas, kur mēs esam. Un viņam noteikti ir darāmas svarīgākas lietas par resursu tērēšanu, dzenoties mums pakaļ.

Par to es nešaubos, Mara negribīgi piekrita.

Bet viņa nevarēja atvairīt atmiņas par to, kā, pat atrazdamies varas augstumos un neraugoties uz tūkstošiem citu rūpju. Imperators tomēr bieži vien bija atradis laiku, lai atriebtos kādam, kas bija stājies viņam pretim.

Iedūcās saziņas panelis viņai līdzās, un Mara pastiepa roku, lai nospiestu attiecīgā kanāla taustiņu.

Jā?

Lečtons, mikrofonā atskanēja pazīstama balss. Vai Kards ir kaut kur tuvumā?

Esmu šeit, iesaucās Kards, nostādamies Marai blakus. Kā sokas ar maskēšanās darbiem?

Esam gandrīz jau galā, teica Lečtons. Diemžēl mums pietrūka signāltīkla. Vai tas mums vēl ir krājumā?

Vienā no pagaidu noliktavām vēl mazliet ir, Kards viņam sacīja. Aizsūtīšu Maru tam pakaļ. Vai tev ir kāds, kas varētu ierasties šeit un to paņemt?

Protams, nekādu problēmu. Atsūtīšu Dankinu viņam šobrīd šā vai tā nav daudz, ko darīt.

Labi. Līdz tam brīdim, kad viņš ieradīsies, tīkls būs sagatavots.

Kards pamāja, un Mara izslēdza kanālu.

Vai zini, kur atrodas pagaidu noliktava numur trīs? Kards viņai jautāja.

Mara pamāja.

Vozvaši iela, četri divpadsmit. Trīs kvartāli uz rietumiem un divi uz ziemeļiem.

Pareizi.

Viņš paraudzījās ārā pa logu.

Par nelaimi, ir pārāk agrs, lai uz ielām būtu atgrūdiena spēkrati. Tev būs jāiet kājām.

Tas nekas, Mara apgalvoja.

Viņai gribējās izkustēties.

Ar divām kastēm pietiks?

Ja vari tik daudz panest, Kards sacīja un noskatīja viņu no galvas līdz kājām, it kā gribētu pārliecināties, vai viņas apģērbs atbilst vietējiem Riši priekšstatiem par pieklājību.

Par to viņam nevajadzēja raizēties. Viens no pirmajiem likumiem, ko Imperators bija Marai sen atpakaļ licis iekalt galvā, skanēja sekojoši: pēc iespējas labāk jāsaplūst ar apkārtni.

Ja ne, Lečtons varbūt var iztikt ar vienu.

Labi. Tiksimies vēlāk.

Viņu pilsētas māja bija viena no daudzajām vienādo ēku rindā. Tās bija uzceltas pie viena no neskaitāmajiem tirgus laukumiem, ar kuriem bija izraibināta šī pārapdzīvotā ieleja. Mara kādu brīdi pastāvēja viņu mājas ieejas nišā, ārpus steidzīgās gājēju plūsmas, un paraudzījās visapkārt. Caur tuvāko namu spraugām varēja saredzēt ielejpilsētas tālāko daļu, kas lielākoties sastāvēja no tādām pašām vietējo iecienītā krēmbaltā akmens celtnēm. Dažviet klinšaino kalnu nogāzēm bija pieplakušas nelielas mājiņas. Kalni stāvi slējās pret debesīm visapkārt pilsētai. Viņa zināja, ka tur augšā savvaļā dzīvo putnveidīgo Riši iedzimto ciltis, kas, bez šaubām, lūkojās lejup ar neticīgu uzjautrinājumu par savādajiem radījumiem, kas dzīvošanai izvēlējušies viņu planētas visneērtākās karstās un mitrās vietas.

Nolaidusi acis no kalniem, Mara pārlaida ašu. pētošu skatienu tuvākajai apkārtnei. Ielas pretējā pusē atradās vairākas pilsētas mājas, viņu no tām šķīra parastā koši ģērbto gājēju plūsma tie steidzās uz tirgu austrumpusē un prom no tā. Viņas acis instinktīvi pievērsās pretējiem namiem, kaut. izņemot spoguļstikla logus, tur nebija daudz, ko redzēt. Tikpat instinktīvi viņa apskatīja katru šauro gājēju eju starp namiem.

Starp diviem no tiem, turēdamies namu aizmugurē, kur viņu tik tikko varēja pamanīt, nekustīgi stāvēja kāds vīrietis, kas valkāja zilu šalli un izrakstītu zaļu tuniku.

Viņš cieši raudzījās uz Maras pusi.

Mara lāva skatienam aizslīdēt tālāk, it kā viņa nebūtu vīrieti pamanījusi. Sirdspuksti viņai piepeši sāpīgi atbalsojās kaklā. Iznākusi ārā no nišas, viņa pagriezās uz austrumiem un pievienojās tiem, kas gāja uz tirgu.

Viņa tomēr ilgi nepalika gājēju plūsmā. Tiklīdz noslēpumainais novērotājs viņu vairs nevarēja redzēt, Mara devās šķērsām straumei uz ielas pretējo pusi. Viņa to sasniedza kādas trīs mājas tālāk par to vietu, kur bija stāvējis glūņa, ienira ejā un steidzās uz mājas aizmuguri. Ja viņš patiešām novēroja Karda mītni, Mara varēja pieķert viņu no mugurpuses.

Tikusi līdz māju aizmugurei, viņa nogriezās ap stūri… un atklāja, ka viņas medījums ir pazudis.

Kādu mirkli Mara stāvēja, lūkodamās apkārt, vai nemanīs kādu zīmi, kas norādītu uz vīrieša atrašanās vietu, un prātodama, ko lai dara tālāk. Nebija ne vēsts no uzstājīgajām priekšnojautām, kas bija viņiem palīdzējušas pēdējā brīdī tikt prom no Mirkras, bet, kā jau viņa bija sacījusi Kardam, tās nebija spējas, ko varētu pēc vēlēšanās ieslēgt un izslēgt.

Mara paskatījās lejup uz zemi tajā vietā, kur bija stāvējis vīrietis. Plānajā putekļu kārtiņā, kas bija sakrājusies pie mājas stūra, varēja saskatīt dažus tikko pamanāmus pēdu nospiedumus. Tas radīja iespaidu, ka vīrietis te bija stāvējis pietiekami ilgi, lai dažas reizes mainītu kāju stāvokli. Kādu pusduci soļu tālāk, vēl vienas putekļu kārtiņas centrā, bija skaidri saskatāms pēdas nospiedums. Tas bija vērsts uz rietumiem pilsētas māju rindai pretējā virzienā.

Mara paskatījās tajā virzienā un juta, ka lūpas viņai noraustās. Tās acīmredzot bija tīši atstātas pēdas nospiedums putekļos nekad nav tik skaidri saskatāms un neizsmērēts. ja vien kāja nav tajā vietā rūpīgi piespiesta zemei. Un viņai izrādījās taisnība. Tieši kādus simt metrus uz priekšu vīrietis zaļajā, rakstainajā tunikā un zilajā šallē gar namu aizmugurēm nevērīgi soļoja uz ielu, kas stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem. Tas bija ne pārāk smalks uzaicinājums viņam sekot.

Lubi, draugs, viņa nodomāja, sākdama iet vīrietim nopakaļ. Tu gribi paspēlēties? Paspēlēsimies.

Atstatumu, kas Maru šķira no vīrieša, viņa bija samazinājusi varbūt līdz kādiem deviņdesmit metriem, kad viņš sasniedza ielu un nogriezās uz ziemeļiem. Vēl viens nepārprotams uzaicinājums, šoreiz ātrāk veikt attālumu, kas viņus šķir, pretējā gadījumā Mara viņu pazaudēs.

Bet šim uzaicinājumam viņa negrasījās paklausīt. Jau pirmajā dienā kopš viņu ierašanās Mara bija ielāgojusi ielejpilsētas ģeogrāfiju, un viņa skaidri saprata, ka vīrieša nodoms ir ievilināt viņu daudz mazāk

apdzīvotajā rūpniecības rajonā pilsētas ziemeļos, kur viņš varētu izrīkoties ar Maru pēc sava prāta bez traucējošās liecinieku klātbūtnes. Ja viņai izdotos nokļūt tur pirmajai, viņa varētu apvērst situāciju otrādi. Pārbaudījusi spridzekļšāvēju zem kreisās piedurknes, Mara nogriezās pa labi ejā starp mājām un devās uz ziemeļiem.

Ieleja stiepās austrumu-rietumu virzienā un bija apmēram simt piecdesmit kilometrus gara, bet tās platums ziemeļu-dienvidu virzienā bija tikai daži kilometri. Mara pielika soli, nemitīgi cenzdamās iet tā, lai izvairītos no ļaužu pūļiem un citiem šķēršļiem. Pakāpeniski dzīvojamās ēkas un veikalus nomainīja vieglās rūpniecības uzņēmumi, un viņa beidzot nosprieda, ka ir atnākusi pietiekami tālu. Ja viņas medījums bija turpinājis iet tāda cilvēka nesteidzīgajā gaitā, kas negrib pazaudēt savu sekotāju, viņai tagad pietiks laika, lai pienācīgi sagatavotos vīrieša sagaidīšanai.

Protams, pastāvēja iespēja, ka viņš pa ceļam ir nogriezies pa kādu citu ielu, kas ved ziemeļu-dienvidu virzienā, mainījis virzienu, aizejot uz austrumiem vai rietumiem, vai vispār griezies atpakaļ un tagad atrodas pie Karda mājokļa. Bet, kad viņa ap ēkas stūri uzmanīgi palūkojās uz ielu, pa kuru viņš pirms brīža bija gājis, Mara atklāja, ka viņa iztēle ir tikpat trū-| cīga kā novērošanas prasme. Vīrietis nekustīgi stāvēja ar muguru pret viņu puskvartāla attālumā, paslēpies aiz rezervuāra mucu rindas. Zilā šalle bija atmesta atpakaļ un nokarājās zaļi rakstainās tunikas mugurpusē, lai netraucētu. Vīrietis kaut ko turēja rokā tas varēja būt lietošanai sagatavots ierocis. Viņš, bez šaubām, gaidīja, kad Mara ieskries viņa slazdā. Amatieris, Mara nodomāja, nicīgi sašķobījusi lāpas. Uzmanīgi vērodama vīrieti, pat neapgrūtinādama sevi ar spridzekļ šāvēju, viņa apgāja ap stūri un klusi sāka iet uz vīrieša pusi.

Gana iets, zobgalīga balss viņai aiz muguras sacīja.

Mara sastinga. Stāvs, kas bija pieplacis mucām viņai priekšā, pat nepakustējās… un tikai tad viņa ar novēlošanos saprata, ka persona, kas gaida slēpni, ir pārāk nekustīga. Pat pārāk nekustīga, lai būtu dzīva.

Gausi, turēdama rokas taisni gar sāniem, Mara pagriezās. Vīrietis, kas stāvēja viņas priekšā, bija vidēja auguma, paresns, ar tumšām, šaudīgām acīm. Zem viņa apakštunikas varēja saskatīt vieglu bruņuvesti. Rokā viņš, protams, turēja spridzekļšāvēju.

Tā, tā, tā, viņš ņirgājās. Kas tad mums te ir? Bija arī laiks parādīties es jau sāku domāt, ka esi apmaldījusies, vai.

Kas jūs esat? Mara jautāja.

Nu, nē, Sarkanā, es šeit esmu tas, kas uzdod jautājumus. Protams, tas nenozīmē, ka man būt' nepieciešams to darīt. Tas jokainais ērkul's tev uz galvas pietiekami labi pastāsta to, ko man vajag zināt.

Viņš ar spridzekļšāvēju pamāja uz viņas sarkanzeltainajiem matiem.

Tev derēt' tikt no tiem vaļā paslēpt zem galvassegas vai pārkrāsot. Tie tevi šausmīg' nodod. Piedošanu par tādu izteicien'.

Mara piesardzīgi ievilka elpu, piespiezdama savus muskuļus atslābt.

Ko jūs no manis gribat? viņa mierīgā balsi vaicāja.

Kaut ko tādko grib' visi cilvēk', viņš blēdīgi pasmaidīja. Kaudzi naudas.

Viņa papurināja galvu.

Baidos, ka tādā gadījumā esat izvēlējies nepareizo personu. Man ir līdzi tikai kāds piecdesmitnieks.

Viņš pasmaidīja vēl platāk.

Gudri teikts, Sarkanā, bet tu tikai zaudē laiku. Es zinkas tu esi. Tu un tav' draugi padarīs man' patiešām bagātu. Nāc šu' ies' man līdzi.

Mara nepakustējās.

Varbūt mēs varam noslēgt darījumu, viņa ierosināja, juzdama, kā starp plecu lāpstiņām norit sviedru lāse.

Viņu nepievīla sarunbiedra bezrūpīgā valoda un manieres lai kas šis vīrietis bija, viņš zināja, ko dara.

Par labu Marai bija tas, ka spridzekļ šāvējs joprojām atradās paslēpts zem viņas piedurknes. Viņa bija gatava derēt uzbrucējam ne prātā nenāk, ka šis varenais ierocis ir tik mazs, ka to var paslēpt tādā vietā. Šo secinājumu šķietami apstiprināja tas fakts, ka viņš vēl līdz šim nebija Maru pārmeklējis.

Bet, lai ko viņa grasījās darīt, viņai tas bija jādara tagad, kamēr viņa atradās ar seju pret vīrieti. Par nelaimi, viņas rokas bija nolaistas gar sāniem, un viņa nevarēja tikt klāt savam ierocim, neizdarot brīdinošu kustību. Marai kaut kādā veidā vajadzēja novērst viņa uzmanību.

Darījumu, ko? viņš slinki noprasīja. Kāds darījums tad i' tev padomā?

Kādu darījumu jūs vēlaties? viņa atbildēja.

Ja tuvumā būtu kāda kaste, viņa varētu pacelt to ar kāju un mest viņam virsū. Bet, kaut ari šajā pilsētas daļā uz ielas mētājās visādi atkritumi, pie rokas negadījās nekas noderīgs. Viņas puszābaki bija cieši sasieti ap potītēm, tos nevarēja atsiet tā, lai viņš nepamanītu. Viņa domās ātri uzskaitīja priekšmetus, ko nesa vai valkāja nekā.

Bet intensīvajās mācībās pie Imperatora viņa bija apguvusi prasmi tieši rīkoties ar Spēku, kā ari attīstījusi plašas sazināšanās spējas ar to Mara bija noderīga viņa režīmam. Līdz ar Imperatora nāvi šīs iemaņas bija zudušas, kopš tā laika parādoties tikai pa retam un ari tad ne pilnā apjomā.

Bet, ja viņai atkal bija sākušies jutekliskās uztveres saasinājumi un priekšnojautas, varbūt bija atgriezušās arī citas prasmes…

Esmu pārliecināta, ka mēs varam divkāršot to, kas jums piedāvāts, viņa teica. Varbūt pat uzmest kaut ko pa virsu, lai kumoss būtu saldāks.

Vīrieša smaids kļuva ļauns,

Tas paties' ir devīgs piedāvājums, Sarkanā. Paties' devīgs. Daudz' vīr' uz to ar joni uzķertos, šaubu nav. Es…

Viņš pacēla spridzekļšāvēju nedaudz augstāk

-… es labāk paliek' pie tā, kas ir droš'.

Pat ja tas nozīmē zaudēt pusi naudas?

Divus metrus aiz viņa pie kāda nožogojuma nevīžīgā kaudzē bija sakrauti metāllūžņi. īss caurules nogrieznis atradās īpaši parocīgā vietā tas bija nolikts uz apbružātas elektrobateriju kastes.

Sakodusi zobus, pēc iespējas labāk noskaidrodama domas, Mara lika savam prātam tiekties pie caurules.

Man domāt', labāk zīle rokā, nekā mednis kokā, vīrietis teica. Turklāt es nedomā', ka jūs var' pārsolīt Impēriju.

Mara norija siekalas. Viņa to bija nojautusi jau no paša sākuma, tomēr šis aizdomu apstiprinājums lika pār viņas muguru pārskriet drebuļiem.

Jūs varbūt būtu pārsteigts, uzzinot, kādas mums ir iespējas, Mara sacīja.

Caurules nogrieznis noraustījās, paripoja dažus milimetrus uz priekšu…

Nē, nedomāj' vis, vīrietis nevērīgi atteica. Nāc, iesim.

Mara pār plecu norādīja ar pirkstu uz mirušo vīru, kas bija sakņupis uz mucas viņai aiz muguras.

Ja jums nav iebildumu, es vispirms gribētu zināt, kas te notika.

Viņas pretinieks paraustīja plecus.

Kas te ko stāstīt? Man bija vajadzīga ēsma, viņš klaiņoja apkārt neīstajā laikā un neīstajā vietā. Stāsts ir galā.

Viņa smaids pēkšņi nozuda.

Pietiek izlocīties. Griezies apkārt un sāc iet… ja vien negribi sabojāt man peļņ'. Par beigt' man maksās mazāk.

Nē, Mara nočukstēja.

Viņa dziļi ievilka elpu, sasprindzināja visus spēkus, saprazdama, ka šī ir viņas pēdējā izdevība…

Un Maras sagūstītajam aiz muguras ar apslāpētu šķindoņu nokrita zemē caurule.

Viņš rīkojās izveicīgi, tas tiesa. Caurule vēl nebija apstājusies pēc kritiena, kad vīrietis jau bija nometies uz viena ceļa un izklaidus raidīja ātrus šāvienus, meklēdams to, kas gribējis viņam pielavīties. Vīrietim nevajadzēja ne sekundi, lai aptvertu savu kļūdu, un, vēlreiz raidījis šāvienu kārtu, viņš atkal pagriezās pret Maru.

Bet viņai pietika ar šo vienu sekundi. Pretinieka spridzekļ šāvēja stobrs nepaguva nomērķēt uz Maru. kad viņa jau bija iešāvusi vīrietim galvā.

Viņa ilgu laiku gluži vienkārši stāvēja, smagi elpodama. Muskuļi no pārdzīvotā sasprindzinājuma trīcēja. Tad, paskatījusies apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens neskrien šurp noskaidrot, kas te īsti notiek, viņa ielika ieroci atpakaļ makstī un nometās ceļos blakus nokritušajam vīrietim.

Kā jau Mara domāja, nekas daudz pie mirušā atrodams nebija. Personas apliecība droši vien viltota -, kas apgalvoja, ka vīrieša vārds bijis Dengars Rots, pāris rezerves lādiņu viņa spridzekļšāvējam, nazis ar vibroasmeni, datu karte un portatīvais dators, nedaudz naudas kā vietējā, tā Impērijas valūtā. Paslēpusi datu karti un personas apliecību savā tunikā, viņa atstāja naudu un ieročus tur, kur bija tos atradusi, un piecēlās kājās.

Nu tu dabūji divkāršu neko, Mara nomurmināja, raudzīdamās lejup uz līķi. Ņem par labu.

Viņas skatiens pievērsās caurulei, kas bija izglābusi viņai dzīvību. Marai bija bijusi taisnība. Spējas bija atgriezušās tāpat kā priekšnojautas. Tas nozīmēja, ka arī uz sapņiem nebūs ilgi jāgaida.

Viņa nedzirdami nolamājās. Ja tie nāks, tad nāks viņai atliks tos tikai pieciest. Šobrīd Marai bija jānokārto steidzamākas lietas. Vēl pēdējo reizi pārlaidusi skatienu apkārtnei, viņa devās uz mājām.

Kad Mara atgriezās mājās, Kards un Dankins viņu gaidīja. Pēdējais nervozi staigāja pa telpu šurpu turpu.

Te tu esi, viņš asi sacīja, kad Mara ienāca pa sētas durvīm. Kur, pie velna…?

Mums ir nepatikšanas, Mara viņu pārtrauca, pasniegdama Kardam Dengara Rota personas apliecību un aizsteigdamās viņiem garām uz joprojām līdz galam neiekārtoto sakaru telpu.

Pastūmusi malā kārbu ar kabeļiem, viņa sameklēja portatīvo datoru un iestūma tajā datu kaiti.

Kāda veida nepatikšanas? Kards jautāja, nostādamies viņai līdzās.

Prēmiju mednieki, Mara sacīja un iedeva datoru viņam.

Zem prāviem cipariem, kas veidoja skaitli 20 000, rūpīgi ievietota pašā vidū, ekrānā bija redzama Karda seja.

Iespējams, ka mēs visi te esam, viņa teica. Vai vismaz tie no mums, par kuriem zina dižadmirālis Trouns.

Tātad tagad esmu divdesmit tūkstošu vērts, Kards nočukstēja, ātri pārskatīdams informāciju datu kartē. Jūtos glaimots.

Vai tas ir viss, ko tu vari pateikt? Mara noprasīja.

Kards paskatījās uz viņu.

Ko tu gribi, lai es saku? viņš laipni vaicāja. Ka tev bija taisnība un man ne?

Neesmu ieinteresēta kādu vainot, viņa stīvi atteica. Vēlos tikai zināt, ko mēs tagad darīsim.

Kards atkal paraudzījās uz portatīvā datora ekrānu, un viņa žokļa muskuļi uz mirkli saspringa.

Mēs izvēlēsimies vienīgo saprātīgo rīcības variantu, viņš sacīja. Proti, bēgšanu. Dankin, paziņo pa drošības sistēmas saziņas aparātu Lečtonam. ka iekārtas atkal jāsagatavo promvešanai. Tad sazinies ar Cinu un viņa komandu un liec, lai viņi iekrauj mantas kravas nodalījumos. Tu vari palikt šeit un palīdzēt man un Marai. Gribu līdz pusnaktij tikt prom no Riši, ja tas vispār būs iespējams.

Sapratu, teica Denkins un, spiezdams saziņas paneļa taustiņus, sāka ievadīt šifra kodu.

Kards atdeva datoru Marai.

Būs labāk, ja sāksim rosīties.

Uzlikusi plaukstu Karda rokai, Mara viņu apturēja.

Un kas notiks, kad mums vairs nebūs nevienas rezerves bāzes?

Viņu skatieni sastapās.

Mēs neatdosim drednautus, neviens nepiespiedīs mūs to darīt, Kards sacīja, klusinādams balsi gandrīz līdz čukstam. Nedz Trouns, nedz kāds cits.

Var gadīties, ka mēs tomēr būsim spiesti to darīt, teica Mara.

Viņa skatiens kļuva skarbāks.

Mēs varbūt izlemsim tā rīkoties, viņš pārlaboja. Bet nekad nebūsim spiesti. Vai skaidrs?

Mara pie sevis pavīpsnāja.

Jā.

Labi.

Pāri viņas plecam Kards pameta ašu skatienu uz Dankinu, kas deva steidzīgas pavēles saziņas aparāta mikrofonā.

Mums ir daudz darāmā. Ķersimies klāt.

Mara būtu varējusi saderēt, ka viņi nevar novākt uzstādītās iekārtas ātrāk kā divdesmit četrās stundās. Viņai par pārsteigumu, komandas visu bija iesaiņojušas un gatavas ceļam nepilnu stundu pēc vietējās pusnakts. Stundu vēlāk, ar atbilstošu devīgumu piekukuļojuši kosmosa kuģu starta laukuma ierēdņus, viņi no Riši jau bija pārcēlušies uz gaismas ātrumu.

Un vēlāk tajā pašā naktī, kad Mežonīgais Kurds slīdēja pa hiperkosmosa raibajām debesīm, Marai atkal sākās sapņi.

6. nodala

No tāluma tas bija izskatījies pēc parasta lielkreisera: vecs, gauss, minimāli apbruņots kaujās nozīme bija galvenokārt šo kuģu izmēriem. Bet, kā tas kara mākslā bija itin bieži, ārējais izskats šajā gadījumā izrādījās maldinošs, un Pelleonam bija jāatzīst ja dižadmirālis Trouns nebūtu bijis uz Himēras komandtiltiņa, viņš noteikti tiktu apmuļķots, vismaz pirmajā brīdī.

Bet Trouns bija bijis uz komandtiltiņa un uzreiz saprata nav ticams, ka dumpinieku stratēģi būtu uzticējuši tik svarīgu apsardzes uzdevumu tik vājam kuģim. Un tāpēc, kad no lielkreisera lūkām pēkšņi izlauzās trīs A klases kaujas kuģu eskadroni, Himēras kaujas kuģu pārtvērēji jau bija gaisā un metās cīņā.

Interesanta taktika, Trouns piezīmēja, kad telpā starp Himēiv un dumpinieku sardzes kuģi sāka zibēt lāzera uzliesmojumi. Kaut arī tā nav pārāk jauna. Ideja par lielkreiseru pārvēršanu kaujas kuģu nesējos pirmoreiz tika izteikta vairāk nekā pirms divdesmit gadiem.

Neatceros, ka tā kādreiz būtu īstenota dzīvē, sacīja Pelleons, kas, raugoties taktikas displejos, juta zināmu nemieru.

A klases kaujas kuģi bija ātrāki pat par tiem nolādētajiem X klases kuģiem, un viņš nemaz nebija pārliecināts, ka pārtvērēji tiks ar tiem galā.

Lieliski karotāji šie A klases kuģi, Trouns teica, it kā uzminējis Pelleona domas. Lai gan tiem piemīt arī savi trūkumi. Jo īpaši tas izpaužas tādos gadījumos kā šis ātrgaitas lidaparāti ir vairāk piemēroti uzbrukt-nozust tipa operācijām, nevis apsardzes uzdevumiem. Piespiežot tos turēties līdzās konvojkuģim, tiek ievērojami neitralizētas to ātruma priekšrocības.

Viņš paskatījās uz Pelleonu, savilcis uz augšu zilmelno uzaci.

Iespējams, ka patlaban redzam, kādas sekas ir admirāļa Akbara atcelšanai no virspavēlnieka amata.

Varbūt.

Kaujas kuģu pārtvērēji patiešām braši stājās pretim A klases kaujas kuģiem, un pašai Himērai lielkreiseris nekādas raizes nesagādāja. Ja neskaita kaujā iesaistītos, pārējie apsardzes kuģi centās turēties kopā, it kā tas nāktu tiem par labu.

Akbara ļaudis tomēr joprojām ir pie teikšanas. Tas ir acīm redzams.

Mēs to visu jau esam pārrunājuši, kaptein, sacīja Trouns, un viņa balss skanēja mazliet vēsāk. Neapgāžamu pierādījumu piespēlēšana būtu sagrāvusi Akbaru pārāk ātri. Izmalcinātāks uzbrukums viņu neitralizēs un vienlaikus radīs nedrošību un apjukumu visā dumpinieku politiskajā sistēmā. Vismazākais, tas novērsīs uzmanību un padarīs viņus vājākus tieši tajā brīdī, kad mēs veiksim Tantisas kalna operāciju. Vislabākajā gadījumā tas var izjaukt visu Savienību.

Viņš pasmaidīja.

Akbars pats par sevi ir aizvietojams, kaptein. Dumpinieku radītais trauslais politiskais līdzsvars ne.

Es to visu saprotu, admirāl, Pelleons noņurdēja. Man bažas rada jūsu pieņēmums, ka varam paļauties uz to botanu Padomē ka viņš visu novedis līdz jūsu teorētiski izstrādātajam lūzuma punktam.

Ak, ar to viņš tiks galā, sacīja Trouns.

Vērojot kauju ap ienaidnieka sardzes kuģiem, viņa smaids kļuva sardonisks.

Esmu pavadījis daudzas stundas, pētīdams botanu mākslu, kaptein, un es šo sugu izprotu gluži labi. Nav nekādu šaubu, ka padomnieks Feilijs savu lomu nospēlēs skaisti. Tik skaisti, it kā mēs paši raustītu viņu aiz diedziņiem.

Viņš nospieda kādu taustiņu uz sava paneļa.

Labās puses artilērijai: viena no apsardzes fregatēm ieņem kaujas pozīciju. Uzskatiet to par bruņotu atbalstu kaujiniekiem un attiecīgi reaģējiet. Eskadroni A-2 un A-3, pārvietojieties, lai aizsargātu šo flangu, līdz fregate tiks neitralizēta.

Artilērijas un eskadronu komandieri apstiprināja, ka rīkojumu sapratuši, un fregates virzienā ai/traucās vairāki turbolāzera šāviņi.

Un kas notiks, ja Feilijs uzvarēs? neatlaidās Pelleons. Proti, ja viņš gūs uzvaru, pirms iestāsies iecerētais politiskais apjukums. Saskaņā ar jūsu paša veiktajiem sugu pētījumiem, jebkuram botanam, kas pacēlies tik augstu kā Feilijs, vajadzētu būt ārkārtīgi gudram.

Gudram, jā, bet ne noteikti tādā veidā, kas ir bīstams mums, sacīja Trouns. Viņam jāprot izdzīvot, tas tiesa, bet runas prasmei nav noteikti jābūt saistītai ar lietpratību militāros jautājumos.

Viņš paraustīja plecus.

Patiesību sakot, Feilija uzvara tikai paildzinās nepatīkamo stāvokli, kādā atrodas ienaidnieks. Ņemot vērā militāristu atbalstu, ar ko nodrošinājies Feilijs, politiķiem būs jāizcīna vēl viena polarizējoša cīņa, kad viņi sapratīs savu kļūdu un mēģinās aizvietot Feiliju ar kādu citu.

Jā, ser, teica Pelleons, apspiezdams nopūtu.

Tamlīdzīgos izsmalcinātu intrigu mudžekļos viņš nekad nebija juties ērti. Pelleons tikai cerēja, ka dižadmirālis nekļūdās, paredzot iespējamos ieguvumus. Izlūkdienests būtu apkaunots, ja no spoži nostrādātās bankas operācijas nekas reāls iegūts netiktu.

Uzticieties man, kaptein, Trouns atsaucās uz viņa vārdos neizteiktajām raizēm. Uzdrošinos apgalvot, ka nevērtīga politisko pūliņu šķiešana faktiski jau ir sākusies. Diez vai Akbara nelokāmākie sabiedrotie būtu šajā kritiskajā brīdī pametuši Karaskentu, ja viņi izmisīgi nemeklētu pierādījumus admirāļa attaisnošanai.

Pelleons viņu drūmi uzlūkoja.

Vai gribat sacīt, ka Solo un Orgena Solo devušies uz Palanhi sistēmu?

Domāju, ka turp devies Solo viens pats, Trouns viņu dziļdomīgi pārlaboja. Orgena Solo un vūkiji visticamāk vēl aizvien cenšas atrast vietu, kur paslēpties no mūsu nogrijiem. Bet Solo lidos uz Palanhi. Esmu cieši pārliecināts, ka pēdas ved uz šo sistēmu. Un tāpēc šobrīd ceļā uz turieni ir Nāves Galva.

Saprotu, Pelleons nočukstēja.

Viņš bija pamanījis šo rīkojumu kuģa dienasgrāmatā un bija brīnījies, kāpēc Trouns atrauj no kaujas uzdevumiem vienu no Impērijas labākajiem zvaigžņu iznicinātājiem.

Ceru, ka sekmīgai uzdevuma izpildei ar to pietiks. Esam jau agrāk pārliecinājušies, ka nedz Solo, nedz Debesbraucēju slazdā iedzīt nav viegli.

Nedomāju, ka ari Debesbraucējs lido uz Palanhi, Trouns viņam sacīja.

Dižadmirāļa sejā iegūla skāba izteiksme.

Mūsu cienījamais džediju skolotājs acīmredzot spriedis pareizi. Debesbraucējs nolēmis apciemot Jomārku.

Pelleons cieši pavērās Trounā.

Vai esat par to pārliecināts, admirāl? Šajā sakarā neesmu redzējis nevienu izlūkdienesta ziņojumu.

Šī ziņa nav nākusi no izlūkdienesta, Trouns teica. To mums sniedza ziņu avots Delta.

Ak tā, Pelleons novilka, juzdams, ka arī viņa paša sejas izteiksme kļūst mazliet skāba.

Himēras izlūkdienesta nodaļa jau mēnešiem ilgi skubināja viņu izdibināt, kas ir šis ziņu avots Delta. Tas sniedza dižadmirālim skaidru un precīzu informāciju no pašas Imperatora pils. Līdz šim Trouns bija atklājis vienīgi to, ka ziņu avota Delta stāvoklis pilī ir drošs un ka caur to iegūtajām ziņām var pilnībā uzticēties.

Izlūkdienests pat nebija spējis noskaidrot, vai ziņu avots Delta ir persona, robots vai kaut kāda eksotiska noklausīšanās sistēma, kas prata kaut kādā veidā palikt nemanīta dumpinieku pretizlūkošanai, kas ik pēc stundas pārbaudīja pili. Viņus tas bezgalīgi saniknoja, un Pelleonam bija jāatzīst, ka arī viņam diez ko nepatīk šī turēšana neziņā.

Bet Trouns pats personīgi bija ierosinājis ziņu avota Delta darbību, un, saskaņā ar gadiem ilgi ievērotu nerakstītu protokolu par šādiem gadījumiem, viņam bija dotas tiesības turēt savu ziņotāju noslēpumā, ja viņš tā vēlējās.

Esmu pārliecināts, ka Cēbaots būs ļoti iepriecināts, to dzirdot, Pelleons sacīja. Pieņemu, ka jūs gribat šo jaunumu paziņot viņam pats personiski.

Viņš domāja, ka ir pietiekami labi noslēpis savas dusmas uz Cēbaotu. Pelleons acīmredzot bija domājis nepareizi.

Jūs joprojām esat apbēdināts Tanabas dēļ, Trouns sacīja, pagriezdamies, lai vērotu kauju, kas notika ārā.

Tas nebija jautājums.

Jā, ser, esmu, Pelleons stīvi teica. Vēlreiz izskatīju ierakstus, un secinājums var būt tikai viens. Cēbaots apzināti neievēroja kapteiņa Ebena kaujas plānu neievēroja līdz tādai pakāpei, ka pat nepaklausīja tiešai pavēlei. Man vienalga, kas ir Cēbaots un vai viņš jūtas attaisnots vai ne. Tas, ko viņš dara, vedina uz dumpi.

Tā tas patiesi ir, Trouns mierīgi piekrita. Vai man vajadzētu viņu vispār padzīt no Impērijas dienesta vai tikai pazemināt viņa pakāpi?

Pelleons uz viņu nikni paskatījās.

Es runāju nopietni, admirāl.

Es ari, kaptein, Trouns atteica, un viņa balss piepeši bija kļuvusi ledaina. Jūs ļoti labi zināt, kas te ir likts uz spēles. Ja gribam sakaut dumpiniekus, mums jāizmanto katrs ierocis, kas ir mūsu rīcībā. Cēbaota spējas uzlabot mūsu karaspēka kaujas koordināciju ir viens no šiem ieročiem; un, ja viņš nevar ievērot pienācīgu militāro disciplīnu un protokolu, mēs piemiegsim uz to acis.

Un kas notiks, ja šī acu piemiegšana būs jāizdara tik bieži, ka beidzot mēs saņemsim kādu dūrienu mugurā? Pelleons skarbi vaicāja. Tanabā viņš ignorēja tiešu pavēli varbūt nākamreiz atļausies neizpildīt jau divas pavēles. Tad trīs, tad četras, līdz beidzot viņš darīs to, kas viņam patiks, un pasūtīs Impēriju pie velna. Kā mēs varēsim viņu apturēt?

Vispirms jau ar isalamiriem, Trouns teica, ar žestu norādīdams uz savāda izskata cilindriskiem režģiem, kas atradās visapkārt komandtiltiņam ap katru no tiem bija apvijies garš, spalvains radījums. Ja katrs no tiem radīs tukšumus Spēkā, ar Cēbaota džediju trikiem būs par maz, lai stātos šiem radījumiem pretim. Tāpēc jau tie atrodas šeit.

Tas viss jau ir labi. sacīja Pelleons. Bet galu galā…

Galu galā es viņu apturēšu, Trouns viņu pārtrauca, pieskardamies savam panelim. Eskadronam C-3, uzmaniet savu kreiso flangu. Uz fregates izveidojusies tāda kā tulzna, tā varētu būt bombardēšanas lūka.

Komandieris apstiprināja, ka pavēli dzirdējis, un, izpildot to, fregates virzienā aiztraucās kaujas kuģu pārtvērēji. Sekundi vēlāk, kādu daļu sirdspuksta par vēlu, tulzna piepeši eksplodēja, raidīdama uz visām pusēm granātu šalti. Pēdējo no pārtvērējiem skāra šī ugunszieda mala atkal atskanēja sprādziens. Pārējie pārtvērēji palika neskarti.

Trouns pievērsa kvēlojošās acis Pelleonam.

Es saprotu jūsu bažas, kaptein, viņš klusi sacījaJūs neaptverat nekad neesat spējis aptvert ka cilvēks ar Cēbaota garīgo un emocionālo nestabilitāti nekad nevar mūs apdraudēt. Jā, viņam piemīt lielas spējas, un viņš jebkurā brīdī var nodarīt ievērojamu postu kā mūsu cilvēkiem, tā iekārtām. Bet viņš nevar izmantot šīs spējas ilgāku laiku. Koncentrēšanās, uzmanības fokusēšana. ilgstoša domāšana tās ir īpašības, kas atšķir karavīru no īslaicīga kaujinieka. Un šīs īpašības Cēbaots nekad neiegūs.

Pelleons smagnēji pamāja. Viņš joprojām nebija pārliecināts, bet bija skaidri jūtams, ka turpināt strīdu nav jēgas. Vismaz ne tajā brīdī.

Jā, ser.

Viņš saminstinājās.

Cēbaots gribēs zināt arī par Orgenu Solo.

Trouna acis uzliesmoja, bet Pelleons zināja, ka aizkaitinājums nav vērsts pret viņu.

Jūs pateiksiet skolotājam Cēbaotam, ka esmu nolēmis atļaut nogrijiem vēl pēdējo reizi mēģināt viņu atrast un sagūstīt. Kad būsim šeit galā, es viņiem to paziņošu. Pats personiski.

Pelleons atskatījās uz komandtiltiņa ieeju, kur, kā parasti, klusi stāvēja sardzē Trouna miesassargs nogrijs Ruhs.

Jūs sasauksiet kopā tos diversantus? Pelleons jautāja, apspiezdams drebuļus.

Viņš reiz bija piedalījies vienā tādā nogriju kopsapulcē un nebūt neilgojās vēlreiz piedzīvot, kā telpa sanāk pilna ar šiem klusajiem, pelēkādainajiem slepkavām.

Manuprāt, pašreizējais stāvoklis prasa ko vairāk par vienkāršu kopā sanākšanu, Trouns auksti teica. Jūs dosiet rīkojumu navigācijas daļai, lai viņi sagatavo kursu no tikšanās vietas līdz Honogrijas sistēmai. Domāju, ka der atgādināt visai nogriju tautai, kurš ir tas, kam viņi kalpo.

Viņa niknais skatiens caur novērošanas lūku pievērsās kaujai. Trouns nospieda taustiņus.

Flotes komandieriem: lieciet visiem kaujas kuģiem atgriezties, viņš pavēlēja. Navigācijas daļai: sāciet aprēķinus kursam uz atgriešanos tikšanās vietā.

Pelleons sarauktu pieri lūkojās ārā. Pārveidotais lielkreiseris un aizmuguri sargājošā fregate izskatījās izsisti no ierindas, bet kuģis, ko viņi pavadīja, pārāk cietis nebija.

Mēs ļausim viņiem iet?

Nav nekādas vajadzības viņus iznīcināt, sacīja Trouns. Šimbrīžam pietiek ar to, ka esam atņēmuši viņiem apsardzi.

Viņš nospieda taustiņu, un starp abām viņu pultīm parādījās šī galaktikas sektora hologrāfiskais attēls. Zilās līnijas iezīmēja dumpinieku parastos tirdzniecības ceļus. Ar sarkanu krāsu bija iezīmēti tie ceļi, kam aizvadītajā mēnesī bija uzbrucis Impērijas karaspēks.

Šie uzbrukumi nozīmē ko vairāk par vienkāršu miera traucēšanu, kaptein. Kad šī grupa būs pastāstījusi, kas ar viņiem notika, visi nākamie transporta kuģi, kas izlidos no Sarkas, prasīs pastiprinātu apsardzi. Vēl dažas šādas kaujas, un dumpiniekiem būs jāizvēlas vai nu apgrūtināt lielu daudzumu kaujas kuģu ar pavadoņu funcijām, vai izbeigt kravu pārvadāšanu caur šo robežsektoru. Kā viens, tā otrs nenāks viņiem par labu, kad sāksim Tantisas kalna kampaņu.

Viņš savilka lūpas draudīgā smaidā.

Ekonomika un psiholoģija, kaptein. Šobrīd ir tā: jo vairāk dzīvajos palikušie civiliedzīvotāji stāstīs par Impērijas karaspēka varenību, jo labāk. Iznīcināšanai mums pietiks laika vēlāk.

Viņš pameta skatienu uz savu paneli, tad paraudzījās ārā pa novērošanas lūku.

Ja runājam par Impērijas karaspēka varenību vai ir kādi jaunumi mūsu kuģu meklējumu sakarā?

Pēdējās desmit stundās uz Impērijas bāzēm atvesti vēl pieci lieljaudas kuģi, Pelleons viņam teica. Tie nav neko lielāki par veco Zvaigžņu Burinieku, bet sākumam pietiks.

Vēlāk mums vajadzēs kaut ko daudz jaudīgāku, kaptein, Trouns sacīja, mazliet izstiepis kaklu, lai noskatītos, kā atgriežas pārtvērēji.

Vai ir kas dzirdēts par Talonu Kardu?

Kopš tā ziņojuma no Riši vairs nekas, Pelleons stāstīja, nospiezdams atbilstošo taustiņu, lai uz ekrāna parādītos pēdējie jaunumi. Prēmiju mednieks, kas to atsūtīja, neilgi pēc tam tika nogalināts.

Turpiniet viņu neatlaidīgi meklēt, Trouns pavēlēja. Kards daudz zina par to, kas notiek šajā galaktikā. Ja kaut kur atrodas lieljaudas kuģi, ko neviens neizmanto, viņš zinās, kur tos meklēt.

Pelleonam pašam gan nelikās pārāk ticami, ka vienkāršam kontrabandistam, pat ar tādiem sakariem kā Kardam, varētu būt labāki ziņu avoti nekā plašajam Impērijas izlūkdienesta tiklam. Bet viņš nebija ari ticējis, ka Talons Kards varētu slēpt Lūkasu Debesbraucēju savā bāzē uz Mirkras. Šis vīrs viņiem bija sagādājis ne vienu vien pārsteigumu.

Ar viņa meklēšanu nodarbojas daudzi, Pelleons teica dižadmirālim. Agri vai vēlu kāds viņu atradis.

Labi.

Trouns pārlaida skatienu komandtiltiņam.

Pagaidām visas vienības turpinās traucēt dumpinieku mieru.

Viņa kvēlojošās acis ieurbās Pelleona sejā.

Un tās arī turpinās novērot Gadsimtu Vanagu un Dāmas Laimi. Kad nogriji būs pienācīgi apmācīti savam uzdevumam, es gribu, lai medījums būtu priekš viņiem sagatavots.

Cēbaots pēkšņi pamodās, viņa drūmos sapņus bija pārtraukusi piepeša apjausma, ka viņam kāds tuvojas.

Uz brīdi viņš palika guļam tumsā, un viņa garā, baltā bārda elpojot kutināja krūtis. Cēbaota prāts caur Spēku traucās prom pa ceļu no Augstās pils uz ciemu puduri kalnu gredzena pakājē. Bija grūti koncentrēties ļoti grūti, bet viņš ar perversu nežēligumu neievēroja noguruma radītās sāpes un turpināja savu. Tur… nē… tur. Kāds vientuļš vīrs jāja šurp, patlaban pārvarēdams vienu no stāvākajiem ceļa posmiem. Visticamāk, ka tas bija kāds ziņotājs, kas ved viņam vēsti no cieminiekiem tur, lejā. Tas, bez šaubām, būs kaut kas maznozīmīgs, bet vienlaikus kaut kas tāds, ko, viņuprāt, viņu jaunajam skolotājam vajadzētu zināt.

Skolotājs. Šis vārds atbalsojās Cēbaota domās, iemezdams dzirksteli domu un izjūtu vējaslotā. Impērijas ļaudis, kas lūdza, lai viņš tiem palīdz uzvarēt kaujās, arī sauca viņu par skolotāju. To bija darījuši arī veilendieši, pār kuru dzīvi viņš valdīja, iekams viņu no Veilendas nebija aizvilinājis dižadmirālis Trouns ar savu solījumu sagādāt džediju sekotājus.

Veilendieši viņu patiešām bija uzskatījuši par skolotāju. Jomārkas iedzīvotāji par to vēl nebija īsti pārliecināti. Uz Impērijas ļaužu lūpām šim vārdam bija tukša skaņa.

Cēbaots juta, kā viņa lūpas riebumā noraustās. Nē, tie viņu nepavisam neuzskatīja par skolotāju. Viņi lika Cēbaotam izcīnīt kaujas viņu vietā ar savu neticību mudinādami Cēbaotu darīt to, ko viņš gadiem ilgi nebija darījis. Un, kad viņam bija izdevies paveikt neiespējamo, viņi joprojām turpināja slepenībā viņu nicināt, slēpdami to aiz tiem radījumiem isalamiriem un dīvainajiem tukšumiem Spēkā, ko tie reizēm radīja.

Bet viņš zināja. Viņš bija redzējis virsniekus slepus saskatāmies un dzirdējis aprautas, klusinātas sarunas. Viņš bija jutis kuģa apkalpes pretestību, pēc pavēles pakļaujot viņa ietekmei savu kaujas prasmi, bet neslēpjot nepatiku, ko viņos izraisīja pat doma par to. Un viņš bija vērojis, kā kapteinis Ebens sēž savā komandiera krēslā uz Kareivīgā, kliedz uz viņu un lamājas, kaut vienlaikus arī godina par skolotāju, spļaujot dusmas un nevarīgu naidu, kamēr Cēbaots vēsā mierā sodīja dumpinieku kuģi, kas bija uzdrošinājies aizskart Kareivīgo.

Vēstnesis tur, lejā, patlaban tuvojās Augstās pils vārtiem. Ar Spēka palīdzību pietuvinājis savu apģērbu, Cēbaots piecēlās no gultas. Iztaisnojoties viņam uz mirkli uznāca reibonis. Jā, tas bija bijis grūti, uzņemties Kareivīgā turbolāzera komandu vadību uz tām dažām sekundēm, kas bija nepieciešamas, lai iznīcinātu dumpinieku kuģi. Tik ilgi viņš vēl nekad nebija koncentrējies un kaut ko vadījis, un garīgās sāpes, ko viņš tagad cieta, bija maksa par šo ilglaicīgumu.

Cēbaots savilka ciešāk plato drēbes jostu, atcerēdamies notikušo. Jā, tas bija bijis grūti. Un tomēr tas vienlaikus bija bijis arī ļoti pacilājoši. Uz Veilendas viņš bija personiski valdījis par veselu pilsētvalsti, kurā dzīvoja daudz vairāk ļaužu nekā ciemos, kas bija pakļauti Augstajai pilij. Bet tur viņam jau sen vairs nebija nepieciešams uzspiest savu gribu ar spēku. Cilvēki un psedani itin drīz pakļāvās viņa varai, pat mineirši, kas ilgi nevarēja samierināties ar viņa valdīšanu, bija iemācījušies bez ierunām paklausīt pavēlēm.

Impērijas ļaudīm, tāpat kā Jomārkas iedzīvota jiem, nāksies saņemt šo pašu mācību.

Kad dižadmirālis Trouns bija pirmoreiz mudinājis Cēbaotu kļūt par viņa sabiedroto, viņš apgalvoja, ka Cēbaots pārāk ilgi nav sastapies ar istu izaicinājumu. Iespējams, ka dižadmirālis slepenībā bija domājis, ka tāds izaicinājums kā Impērijas karadarbības vadīšana džediju skolotājam vienam pašam nebūs pa spēkam.

Cēbaots tumsā pasmaidīja ar sakniebtām lūpām. Ja tādas bija kvēlacainā dižadmirāļa domas, viņu gaida pārsteigums. Jo, kad šeit beidzot ieradīsies Lūkass Debesbraucējs, Cēbaotam būs jāstājas pretim varbūt vissarežģītākajam izaicinājumam savā mūžā: jāpakļauj savai gribai otrs džedijs, šim otram pat neapjaušot, kas ar viņu notiek.

Un, kad Cēbaotam tas būs izdevies, viņi būs divi… un kas lai zina, ko viņi tad iespēs?

Vēstnesis tagad stāvēja pie vārtiem. Viņa apziņa bija noskaņota gaidīt, kad skolotājam labpatiks viņu pieņemt lai cik ilgi arī nebūtu jāgaida. Tas bija labi: tā bija pareizā attieksme. Vēl pēdējo reizi savilcis ciešāk jostu, Cēbaots cauri tumšo telpu virknei devās uz durvīm noklausīties, ko viņam vēlas pavēstīt viņa jaunie padotie.

7. nodala

Ar saudzību, kas allaž šķita nesaderīga ar viņa raženo augumu, Čūbeka ievadīja Vanagu sevis precīzi izvēlētajā orbitālajā spraugā virs sulīgi zaļā Endoras mēness. Kaut ko klusi ņurdēdams, viņš izslēdza enerģijas padevi un noregulēja dzinējus uz rezerves režīmu.

Sēdēdama otrā pilota sēdeklī, Lea dziļi ievilka elpu. Viņa saviebās, kad viens no dvīņiem viņai no iekšpuses iespēra.

Neizskatās, ka Habarahs jau būtu šeit, Lea piezīmēja, un jau runājot saprata, cik šī piezīme ir nevajadzīga.

Viņa vēroja sensorus kopš tā brīža, kad viņi izgāja no gaismas ātruma, un, tā kā nekur šajā sistēmā citu kuģu nebija, nepastāvēja liela iespēja, ka viņi būtu palaiduši garām Habaraha kuģi. Bet tagad, kad ierastais dzinēju troksnis bija klusināts līdz čukstam, klusums viņai šķita savāds un pat baiss.

Čūbeka norūca jautājumu.

Manuprāt, mums jāgaida, Lea paraustīja plecus. Patiesību sakot, esam ieradušies gandrīz veselu dienu par ātru tikām līdz šejienei ātrāk, nekā biju domājusi.

Čūbeka pagriezās atpakaļ pret savu paneli, norūkdams savu skaidrojumu nogrija prombūtnei.

Ak, liecies nu mierā, Lea viņu norāja. Ja viņš būtu nolēmis pārvērst šo tikšanos par slazdu, vai tev neliekas, ka šeit mūs gaidītu pāris zvaigžņu iznīcinātāju un ienaidnieka kuģu pārtvērējkreiseris?

Jūsu Augstība? no tuneļa atskanēja Trīpio balss. Piedodiet, ka traucēju, bet esmu pārliecināts, ka man izdevies atrast kļūmi Karbanti pretdarbības sistēmā. Vai nevarat palūgt, lai Čūbeka nonāk uz bridi lejā?

Paskatījusies uz Čūbeku, Lea vieglā pārsteigumā sarauca uz augšu uzacis. Drīz vien pēc izlidošanas no Karaskentas bija sabojājušās vairākas kuģa ierīces Vanagam tā jau bija kļuvusi par nomācoši ierastu parādību. Pāri galvai aizņemts ar svarīgākiem remontdarbiem, Čūbeka bija darbu pie mazsvarīgākās Karbanti sistēmas uzticējis Trīpio. Leai pret to iebildumu nebijā, lai gan, ņemot vērā, kāds bija iznākums iepriekšējā reizē, kad Trīpio mēģināja kaut ko darīt uz Vanaga, viņa necerēja, ka robota darbam būs īpaši rezultāti.

Mēs tomēr iztaisīsim no viņa remontdarbu robotu, viņa sacīja Čūbekam. Tā, bez šaubām, ir tava ietekme.

Vūkijs nosprauslojās, tādējādi izteikdams savu attieksmi, piecēlās no pilota sēdekļa un devās uz kuģa aizmuguri palūkoties, ko Trīpio atradis. Pilota kabīnes durvis atvērās un, kad viņš bija izgājis, aizslīdēja atkal ciet.

Līdz ar to pilota kabīnē kļuva daudz klusāks.

Vili redzat to planētu tur, lejā, mani mīļie? Lea nočukstēja, maigi glāstīdama savu vēderu. Tā ir Endora. Vieta, kur Dumpinieku Savienība galu galā triumfēja pār Impēriju un kur sākās Jaunā Republika.

Vai tā vismaz kādreiz vēstis vēsturnieki, viņa domās sevi pārlaboja. Ka Impērijas gals iestājās uz Endoras un viss pārējais bija tikai teritorijas attīrīšana no ienaidnieka.

Teritorijas attīrīšana no ienaidnieka, kas līdz šim bija ilgusi piecus gadus. Un, ņemot vērā notikumu attīstības gaitu, varēja ilgt vēl divdesmit gadus.

Viņa ļāva skatienam klejot pa brīnišķīgo zaļraibo pasauli, kas lēnām griezās zem viņiem, kārtējo reizi brīnīdamās, kāpēc sarunām ar Habarahu bija izvēlējusies tieši šo vietu. Tiesa, šī bija sistēma, par ko bija dzirdējusi un ko varēja atrast praktiski jebkura būtne kā no Republikas, tā no Impērijas galaktikas sektoriem. Un, tā kā lielākie strīdi par šo teritoriju jau sen bija beigušies, te bija gana kluss nostūris priekš divu kuģu tikšanās.

Bet ar šo vietu saistījās arī atmiņas, no kurām dažas Lea labprātāk būtu izmetusi no galvas. Pirms triumfa viņi bija ļoti tuvu tam, lai visu pazaudētu.

Čūbeka no tuneļa norēca kādu jautājumu.

Pagaidi, es pārbaudīšu, Lea uzsauca.

Noliekusies pār paneli, viņa nospieda kādu taustiņu.

Tur rakstīts rezerves/ņemot vērā koeficientu, Lea ziņoja. Pagaidi mirkli tagad parādījās uzraksts „sistēma gatava". Vai vēlies, lai es…?

Un piepeši, bez jebkāda brīdinājuma, šķita, ka viņas skatienam priekšā nolaižas melns aizkars…

Pamazām viņa aptvēra, ka viņu sauc kāda metāliska balss.

Jūsu Augstība, tā atkal un atkal atkārtoja. Jūsu Augstība. Vai jūs mani dzirdat? Lūdzu, Jūsu Augstība, vai jūs mani dzirdat?

Lea atvēra acis, juzdama neskaidru izbrīnu par to, ka tās vispār bijušas aizvērtas, un ieraudzīja, ka Čūbeka noliecies pār viņu ar atvērtu medikamentu komplektu vienā no milzu ķetnām, bet satrauktais

Trīpio mīņājas viņam aiz muguras kā nervoza putnu māte.

Ar mani viss ir kārtībā, viņai izdevās pateikt. Kas notika?

Jūs saucāt pēc palīdzības, Trīpio aizsteidzās ar atbildi Cūbekam priekšā.

Vismaz mums likās, ka tas ir sauciens pēc palīdzības. Jūs runājāt saraustīti un diezgan nesakarīgi, viņš iztapīgi paskaidroja.

Par to es nešaubos, Lea viņam sacīja.

Viņa sāka atcerēties, nojausma pavīdēja kā mēnessgaisma aiz mākoņa malas. Draudi, dusmas, naids, izmisums.

Tu to nejuti, vai ne? Lea vaicāja Čūbekam.

Vūkijs norūca noraidošu atbildi, uzmanīgi viņu

vērodams.

Es arī neko nejutu, Trīpio iestarpināja.

Lea papurināja galvu.

Nezinu, kas tas varēja būt. Vienu brīdi es sēdēju šeit, un jau nākamajā…

Viņa aprāvās, jo prātā pēkšņi bija iešāvusies šausmīga doma.

Cūbij kurp šī orbīta mūs aizved? Vai tā neiet cauri pozīcijai, kur uzsprāga Nāves Zvaigzne?

Čūbeka mirkli raudzījās viņā, kaut ko dziļi riklē murdulēdams. Tad, pārlicis medikamentu komplektu otrā rokā, viņš pasniedzās viņai garām līdz datoram. Atbilde tika saņemta gandrīz nekavējoši.

Pirms piecām minūtēm, Lea nočukstēja, sajuzdama aukstumu. Tas gandrīz atbilst, vai ne?

Čūbeka norūca apstiprinājumu, tad jautājumu.

Es patiešām nezinu, viņai bija jāatzīst. Tas mazliet līdzinās tam, ko pārdzīvoja Lūkass kad apguva džediju gudrības.

Pēdējo piebildi Lea izteica tāpēc, ka bija laikus atcerējusies Lūkass joprojām vēlējās, lai Dagobahas nozīmīgums tiktu turēts noslēpumā.

Bet viņš redzēja vīziju. Viss, ko es jutu, bija… nezinu. Tās bija dusmas un sarūgtinājums, bet vienlaikus tam piemita kaut kas skum jš. Nē skumjš, tas nav īstais vārds.

Viņa papurināja galvu, acīs viņai piepeši un neatturami bija sariesušās asaras.

Es nezinu. Klausieties, man nekas nekaiš. Jūs abi varat atgriezties pie saviem darbiem.

Čūbeka atkal kaut ko klusi noņurdēja, viņš acīm redzami nebija par to pārliecināts. Bet, neko vairāk neteikdams, vūkijs aizvēra medikamentu komplektu un paspraucās garām Trīpio. Kabīnes durvis viņa priekšā atvērās, ar vispārpazīstamo vūkiju smalkjūtības trūkumu viņš tās nostiprināja šajā pozīcijā un tad nozuda tunelī, kas veda uz kuģa pamatkorpusu.

Lea pievērsās Trīpio.

Tu arī, viņa robotam teica. Turpini savu darbu. Es jūtos labi. Patiešām.

Labi… labi, Jūsu Augstība, robots sacīja, nepārprotami juzdamies tikpat nelaimīgs kā Čūbeka. Ja esat par to pārliecināta.

Esmu. Ej prom, pazudi.

Trīpio vēl kādu brīdi pamīņājās, tad paklausīja un šļūcošiem soļiem izgāja no pilota kabīnes.

Un atkal te iestājās klusums. Klusums, kas kaut kādā veidā šķita esam biezāks nekā iepriekš. Un daudz draudīgāks.

Lea cieši sakoda zobus.

Es neļaušu sevi iebiedēt, viņa klusumam skaļi sacīja. Ne šeit, ne jebkurā citā vietā.

Klusums neatbildēja. Pēc minūtes Lea pastiepa roku un nospieda uz paneļa taustiņus, izvēloties citu kursu lai viņiem nebūtu vēlreiz jāiziet cauri vietai, kur bija miris imperators. Neļaut sevi iebiedēt galu galā nenozīmēja tīši meklēt nepatikšanas.

Un pēc tam atlika tikai gaidīt. Un prātot, vai Habarahs patiešām ieradīsies.

Ar mūri apjoztās pilsētas Ilikas augšdaļa, ko no visām pusēm cieši ieskāva džungļu koku puduri, Henam izskatījās pēc robota ar kupolveida galvu un sudrabainu ādu, kas iestidzis zaļā plūstošo smilšu jūrā.

Vai ir kāda ideja, kā lai mēs šeit nolaižamies? viņš jautāja.

Varbūt caur tām ventilācijas ejām netālu no augšdaļas, Lendo teica, norādīdams uz Dūmus Laimes galveno displeju. Te lasāms, ka tās ir gana lielas, lai tām varētu tikt cauri pat W klases gaisa baržas.

Hens pamāja ar galvu, viņa pirksti nemierīgi plūkāja pilota krēsla paroceni. Galaktikā nebija daudz kā tāda, kas spētu padarīt viņu nervozu, bet sēdēšana bezdarbībā, kamēr kāds cits veic sarežģītu nolaišanos, noteikti piederēja pie šīs kategorijas.

Šī ir vēl nepiemērotāka vieta dzīvošanai par to tavu nomadu pilsētu, viņš norūca.

Neiebilstu, piekrita Lendo, mazliet mainīdams lidojuma augstumu.

Viņš to izdarīja dažas sekundes vēlāk, nekā to būtu darījis pats Hens.

Uz Nkllonas mums vismaz nav jāraizējas, ka mūs apēdīs kāds eksotisks augs. Bet dzīvošanu šeit nosaka ekonomikas apsvērumi. Pēc pēdējiem skaitīšanas datiem, šajā Jaunās Kovas daļā ir astoņas pilsētas, un vēl divas tiek celtas.

Hens saviebās. Un tas viss kaut kādu eksotisku augu dēļ. Vai konkrētāk to eksotisko biomolekulu dēļ, ko no šiem augiem varēja ievākt. Šķiet, kovieši uzskatīja, ka peļņa ir tā vērta, lai visu laiku dzīvotu aiz pilsētas mūriem. Neviens nezināja, ko par to domā augi.

Un tomēr viņi ir traki, viņš teica. Esi uzmanīgs var gadīties, ka viņi tiem ieejas kanāliem pierīkojuši magnētiskas pneimatiskās slūžas.

Lendo uzmeta viņam pacietīgu skatienu.

Vai tu nevarētu nomierināties? Zini, es esmu jau kādreiz nosēdinājis gaisa kuģus.

Jā, Hens nomurmināja.

Sakodis zobus, viņš iekārtojās ērtāk, lai pārciestu nosēšanos.

Tā nenoritēja tik slikti, kā viņš bija gaidījis. Lendo saņēma atļauju no kontroles dienesta un ar saprātīgu meistarību ievadīja Dūmus Luimi kāda ieejas kanāla ugunīgajā mutē, tad laidās pa izliekto cauruli lejā uz spoži apgaismoto nosēšanās laukumu tieši zem caurspīdīgā kupola, kas slējās virs pilsētas sienām. Ievedmuitas pārbaude bija tīrā formalitāte, bet, ņemot vērā planētas atkarību no eksporta, izvedmuitas pārbaude noteikti bija daudz stingrāka. Profesionāls apsveicējs ar profesionālu smaidu oficiāli sveica viņus ar ierašanos Uikā. Viņiem iedeva datu karti ar pilsētas un tās apkārtējo teritoriju plānu un tad atstāja savā vaļā.

Tas nebija tik grūti, Lendo piezīmēja, kad viņi brauca lejup pa slīdošo spirālveida platformu. Katrā tās līmenī gājēju celiņi veda uz pilsētas tirgu, administratīvajiem un dzīvojamiem rajoniem.

Kur mums jāsatiekas ar Lūkasu?

Vēl trīs līmeņus zemāk, vienā no izklaides rajoniem, Hens viņam sacīja. Impērijas bibliotēkā nebija atrodamas diez cik sīkas ziņas par šo vietu, bet tur tomēr bija pieminēta neliela kafejnīca, ko sauc par Mišru un kas pieder pie teātra tā ir uz pusi samazināta Karaskentas Lielā Monu teātra vietējā versija. Man radās iespaids, ka tā ir šejienes izcilību iemīļota iedzeršanas vieta.

Man liekas, ka tam vajadzētu būt patīkamam iestādījumam, secināja Lendo.

Viņš iesāņus pavērās Henā.

Tā. Vai esi jau gatavs atklāt man kārtis?

Hens sarauca pieri.

Kārtis?

Liecies nu mierā, vecais pirāt, Lendo pavīpsnāja. Tu uzmeklēji mani Slais Venā, lūdzi, lai aizvedu tevi uz Jauno Kovu, aizsūtīji Lūkasu mums pa priekšu, norunājis ar viņu slepenu tikšanos un tu gribi, lai es noticu, ka tagad tu man pamāsi atvadas un liksi atgriezties uz Nkllonas?

Hens uzmeta draugam viscītīgāk tēlotā aizvainojuma skatienu.

Paklau, Lendo…

Kārtis, Hen. Atklāj man kārtis.

Hens teatrāli nopūtās.

Nav nekādu slēpto kāršu, Lendo, viņš teica. Tu vari doties uz Nkllonu. tiklīdz vēlies to darīt.

Protams, Hens nevērīgi piebilda, ja tu te mazliet pakavētos un palīdzētu mums, varbūt tev izdotos noslēgt kādu darījumu un atbrīvoties no metālu krājumiem, kas guļ tavās noliktavās. Piemēram, no pārlieku uzkrātā htrediuma vai kaut kā tamlīdzīga.

Uzmanīgi raudzīdamies uz priekšu, viņš tomēr sajuta Lendo sveloši nikno skatienu.

Tev to pastāstīja Lūkass, vai ne? Lendo noprasīja.

Hens paraustīja plecus.

Iespējams, ka Lūkass par to ieminējās, viņš atzina.

Lendo ievilka gaisu caur sakostiem zobiem.

Es viņu nožņaugšu, viņš paziņoja. Ir vai nav džedijs, bet es viņu nožņaugšu.

Ak, liecies mierā, Lendo, Hens mierināja. Tu pakavēsies te pāris dienas, paklausīsies, par ko ļaudis runā. Varbūt atradīsi mums kādu pavedienu, kas ļaus secināt, ko te ir darījis Feilijs, un tas arī viss. Tu dosies uz mājām, atgriezīsies pie saviem kalnrūpniecības darījumiem, un mēs tevi nekad vairs netraucēsim.

Esmu jau agrāk to dzirdējis, atcirta Lendo.

Bet Hens saklausīja viņa balsī samierināšanos.

Kāpēc tu domā, ka Feilijam ir sakari uz Jaunās

Kovas?

Tāpēc, ka šī bija vienīgā vieta, ko viņa botani kara laikā aizsargāja…

Viņš aprāvās, satvēra Lendo aiz rokas un krasi pagrieza viņu līdz ar sevi pa labi uz spirālveida gājēju ceļa centrālās kolonas pusi.

Ko…, Lendo paguva pateikt.

Klusu! Hens nošņāca, pūlēdamies vienlaikus paslēpt savu seju un vērot personu, ko bija pamanījis nokāpjam no platformas vienu līmeni zemāk.

Tas botans tur, lejā, pa kreisi redzi viņu?

Lendo nedaudz pagriezās, ar acu kaktiņu lūkodamies norādītajā virzienā.

Kas ir ar viņu?

Tas ir Tevs Breilijs. Viens no Feilija galvenajiem palīgiem.

Tu dzen velnu, Lendo sacīja, drūmi skatīdamies lejup uz citplanētieti. Kā tu to vari zināt?

Tā kaklarota, ko viņš valkā kaut kas līdzīgs ģimenes krustam vai tamlīdzīgi. Esmu to neskaitāmas reizes redzējis Padomes sēdēs.

Hens kodīja lūpu, cenzdamies izdomāt, ko lai dara. Ja tas patiešām bija Breilijs, noskaidrojot, kas viņam padomā, viņi varētu ietaupīt daudz laika. Bet Lūkass, iespējams, tieši patlaban sēdēja tajā apakšstāva kafejnīcā un gaidīja viņus…

Es viņam sekošu, Hens teica Lendo un iestūma viņam rokās portatīvo datoru un pilsētas karti.

Tu dodies uz Mišru, paķer Lūkasu, un tad abi panāciet mani.

-Bet…

Ja pēc stundas nebūsim sastapušies, mēģināšu piezvanīt pa saziņas aparātu, Hens viņu pārtrauca un paspēra soli uz platformas ārējās malas pusi.

Viņi jau gandrīz bija sasnieguši to līmeni, kur izkāpa botans.

Man nezvaniet es varbūt atradīšos tādā vietā, kur saziņas aparāta signāls nebūs vēlams.

Viņš no platformas nokāpa uz gājēju ceļa.

Lai tev veicas, Lendo klusi uzsauca viņam nopakaļ .

Ilikā starp cilvēkiem klīda daudz citplanētiešu, bet Breilija krēmkrāsas apspalvojums pietiekami atšķīra viņu no pūļa, lai Hens varētu bez grūtībām viņam sekot. Un tas bija labi. Ja Hens bija pazinis botanu, botans, savukārt, varēja pazīt viņu, un būtu riskanti pieiet viņam klāt pārāk tuvu.

Par laimi, citplanētietim ne prātā nenāca, ka viņam kāds varētu sekot. Viņš soļoja vienmērīgā gaitā, ne reizes neatskatīdamies, paejot garām šķērsielām, veikaliem un namu galerijām. Botans gāja uz pilsētas ārējās sienas pusi. Hens viņam sekoja, vēlēdamies, kaut nebūtu pasteidzies atdot pilsētas karti Lendo. Būtu jauki, ja varētu rast kādu priekšstatu, kurp viņš dodas.

Viņi pagāja garām pēdējai galerijai un nonāca pie kvartāla ar noliktavu tipa celtnēm, kas robežojās ar milzīgu fresku, kas šķita uzgleznota tieši uz pilsētas iekšējās sienas. Breilijs devās taisnā ceļā uz vienu no ēkām blakus freskai un nozuda aiz parādes durvīm.

Hens ienira piemērotā durvju nišā apmēram trīsdesmit metrus tālāk. Virs durvim, pa kurām bija iegājis Breilijs, vīdēja izbalējusi izkārtne ar nosaukumu Ametistu pārvadāšana un uzglabāšana.

Atliek tikai cerēt, ka šīs firmas atrašanās vieta ir norādīta kartē, viņš tikko dzirdami nomurmināja, āķēdams nost no jostas savu saziņas aparātu.

Tā ir norādīta, viņam aiz muguras atskanēja klusa sievietes balss.

Hens sastinga.

Kā, lūdzu? viņš minstinādamies jautāja.

Sveicināti, viņa atbildēja. Lūdzu, pagriezieties. Protams, lēnām.

Hens darīja, kā pavēlēts, saziņas aparātu joprojām rokā turēdams.

Ja šī ir aplaupīšana…

Nerunājiet muļķības.

Sieviete bija maza un slaida, varbūt kādus desmit gadus par viņu vecāka, ar īsi apgrieztiem, sirmojošiem matiem un sīku sejiņu, kas citos apstākļos būtu šķitusi diezgan draudzīga. Uz viņa pusi nomērķētais spridzekļ šāvējs piederēja pie reti sastopamās sērijas DL18, tas nebija ne tuvu tik varens, kā viņa paša DL-44, bet šajā situācijā atšķirībai nebija nekādas nozīmes.

Nolieciet saziņas aparātu zemē, viņa pavēlēja. Un savu spridzekļšāvēju arī, kamēr būsiet noliecies.

Hens klusēdams noliecās un ar pārspīlētu piesardzību izvilka ieroci. Šīs kustības aizsegā, kad sievietes uzmanība lielākoties bi ja pievērsta spridzekļšāvējam, viņš ieslēdza saziņas aparātu. Nolicis abus priekšmetus zemē, viņš iztaisnojās un atkāpās soli atpakaļ, lai parādītu, ka zina, kā jaizturas gūsteknim.

Un ko tagad?

Šķiet, jūs interesē tā nelielā savāktuve tur, pāri pretim, viņa sacīja un pagājās uz priekšu, lai paņemtu šaujamo un saziņas aparātu. Varbūt jums patiktos iepazīties ar to gida pavadībā.

-Tas būtu lieliski, Hens viņai teica.

Viņš pacēla rokas un cerēja, ka sieviete neiedomāsies paskatīties uz saziņas aparātu, pirms ieliks to vienā no sava treniņtērpa kabatām.

Viņa uz saziņas aparātu nepaskatījās. Tomēr viņa to aizvēra.

Jūtos apvainota, sieviete mierīgi sacīja. Tas ir viens no vecākajiem trikiem.

Hens paraustīja plecus, apņēmies sagalabāt vismaz nelielu pašcieņu.

Man nebija laika izgudrot kaut ko jaunu.

Atvainošanās pieņemta. Nāciet, iesim. Un nolaidiet rokas mēs taču negribam, lai garāmgājēji brīnītos, vai ne?

Protams, ka ne, Hens atbildēja un nolaida rokas gar sāniem.

Viņi atradās pusceļā uz Ametistu, kad tālumā sāka gaudot sirēna.

Pārlaizdams skatienu Mistai, Lūkass nodomāja, ka gandrīz precīzi atkārtojas viņa pirmā ierašanās

Mosa Aizlija vīna bārā uz Tatūnas daudzus gadus atpakaļ.

Tiesa, Mišru bija nesalīdzināmi izsmalcinātāka nekā tā noplukusī dzertuve, un attiecīgi arī apmeklētāji piederēja pie augstākiem sabiedrības slāņiem. Bet ap bāra leti un galdiņiem tāpat drūzmējās cilvēki un citplanētieši, smakas un skaņas bija tikpat daudzveidīgas, un orķestris telpas stūrī spēlēja tādu pašu mūziku šis stils acīmredzot bija rūpīgi izstrādāts, lai būtu pa prātam visdažādāko rasu pārstāvjiem.

Starp bāru un šo kafejnīcu pastāvēja vēl kāda atšķirība. Lai cik pārpildīts bija bārs, tā pastāvīgie apmeklētāji pie letes vienmēr turējās cieņas pilnā attālumā no Lūkasa.

Viņš iedzēra malku tas bija vietējais variants tam dzērienam, ar ko viņu savulaik iepazīstināja Lendo, proti, karsta šokolāde, kam šeit bija neliela piparmētru piegarša un paskatījās uz ieeju. Lendo un Henam vajadzēja atpalikt no viņa tikai par pāris stundām, tas nozīmēja, ka viņi kuru katru bridi varēja te ienākt. Vismaz Lūkass cerēja, ka tā būs. Viņš saprata, kāpēc Hens bija gribējis, lai abi kuģi ierodas Ilikā šķirti, bet, ņemot vērā draudus, kas bija savilkušies virs Jaunās Republikas, viņi patiešām nevarēja atļauties zaudēt laiku. Viņš iedzēra vēl vienu malku…

Un viņam aiz muguras atskanēja necilvēcīgs kauciens.

Lūkass strauji pagriezās, un viņa roka automātiski ķēra pēc gaismas zobena. Kaucienam pievienojās krēslu laušanas troksnis. Piecu metru attālumā no Lūkasa, sastingušo apmeklētāju apļa vidū, abpus galdam viens pret otru izslējušies, stāvēja barabels un rodietis, abi izrāvuši spridzekļ šāvējus.

Tikai bez spridzekļ šāvējiem! Tikai bez spridzekļ šāvējiem! sauca sērijas SE4 robots apkalpotājs, un, uzsvara labad rokas vicinādams, metās izšķirt strīdniekus.

Vienā acumirklī barabels mainīja mērķi, sašķaidīja robotu un pagrieza šaujamo atkal pret rodieti, kas nebija paguvis pat reaģēt uz notiekošo.

Ei! nicīgi teica bārmenis. Tas tev maksās…

Aizveries, barabels viņu, zobus atņirdzis, pārtrauca. Tev samaksās rodietis. Pēc tam, kad būs samaksājis man.

Rodietis izslējās pilnā augumā būdams krietnu pusmetru mazāks par savu pretinieku un kaut ko spļautin izspļāva valodā, ko Lūkass nesaprata.

Tu melo, barabels atcirta. Tu krāpies. Es zinu.

Rodietis pateica vēl kaut ko.

Ak, tev neesot nekādas patikas to darīt? barabels augstprātīgā balsī atbildēja. Tu tomēr to dari. Es aicinu džediju mūs izšķirt.

Visu kafejnīcas apmeklētāju acis bija bijušas pievērstas strīdniekiem. Tagad, gandrīz nevainojamā saskaņā, skatieni pagriezās pret Lūka^T

Kas ir? viņš piesardzīgi jautāja.

Viņš grib, lai jūs izšķirat strīdu, bārmenis sacīja, un viņa balsī bija skaidri saklausāms atvieglojums.

Atvieglojums, ko pats Lūkass nebūt nejuta.

Es?

Bārmenis uzmeta Lūkasam savādu skatienu.

Jūs taču esat džedi ju bruņinieks Lūkass Debesbraucējs, vai ne? viņš jautāja, ar žestu norādīdams uz gaismas zobenu, ko Lūkass turēja rokā.

Jā, Lūkass atzinās.

Nu, tātad, bārmenis nobeidza dialogu, pamādams ar roku uz strīdnieku pusi.

Vienīgi, bija viņš džedijs vai ne, Lūkasam šeit nepiederēja ne vismazākā likumīgā vara. Viņš atvēra muti, lai pateiktu bārmenim, ka…

Un tad Lūkass ieskatījās viņam acis.

Lēnām viņš atkal pagriezās, un aizbildinājumi neizteikti iestrēga viņam kaklā. Viņš redzēja, ka tā uz viņu neskatās tikai bārmenis vien. Šķita, ka visiem, kas sanākuši kafejnīcā, sejās ir viena un tā pati izteiksme. Gaidas un paļāvība. Uzticēšanās džedija spriedumam.

Klusi ievilcis elpu, stingri pavēlējis savai pukstošajai sirdij nomierināties, Lūkass gāja cauri pūlim pie strīdniekiem. Bens Kenobijs bija iepazīstinājis viņu ar Spēku, Joda bija iemācījis lietot to pašsavaldibai un pašaizsardzībai. Neviens no abiem nebija viņam mācījis starpniecību strīdos.

Labi, viņš teica, nonācis pie galda. Pirmām kārtām jūs noliksiet ieročus abi.

Kurš pirmais? barabels noprasīja. Rodieši saņem prēmijas viņš šaus, ja es atbruņošos.

Iesākums nebija nekāds labais. Apspiedis nopūtu, Lūkass iedarbināja gaismas zobenu un turēja to tā, lai spoži zaļais asmens atrastos tieši starp abiem spridzekļ šāvējiem.

Neviens nevienu nenošaus, viņš rāmi sacīja. Lieciet tos nost.

Barabels klusēdams paklausīja. Rodietis kādu sekundi vēl pavilcinājās, tad sekoja viņa piemēram.

Tagad izstāstiet man savu problēmu, Lūkass teica, izslēgdams gaismas zobenu, bet paturēdams to rokā.

Viņš nolīga mani izsekošanas darbam, barabels sacīja, norādīdams ar keratīna zvīņām klāto pirkstu uz rodieti. Es daru, ko viņš liek. Bet viņš man nemaksā.

Rodietis pateica kaut ko nievājošu.

Pagaidiet mirkli mēs tiksim arī līdz jums, Lūkass viņam teica, prātodams, kā varēs nopratināt būtni, kuras valodu nesaprot. Kas tas bija par darbu?

Viņš lūdza, lai atrodu priekš viņa dzīvnieka ligzdu, barabels stāstīja. Tie ir dzīvnieki, kas bojā mazos kuģus, sagrauž tiem sānus. Es darīju, kā viņš lika. Viņš sadedzināja dzīvnieka ligzdu, dabūja naudu. Bet man maksā ar neīstu naudu.

Viņš ar žestu norādīja uz metāla naudu zelta krāsā, kas tagad bija izbārstīta pa galdu.

Lūkass paņēma vienu monētu. Tā bija mazj un trīsstūrveidiga, ar sarežģītu līniju rakstu centrā; katrā stūrī bija iegravēts neliels skaitlis ,,100".

Vai kāds jau ir kādreiz redzējis šādu naudu? Lūkass uzsauca, paceldams monētu uz augšu.

Tā ir jaunā Impērijas nauda, ar vāji slēptu nicinājumu sacīja kāds, kas bija ģērbies dārgā darījuma mēteli. To var izmantot tikai Impērijas varā esošajās pasaulēs un stacijās.

Lūkass saviebās. Vēl viens atgādinājums, ka karš par ietekmi galaktikā vēl ne tuvu nebija beidzies.

Vai jūs viņam iepriekš sacījāt, ka maksāsiet ar šādu naudu? viņš jautāja rodietim.

Tas kaut ko atbildēja savā valodā. Lūkass pārlaida skatienu klātesošajiem, prātodams, vai lūgums pēc tulka nepazeminās viņa ievērojamo stāvokli šajā vietā.

Viņš saka tā viņam pašam esot samaksāts, teica pazīstama balss.

Lūkass pagriezies ieraudzīja, ka cauri pūlim viņam tuvojas Lendo.

Viņš saka esot strīdējies pretim, bet viņam nav bijis izvēles.

Tā Impērija pēdējā laikā kārto darījumus, kāds pūlī paskaidroja. Vismaz šeit.

Barabels apcirtās pret runātāju.

Es negribu tavu spriedumu, viņš norūca. Spriest drīkst tikai džedijs.

Labi, nomierinieties, Lūkass viņam sacīja, grozīdams pirkstos monētu un prātodams, ko lai dara.

Ja rodietim patiešām bija samaksāts šādā naudā…

Vai ir kāda iespēja mainīt šo naudu pret kaut ko citu? viņš rodietim vaicāja.

Tas atbildēja.

Viņš saka neesot, pārtulkoja Lendo. Par to var pirkt preces un pakalpojumus Impērijas pasaulēs, bet, tā kā Jaunajā Republikā šo naudu neviens nepieņems, tai nav noteikts oficiāls maiņas kurss.

Skaidrs, Lūkass sausi noteica.

Viņam varbūt nebija Lendo pieredzes apšaubāmos darījumos, bet viņš arī nebija vakar piedzimis.

Kāds tad ir neoficiālais kurss?

Patiesību sakot, nav ne jausmas, sacīja Lendo, vērdamies pūlī. Šeit tomēr vajadzētu būt kādam, kas darbojas, tā teikt, abās ielas pusēs.

Viņš pacēla balsi.

Vai šeit ir kāds, kas slēdz darījumus ar Impēriju?

Ja kāds ari bija, tas klusēja.

Viņi kautrējas, vai ne? Lūkass nočukstēja.

Atzīties džedijam, ka slēdz darījumus ar Impēriju? atteica Lendo. Es arī kautrētos.

Lūkass pamāja. Pētot rodieša tapini snuķim līdzīgo degunu un nekustīgās, daudzkrāsainās acis, viņš sajuta nepatīkamu kņudoņu vēderā. Lūkass bija cerējis, ka varēs panākt izlīdzinājumu, neuzņemoties tiesneša lomu. Tagad viņam nebija izvēles vajadzēja izlemt, vai rodietis bija apzināti mēģinājis piekrāpt savu partneri.

Aizvēris acis, tā ka vaļā palika tikai šauras spraudziņas, viņš koncentrēja prātu un saasināja jutekļus. Lūkass zināja, ka tas ir šāviens miglā, bet vairākumam sugu saspringtos brīžos parādījās nelielas psiholoģiskas izmaiņas. Ja rodietis meloja par samaksu un ja viņš domāja, ka Lūkass ar savu džedija prasmi var viņu pieķert viņš varēja pietiekami reaģēt, lai sevi nodotu.

Bet, kamēr Lūkass veica jutekļu pastiprināšanas paņēmienus, viņa uzmanību piesaistīja kaut kas cits. Tā bija smarža tikko sajūtami oda pēc Karababas tabakas un armuda. Tā pati kombinācija, uz ko Slais Vēnas stacijā viņa uzmanību bija vērsis Lendo…

Lūkass atvēra acis un nopētīja pūli.

Nailz Ferjē, viņš pasauca. Vai jūs, lūdzu, nepanāktu uz priekšu?

Iestājās gara pauze, ko pārtrauca tikai Lendo, kas, izdzirdis Ferjē vārdu, svelpjoši ievilka elpu. Tad viens apļa stūris saviļņojās, un pazīstamais tuklais stāvs iznāca priekšā.

Ko jūs gribat? viņš noprasīja.

Ferjē roka atradās uz makstī ieliktā spridzekļšāvēja roktura.

Man jāzina Impērijas un Jaunās Republikas naudas neoficiālais maiņas kurss, Lūkass atbildēja. Es domāju, ka varbūt jūs varētu man to pateikt.

Ferjē noskatīja viņu ar slikti slēptu nicinājumu. Tā ir tava problēma, džedij. Neiesaisti tajā mani.

Pūli atskanēja klusa, neatzinīga murdoņa. Lūkass neko neatbildēja, bet nenolaida no Ferjē acis, un pēc brīža viņa lūpas noraustījās.

Pēdējo reizi, kad slēdzu darījumu viņā pusē, mēs vienojāmies, ka, mainot Impērijas naudu pret Jaunās Republikas naudu, kurss būs pieci pret četri, viņš noņurdēja.

Pateicos, teica Lūkass.

Tas šķiet gana taisnīgi, viņš turpināja, pagriezies pret rodieti. Samaksājiet savam partnerim ar Jaunās Republikas naudu pēc kursa pieci pret četri, un nākamreiz, kad darbosieties Impērijas teritorijā, aizvediet to nederīgo naudu atpakaļ.

Rodietis kaut ko pateica.

Tie ir meli! barabels atrūca.

Viņš saka viņam neesot tik daudz Jaunās Republikas naudas, tulkoja Lendo. Pazīstot rodiešus, es sliecos piekrist barabelam.

Varbūt.

Lūkass cieši ielūkojās rodieša krāsainajās acīs.

Varbūt arī ne. Bet iespējams, ka varam atrast citu izeju.

Viņš paskatījās uz Ferjē un vaicājoši savilka uzacis.

Ferjē bija pietiekami attapigs, lai saprastu, ko no viņa grib.

Pat nedomā par to, džedij, viņš brīdināja.

Kāpēc ne? jautāja Lūkass. Jūs darbojaties abās robežas pusēs. Jums ir daudz vairāk iespēju iztērēt Impērijas naudu nekā barabelam.

Un ja nu es to nevēlos? iebilda Ferjē. Ja nu tuvākajā laikā neesmu paredzējis turp doties? Vai varbūt negribu, lai mani pieķer ar tādu lērumu Impērijas naudas. Liec vērā, džedij es tev neko neesmu parādā.

Barabels kā dzelts pagriezās pret Ferjē.

Izrādi viņam cieņu, viņš rūca. Izrādi cieņu. Viņš ir džedijs.

Pūlis saviļņojās, bija dzirdami piekrišanas saucieni.

Būs labāk, ja tu viņam paklausīsi, deva padomu Lendo. Nedomāju, ka tu vēlies iesaistīties šeit kautiņā, jo īpaši ar barabelu. Džediji vienmēr bijuši viņu vājība.

Jā, viņi allaž bāž savus snuķus, kur nevajag, Ferjē atcirta.

Bet viņa skatiens tagad šaudījās pa pūli, un Lūkass uztvēra niecīgas izmaiņas Ferjē apziņā viņš sāka saprast, ka ar savu attieksmi pret Lūkasu ir palicis mazākumā.

Vai varbūt viņš saprata, ka atsakoties piesaistīs sev pārāk daudz uzmanības. Lūkass gaidīja, vērodams, kā Ferjē apziņa neizlēmīgi svārstās. Viņš gaidīja, kad Ferjē pārdomās.

Kad tas notika, tas notika ātri.

Labi, bet maiņai jānotiek pēc kursa pieci pret trīs, Ferjē uzstāja. Pieci pret četri tas bija laimes gadījums, nav teikts, ka man vēl kādreiz tā veiksies.

Tā ir blēdība, paziņoja barabels. Man no rodieša pienākas vairāk.

Jā, tā ir, piekrita Lūkass. Bet šajos apstākļos tas ir labākais, ko varat dabūt.

Viņš paskatījās uz rodieti.

Ja tas ko līdz, Lūkass piebilda, atkal uzrunādams barabelu, atcerieties, ka varat brīdināt savus ļaudis atturēties no darījumiem ar šo rodieti. Ja viņš vairs nevarēs nolīgt pieredzējušos barabelu medniekus, viņam tas izmaksās vairāk, nekā zaudējums, ko patlaban ciešat jūs.

Barabels izdvesa čērkstošu skaņu iespējams, ka tie bija smiekli.

Džedijs saka taisnību, viņš teica. Tas bus labs sods.

Lūkass saņēma spēkus pēdējam jautājumam, ko vajadzēja atrisināt. Par to barabels tā nepriecāsies.

Jums tomēr vajadzēs samaksāt par sašautā robota remontu. Lai ko būtu darījis vai sacījis rodietis, par robota sabojāšanu viņš nav atbildīgs.

Barabels cieši raudzījās Lūkasā, viņa adatzobi izdarīja nelielas, saspringtas košanas kustības. Lūkass atbildēja barabelam ar tikpat vēsu skatienu, viņa jutekļi bija modri, gatavi vērsties pie Spēka, ja radīsies kaut visniecīgākie uzbrukuma draudi.

Džedijs atkal saka taisnību, citplanētietis beidzot noteica.

Tas bija sacīts negribīgi, bet stingri.

Es pieņemu viņa lēmumu.

Lūkass paklusām atviegloti nopūtās.

Tad šī lieta ir izbeigta, viņš teica. .

Lūkass paskatījās uz Ferjē, tad pacēla pie pieregaismas zobenu, sveicinādams abus citplanētiešus, un pagriezās uz promiešanu.

Labi nostrādāts, Lendo iečukstēja viņam ausī, kad pūlis sāka izklīst.

Paldies, Lūkass ar sausu muti tāpat čukstus atbildēja.

Viņam bija izdevies tikt galā, bet viņš zināja, ka par to vairāk jāpateicas laimes gadījumam, nevis savām iemaņām. Ja šeit nebūtu bijis Ferjē vai arī ja kuģu zaglis nebūtu nolēmis piekāpties Lūkasam nebūtu ne jausmas, kā lai izšķir strīdu. Leai ar viņas diplomātisko izglītību būtu veicies labāk. Ar šo uzdevumu tikpat labi būtu ticis galā ari Hens, kam bija liela pieredze darījumu slēgšanā.

Te izpaudās džedija atbildības aspekts, par ko viņš agrāk nebija domājis. Bet viņam derēja to pārdomāt, un jo ātrāk, jo labāk.

Hens Ceturtajā līmeni seko vienam no Feilija botaniem, Lendo stāstīja, kad viņi cauri pūlim gāja uz izeju. Pamanīja viņu no rietumu centrālās platformas un sūtīja mani…

Viņš aprāvās, teikumu nepabeidzis. Ārpus Mišras bija sākušas gaudot sirēnas.

Diez, ko tas nozīmē. Lendo sacīja mazliet satrauktā balsī.

Tā ir trauksme, teica viens no kafejnīcas pastāvīgajiem apmeklētājiem, un, pieri krunkās saraucis. uzmanīgi ieklausījās sirēnās.

Skaņas augstums mainījās vienreiz, otrreiz…

Tā ir laupīšana.

Laupīšana?

Lūkass sadrūma. Viņš nebija neko dzirdējis par pirātu sirošanu šajā sektorā.

Kas jūs aplaupa?

Impērija, vīrietis atcirta. Kas tad vēl?

Lūkass paskatījās uz Lendo.

Oho, viņš klusi teica.

Jā, piekrita Lendo. Nāc, iesim.

Viņi izgāja no Mišras un devās uz priekšu pa plašu avēniju. Savādi, bet pretēji tam, ko Lūkass sagaidīja, nebija manāmas nekādas panikas pazīmes. Gluži otrādi, Ilikas pilsoņi turpināja savus ikdienas darbus, it kā nekas ļauns nenotiktu.

Varbūt viņi nesaprot, kas notiek, Lūkass šaubīdamies teica, kad viņi tuvojās vienai no spirālveida platformām.

Vai ari viņiem ir klusa vienošanās ar Impēriju, Lendo sarūgtināti sacīja. Varbūt vietējiem vadoņiem politiskā ziņā ir izdevīgi saistīties ar Jauno Republiku, bet viņi nevēlas zaudēt arī Impērijas labvēlību. Tā kā viņi nevar atklāti maksāt nodevas, tad ļauj Impērijas karaspēkam itin bieži iebrukt un iztīrīt viņu noliktavas no rafinētajām biomolekulām. Esmu jau agrāk redzējis tādas lietas.

Lūkass pārlaida skatienu bezrūpīgajam pūlim.

Tikai šoreiz tas viņiem var dārgi maksāt.

Ja iebrucēji nolaišanās reģistros pamanīs Dūmus Laimi un tavu X klases kuģi.

Pareizi. Kā tu teici, kur ir Hens?

Kad pēdējoreiz viņu redzēju, viņš atradās Ceturtajā līmeni un gāja uz rietumiem, sacīja Lendo, taustīdamies pēc sava saziņas aparāta. Viņš gan teica, lai viņam nezvana, bet es domāju, ka patlaban ir radušies neparedzēti apstākļi.

Pagaidi mirkli, Lūkass viņu apturēja. Ja Hens atrodas kaut kur tuvumā tam Feilija palīgam un ja Feilijam padomā kāds darījums ar Impēriju…?

Tev taisnība.

Klusi nolamājies, Lendo atlika saziņas aparātu atpakaļ.

Tad ko lai mēs darām?

Tagad viņi bija sasnieguši platformu un uzkāpa uz sekcijas, kas spirālveidā virzījās augšup.

Es došos meklēt Henu, teica Lūkass. Tu uzbrauc līdz nolaišanās laukumam un paskaties, kas tur notiek. Ja Impērijas kuģi vēl nav nolaidušies, tev varbūt izdosies piekļūt gaisa telpas kontroles datoram un izdzēst mūs no ieraksta. Artū var tev palīdzēt, ja tev izdosies dabūt viņu laukā no mana kuģa un ievest lidostas ēkā tā, lai jūs nenoķertu.

Es pamēģināšu.

Labi.

Lūkasam piepeši pazibēja prātā kāda nomaldījusies doma…

Ceru, ka Dūmus Laime nav apgādāta ar vienu no tām iekārtām, kas to ieslēdz pilnīgas atkarības ķēdē, par ko tu man stāstīji uz Nkllonas?

Lendo papurināja galvu.

Pieslēgta tā ir, bet pavisam vienkāršai iekārtai, ar ko var izdarīt kustību taisnā virzienā un nedaudz manevrēt. Kuģis nekad nevarētu nokļūt pie manis, lidojot cauri tik noslēgtai pilsētai kā šī.

Un, pat ja tas varētu. Lūkasam bija jāatzīst, ka viņiem no tā nekāda labuma nebūtu. Ja nevarētu izsist milzīgu caurumu ārējā sienā, vienīgā iespēja izkļūt no Ilikas kaut kam tik lielam kā kosmosa kuģis bija izejas kanāli virs nolaišanās laukuma.

Tā bija tikai tāda doma, viņš teica.

Šeit Hens nokāpa no platformas, sacīja Lendo un norādīja virzienu. Viņš devās turp.

Skaidrs.

Lūkass nokāpa no platformas.

Uz drīzu tikšanos. Esi uzmanīgs.

Tu arī.

8. nodala

Ametistu ēkā sirmā sieviete ieveda Henu nelielā, birojam līdzīgā telpā, nodeva viņu diviem sargiem un nozuda kopā ar viņa spridzekļšāvēju, saziņas aparātu un personas apliecību. Hens vienu vai divas reizes mēģināja uzsākt sarunu ar sargiem, nesaņēma atbildi nedz no viena, nedz otra. un jau grasījās samierināties ar to, ka būs jāsēž klusuciešot un klausoties, kā ārā gaudo sirēnas, kad sieviete atgriezās.

Kopā ar vēl vienu sievieti, kas bija garāka augumā un no kuras izturēšanās varēja nemaldīgi noprast, ka viņai te ir zināma noteikšana.

Esiet sveicināti, garā sieviete sacīja, pamādama Henam ar galvu. Cik noprotu, jūs esat kapteinis Hens Solo?

Tā kā viņa turēja rokā Hena personas apliecību, nebija jēgas liegties.

Tā ir, viņš teica.

Jūsu apciemojums mūs pagodina, viņa sacīja, un šie pieklājīgie vārdi skanēja mazliet sardoniski. Lai giin mēs esam par to nedaudz pārsteigti.

Nezinu gan, kāpēc jums vajadzētu būt pārsteigtai mana viesošanās šeit taču bi ja jūsu ideja, teica Hens. Vai jūs vienmēr tā savācat cilvēkus no ielas?

Tikai tos, kas mūs īpaši interesē.

Garās sievietes uzacis savilkās mazliet uz augšu.

Vai nevēlaties man pastāstīt, kas esat un kas jūs sūtīja šurp?

Hens sarauca pieri.

Kā to saprast kas es esmu? Jums taču ir mana personas apliecība.

Jā, ir gan, sieviete pamāja ar galvu, grozīdama dokumentu rokā. Bet dalās uzskati par to, vai tā ir īsta.

Viņa paraudzījās ārā pa durvīm un pamāja kādam ar roku…

Un telpā, paejot viņai garām, ienāca Tevs Breilijs.

Man bija taisnība, botans teica, un viņa krēmkrāsas spalvas viļņojās agrāk neredzētā veidā. Kā jau es jums sacīju, kad pirmoreiz ieskatījos viņa personas apliecībā. Viņš ir viltvārdis. Un gandrīz noteikti Impērijas spiegs.

-Ko?

Hens cieši lūkojās viņā. Visa šī situācija šķita galīgi aplama. Viņš paskatījās uz citplanētieša kaklarotu tas patiešām bija Tevs Breilijs.

Kā jūs mani nosaucāt?

Tu esi Impērijas spiegs, Breilijs atkārtoja, un viņa spalvas atkal saviļņojās. Ieradies izpostīt mūsu draudzību vai pat mūs visus nogalināt. Bet tu nenodzīvosi tik ilgi, lai varētu ziņot par izpildīto uzdevumu saviem saimniekiem.

Viņš pagriezās pret garo sievieti.

Tev viņš uzreiz jāiznīcina, Sena, Breilijs mudināja. Pirms viņam radusies izdevība sasaukt šurp tavus ienaidniekus.

Labāk neko nesasteigsim, padomnieka palīg Breilij, Sena mierināja. Irenesa sardzes patruļai ir devusi rīkojumu būt kaujas gatavībā.

Viņa paskatījās uz Henu.

Vai vēlaties atbildēt uz padomnieka palīga apsūdzībām?

Mūs neinteresē Impērijas spiega murgi, Breilijs uzstājīgi teica, pirms Hens paguva bilst kaut vārdu.

Gluži pretēji, padomnieka palīg, Sena iebilda. Mūs šeit interesē ļoti daudz kas.

Sieviete pagriezās atpakaļ pret Henu, pacēla uz augšu viņa personas apliecību.

Vai, izņemot šo, jums ir vēl kāds pierādījums, ka esat tas, par ko uzdodaties?

Tam nav nekādas nozīmes, kas viņš ir, atkal iejaucās Breilijs, un viņa balss sāka skanēt mazliet saspringti. Viņš ir redzējis tevi un noteikti zina, ka starp mums pastāv sava veida vienošanās. Nav svarīgi, vai viņš ir no Impērijas vai Jaunās Republikas abas ir jūsu ienaidnieces, un abas izmantos šo informāciju pret jums.

Senas uzacis atkal savilkās uz augšu.

Tātad tagad viņa personai nav nozīmes, sieviete vēsi teica. Vai tas nozīmē, ka neesi vairs pārliecināts, ka viņš ir viltvārdis?

Breilija spalvas atkal noviļņojās. Bija skaidri jūtams, ka viņam nav tik veikla mēle kā viņa saimniekam.

Pastāv ļoti liela iespēja, ka viņš tas ir, botans nomurmināja. Lai zinātu to pavisam noteikti, viņu būtu jāsadala gabalos.

Sena mazliet pasmaidīja. Bet tas bija smaids, kas liecināja par sapratni, nevis jautrību… un piepeši

Hens aptvēra, ka šajā nopratināšanā tiek pārbaudīts ne vien viņš, bet ari Breilijs. Un, cik varēja spriest pēc Senas sejas izteiksmes, botans nupat šo pārbaudi nebija izturējis.

Es paturēšu prātā šo padomu, Sena viņam sausi teica.

Atskanēja maigs, neuzkrītošs signāls, un sieviete ar sirmajiem matiem izņēma saziņas aparātu un klusinātā balsī ar kādu sarunājās. Viņa klausījās, atkal runāja, tad paskatījās uz Senu.

Sardze ziņo, ka tuvojas vēl viens vīrietis, viņa sacīja. Vidēja auguma, tumšblondi mati, ģērbies melnā…

Viņa uzmeta ašu mirkli Breilijam.

-… un nēsā ieroci, kas izskatās pēc gaismas zobena.

Arī Sena paraudzījās uz Breili ju.

Manuprāt, domstarpības ar to pašu ir izbeig-j tas, viņa teica. Liec, lai kāds no sardzes viņu sagaida, Irenesa, un pavaicā, vai viņš nevēlas mums pievienoties. Un lai būtu skaidri saprotams, ka tas ir lūgums, nevis pavēle. Tad atdod kapteinim Solo viņa ieroci un citus piederumus.

Viņa pagriezās pret Henu un, dodot atpakaļ persoļ nas apliecību, svinīgi palocīja pret viņu galvu.

Pieņemiet manu atvainošanos, kaptein. Jūs saprotat, ka mums jābūt piesardzīgiem. Jo īpaši šīs sagadīšanās dēļ.

Viņa ar žestu norādīja uz ārējo sienu.

Hens sarauca pieri, nesaprazdams, par ko viņa runā. Tad viņš aptvēra: Sena bija norādījusi uz sirēnu gaudošanu ārā.

Manis dēļ neraizējieties, viņš teica. Starp citu. kāpēc tās sirēnas vispār ir iedarbinātas?

Tās ziņo par Impēri jas spēku sirošanu, Irenesa paskaidroja, sniegdama Henam viņa spridzekļšāvēju un saziņas aparātu.

Hens sastinga.

Sirošana?

Tas nav nekas bīstams, Sena apgalvoja. Viņi ierodas ik pēc dažiem mēnešiem un paņem zināmu daudzumu rafinēto biomolekulu, kas iesaiņotas eksportam. Tā ir slēpta nodokļu maksāšana, par ko ar viņiem vienojušās pilsētas varas iestādes. Neuztraucieties, viņi nekad neienāk dziļāk par nolaišanās laukuma līmeni.

Jā, bet var gadīties, ka šoreiz viņi nedaudz atsakās no šīs ierastības, Hens norūca, ieslēgdams savu saziņas aparātu.

Viņš pa daļai sagaidīja, ka viņu kāds mēģinās apturēt, bet neviens pat nepakustējās.

Lūkas?

Esmu šeit, Hen, atskanēja jaunākā vīrieša balss. Mans pavadonis saka mani vedot pie tevis. Vai tev kaut kas atgadījies?

Tikai neliels pārpratums. Labāk nāc ātrāk iekšā, pilsētā ieradušies negaidīti ciemiņi.

Labi.

Hens izslēdza saziņas aparātu. Viņš bija redzējis, ka Sena un Irenesa pa sarunas laiku klusi savā starpā apspriežas.

Ja Impērijas spēki jums ir tik bīstami, kā lika noprast Breilijs, varbūt labāk uzmeklējiet kādu paslēptuvi, viņš ierosināja.

Mūsu glābšanās ceļš ir sagatavots, Sena sacīja, kad Irenesa bija izgājusi no telpas. Jautājums ir, ko darīt ar jums un jūsu draugu.

Tu nedrīksti viņus tā gluži vienkārši palaist vaļā, uzstāja Breilijs, vēl pēdējo reizi mēģinādams kaut ko panākt. Tu ļoti labi zini ja pārjums uzzinās Jaunā Republika…

Komandierim ir paziņots, Sena viņu pārtrauca. Viņš izlems.

Bet…

Tas ir viss, padomnieka palīg, viņa Breiliju atkal pārtrauca, un viņas balss pēkšņi bija kļuvusi skarba. Pievienojies pārējiem pie ejas uz liftu. Mēs lidosim ar vienu kuģi.

Breilijs vēl pēdējo reizi uzmeta Henam neizdibināmu skatienu, tad klusēdams izgāja no telpas.

Kas ir jūsu komandieris? Hens jautāja.

To es jums nedrīkstu teikt.

Sena brīdi viņu nopētīja.

Jums tomēr nav jāraizējas. Par spīti tam, ko sacīja Breilijs, mēs neesam Jaunās Republikas ienaidnieki. Vismaz ne pašreiz.

Ak tā, teica Hens. Lieliski.

Ārpusē, gaitenī, atskanēja soļi. Pēc dažām sekundēm telpā ienāca Lūkass. Viņu pavadīja divi jauni vīrieši ar makstis iebāztiem spridzekļ šāvējiem.

Hen, Lūkass sasveicinājās ar draugu, aši noskatīdams no galvas līdz kājām Senu. Vai ar tevi viss ir kārtībā?

Man nekas nekaiš, Hens viņu nomierināja. Kā jau teicu, te bija neliels pārpratums. Šī dāma Sena…

Viņš ieturēja nogaidošu pauzi.

Lai šobrīd esmu jums tikai Sena, viņa sacīja.

Ak, noteica Hens.

Viņš bija cerējis uzzināt viņas uzvārdu, bet viņa acīmredzot nemēdza to izpaust.

Lai būtu, kā būdams, Sena domāja, ka esmu Impērijas spiegs. Un, ja runājam par Impērijas spēkiem…

Es zinu, Lūkass pamāja ar galvu. Lendo devās paskatīties, vai nevar izdzēst mūsu kuģu nosaukumus no nolaišanās reģistra.

-To viņš nevarēs izdarīt, Hens papurināja galvu. Vismaz ne laikā. Un viņi noteikti ielūkosies nolaišanās sarakstā.

Lūkass piekritoši pamāja.

Tad mums būs labāk, ja paliksim šeit.

Ja vien nevēlaties doties līdzi mums, Sena piedāvāja. Uz mūsu kuģa ir daudz brīvu vietu, un tas ir paslēpts tur, kur viņi to neatradīs.

Paldies, tomēr ne, sacīja Hens.

Viņam negribējās doties līdzi šiem ļaudīm, iekams viņš par tiem nebija izdibinājis kaut ko vairāk. Sākumam pietiktu zināt, kā pusē viņi ir.

Lendo negribēs pamest savu kuģi.

Un man jādabū atpakaļ savs robots, piebilda Lūkass.

Telpā atgriezās Irenesa.

Visi ir ceļā uz apakšstāvu, un kuģis tiek sagatavots, viņa sacīja Senai. Un es sazinājos ar komandieri.

Irenesa pasniedza garajai sievietei portatīvo dato-

Sena ieskatījās tajā, pamāja ar galvu un pagriezās atpakaļ pret Henu.

Tepat netālu ir dienesta eja, tā ved uz nolaišanās laukuma rietumu malu, viņa teica. Šaubos, vai Impērijas spēki par to zina, šī eja nav uzrādīta nevienā no parastajām pilsētas kartēm. Irenesa jūs turp aizvedīs un sniegs jebkuru palīdzību, kas būs viņas spēkos.

Tas patiešām nav nepieciešams, Hens viņai sacīja.

Sena pacēla uz augšu portatīvo datoru.

Komandieris devis man rīkojumu sniegt jums visu nepieciešamo palīdzību, viņa stingri teica. Būšu jums pateicīga, ja ļausiet izpildīt to, kas man pavēlēts.

Hens paskatījās uz Lūkasu, savilka uz augšu uzacis. Lūkass par atbildi mazliet paraustīja plecus: ja šajā piedāvājumā arī slēpās nodevība, viņa džedija jutekļi to neuztvēra.

Labi, viņa var nākt mums līdzi, viņš teica. Iesim.

Lai jums veicas, Sena novēlēja un nozuda aiz durvīm.

Irenesa ar žestu norādīja uz tām pašām durvīm un aicināja viņai sekot.

Lūdzu, šeit, kungi.

Dienesta eja bija kāpņu un lifta apvienojums, kas ierīkots pilsētas ārējā sienā, freskas raibajā rakstā tās ieeju gandrīz nevarēja pamanīt. Pašu lifta kabīni nekur neredzēja, Hens nosprieda, ka tā joprojām ved Senas grupu uz to vietu, kur viņi paslēpuši savu kuģi.

Irenesai ejot pa priekšu, Hens un Lūkass sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Līdz nolaišanās laukumam bija jāuzkāpj tikai trīs līmeņus augstāk. Bet pilsētā, kuras jumta kupols atrodas tik augstu kā Ilikā, trīs līmeņi nozīmēja daudzus kāpņu posmus. Līdz pirmajam no līmeņiem bija jāuzkāpj pa piecdesmit trim pakāpieniem, pēc tam Hens pārstāja skaitīt. Ap to laiku, kad viņi pa vēl vienām nomaskētām durvīm ienāca nolaišanās laukumā un paslēpās aiz liela simptomu analizētāja, viņa kājas no noguruma bija sākušas trīcēt. Turpetim Irenesai pat elpa nebija kļuvusi smagāka.

Ko tālāk? vaicāja Lūkass, piesardzīgi palūkojies ap analizētāja stūri.

Ari viņš nebija aizelsies.

Uzmeklēsim Lendo, Hens teica, izņemdams savu saziņas aparātu un nospiezdams podziņas. Lendo?

Klausos, Lendo acumirkli atsaucās klusinātā balsī. Kur jūs esat?

Nolaišanās laukuma rietumu galā, apmēram divdesmit metru attālumā no Lūkasa kuģa. U11 kur esi tu?

Apmēram deviņdesmit grādu leņķī no jums uz dienvidiem, Lendo atbildēja. Esmu aiz kravas kastēm. Piecus metrus tālāk sardzē stāv trieciendaļas kareivis, tā ka esmu šeit iestrēdzis.

Kādas nepatikšanas tad mums uzbrukušas?

Izskatās pēc pilntiesīgas īpašo uzdevumu vienības, Lendo drūmi teica. Redzēju nolaižamies trīs transportkuģus, un man liekas, kad nokļuvu šeit, viens vai divi jau bija nolaidušies. Ja visas vietas tajos bijušas aizņemtas, tas nozīmē, ka ieradušies simt sešdesmit līdz divsimt vīri. Viņu vairākums ir no regulārajām armijas daļām, bet starp viņiem ir ari daž" trieciennieki. Šobrīd te vairs nav pārāk daudz kā vienu, tā otru vairākums pirms dažām minūtēm devās lejā pa platformām.

Iespējams, ka viņi aizgājuši meklēt pilsētā mūs, Lūkass nočukstēja.

-Jā.

Hens pastiepās uz augšu, lai palūkotos pāri analizētajam. Aiz W-23 gaisa baržas priekšgala Lūkasa X klases kuģa virsdaļa bija tikko saredzama.

Izskatās, ka Artū joprojām atrodas Lūkasa kuģī.

Jā, bet es redzēju viņus tur kaut ko darām, Lendo brīdināja. Varbūt viņi uzlikuši robotam savaldīšanas ierīci.

Ar to mēs varam tikt galā.

Hens nopētīja apkārtni, cik tālu vien varēja saredzēt.

Domāju, ka mūs neviens nepamanīs, ja tagad iesim uz Lūkasa kuģi. Ceļā uz šejieni tu man stāstīji, ka vari izsaukt Dūmus Laimi uz to vietu, kur atrodies. Tā ir?

Jā, bet tas man neko nedos, Lendo atbildēja. Pateicoties visām šīm kastēm, te nav vietas, kur es to varētu nosēdināt, neatklājot sevi ugunij.

Tas nekas, Hens viņam sacīja, juzdams, ka sakniebtās lūpas savelkas smaidā.

Lai Lūkasam bija Spēks, lai Irenesa bez mazākajām paguruma pazīmēm varēja uzkāpt pa kāpnēm.

bet Hens bija gatavs derēt, ka visparastākajās blēdībās viņš tos abus pārspēj.

Tu tikai liec Dūmus Laimei virzīties uz savu pusi, kad es tev teikšu.

Hens izslēdza saziņas aparātu.

Mēs tagad iesim uz X klases kuģi, viņš sacīja Lūkasam un Irenesai, ērtāk satverdams spridzekļšāvēja rokturi. Esat gatavi?

Saņēmis no abiem apstiprinošas atbildes, Hens pārlaida vēl pēdējo skatienu apkārtnei un devās pāri laukumam tik ātri, cik vien to pieļāva nepieciešamība ievērot klusumu. Viņš bez starpgadījumiem sasniedza gaisa baržu, kas stāvēja viņiem ceļā, un tur apstājās, ļaujot pārējiem viņu panākt…

Ššš! Lūkass nošņāca.

Hens sastinga un piespiedās pie baržas sarūsējušā korpusa. Trieciennieks, kas stāvēja nepilnu četru metru attālumā, sāka griezties uz viņu pusi.

Sakodis zobus, Hens cēla uz augšu savu spridzekļšāvēju. Bet. to darot, viņš ar vienu acu kaktiņu pamanīja, ka Lūkass ar roku izdara kaut kādu žestu, un piepeši Impērijas trieciennieks apsviedās uz otru pusi, mērķēdams ar spridzekļšāvēju uz tukšo laukumu.

Viņš domā, ka dzirdēja kādu troksni, Lūkass pačukstēja. Iesim.

Hens pamāja ar galvu un sāniski aizvirzījās līdz baržas otrajiem sāniem. Pēc dažām sekundēm viņi jau bija satupušies pie Lūkasa kuģa nolaišanās riteņiem.

Artū? Hens teatrāla čukstā pasauca. Celies augšā, strupiķi.

No X klases kuģa augšdaļas atskanēja kluss un diezgan sašutis signāls. Tas nozīmēja, ka savaldīšanas ierīce nav robotu pilnībā izslēgusi, tikai bloķējusi viņa spējas darboties ar kuģa sistēmām.

Labs ir, Hens robotam uzsauca. Iesildi savu saziņas aparāta sensoru un sagatavojies ierakstam.

Vēl viens signāls.

Ko tagad darīsim? vaicāja Irenesa.

Tagad mēs nodarbosimies ar viltībām, Hens viņai sacīja, paņemdams savu saziņas aparātu. Lendo? Vai esi gatavs?

Cik vien vispār varu tāds būt, skanēja atbilde.

Labi. Kad došu signālu, ieslēdz savu aicinājuma izsaukumu un liec Dāmas Laimei kustēties. Kad atkal došu signālu izslēdz to. Saprati?

Sapratu. Ceru, ka tu zini, ko dari.

Paļaujies uz mani.

Hens paraudzījās uz Lūkasu.

Vai saprati, kas jādara tev?

Lūkass pamāja ar galvu, paceldams uz augšu gaismas zobenu.

Esmu gatavs.

Labi. Lendo, sākam.

Krietnu bridi nekas nenotika. Tad caur nolaišanās laukuma fona trokšņiem bija skaidri sadzirdams spalgais iedarbināto atgrūdienpacēlāju troksnis. Hens laikus paguva pa pusei piecelties kājās, lai redzētu Dāmas Laimi līgani ceļamies gaisā starp pārējiem laukumā novietotajiem kuģiem.

Kaut kur tuvākajā apkārtnē atskanēja kliedziens, tam sekoja daudzskaitlīgi spridzekļ šāvēja uzliesmojumi. Gandrīz tūlīt pat sāka šaut vēl trīs ieroči, visi četri šaujamie bija pavērsti pret Dūmus Laimi, kas izdarīja tādu kā tūļīgu pagriezienu un sāka lidot uz dienvidiem uz to vietu, kur bija paslēpies Lendo.

Jūs taču zināt, ka kuģis nekad līdz šejienei netiks, Irenesa nomurmināja Henam pie auss. Tiklīdz viņi sapratīs, kurp tas dodas, tie visi metīsies viņam virsū.

Tāpēc tas līdz viņam nemaz neaizlidos, Hens atbildēja, uzmanīgi vērodams Dāmas Laimi.

Vēl pāris sekundes, un visu šajā vietā atrodošos trieciennieku un Impērijas karavīru skatieniem vajadzētu būt cieši piesaistītiem pie palaidnīgā kuģa…

-Kārtībā, Lūkas… tagad.

Un piepeši Lūkass bija prom ar vienu lēcienu viņš atradās sava kuģa augšdaļā. Cauri apkārtējiem trokšņiem Hens sadzirdēja snap-hiss Lūkass bija iedarbinājis gaismas zobenu. Viņš redzēja, kā uz tuvākajiem kuģiem un iekārtām atspīd zaļā blāzma. Skaņa un spīdums mainījās, kad Lūkass izdarīja īsu iegriezumu…

Savaldīšanas ierīce noņemta, Lūkass no augšas sauca. Tagad?

Vēl ne, Hens viņam atbildēja.

Dāmas Laime bija veikusi apmēram ceturto daļu ceļa līdz tālākajai sienai, no kuģa bruņām klātās apakšdaļas joprojām atlēca spridzekļšāvēju lādiņi.

Es viņam pateikšu, kad. Tu sagatavojies iejaukšanās lidojumam.

Labi.

Kuģis mazliet sasvērās Lūkass aizgāja līdz priekšgalam un ierāpās pilota kabīnē. Iekaucās Artū iedarbinātie pacēlājdzinēji.

Šo kaukšanu vispārējā juceklī neviens nesadzirdēja. Tagad Dūmus Laime jau bija pusceļā līdz sienai…

Labi, Lendo, tu pārtrauc aicinājumu, Hens pavēlēja. Artū, tava kārta. Sauc to atpakaļ uz šejieni, j&gt;

Tā kā robotam atkal bija pieejami visi kuģa raidītāji, Lendo aicinājuma signāla atkārtošana viņam nesagādāja nekādas grūtības. Dāmas Laime nodrebēja, apstājās, pārorientējās uz jauno aicinājumu un šķērsām pāri nolaišanās laukumam lidoja uz Lūkasa kuģa pusi.

Kaut ko tādu Impērijas karavīri nebija gaidījuši. Spridzekļšāvēju uguns uz mirkli it kā saminstinājās, jo šāvēji, kas bija vajājuši gaisa jahtu, neziņā apstājās. Kad atkal pilnā sparā sākās šaušana, Dāmas Laime y&lt;_andrīz bija sasniegusi X klases kuģi.

Tagad? sauca Lūkass.

Tagad, Hens atbildēja. Liec tam piezemēties un atbrīvo mums ceļu.

Artū kaut ko nočivināja, un Dāmas Laime atkal sastinga gaisā, tad rāmi laidās zemē. No Impērijas karavīru puses atskanēja triumfa sauciens… bet viņu triumfam bija īss mūžs. Dāmas Laime nolaidās uz laukuma…

Un, bez jebkāda brīdinājuma, gaisā uzšāvās X klases kuģis. Apmetis ciešu loku ap Dāmas Laimi, Lūkass laidās lejā, un lāzeri, kas atradās viņa kuģa spārnu galos, ar savu postošo iedarbību neļāva izbiedētajiem karavīriem tuvoties.

Ja Impērijas karavīriem dotu laiku, viņi pārgrupētos, tāpēc Henam nenāca ne prātā viņiem šo laiku dot.

Nāciet, viņš aprauti uzsauca Irenesai, pielēca kājās un kā apsēsts skrēja uz Dūmus Laimi.

Hens laikam gan nokļuva uz kuģa platformas, pirms kāds no karavīriem paguva viņu ieraudzīt. Viņš pa lūku ielēca kuģī, un uz viņu tā arī netika raidīts neviens šāviens.

Palieciet šeit un sargājiet luku, Hens pāri plecam pavēlēja Irenesai, kas bija viņam sekojusi. Es lidošu pēc Lendo.

Lūkasa kuģis joprojām rēkdams lidoja apkārt, radīdams haosu. Hens ierāpās pilota kabīnē un atslīga pilota sēdeklī, un, to darot, viņš pārlaida ašu skatienu ierīcēm. Šķita, ka visas sistēmas ir gatavas lidojumam, un jebkurai no tām, kas tāda nebija, nāksies panākt pārējās, ceļoties gaisā.

Pieķeriet ies pie kaut kā! Hens uzsauca Irenesai un lika kuģim celties gaisā.

Trieciennieks, kas bija stāvējis netālu no Lendo atrašanās vietas, nekur nebija manāms, kad Dūmus Laime šūpodamās pielidoja pie kravas kastu krāvuma. Lūkass bija turpat līdzās, viņa kuģa lāzeri ārdīja nolaišanās laukuma grīdu, neļaujot Impērijas karavīriem izkustēties no vietas. Hens nolaida kuģi pusmetra attālumā no grīdas, ieejas platforma pagriezās pret kastēm. Sekoja zibenīga kustība, kas tikai uz sekundi bija saskatāma caur pilota kabīnes sānu skatulūku…

Viņš ir pie mums, no aizmugures sauca Irenesa. Lidojiet prom!

Hens grieza kuģi apkārt, likdams pacēlājdzinējiem darboties ar pilnu jaudu, un tad lidoja augšup uz vienu no milzīgajiem izejas kanāliem virs galvas. Viņi sajuta nelielu triecienu, kas radās, pārvarot magnētiskā kanāla vāka pretestību, un tad viņi bija ārā, tīrā atmosfērā un ar skalu rūkoņu aiztraucās kosmosa telpā.

Virs pilsētas riņķoja četri kaujas kuģi, gaidīdam sadursmi. Bet tie acīmredzot nebija gaidījuši pretinieku parādamies tik ātri. Lūkass lidojumā notrieca trīs no tiem, un Hens iznīcināja ceturto.

Nekas nav tik patīkami, kā izbeigt kauju, pirms tā sākusies, Lendo aizelsies sacīja, ierausdamies otrā pilota sēdeklī un sākdams darboties ar savu paneli. Kas tad mums te ir?

Izskatās, ka mums tuvojas vēl pāris transporta kuģu, Hens, pieri saraucis, viņam atbildēja. Ko tu dari?

Izdaru multisensoro gaisa plūsmas analīzi, teica Lendo. Tā parādīs, vai uz korpusa nav kādas novirzes no normas. Piemēram, vai kāds tam nav piestiprinājis atpakaļ aicināšanas ierīci.

Hens atcerējās glābšanos no pirmās Nāves Zvaigznes un lidojumu uz Javinu, kas gandrīz bija beidzies nelaimīgi, jo viņiem uz borta bija paslēpta tāda ierīce.

Es vēlētos, kaut man būtu tāda sistēma priekš Vanaga.

No tā nekas neiznāktu, Lendo sausi piezīmēja. Tava kuģa korpuss jau tā ir tik nelīdzens, ka sistēma sabojātos, tikai mēģinot ar to iepazīties.

Viņš izslēdza displeju.

Viss kārtībā, nekā nav.

Lieliski.

Hens paraudzījās pa kreisi.

Esam tikuši vaļā arī no tiem transporta kuģiem. Tagad tiem vairs nav cerību mūs notvert.

Jā, bet tas gan var mūs panākt. sacīja Irenesa, norādīdama uz vidēja lieluma teleskopu.

Tajā bija redzams, ka viņiem aiz muguras atrodas Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs, kas jau lido ārā no orbītas un uzsāk vajāšanu.

Vareni, Hens norūca, ieslēgdams galveno dzinēju.

Tā darbināšana tik tuvu zemei nenāca par labu Jaunās Kovas augu valstij, bet tobrīd viņam tas rūpēja vismazāk.

Lūkas?

Es to redzu, saziņas aparāta mikrofonā atskanēja Lūkasa balss. Vai ir vēl kāda ideja, izņemot to, ka mums vajadzētu dot tam pretsparu?

Domāju, ka ideja par pretspara došanu neizklausās slikti, sacīja Hens. Lendo?

Es patlaban aprēķinu lēcienu, viņš atbildēja, darbodamies ar navigācijas datoru. Mums jābūt tam gataviem, kad būsim tikuši pietiekami tālu prom.

No lejas paceļas vēl viens kuģis, teica Lūkass. Tieši no džungļiem.

Tas ir mūsu kuģis, sacīja Irenesa, lūkodamies pāri Hena plecam. Jūs varēsiet lidot tam paralēli, ja mainīsiet kursu uz viens divdesmit, sešt trīsdesmit.

Zvaigžņu iznīcinātājs uzņēma ātrumu, teleskopā bija redzami kaujas kuģi, kas drāzās tam pa priekšu.

Mums labāk būtu sadalīties, teica Hens.

Nē palieciet kopā ar mūsu kuģi, sacīja Irenesa. Sena teica, ka mums gaidāma palīdzība.

Hens vēlreiz paskatījās uz kuģi, kas no lejas traucās uz kosmosa telpu. Tas bija neliels transporta kuģis ar diezgan lielu ātrumu, bet nekādu citu priekšrocību tam nebija. Vēl viens skats uz tuvojošamies kaujas kuģiem…

Viņi būs klāt, pirms pagūsim izdarīt lēcienu, Lendo nočukstēja, atbalsodams Hena domas.

Jā. Lūkas, tu vēl aizvien tur esi?

Jā. Es domāju, ka Lendo ir taisnība.

Zinu. Vai ir kāda iespēja atkārtot to Nkllonas triku? Tu jau zini mazliet sagrozīt pilotiem prātus?

Saziņas aparāts klusēja tā bija nepārprotama vilcināšanās.

Nedomāju vis, teica Lūkass. Es… nedomāju, ka tāda rīcība nāktu man par labu. Tu saproti?

Patiesībā Hens nesaprata, bet varbūt, ka tam nebija nekādas nozīmes. Viņš uz mirkli bija aizmirsis, ka neatrodas Vanagā un ka viņa rīcībā nav nedz četrstūraino lāzeru, nedz bruņu un smago ieroču. Dāmas Laime, neraugoties uz visiem Lendo veiktajiem pārveidojumiem, nebija kuģis, ar ko varētu stāties pretim pat tādam kaujas kuģa pilotam, kam sajaukta galva.

Labs ir, aizmirsti par to, viņš sacīja Lūkasam. Būs labāk, ja Senas teiktais par gaidāmo palīdzību

izrādīsies taisnība.

Tikko šie vārdi bija atskanējuši no viņa lūpām, tā Dāmas Laimes pilota kabīnes jumtam pāršāvās pāri spoža, zaļa gaisma.

Šurp lido kaujas kuģi no stāvvietas, Lendo aprauti teica.

Viņi mēģina mūs nošķirt, sacīja Lūkass. Es tikšu no tiem vaļā.

Nenogaidījis atbildi, viņš ar savu X klases kuģi nolaidās zemāk par Dāmas Laimes vektoru un, galvenajam dzinējam rēcot, pagriezās pa kreisi pretim tuvojošamies kaujas kuģiem.

Esi uzmanīgs, Hens nomurmināja, vēlreiz ieskatīdamies aizmugures teleskopā.

Kaujas kuģi, kas viņus vajāja, joprojām ātri tuvojās.

Vai jūsu kuģim ir kādi ieroči? viņš jautāja Irenesai.

Nē, bet tam ir labas bruņas un liela novirzītāja jauda, viņa atbildēja. Varbūt jums vajadzētu tikt viņiem priekšā un ļaut, lai viņi saņem uzbrukuma galveno triecienu.

Jā, es par to padomāšu, Hens teica.

Sievietes neizpratne par tāda veida kauju lika viņam saviebties. Kaujas kuģu pilotiem uzbrūkot bija gluži vienalga, kurš kuģis ir pirmais „uz strīpas", un novietošanās tuvu otram kuģim, lai paslēptos tā novirzītāja aizsegā nozīmēja zaudēt manevrēšanas iespējas.

Jaunpievienojušies kaujas kuģi pašķīda kur kurais, kad Lūkass iždrāzās cauri to grupējumam. Lāzeri viņa kuģa spārnu galos liesmoja kā negudri. Impērijas kaujas kuģu otrais vilnis saslēdzās ciešāk, gatavodamies nogriezt Lūkasam ceļu, bet viņš strauji apgriezās par simt astoņdesmit grādiem un sekoja pirmā viļņa kuģiem. Hens aizturēja elpu. Viņš redzēja, ka Lūkasa kuģim izdodas neskartam izkļūt no tuvcīņas, pagriezties leņķi pret Dūmus Laimes vektoru un pilnā ātrumā laisties prom, visam eskadronam dzenoties tam pakaļ.

Tā, ši grupa vairs neskaitās, Irenesa piezīmēja.

Un varbūt Lūkass arī, Lendo skarbi atcirta, paķerdams saziņas aparātu. Lūkass, vai ar tevi viss kārtībā?

Mani mazliet apsvilināja, bet visas iekārtas joprojām darbojas, atskanēja Lūkasa balss. Nedomāju, ka varu tikt atpakaļ pie jums.

Pat nemēģini, Hens viņam sacīja. Tikko esi ticis no viņiem vaļā, pārlec uz gaismas ātrumu un laidies no šejienes prom.

Un kā ir ar jums?

Lūkasa jautājuma pēdējo vārdu daļēji apslāpēja negaidīta iečivināšanās saziņas aparātā.

Tas ir signāls, sacīja Irenesa. Tur jau viņi nāk.

Hens sarauktu pieri vēroja debesis aiz priekšējās skatulūkas. Cik viņš varēja saredzēt, tur nebija nekā, izņemot zvaigznes…

Un tad pēkšņi tieši viņiem priekšā no hiperkosmosa nevainojamā unisonā iznira trīs lieli kuģi, sagrupējušies trīsstūrī.

Lendo strauji ievilka elpu.

Tie ir vecie drednauti.

Tā ir mūsu palīdzība, teica Irenesa. Vadiet kuģi uz trīsstūra vidu tie mūs piesegs.

Labi, Hens sacīja, nošņirkstinādams zobus.

Viņš par dažiem grādiem mainīja Dāmas Laimes

vektoru un mēģināja izspiest no dzinējiem mazliet lielāku ātrumu. Arī Jaunajai Republikai bija diezgan daudz drednautu, sešsimt metrus gari, tie bija visai iespaidīgi kara kuģi. Bet, pat trim no tiem darbojoties kopā, drednautiem diez vai izdotos uzveikt Impērijas zvaigžņu iznīcinātāju.

Drednautu komandieri acīmredzot domāja tāpat. Kad zvaigžņu iznīcinātājs Dāmas Laimei aiz muguras sāka darbināt savas milzīgās turbolāzera baterijas, drednauti ņēmās nikni apšaudīt prāvo kuģi ar jonu lielgabalu, cenzdamies uz laiku izsist no ierindas pietiekamu daudzumu tā sistēmu, lai paši varētu tikt prom.

Vai ar to uz tavu jautājumu ir atbildēts? Hens vaicāja Lūkasam.

Domāju gan, Lūkass sausi atbildēja. Labi, es laižos prom. Kur es jūs sastapšu?

Tu mūs nesastapsi, Hens viņam sacīja.

Henam šāda atbilde diez ko nepatika, un viņam

bija aizdomas, ka Lūkasam tā patīk vēl mazāk. Bet tur nekā nevarēja darīt. Tā kā starp Dāmas Laimi un X klases kuģi tobrīd atradās ducis Impērijas kaujas kuģu, noteikt tikšanās vietu pat pa šķietami drošu saziņas aparāta kanālu nozīmētu atklāti aicināt Impēriju nosūtīt uz šo vietu sagaidīšanas komiteju.

Mēs abi ar Lendo paši varam tikt galā ar uzdevumu, viņš piebilda. Ja mums radīsies kādas problēmas, mēs sazināsimies ar tevi caur Karaskentu.

Labi, teica Lūkass.

Bija skaidri jūtams, ka viņu tas neiepriecina. Bet viņš bija gana gudrs, lai saprastu, ka citas drošas iespējas nav.

Esiet piesardzīgi, jūs abi.

Uz tikšanos, sacīja Hens un izslēdza savienojumu.

Tātad tagad tas ir arī mans uzdevums, ko? no otrā pilota sēdekļa norūca Lendo, un viņa balsī aizkaitinājums mijās ar samierināšanos. Es to zināju. Es to gluži vienkārši zināju.

Senas kuģis tagad atradās trīsstūrveidīgajā „kabatā" aiz drednautiem un joprojām traucās uz priekšu ar visu iespējamo ātrumu. Hens turējās līdzās Dāmas Laime lidoja tik tuvu virs Senas kuģa astes daļas, cik vien to varēja darīt, nenonākot otra kuģa izplūdes strāvu ietekmē.

Vai jums ir padomā kāda īpaša vieta, kurp vēlaties, lai mēs jūs aizvestu? viņš jautāja Irenesai.

Viņa pa skatulūku raudzījās uz tā drednauta apakšpusi, zem kura viņi tobrīd lidoja.

Patiesību sakot, mūsu komandieris cerēja, ka jūs pievienosieties mums un lidosiet uz mūsu bāzi, Irenesa atbildēja.

Hens paskatījās uz Lendo. Viņas tonim piemita kaut kas tāds, kas lika domāt, ka tas nav tikai lūgums vai ierosinājums.

Un cik noteikti jūsu komandieris uz to cerēja? vaicāja Lendo.

Ļoti noteikti.

Viņa novērsa skatienu no drednauta.

Nepārprotiet tā nav pavēle. Bet, kad es ar viņu runāju, komandieris šķita ārkārtīgi ieinteresēts vēlreiz tikties ar kapteini Solo.

Hens sarauca pieri.

Vēlreiz?

Tā viņš teica.

Hens un Lendo saskatījās.

Kāds sens draugs, ko neesi nekad pieminējis? jautāja Lendo.

Neatceros, ka man būtu kādi draugi, kam pieder drednauti, Hens atbildēja. Ko tu domā?

Es domāju, ka mani te smalki iedzen stūri, Lendo mazliet dzēlīgi teica. Turklāt, lai kas šis komandieris būtu, šķiet, ka viņam ir sakari ar taviem draudziņiem botaniem. Ja tu mēģini noskaidrot, kas Feilijam padomā, tieši viņš ir tā persona, kam to vajadzētu jautāt.

Hens pārdomāja viņa sacito. Lendo, protams, bija taisnība. No otras puses, tas tikpat labi varēja būt slazds un kādreizējā pazīšanās ar komandieri iepīta sarunā, lai viņu tajā ievilinātu.

Tā kā Irenesa sēdēja viņam aiz muguras ar spridzekļšāvēju pie sāniem, patiesībā nebija iespējas ar godu izkļūt no šis situācijas, ja viņas abas ar Senu gribētu uzspiest savu gribu.

Labi, viņš sacīja Irenesai. Kāds kurss mums jānosaka?

Jums tas nav jādara, viņa teica, pamādama ar galvu uz augšu.

Hens sekoja viņas skatienam. Viens no trim drednautiem tagad bija apgriezies un lidoja paralēli Dūmus Laimei. Viņiem virs galvas Senas kuģis virzījās uz vienu no divām spoži apgaismotām kuģu stāvvie tām.

Kā to saprast? viņš Irenesai noprasīja.

Gluži vienkārši atslābinieties un ļaujiet par lidojumu rūpēties mums, viņa sacīja, un viņš pirmoreiz saklausīja sievietes balsī humora dzirksti.

Labi, Hens nopūtās.

Viņiem aiz muguras joprojām liesmoja kaujas ugunis. Hens virzīja Dūmus Laimi uz stāvvietu. Viņš atgādināja sev. ka tur, pilsētā, Lūkass nebija sajutis nodevību nedz Senā, nedz viņas ļaudīs.

Bet viņš nebija sajutis nekādu viltu arī bimmos uz Bimmisāri, tieši pirms nogriju pirmā uzbrukuma.

Būtu labāk, ja tas puisis šoreiz nekļūdītos.

Pirmais drednauts raidīja pseidokustības zibsni un nozuda hiperkosmosā, paņemot līdzi Senas transportkuģi un Dūmus Laimi. Pēc dažām sekundēm abi pārējie drednauti pārtrauca bombardēt ar joniem zvaigžņu iznīcinātāju un cauri turbolāzeru sprāgstošajiem lādiņiem, ko raidīja vēl aizvien darbojošās Impērijas kuģa baterijas, arī atkāpās drošībā.

Un Lūkass palika viens. Izņemot, protams, kaujas kuģu eskadronu, kas dzinās viņam pakaļ.

Lūkasam aiz muguras bija dzirdama nepacietīga un diezgan bažīga pukstēšana.

Labi, Artū, mēs jau laižamies, viņš mierināja mazo robotu.

Pastiepis roku, Lūkass pavilka hiperdzinēja sviru, un zvaigznes saplūda kopā, pārvēršoties par debesu švīkām, un Lūkass un Artū bija drošībā.

Lūkass dziļi ievilka elpu un izdvesa to kā nopūtu. Tātad tā nu tas bija. Hens un Lendo bija prom viņi atradās tur, kur Sena un viņas noslēpumainais komandieris bija viņus aizveduši, un Lūkasam nebija nekādu iespēju viņiem sekot. Kamēr viņi atkal neuzradīsies un nedos ziņu, viņš no uzdevuma pildīšanas bija izslēgts.

Bet varbūt tā arī bija labāk.

Artū viņam aiz muguras atkal iečiepstējās, šoreiz ar jautājošu izteiksmi.

Nē, mēs nelidosim atpakaļ uz Karaskentu. Artū, Lūkass robotam teica, saklausīdams sevī tādu kā deja vu atbalsi.

Mēs dosimies uz kādu mazu planētu, ko sauc par Jomārku. Apciemosim džediju skolotāju.

9. nodaļa

Mazais ātrā uzbrukuma sardzes kuģis bija iznācis no hiperkosmosa un atradās vairs tikai simt kilometru attālumā no Vanaga, kad lielākā kuģa sensori beidzot pamanīja tā klātbūtni. Kamēr Lea tika līdz pilota kabīnei, pilots jau bija sācis sazināšanos.

Vai tas esat jūs, Habarah? viņa uzsauca, ieslīdēdama otrā pilota sēdeklī blakus Cūbekam.

Jā, lēdij Veidere, nogrijs sērīgi kaķīgā balsī noņaudēja. Esmu ieradies viens, kā tiku solījis. Vai jūs arī esat viena?

Mans pavadonis Čūbeka ir kopā ar mani kā pilots, viņa sacīja. Kā arī robots no protokola daļas. Ja drīkstu, es labprāt ņemtu robotu līdzi kā tulku. Čūbeka saskaņā ar mūsu vienošanos paliks šeit.

Vūkijs pagriezās pret viņu un ierūcās.

Nē, Lea stingri teica, laikus atcerējusies, ka jāizslēdz raidītājs. Man ļoti žēl, bet tā es Habaraham solīju. Tu paliksi šeit, uz Vanagu, un tā ir pavēle.

Čūbeka atkal ierūcās, šoreiz uzstājīgāk… un, pār kaklu piepeši pārskrienot tirpām, Lea skaudri aptvēra kaut ko tādu, par ko patiesībā gadiem ilgi nebija domājusi. Proti, ka vūkijs itin mierīgi varēja ignorēt viņas pavēles, ja būtu uz to noskaņots.

Man jāiet vienai, Čūbij, viņa klusā balsī sacīja.

Uz vūkiju nevarēja iedarboties ar gribas spēku

vien, viņai nāksies apelēt pie Čūbekas loģikas un veselā saprāta.

Vai tad tu nesaproti? Tāda bija vienošanās.

Čūbeka ierēcās.

Nē, Lea papurināja galvu. Mana drošība vairs nav atkarīga no spēka. Manas vienīgās izredzes ir pārliecināt nogriju, ka man var uzticēties. Ka es turos pie dotā solījuma.

Robots nekādas problēmas neradīs, izlēma Habarahs. Es aizvedīšu savu kuģi uz stāvvietu.

Lea atkal ieslēdza raidītāju.

Labi, viņa teica. Man ir arī soma ar apģērbu un personiskajām mantām, ja drīkstu to ņemt līdzi. Un sensoru/analizētāju komplekts, lai pārbaudītu, vai gaisā un augsnē nav kaut kas tāds, kas man varētu būt kaitīgs.

Tur, kur mēs būsim, gaiss un augsne nav kaitīgi.

Es jums ticu, sacīja Lea. Bet neesmu atbildīga tikai par savu drošību vien. Nēsāju sevī divas jaunas dzīvības, un tās man ir jāsargā.

Saziņas aparāta mikrofonā atskanēja šņākoņa.

Lorda Veidera mantinieki?

Lea saminstinājās tomēr ģenētiski, ja arī ne filozofiski, tas atbilda patiesībai.

-Jā.

Atkal šņākoņa.

Jūs varat ņemt līdzi, ko vēlaties, viņš teica. Tomēr jums būs jāļauj man šīs mantas pārbaudīt. Vai jums ir ieroči?

Man ir mans gaismas zobens, Lea atbildēja. Vai jūsu pasaulē ir kādi tik bīstami dzīvnieki, ka man vajadzētu ņemt līdzi spridzekļšāvēju?

Vairs nav, Habarahs drūmā balsī atbildēja. Pret jūsu gaismas zobenu man ari nav iebildumu.

Čūbeka klusiņām kaut ko naidīgi norūca, viņa draudīgi izliektie nagi neviļus te parādījās, te atkal nozuda pirkstu galos. Lea pēkšņi saprata, ka viņš ir tuvu tam, lai zaudētu savaldību… un varbūt arī, lai rīkotos pēc sava prāta…

Kas par problēmām? Habarahs noprasīja.

Leai sažņaudzās vēders. Tikai godīgi, viņa sev atgādināja.

Manam pilotam nepatīk, ka iešu kopā ar jums viena, viņa atzinās. Viņam ir… ak, to jūs nesapratīsiet.

Viņš jums ir dzīvību parādā?

Lea pārsteigta samirkšķināja acis. Viņa nebija gaidījusi, ka Habarahs varētu būt kaut dzirdējis par vūkiju dzīvības parādu, kur nu vēl, lai viņš par to kaut ko zinātu.

Jā, viņa teica. Sākotnēji šis dzīvības parāds attiecās uz manu vīru, Henu Solo. Kara laikā Čūbijs to paplašināja, ieverot manu brāli un mani.

Un tagad arī bērnus, ko nēsājat sevī?

Lea paskatījās uz Čūbeku.

-Jā.

Saziņas aparāts labu brīdi klusēja. Sardzes kuģis turpināja viņiem tuvoties, un Lea bija cieši satvērusi sēdekļa paroceņus, prātodama, ko nogrijs tagad domā. Ja viņš nospriedīs, ka Cūbekas iebildumi ir nodevība pret viņu vienošanos…

Vūkiju goda kodekss ir līdzīgs mūsējam, Habarahs beidzot sacīja. Viņš var nākt jums Ildzi.

No Cūbekas rīkles atskanēja pārsteiguma rēciens, bet šo pārsteigumu tūlīt pat nomainīja aizdomu intonācija.

Vai tev labāk patiktu, ja viņš būtu sacījis, lai paliec šeit? Lea vaicāja.

Viņas pašas pārsteigumu par nogrija piekāpšanos apslāpēja atvieglojuma sajūta, ka viss tik viegli atrisinājies.

Nu, pasteidzies taču izlemt.

Vūkijs atkal ierūcās, bet bija skaidrs, ka viņš labprātāk dosies slazdā kopā ar Leu, nekā ļaus viņai iet vienai.

Paldies, Habarah, mēs izmantosim tavu atļauju, Lea nogrijam teica. Mēs būsim gatavi jebkurā brīdī, kad tu šeit ieradīsies. Starp citu, cik ilgs būs ceļš līdz tavai pasaulei?

Apmēram četras dienas, sacīja Habarahs. Es ar nepacietību gaidu, kad parādīsiet man godu, ierodoties uz mana kuģa.

Saziņas aparāts apklusa. Četras dienas, Lea domāja, un viņai pār muguru pārskrēja drebuļi. Četras dienas, kurās vajadzēs izdibināt visu iespējamo par Habarahu un nogriju tautu.

Un sagatavoties vissvarīgākajai diplomātiskajai misijai viņas mūžā.

Kā izrādījās, ceļojuma laikā viņa par nogriju kultūru neko daudz uzzināt nevarēja. Habarahs lielākoties turējās savrup, viņš pavadīja laiku galvenokārt savā kajītē vai izolētajā pilota kabīnē. Laiku pa laikam viņš nāca aprunāties ar Leu, bet šīs sarunas bija īsas un nemainīgi radīja viņai sajūtu, ka Habarahs vēl aizvien svārstās un nav izlēmis, vai vajadzētu vest viņu uz savām mājām. Kad viņi vūkiju pasaulē, uz Kašikas, vienojās par šo tikšanos, Lea bija ierosinājusi, lai Habarahs par šo jautājumu apspriežas ar draugiem vai uzticības personām, bet, kad viņu ceļojums tuvojās beigām un nogrija drūmais satraukums aizvien pieauga, Lea saklausīja viņa vārdos norādes, ka viņš patiesībā to nav darījis. Šo lēmumu Habarahs bija pieņēmis pilnīgi uz savu galvu.

Pēc Leas domām, tas nebija pārāk daudzsološs sākums. Tas liecināja, ka viņš vai nu neuzticas saviem draugiem, vai ari vēlas, lai viņi nebūtu atbildīgi, ja kaut kas noies greizi. Abos gadījumos tā nebija situācija, kas vairotu Leas pašpaļāvību.

Tā kā mājastēvs lielākoties nelikās par viņiem ne zinis, Leai un Čūbekam bija pašiem jāsagādā sev izklaidēšanās. Čūbekam ar viņa iedzimto interesi par dažādiem mehānismiem šī laika aizpildīšana galvenokārt sastāvēja no klaiņošanas pa kuģi, iebāžot degunu katrā telpā, ejā vai lūkā, ko izdevās atrast. Viņš pētīja kuģi, lai kā Čūbeka pats, ļaunu priekšnojautu mākts, izteicās vajadzības gadījumā viņi varētu ar to lidot paši. Savukārt Lea gandrīz visu laiku uzturējās savā kajītē kopā ar Trīpio, pūlēdamās noteikt iespējamo vārda Mulurišasa izcelsmi tas bija vienīgais vārds nogriju valodā, ko viņa zināja -, cerēdama gūt vismaz kādu nojausmu, uz kādu galaktikas nostūri viņi dodas. Par nelaimi, pārblīvēts ar zināšanām par sešiem miljoniem valodu, Trīpio spēja minēt visdažādākās šī vārda izcelsmes no saprātīgām līdz apšaubāmām un pilnīgi absurdām. Tas bija interesants vingrinājums praktiskajā valodniecībā, kas galu galā izrādījās drīzāk bezcerīgs nekā lietderīgs.

Ceturtās dienas vidū viņi sasniedza nogriju pasauli… un tā izskatījās vēl nelāgāka, nekā Lea bija gaidījusi.

Tas ir neticami, viņa izdvesa.

Kaklā viņai sakāpa ciets kamols. Lea bija piespiedusies ciešāk Čūbekam, lai pa kuģa vienīgo pasažieru skatulūku paskatītos uz pasauli, kam strauji tuvojās. Zem izkliedētajiem baltajiem mākoņiem planētas virsma šķita vienveidīgi brūna, un tikai vietumis vīdēja pa kādam tumši zilam ezeram vai okeānam. Nebija nedz zaļās vai dzeltenās, gaiši sārtās vai gaiši zilās krāsas patiesību sakot, uz šīs planētas nebija nevienas no krāsām, kas parasti norāda uz augu valsti.

Čūbeka norūca atgādinājumu.

Jā, es zinu, Habarahs teica, ka tā tikusi nopostīta karā, viņa skumji piekrita. Bet es nesapratu, ka posts patiešām skāris visu planētu.

Lea papurināja galvu, viņai bija smagi ap sirdi. Mācās virsū doma, kura no karojošām pusēm ir visvairāk atbildīga par šo nelaimi.

Visvairāk atbildīga. Lea ar grūtibām norija siekalas. Neviens nebija attaisnojams. Nekāda visvairāk atbildīgā nebija, un viņa to zināja. Habaraha pasaule tika sagrauta, kad notika kauja kosmosā… un tajā karā bija bijušas tikai divas karojošās puses. Lai kas bija noticis, pārvēršot šo pasauli par tuksnesi, Dumpinieku Savienībai bija jāuzņemas daļa vainas.

Nav brīnums, ka Imperatoram un Veideram izdevās noskaņot viņus pret mums, Lea nočukstēja. Mums jāatrod kāda iespēja viņiem palīdzēt.

Čūbeka atkal ierūcās un ar žestu norādīja uz kaut ko ārpus skatulūkas. Tagad pie apvāršņa parādījās terminatora līnija, krēslaina, izplūdusi josla starp dienu un nakti, un tur. lejasdaļā izdziestot tumsā, rēgojās kaut kas tāds, kas izskatījās pēc neregulāra bāli zaļa laukuma.

Es to redzu, Lea pamāja. Tu domā, ka tas ir viss, kas palicis?

Vūkijs paraustīja plecus un izteica pašsaprotamu padomu.

Jā, man arī liekas, ka tas būtu visvienkāršākais paņēmiens, kā to noskaidrot, Lea piekrita. Es gan patiesībā nezinu, vai vēlos viņam to vaicāt. Nogaidīsim, līdz būsim tuvāk un varēsim redzēt vairāk…

Viņa juta, ka Čūbeka viņai līdzās sastingst, un jau nākamajā mirklī Leai no Vūkija rēciena sāka džinkstēt ausis.

-Ko…?

Un tad viņa to ieraudzīja, un vēderā viņai no šoka viss sagriezās otrādi. Aiz planētas izliekuma nupat bija parādījies Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs.

Viņi bija nodoti.

Nē, izdvesa Lea, raudzīdamās uz lielo, bultas uzgalim līdzīgo veidojumu.

Kļūdas nebija viņiem patiešām tuvojās zvaigžņu iznīcinātājs.

Nē. Es nevaru noticēt, ka Habarahs spētu izdarīt kaut ko tādu.

Pēdējie vārdi ttka sacīti tukšam gaisam, un Lea piedzīvoja otru šoku, aptverdama, ka Čūbeka vairs nav viņai līdzās. Ātri apcirtusies, viņa tikai manīja pazibam kaut ko brūnu, vūkijam nozūdot gaiteni, kas veda uz pilota kabīni.

Nē! viņa iekliedzās, un, atrāvusies no kuģa starpsienas, skrēja viņam pakaļ, cik ātri vien varēdama. Čūbij, nē!

Šī pavēle bija gluži nevajadzīga gaisa tricināšana, un Lea to zināja. Vūkiju bija pārņēmušas slepkavīgas domas, un viņš tiktu Habaraham klāt, pat ja viņam nāktos ar kailām rokām izlauzt pilota kabīnes durvis.

Pirmais kling atskanēja, kad viņa atradās pusceļā, otrs sekoja, kad Lea apmeta nelielu pusloku un ieraudzija durvis. Čūbeka cēla savas varenās dūres trešajam sitienam…

Tajā brīdī, Leai par pārsteigumu, durvis atvērās.

Šķita, ka arī Čūbeka ir pārsteigts, bet viņš gari neprātoja. Čūbeka iegāzās kabīnē ar vūkiju gaudojošo kaujas saucienu, pirms durvis bija līdz galam atvērušās.

Čūbij! Lea atkal iekliedzās, arī pati ieiedama kabīnē.

Viņa tur nokļuva tieši laikā, lai redzētu, ka Habarahs, kas sēdēja pie pilota pults, paceļ labo roku un kaut kādā veidā liek Čūbekam padrāzties viņam garām. Vūkijs ar rēcienu iegāzās kontrolpults apakšdaļā.

Lea sastinga, īsti neticēdama tam, ko nupat bija redzējusi.

Habarah…

Es viņus nesaucu. nogrijs teica, pa pusei pagriezies, lai redzētu Leu. Neesmu lauzis doto vārdu.

Čūbeka nodārdināja neticības rēcienu, ar pūlēm rausdamies kājās šaurajā telpā.

Jums viņš jāaptur, Habarahs pārkliedza vūkija aurošanu. Jums jāgādā, lai viņš ciestu klusu. Man jādod pazīšanās signāls vai arī viss būs pagalam.

Lea raudzījās viņam garām, kur tālumā bija redzams zvaigžņu iznīcinātājs, un cieši sakoda zobus. Nodevība… bet, ja Habarahs bija plānojis nodevību, kāpēc viņš ļāva Čūbekam lidot viņiem līdzi? Lai kas las bija par cīņas paņēmienu, ar ko viņš atvairīja Čūbekas pirmo uzbrukumu, otrreiz tas vairs neiedarbosies.

Viņa atkul koncentrēja uzmanību uz Habaraha seju, uz šīm tumšajām acīm, uz priekšu izvirzīto zod smailajiem zobiem. Viņš vēroja Leu, ignorēdams saniknoto vūkiju, kas apdraudēja viņu no aizmugures Habaraha roka atradās virs saziņas aparāta slēdža, gatava to nospiest. No pults atskanēja signāls, un viņa roka sakustējās, tad atkal sastinga. Vēlreiz atskanēja signāls…

Es neesmu jūs nodevis, lēdij Veidera, Habarahs atkārtoja. Jums man jātic.

Lea sasparojās.

Cūbij, paliec mierā, viņa sacīja. Cūbij? Cūbij, paliec mierā.

Vūkijs ignorēja viņas pavēli. Beidzot piecēlies kājās, viņš atkal norēca savu kaujas saucienu un stiepa rokas pēc Habaraha rīkles. Šoreiz nogrijs bija gatavs cīņai, viņš satvēra Cūbekas milzīgās dūres savās stiegrainajās rokās un turēja tās, cik bija spēka.

Ar to nepietika. Gausi, bet vienmērīgi Habaraha rokas tika atliektas atpakaļ, Čūbekam gāžoties uz priekšu.

Čūbij, es teicu, lai tu izbeidz, Lea mēģināja vēlreiz. Domā ar galvu ja viņš būtu ieplānojis slazdu, vai tev neliekas, ka mūs pārsteigtu guļot vai citā izdevīgākā brīdī?

Čūbeka izgrūda rūcienu, un viņa rokas turpināja nelokāmo virzīšanos uz priekšu.

Bet, ja viņš nedos pazīšanās zīmi, viņi zinās, ka kaut kas nav kārtībā, Lea runāja tālāk. Tas ir visdrošākais paņēmiens, kā panākt, lai viņi gāztos mums virsū.

Lēdija Veidera saka patiesību, Habarahs teica no piepūles aizžņaugtā balsī. Neesmu jūs nodevis, bet, ja nedošu pazīšanās signālu, jūs tiksiet nodoti.

Viņam taisnība, sacīja Lea. Ja viņi nāks pārbaudīt, mēs būsim pagalam. Rimsties, Cūbij, tā ir mūsu vienīgā cerība.

Vūkijs atkal norēcās, stingri purinādams galvu.

Tad jūs man neatstājat nekādu izvēli, teica Habarahs.

Un pilota kabīnē bez brīdinājuma uzliesmoja zila gaisma, nosviežot Čūbeku uz grīdas kā lielu labības maisu.

Kas…? noelsās Lea, nomezdamās ceļos blakus nekustīgajam vūkijam. Habarah!

-Tas ir tikai apdullināšanas ierocis, strauji elpodams, sacīja nogrijs un pagriezās atpakaļ pret pulti. Panelī iebūvēta aizsardzības sistēma.

Lea piešķieba galvu, lai uzmestu viņam niknu skatienu, sadusmota par to, ko viņš bija izdarījis… Bet situācijas loģika lika šīm dusmām izgaist. Čūbeka bija bijis gatavs izdzēst Habaraha dzīvību, un viņa no personiskās pieredzes zināja, cik grūti nomierināt saniknotu vūkiju, pat ja tu esi viņa draugs.

Un Habarahs no sākuma biju mēģinājis runāt.

Kas tagad būs? viņa jautāja nogri jam, iegremdēdama roku Čūbekas biezajās spalvās, lai sataustītu sirdspukstus.

Sirdsdarbība bija vienmērīga, tas nozīmēja, ka apdullināšanas ierocis nebija nospēlējis vienu no saviem retajiem, bet iespējamajiem letālajiem trikiem.

Tagad cietiet klusu, Habarahs teica, nospiezdams saziņas aparāta slēdzi un kaut ko pateikdams savā valodā.

Atsaucās kāda cita nogrija ņaudošā balss, un viņi dažas minūtes sarunājās. Lea palika, nometusies ceļos Čūbekam pie sāniem, vēlēdamās, kaut viņai būtu pieticis laika atvest šurp Trīpio. Nebūtu slikti zināt, kas šajā sarunā tiek apspriests.

Bet beidzot tā bija galā, un Habarahs izslēdza saziņas aparātu.

Tagad mēs esam drošībā, viņš sacīja, mazliet dziļāk ieslīgdams savā krēslā. Viņi ir pārliecināti, ka tā bija kādas iekārtas kļūme.

Cerēsim, ka tā, teica Lea.

Habarahs paskatījās uz viņu ar savādu izteiksmi savā lietuvēna sejā.

Es neesmu jūs nodevis, lēdij Veidera, viņš klusi sacīja, un viņa balss skanēja stingri un lūdzoši vienlaikus. Jums man jātic. Es apsolīju jūs aizsargāt, un es to darīšu. Pat nežēlojot savu dzīvību, ja tas būs nepieciešams.

Lea viņā cieši noraudzījās… un, vai nu pateicoties Spēka jutīgajai uztverei, vai pašas ilgajai pieredzei diplomātijā, viņa beidzot saprata, kādā stāvoklī Habarahs tagad atrodas. Lai kā viņš bija svārstījies ceļojuma laikā un varbūt pat sliecies atteikties no uzsāktā, zvaigžņu iznīcinātāja negaidītā parādīšanās bija nenoteiktībai darījusi galu. Bija radies iemesls apšaubīt Habaraha goda vārdu, un viņam tagad vajadzēja pārliecinoši pierādīt, ka viņš šo vārdu nav lauzis.

Un viņam būs jādara viss, ko ši pierādīšana no viņa prasīs. Pat ja nāksies zaudēt dzīvību.

Pirms tam Lea bija brīnījusies, kā Habarahs var izprast vūkiju dzīvības parāda jēdzienu. Iespējams, ka nogriju un vūkiju kultūras bija līdzīgākas, nekā viņai bija licies.

Es jums ticu, Lea viņam teica, pieceldamās kājās un apsēzdamās otrā pilota sēdeklī.

Cūbeku viņai bija jāatstāj guļam turpat, kur viņš gulēja, līdz vūkijs būs gana atžirdzis, lai palīdzētu Leai pārvietot viņu kaut kur citur.

Kas tagad būs?

Habarahs pagriezās atpakaļ pret savu pulti.

Tagad mums jāpieņem lēmums, viņš sacīja. Mans nodoms bija aizvest jūs uz Nistao pilsētu, nogaidīt, līdz iestāsies pilnīga tumsa un tad stādīt jūs priekšā mana klana vecākajam. Bet nu tas vairs nav iespējams. Ieradies mūsu kungs no Impērijas un sasaucis visus klanu vecākos uz apspriedi.

Leai uz skausta uzmetās zosāda.

Vai jūsu kungs no Impērijas ir dižadmirālis? viņa piesardzīgi vaicāja.

Jā, Habarahs atbildēja. Tas ir viņa flagmaņkuģis, Himēra. Atceros to dienu, kad lords Darts Veiders pirmoreiz atveda viņu pie mums.

Nogrija ņaudošā balss kļuva domīga.

Lords Veiders mums sacīja, ka tagad visu uzmanību veltīs cīņai pret Impērijas ienaidniekiem. Ka mūsu kungs un pavēlnieks kopš šī brīža būs dižadmirālis.

Dziļi viņa krūtīs kaut kas savādi ieskanējās, šī skaņa gandrīz līdzinājās murrāšanai.

Daudzi tajā dienā bija noskumuši. Lords Veiders bija vienīgais ja neskaita Imperatoru, kam rūpēja nogriju labklājība. Viņš bija devis mums cerību un mērķi.

Lea pavīpsnāja. Tas mērķis bija izpildīt Imperatora kaprīzes, pēc viņa pavēles iet un mirt kā nāvinieku triecienvienībai. Bet kaut ko tādu viņa Habaraham nedrīkstēja sacīt. Vismaz tobrīd vēl ne.

Jā, Lea nočukstēja.

Pie viņas kājām sakustējās Čūbeka.

Viņš drīz būs pilnībā pamodies, Habarahs sacīja. Man negribētos apdullināt viņu vēlreiz. Vai varat viņu savaldīt?

Domāju, ka jā, teica Lea.

Viņi jau bija nolaidušies diezgan zemu un tuvojās augšējai atmosfērai. Ieturot šo kursu, viņi nonāktu tieši zem orbītā iegājušā zvaigžņu iznīcinātāja.

Ceru, ka viņiem neienāks prāta izdarīt mūsu kuģa pārbaudi ar sensoriem, Lea čukstus sacīja. Ja pārbaude uzrādīs trīs dzīvības, jums būs grūti viņiem to paskaidrot.

Kuģa statiskās elektrības slāpētājs neļaus viņiem to izdarīt, Habarahs apgalvoja. Tas darbojas ar pilnu jaudu.

Lea sadrūma.

Vai viņos tas neizraisīs aizdomas?

Nē. Es paskaidroju, ka tam par iemeslu ir tā pati kļūme, kas radīja traucējumus signāla pārraidē.

No Čūbekas puses bija dzirdama klusa rūkoņa, un Lea pavērās lejup. Vūkija acis raidīja uz viņu nespēclgu dusmu pilnu skatienu. Viņa apziņa atkal bija modra, bet locekļi vēl nespēja kustēties.

Mēs tikām vaļā no ārējās kontroles, Lea viņam sacīja. Mēs lidojam uz… uz kurieni mēs lidojam, Habarah?

Nogrijs dziļi ievilka elpu un izpūta to ar savādu svilpienu.

Mēs dosimies uz manām mājām, uz nelielu ciemu netālu no Tīrās Zemes. Es jūs tur paslēpšu līdz brīdim, kad mūsu kungs dižadmirālis būs prom.

Lea pārdomāja viņa teikto. Nelielā ciemā, kas atrodas tālu prom no nogriju dzīves centriem, diez vai varētu ieklīst kāds Impērijas pārstāvis, un tādā ziņā viņi tur varētu būt drošībā. Bet, ja šis ciems bija tāds pats, kā visi mazie ciemi, kur viņai bija gadījies būt, par viņas ierašanos jau stundu pēc nolaišanās zinās visi tā iedzīvotāji.

Vai varat paļauties uz pārējo cieminieku klusuciešanu?

Neraizējieties, sacīja Habarahs. Es gādāšu par jūsu drošību.

Bet viņš saminstinājās, pirms to pateica… un, kad viņi ielidoja atmosfērā, Lea ar bažām aptvēra, ka Habarahs tā īsti uz viņas jautājumu nebija atbildējis.

Klana vecākais paklanījās vēl pēdējo reizi un atkāpās pie pārējiem, kas, vienā rindā sastājušies, gaidīja savu kārtu, lai parādītu godu valdniekam. Trouns, sēdēdams mirdzošajā Honogras sanāksmju zāles Augstajā sēdekli, svinīgi pamāja ar galvu promejošajam klana vadonim un deva zīmi nākamajam. Cits klana vecākais panācās uz priekšu, kustēdamies tajā īpašajā dejas solī, kas, šķiet, attēloja cieņas izpausmi, un dižadmirāļa priekšā nolieca galvu turpat vai līdz zemei.

Stāvēdams divu metru attālumā no Trouna labajiem sāniem un nedaudz viņam aiz muguras, Pelleons nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru, apspieda žāvas un prātoja, kad šis rituāls reiz beigsies. Viņš bija domājis, ka viņi ieradušies Honogrā, lai mēģinātu noorganizēt triecienvienības, bet pagaidām no visiem nogrijiem viņi bija redzējuši vienīgi goda sardzi un šo nelielo, bet ārkārtīgi garlaicīgo klanu vecāko bariņu. Trounam acīmredzot bija savi iemesli nesteidzīgi izbaudīt šo rituālu, bet Pelleons vēlējās, kaut tas ātrāk beigtos. Impērija joprojām nebija atkarojusi sev galaktiku, un sēdēšana šeit, klausoties, kā pelēkādainu citplanētiešu pulciņš monotoni skandina par savu uzticību, šķita muļķīga laika šķiešana.

Pelleons juta gaisa strāvu pieskārāmies viņa skaustam.

Kaptein? kāds klusi sacīja viņam pie auss.

Tas laikam ir leitnants Čels, Pelleons nodomāja,

pazinis balsi.

Piedodiet, ser, bet dižadmirālis Trouns lūdza, lai viņam nekavējoties ziņo, ja notiek kaut kas neparasts.

Pelleons viegli pamāja, priecādamies par šo traucējumu.

Kas tad ir noticis?

Neliekas, ka tas būtu bīstami, ser, vai pat pārāk svarīgi, teica Cels. Nogriju triecienvienības kuģis, lidojot šurp, laikus nedeva pazīšanās zīmi.

Droši vien kāda ar iekārtām saistīta ķibele, sacīja Pelleons.

Tā teica arī pilots, Cels stāstīja. Savādi ir tas, ka viņš atteicās nosēsties Nistao nolaišanās laukumā. Pilotam, kam gadījusies kāda problēma ar iekārtām, gan vajadzētu vēlēties, lai viņa kuģi nekavējoties apskata.

Slikts raidītājs jau nav nekāda kritiskā problēma, norūca Pelleons.

Bet Čela aizdomas nebija bez pamata. Nistao bija vienīgā vieta Honogrā, kur darbojās kvalificēta kosmosa kuģu remontdarbnīca.

Vai pilota identitāte mums ir zināma?

Jā, ser. Viņa vārds ir Habarahs, viņš ir no Kimbaru klana. Es sameklēju visus mūsu rīcībā esošos datus par viņu, leitnants piebilda, sniegdams Pelleonam datorbloknotu.

Pelleons to zagšus paņēma, prātodams, ko lai dara tālāk.Trouns patiešām bija devis rīkojumu, lai viņam ziņo par jebkurām neparastām aktivitātēm jebkurā sistēmas posmā. Bet pārtraukt ceremoniju triviālas iekārtas kļūmes dēļ tā nelikās pieņemami.

Trouns, kā parasti, bija vienu soli viņam priekšā. Pacēlis roku, viņš pārtrauca nogriju klana vecākā uzstāšanos un pievērsa kvēlojošās, sarkanās acis Pelleonam.

Jums ir kaut kas ziņojams, kaptein?

Tikai kāda neliela anomālija, ser. Pelleons teica, saņemdams drosmi un nostādamies dižadmirālim blakus. Šurp lidojošs triecienvienības kuģis kavējās ar pazīšanās zīmes pārraidīšanu un tad atteicās nosēsties Nistao nolaišanās laukumā. Iespējams, ka gadījies kāds traucējums iekārtu darbā.

Tā var būt, piekrita Trouns. Vai kuģis tika pārbaudīts, lai pārliecinātos, ka vainīga patiešām bijusi iekārtas kļūme?

Ah…

Pelleons ieskatījās datorbloknotā.

Pārbaude bijusi nepārliecinoša, viņš sacīja dižadmirālim. Kuģa statiskās elektrības slāpētājs bijis tik spēcīgs, ka bloķējis…

Ienākošam kuģim darbojies statiskās elektrības slāpētājs? Trouns Pelleonu pārtrauca, uzmezdams viņam asu skatienu.

Jā, ser.

Ne vārda nesacīdams, Trouns pastiepa roku. Pelleons iedeva viņam datorbloknotu, un dižadmirālis kādu bridi drūmi raudzījās tajā, ātri pārlaizdams acis informācijai.

Habarahs no Kimbaru klana, viņš pie sevis nočukstēja. Interesanti.

Trouns atkal paskatījās uz Pelleonu.

Uz kurieni tas kuģis aizlidoja?

Pelleons, savukārt, paskatījās uz Čelu.

Saskaņā ar pēdējo ziņojumu, tas devies uz dienvidiem, teica leitnants. Var gadīties, ka mūsu vilcējstari to vēl var panākt, ser.

Pelleons pagriezās atpakaļ pret Trounu.

Vai mēģināsim to apturēt, admirāl?

Trouns raudzījās lejup uz datorbloknotu, un viņa seja bi ja no koncentrēšanās saspringta.

Nē, viņš beidzot sacīja. Ļaujiet tam nolaisties, bet izsekojiet to. Un dodiet rīkojumu Himēras tehniķu komandai, lai viņi mūs sagaida šī kuģa galamērķī.

Dižadmirāļa acis pārslīdēja nogriju klanu vecāko rindai un apstājās pie viena no viņiem.

Klana vecākais Irheim no Kimbaru klana, panāc uz priekšu.

Nogri js darīja, kā vēlēts.

Kāda ir tava vēlēšanās, mans kungs? viņš noņaudēja.

Viens no taviem ļaudīm ir atgriezies mājās, teica Trouns. Mēs dodamies uz viņa ciemu viņu apsveikt.

Irheims palocījās.

Lai notiek pēc mana kunga prāta.

Trouns piecēlās.

Lieciet, lai sagatavo pavadoņkuģi, kaptein, viņš sacīja Pelleonam. Mēs izlidosim tūlīt pat.

Jā, ser, atsaucās Pelleons, ar galvas mājienu nododams šo pavēli tālāk leitnantam Celain. Vai nebūtu vienkāršāk, ser, likt, lai kuģi un pilotu atgādā šeit, pie mums?

Iespējams, ka tas būtu vienkāršāk, atzina Trouns, bet ne tik izskaidrojoši. Jums pilota vārds acīmredzot neko neizteica, bet Habarahs no Kimbaru klana reiz bija divdesmit otrās triecienvienības loceklis. Vai tas jums izraisa kādas atmiņas?

Pelleons juta, ka viņam sažņaudzas vēders.

Tā bija komanda, kas devās uz Kašiku pēc Leas Orgenas Solo.

Un no šīs komandas dzīvajos joprojām palicis tikai Habarahs, pamāja Trouns. Domāju, ka būtu lietderīgi dzirdēt no viņa paša sīkākas ziņas par šo neveiksmi cietušo misiju. Un noskaidrot, kāpēc viņa mājupceļš bijis tik ilgs.

Trouna acis iekvēlojās.

Un noskaidrot, viņš klusi piemetināja, kāpēc viņš tik ļoti cenšas no mums izvairīties.

10. nodaļa

Ap to laiku, kad Habarahs nosēdināja kuģi savā ciemā, cieši kopā sabūvētu māju pudurī, bija jau pilnīgi satumsis. Māju logi bija spoži apgaismoti.

Vai šeit bieži nolaižas kuģi? Lea vaicāja, kad Habarahs vadīja kuģi uz krēslā grimstošas būves pusi tā stāvēja savrup netālu no ciema centra.

Nolaišanās uguņu gaismā kļuva redzams, ka šis veidojums ir liela, cilindram līdzīga ēka ar konusveidīgu jumtu. To apjoza siena, būvēta no masīviem koka pīlāriem, kas mijās ar gaišākiem, vizmojošiem baļķiem. Tieši zem dzegas Lea ievēroja pamirdzam metāla joslu, kas stiepās visapkārt ēkai.

Tā nav ikdienišķa parādība, Habarahs sacīja, izslēgdams atgrūdējpacēlājus un apturēdams visas kuģa sistēmas. Bet tas nav arī nekas nedzirdēts.

Citiem vārdiem sakot, bija iespējams, ka šis notikums piesaistīs diezgan lielu uzmanību. Čūbeka, kas bija pietiekami atžirdzis, lai ar Leas palīdzību apsēstos vienā no pilota kabīnes sēdekļiem, acīmredzot domāja to pašu.

Visi ciema iedzīvotāji ir tuvi Kimbaru klana radinieki, Habarahs teica, atbildēdams uz vūkija mazliet šļupstoši uzdoto jautājumu. Manis doto aizsargāšanas solījumu viņi pieņems kā savējo. Nāciet.

Lea atsprādzēja drošības siksnas un piecēlās. To darot, viņa apspieda vēlēšanos pavīpsnāt. Bet nu viņi bija šeit, un viņai atlika vienīgi cerēt, ka Habaraha pašpaļāvība ir kaut kas vairāk, nekā tikai nepamatots jaunības ideālisms.

Viņa palīdzēja Čūbekam atsprādzēt siksnas, un viņi abi kopā sekoja nogrijam uz galveno lūku, pa ceļam paņemdami līdzi arī Trīpio, kas bija sēdējis Leas kajītē.

Man jāiet pirmajam, sacīja Habarahs, kad viņi bija sasnieguši izeju. Saskaņā ar tradīciju, pēc ierašanās man pie Kimbaru klana dukha jāpieiet vienam. Pēc likuma man jāziņo savas ģimenes galvam par ciemiņiem, kas nepieder pie mūsu klana.

Es saprotu, Lea teica, apspiezdama jaunu nemiera vilni.

Viņai nepatika, ka Habaraham būs sarunas ar nogrijiem bez viņas klātbūtnes. Bet Leai kārtējo reizi bija jāatzīst, ka nav viņas varā kaut ko mainīt.

Mēs pagaidīsim šeit, kamēr jūs atnāksiet mums pakaļ.

Es ātri atgriezīšos, Habarahs apsolīja.

Viņš ar plaukstu divreiz pieskārās durvju atvērējam, panelis aizslīdēja sāņus, Habarahs izgāja, un panelis atkal aizslīdēja ciet.

Čūbeka klusi norūca kaut ko nesaprotamu.

Viņš driz būs atpakaļ, Lea viņu mierināja, prātodama, kas vūkijam dara raizes.

Esmu pārliecināts, ka viņš saka patiesību, Trīpio iztapīgi piebilda. Tamlīdzīgas parašas un rituāli ir ļoti izplatīti starp sabiedriskās attīstības ziņā primitīvākajām pirmskosmoslidojumu kultūrām.

Tikai šī nav pirmskosmoslidojumu kultūra, Lea aizrādīja.

Cieši raugoties uz aizvērto izejas lūku, viņas roka nemierīgi rotaļājās ar gaismas zobena rokturi. Habarahs būtu vismaz varējis atstāt durvis vaļā, lai palicēji redzētu viņu atgriežamies.

Ja nu vienīgi nogrijs nevēlējās, lai viņi redzētu, kā viņš atgriežas.

Tas ir acīm redzami, Jūsu Augstība, Trīpio piekrita, un viņa balsī ieskanējās profesionāls tonis. Es tomēr esmu pārliecināts, ka viņu statuss šajā ziņā..; Klau!

Robots aprāvās, jo Čūbeka piepeši pastūma viņu malā un smagiem soļiem atgriezās kuģa centrā.

Uz kurieni tu ej? Lea sauca vūkijam nopakaļ.

Viņa vienīgā atbilde bija kāda piezīme par Impērijai piederīgajiem, ko viņa lāgā neuztvēra.

Čūbij, nāc atpakaļ, Lea asi pavēlēja. Habarahs kuru katru brīdi atgriezīsies.

Šoreiz vūkijs vispār neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt.

Lieliski, Lea nomurmināja, pūlēdamās izdomāt, ko lai dara.

Ja Habarahs atgriezīsies un redzēs, ka Čūbeka ir prom… bet, ja viņš atgriezīsies un redzēs, ka viņi ubi ir prom…

Kā jau es teicu, runāja tālāk Trīpio, acīmredzot nolēmis, ka būs labāk, ja viņš ignorēs rupjā vūkija uzvedību. visas ziņas, ko līdz šim esmu ievācis par šo kultūru, liecina, ka viņi vēl nesen bijuši kosmosa lidojumiem nepiederīga tauta. Habaraha atsaukšanās uz šo dukhu kas laikam gan ir sava veida klana centrs, pati ģimeniskā un klana struktūra, turklāt vēl visa šī aizraušanās ar jūsu iegūto karalisko stāvokli…

Alderānas augstajam galmam arī bija karaliskā hierarhija, Lea viņu spēji pārtrauca, lūkodamās atpakaļ tukšajā gaiteni.

Nē, viņa nolēma, būs labāk, ja viņi abi ar Trīpio paliks šeit un sagaidīs Habarahu.

Vairākums pārējo galaktikas tautu neuzskata mūs par sabiedriski primitīviem.

Nē, protams, ka ne, Trīpio nedaudz apmulsis sacīja. Es nemaz negribēju kaut ko tādu apgalvot.

Es zinu, Lea viņu nomierināja, pati juzdamās mazliet apjukusi, ka bija tā uzbrukusi Trīpio.

Viņa taču saprata, ko viņš patiesībā bija domājis.

Lai būtu, kā būdams, kur viņš ir?

Tas bija retorisks jautājums, bet, tiklīdz Lea to izteica, lūkas vāks pēkšņi atkal atvērās.

Nāciet, sacīja Habarahs.

Viņa tumšās acis uzmeta ašu skatienu Leai un Trīpio…

Kur ir vūkijs?

Viņš iegāja atpakaļ kuģī, Lea viņam teica Nezinu, kāpēc. Vai vēlaties, lai eju un viņu samek lēju?

Habarahs izdvesa kādu skaņu kaut ko vidēju starp šņācienu un murrāšanu.

Nav laika, viņš sacīja. Muitiukh gaida. Nāciet.

Pagriezies, Habarahs sāka kāpt lejā no platformas

Vai tev ir kāds priekšstats, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai tu sāktu saprast viņu valodu? Lea jautāja Trīpio, kad viņi sekoja nogrijam.

To es patiešām nevaru pateikt. Jūsu Augstība, robots atbildēja.

Habarahs veda viņus pāri netīram iekšpagalmam, garām lielajai koka ēkai, ko viņi bija redzējuši nolaizdamies tas laikam ir klana dukhs, nosprieda Lea. Šķita, ka viņu mērķis ir viena no nelielajām ēkām, kas atradās aiz tās.

Pilnīgi jaunas valodas apgūšana patiešām nebūs viegla, Trīpio runāja tālāk. Tomēr, ja tā būs līdzīga vienam no sešiem miljoniem sazināšanās veidu, kas man ir pazīstami…

Es saprotu, Lea viņu pārtrauca.

Tagad viņi bija gandrīz pienākuši pie apgaismotās ēkas. Viņiem tuvojoties, divi maza auguma nogriji, kas bija stāvējuši ēnā, atvēra viņu priekšā divviru durvis. Dziļi ievilkusi elpu, Lea sekoja Habaraham ēkā.

Spožā gaisma, kas spīdēja caur logiem, bija likusi viņai domāt, ka iekštelpas būs nemājīgas pārliekā apgaismojuma dēļ. Leai par pārsteigumu, telpā, kurā

viņi iegāja, bija tumšāks nekā ārā. Paskatījusies sāņus, viņa saprata, kāpēc tas tā: spoži apgaismotie Jogi" patiesībā bija gaismas uztvērējpaneļi. pavērsti ar darbojošos pusi uz āru. Ja neskaita nelielo starojumu no paneļiem, ēkas iekšpusi apgaismoja vienīgi paris petrolejas lampas. Leai galvā atbalsojās vērtējums, kādu šai sabiedrībai bija devis Tripio viņš acīmredzot zināja, ko runāja.

Telpas vidū, rindā sastājušies, viņā klusēdami noraudzījās pieci nogriji.

Lea ar grūtībām norija siekalas, kaut kā nojauzdama, ka viņiem jārunā pirmajiem. Habarahs piegāja pie nogriju, kas stāvēja rindas vidū, un nometās ceļos, piespiezdams galvu pie grīdas un izstiepdams rokas uz sāniem. Lea atcerējās, ka ar tādu pašu žestu* viņš bija Kašikas ieslodzījuma kamerā apliecinājis cieņu viņai.

Ilyr'ush mir lakli svorH'lae, Habarahs teica. Mir'lae karah siv Mal'aij'ush vir'ae Vader'ush.

Vai vari to saprast? Lea pačukstēja Trīpio.

Līdz zināmai pakāpei, robots atbildēja. Šķiet, ka tas ir senas tirdzniecības valodas dialekts…

Sha'vah! rindas centrā stāvošais nogrijs izspļāva.

Trīpio sarāvās.

Viņa sacīja „klusu", viņš gluži nevajadzīgi pārtulkoja.

Es sapratu būtību, Lea sacīja, izsliedamās un vērsdamās pret citplanētiešiem ar visu savu karaliskā Alderānas galma audzināšanā iegūto pašcieņu.

Pietāte pret vietējām tradīcijām un autoritātēm bija laba lieta, bet nedrīkstēja aizmirst, ka viņa ir lorda Darta Veidera meita, un tik nepieklājīgu izturēšanos šāda persona nedrīkstēja paciest.

Vai tā jūs runājat ar Malarišasu? viņa noprasīja

Seši nogriji pagrieza galvas, lai paskatītos uz viņu. Vērsdamās pie viņiem ar Spēku, Lea pūlējās nolasīt domas, kas slēpās aiz šiem skatieniem, bet, kā vienmēr, tieši šo citplanētiešu prāts bija viņai pilnīgi aizslēgts. Viņai būs jāspēlē, tā teikt, pēc dzirdes.

Es uzdevu jautājumu, Lea klusumā sacīja. Vidū stāvošais nogrijs paspēra soli uz priekšu, un,

viņam sakustoties, Lea pirmoreiz ievēroja krūšu augšdaļā zem citplanētieša vaļīgās tunikas divus nelielus, stingrus apaļumus. Sieviete?

Maitrakh? viņa pačukstēja Trīpio, atcerēdamās Habaraha iepriekš lietoto vārdu.

Sieviete, kas ir vietējās ģimenes vai apakšklana veidojuma vadone, robots pārtulkoja nervozā un gandrīz par daudz klusinātā balsī.

Trīpio nevarēja ciest, ka viņam uzkliedz.

Pateicos, teica Lea, skatīdamās uz nogriju. Jūs esat šīs ģimenes muitrakh?

Es tā esmu, nogrija atbildēja pamatvalodā. Viņa runāja ar stipru akcentu, tomēr viņas sacīto varēja saprast.

Kā jūs varat pierādīt savu apgalvojumu, ka esat Mal 'ary 'ush?

Lea klusēdama pastiepa roku. Mūitrakh vilcinājās, tad pienāca pie viņas un roku piesardzīgi apostīja.

Vai nav tā, kā es teicu? jautāja Habarahs.

Ciet klusu, trešais dēls, maitrakh teica, paceldama galvu un ieskatīdamās Leai acīs. Es jūs sveicinu, lēdij Veidera. Bet es jūs neapsveicu ar ierašanos.

Lea mierīgi izturēja viņas skatienu. Viņa joprojām no citplanētiešu apziņas neko neuztvēra, bet domu pārraide ļāva viņai secināt, ka Čūbeka ir izgājis no kuģa un tuvojas šai ēkai. Tuvojas diezgan steidzīgi, un ap viņu ir satraukuma aura. Lea cerēja, ka viņš rupji neiedrāzīsies iekšā un nesagraus tās nelielās civilizācijas paliekas, kas te vēl bija sastopamas.

Vai drīkstu jums vaicāt, kāpēc ne? viņa jautāja.

Vai jūs kalpojāt Imperatoram? otra sieviete atbildēja ar pretjautājumu. Vai tagad jūs kalpojat mūsu valdniekam dižadmirālim?

Uz abiem jautājumiem atbildu nē, sacīja Lea.

Tad jūs nesat mums indi un nesaskaņas, maitrakh drūmi teica. Nesaskaņas starp to, kas bija un kas ir tagad.

Viņa papurināja galvu.

Mums šeit, uz Honogras. vēl vairāk nesaskaņu nevajag, lēdij Veidera.

Tikko viņa bija izteikusi šos vārdus, kad durvis Leai aiz muguras atvērās un telpā lieliem soļiem ienāca Čūbeka.

Ieraudzījusi vūkiju, maitrakh satrūkās, un viens no nogrijiem nomurmināja kaut ko baiļpilnu. Bet, kad Čūbeka bija norūcis savu brīdinājumu, visi sastinga.

Vai esi pārliecināts, ka tie ir Impērijas karavīri? Lea jautāja, un viņas sirdi it kā sažņaudza kāda auksta plauksta.

Nē, viņa mēmi lūdzās. Ne tagad. Ne tūlīt.

Vūkijs norūca acīm redzamo: ka no orbītas, virzienā no Nistao pilsētas, tuvojas divi Lambda klases kuģi un ka diez vai ar tiem varētu lidot kāds cits.

Habarahs nostājās līdzās maitrakh un kaut ko satraukti sacīja savā valodā.

Viņš teica, ka esot zvērējis mūs aizsargāt, Trīpio pārtulkoja. Viņš lūdz cienīt šo viņa doto solījumu.

Lea labu brīdi domāja, ka maitrakh atteiksies to darīt. Tad viņa ar nopūtu nedaudz nolieca galvu.

Nāciet ar mani, Habarahs sacīja Leai, steigdamies garām viņai un Čūbekam uz durvīm. Maitrakh ir piekritusi paslēpt jūs no mūsu valdnieka dižadmirāļa. Vismaz pagaidām.

Uz kurieni mēs ejam? Lea vaicāja, kad viņi sekoja Habaraham ārā naktī.

Jūsu robotu un analizēšanas ierīces es paslēpšu starp darba robotiem, ko pa nakti glabā nojumē, nogrijs paskaidroja, norādīdams uz ēku bez logiem kādus piecdesmit metrus tālāk. Ar jums un vūkiju būs sarežģītāk. Ja Impērijas pārstāvjiem būs līdzi sensori, tie reģistrēs jūsu dzīvības zīmes kā atšķirīgas no nogriju dzīvības zīmēm.

Es zinu, teica Lea, ar skatienu meklēdama debesīs transportkuģu skrejošās ugunis un pūlēdamās atcerēties visu, ko zināja par dzīvības formu identificēšanas algoritmiem.

Sirdsdarbība bija viens no rādītājiem, tāpat arī apkārtesošā atmosfēra, elpošanas blakusprodukti un molekulu ķēdes polarizācijas efekti. Bet galvenais ilgstošas darbības rādītājs bija…

Mums nepieciešams siltuma avots, viņa sacīja Habaraham. Tik liels, cik vien iespējams.

Ceptuve, nogrijs teica, norādīdams uz vēl vienu ēku bez logiem, kas atradās turpat netālu.

Ēkas aizmugurē no zema, plata skursteņa vēlās dūmu mutuļi, apkārtējo ēku gaismas atblāzmā varēja redzēt, kā tie vijas augšup.

Šķiet, ka tā ir mūsu vislabākā iespēja, piekrita Lea. Habarah. jūs paslēpiet Trīpio. Čūbij, tu nāc kopā ar mani.

Nogriji viņus sagaidīja, kad viņi kāpa ārā no kuģa: trīs sievietes stāvēja cieši cita citai blakus, divi bērni bi ja nolikti goda sardzē pie klana duklvi ēkas durvīm. Trouns paskatījās uz sagaidītājām, pārlaida ašu, vērtējošu skatienu apkārtnei un tad pagriezās pret Pelleonu.

Pagaidiet šeit, kamēr ieradīsies tehniķu komanda, kaptein, viņš Pelleonam klusi pavēlēja. Lieciet, lai viņi sāk pārbaudīt nogrija kuģa sazināšanās un prettraucējumu ierīces. Tad nāciet pie manis uz šo ēku.

Jā, ser.

Trouns pagriezās pret Irheimu.

Klana vecākais, viņš uzrunāja nogriju un ar žestu aicināja pienākt tuvāk.

Klana vecākais palocījās un nāca pie viņiem. Trouns pameta skatienu uz Ruhu, kas bija nostājies dižadmirālim blakus vietā, ko iepriekš bija ieņēmis Irheims. Abi nogriji sekoja Trounam. Tika noturēts parastais apsveikšanas rituāls, un tad, nogriju sievietēm e jot pa priekšu, viņi iegāja ēkā.

Transportkuģis no Himēras ieradās tikai pāris minūtes vēlāk. Pelleons deva īsu rīkojumu tehniķu komandai, kas tūlīt pat sāka darboties. Tad viņš šķērsoja pagalmu un arī iegāja dukha ēkā.

Pelleons bija gaidījis, ka maitrakh būs izdevies sasaukt kopā dažus no saviem ļaudīm, lai tie apsveiktu savu dižo kungu un pavēlnieku, kam labpaticies negaidīti ierasties tik vēlā stundā. Viņam par pārsteigumu izrādījās, ka večiņa saaicinājusi vai pusi ciema iedzīvotāju. Pieaugušie un bērni bija sastājušies divās rindās gar dukha sienām no milzīgās ģenealoģijas kartes līdz divviru durvīm un atpakaļ līdz meditācijas kabīnei, kas atradās iepretim kartei. Trouns bija apsēdināts klana Augstajā sēdeklī, un Irheims atkal stāvēja viņam pie sāniem. Trīs sievietes, kas bija sagaidījušas kuģi, kopā ar vairākiem citiem klana vecajiem stāvēja ar seju pret viņiem kādu soli tālāk. Starp sievietēm bija nostājies arī kāds jauns nogriju vīrietis, viņa tēraudpelēkā āda izcēlās uz sieviešu vecākās, tumšāk pelēkās ādas fona.

Pelleons acīmredzot nebija nokavējis neko svarīgu, kā vien to muļķīgi teatrālo rituālu, bez kura nogriji nekādi nevarēja iztikt. Kamēr viņš gāja gar klusējošo citplanētiešu rindām, lai nostātos Trounam pie otriem sāniem, jaunais vīrietis panācās uz priekšu un nometās ceļos Augstā sēdekļa priekšā.

Es sveicu jūs, mans kungs, viņš svinīgi noņaudēja, izplezdams rokas. Jūs ar savu klātbūtni pagodināt manu ģimeni un Kimbaru klanu.

Jūs varat piecelties, Trouns viņam sacīja. Jūs esat Habarahs no Kimbaru klana?

Tas es esmu, mans kungs.

Jūs kādreiz bijāt Impērijas nogriju triecienvienības loceklis, teica Trouns. Tā bija vienība, kas gāja bojā uz planētas, ko sauc par Kašiku. Pastāstiet man, kas tur notika.

Iespējams, ka Habarahs sarāvās. Pelleons to nevarēja droši apgalvot.

Es iesniedzu ziņojumu, mans kungs tiklīdz biju atgriezies no tās pasaules.

Jā, es izlasīju to ziņojumu, Trouns viņam vēsi teica. Izlasīju to ļoti uzmanīgi un ievēroju, ka daudzi jautājumi paliek neatbildēti. Piemēram, kā un kāpēc jūs palikāt dzīvs, kad visi pārējie triecienvienības locekļi tika nogalināti. Un kā tas nāk, ka jums izdevās aizbēgt, kaut visa planēta zināja par jūsu klātbūtni. Un kāpēc jūs pēc šīs neveiksmes nekavējoties neatgriezāties vai nu Honogrā, vai kādā citā no mūsu bāzēm.

Šoreiz Pelleons pavisam skaidri redzēja, ka Habarahs saraujas. Varbūt tā bija reakcija uz vārdu „neveiksme".

Pirmā uzbrukuma laikā vūkiji mani pameta guļam bez samaņas, Habarahs sacīja. Atjēdzos viens pats un gāju atpakaļ uz kuģi. Tur nokļuvis, no oficiālajiem ziņu avotiem uzzināju, kas noticis ar pārējiem vienības locekļiem. Domāju, ka vūkiji gluži vienkārši nebija gatavi mana kuģa ātrumam un izturībai, tāpēc man izdevās aizbēgt. Kas attiecas uz manu rīcību pēc tam, mans kungs…

Viņš saminstinājās.

Es pārraidīju ziņojumu, un tad uz kādu laiku nozudu, lai pabūtu vienatnē.

Kāpēc?

Lai domātu, mans kungs, un meditētu.

Vai Honogra nebūtu bijusi piemērotāka vieta tamlīdzīgai meditāci jai? Trouns jautāja.

Man bija daudz kas jāpārdomā, mans kungs.

Trouns mirkli viņā domīgi noraudzījās.

Kad no jums tika lūgts pazīšanās signāls, jūs nesteidzāties atsaukties, dižadmirālis sacīja. Un tad jūs atteicāties nolaisties Nistao lidostā.

Es neatteicos, mans kungs. Man netika dota pavēle tur nolaisties.

Ņemu vērā šo paskaidrojumu, Trouns sausi teica. Pastāstiet man, kāpēc labāk gribējāt lidot šurp.

Es vēlējos runāt ar savu maitrakh. Apspriest ar viņu manas meditācijas un izlūgties piedošanu par manu… neveiksmi.

Un vai esat to izdarījuši? Trouns jautāja, pagriezdamies ar seju pret maitrakh.

Mēs esam sākuši, viņa sacīja atbaidoši kroplīgā pamatvalodā. Mēs neesam beiguši.

Telpas galā atvērās dukha durvis un ienāca viens no tehniķu komandas locekļiem.

Jums ir kas ziņojams, jaunākais leitnant? Trouns viņam uzsauca.

Jā, admirāl. ienācējs atbildēja, šķērsodams telpu un mezdams piesardzīgu loku ap nogriju vecajiem.

Mēs esam pabeiguši pirmās saziņas un traucējumu pretdarbības sistēmas pārbaudes, ser, kā bija pavēlēts.

Trouns paskatījās uz Habarahu.

Un ?

Domājam, ka esam atraduši kļūmi, ser. Šķiet, ka galvenā raidītāja indukcijas spole ir pārlādēta un sabojājusi vairākas apkārtējās strāvas ķēdes. Kompensācijas dators atjaunojis raidītāju, bet pārraide notikusi pārāk tuvu vienai no statiskās elektrības apslāpēšanas līnijām, lai to varētu uztvert.

Interesantas sagadīšanās, sacīja Trouns, joprojām nenolaizdams kvēlojošās acis no Habaraha. Kā jūs domājat, vai tā ir dabiska vai arī mākslīgi radīta kļūme?

Maitrakh sakustējās, it kā gribētu kaut ko teikt. Trouns paskatījās uz viņu, un viņa norima.

Nav iespējams to noteikt, ser, tehniķis sacīja, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus.

Viņš acīmredzot bija sapratis, ka ar neapdomīgiem izteicieniem var apvainot apkārtstāvošos nogrijus.

Ja kāds gribētu sistēmu tīši sabojāt, viņam tas izdotos. Man tomēr jāteic, ser, ka mehāniķi nav augstās domās par kompensācijas datoriem. Tiem nav ne vainas patiešām nopietnos gadījumos, kad nepieredzējis pilots var iekulties lielās nepatikšanās, bet, labojot sīkas kļūmes, tie allaž pamanās sabojāt kaut ko citu.

Pateicos.

Ja Trouns ari jutās aizkaitināts, ka nav izdevies pieķert Habarahu melos, no viņa sejas to nevarēja nojaust.

Jūsu komanda aizvedīs kuģi atpakaļ uz Nistao, lai tur to salabotu.

Jā, ser.

Tehniķis salutēja un aizgāja.

Trouna skatiens atkal pievērsās Habaraham.

Tā kā jūsu vienība ir iznīcināta, jūs, protams, tiksiet nosūtīts uz citu karaspēka daļu, viņš teica. Kad jūsu kuģi salabos, jūs ar to aizlidosiet uz Valraras bāzi Glitas sektorā un ziņosiet par savu ierašanos.

Jā, mans kungs, sacīja Habarahs.

Trouns piecēlās.

Jums ir ar ko lepoties, viņš teica, viegli palocīdams galvu pret maitrakh. Visa Honogra ilgi atcerēsies jūsu ģimenes pakalpojumus Kimbaru klanam un Impērijai.

Tāpat kā to, kā jūs vadāt un aizsargājat nogriju tautu, maitrakh atbildēja.

Trouns nokāpa no sēdekļa un ar Ruhu pie vieniem un Irheimu pie otriem sāniem devās uz divviru durvīm. Pelleons viņiem sekoja, un pēc minūtes viņi jau atkal bija ārā dzestrajā nakts gaisā. Kuģis stāvēja izlidošanas gatavībā, un Trouns iekāpa tajā, iztiekot bez atvadu vārdiem un rituāliem. Kad viņi cēlās gaisā, Pelleons caur skatulūku uz īsu mirkli redzēja nogrijus, kas nāca ārā no duklm, lai noskatītos savu vadoņu aizlidošanā.

Tā, tas nudien bija patīkami, viņš pie sevis nomurmināja.

Trouns paraudzījās uz viņu.

Jūs domājat velti izšķiests laiks, kaptein? dižadmirālis laipni vaicāja.

Pelleons pašķielēja uz Irheimu, kas sēdēja tuvāk kuģa priekšgalam. Šķita, ka klana vecākais viņos neklausās, tomēr labāk bija izteikties taktiski.

No diplomātijas viedokļa raugoties, ser, esmu pārliecināts bija derīgi parādīt, ka jums rūp visa Honogra, vistālākos ciemus ieskaitot, viņš sacīja Trounam. Tā kā triecienkuģim patiešām bija gadījusies kļūme, domāju, ka nekas cits ar šo braucienu iegūts netika.

Trouns pagriezās un skatījās ārā pa sānu skatulūku.

Es par to neesmu tik pārliecināts, kaptein, viņš teica. Tur, tajā ciemā, kaut kas nav īsti kārtībā. Ruh, kādas ir tavas domas par mūsu jauno trieciennieku Habarahu?

Viņš bija tramīgs, miesassargs viņam klusi atbildēja. Tik daudz man pastāstīja viņa rokas un seja.

Irheims savā krēslā pagriezās pret viņiem.

Dabiski, ka tikšanās ar mūsu valdnieku ir satraucoša, viņš teica.

Jo īpaši, ja nesen piedzīvota neveiksme, vai ne? sacīja Ruhs.

Irheims pussēdus piecēlās no sava sēdekļa, un pāris sekundes gaisā starp abiem nogrijiem virmoja spriedze. Pelleons juta, ka ieslīgst dziļāk sēdekļa polsterējumā viņam bija gluži svaigas atmiņas par nogriju klanu savstarpējo sāncensību…

Šī misija radījusi vairākas neveiksmes, Trouns saspringtajā klusumā mierīgi teica. Un tajās diez vai vainojams tikai Kimbaru klans vien.

Irheims gausi apsēdās savā vietā.

Habarahs vēl aizvien ir jauns, viņš sacīja.

Tāds viņš patiešām ir, piekrita Trouns. Un es pieņemu, ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņš tik neprasmīgi melo. Ruh, varbūt klana vecākajam Irheimam patiktos vērot skatu, kas paveras no kuģa priekšējā nodalījuma. Lūdzu, pavadi viņu turp.

Jā, mans kungs.

Ruhs piecēlās.

Klana vecākais Irheim? viņš teica, ar žestu norādīdams uz durvīm kuģa priekšgalā.

Otrs nogrijs kādu bridi nekustējās. Tad viņš ar acīm redzamu nevēlēšanos piecēlās.

Mans kungs, viņš stīvi sacīja un devās prom pa eju.

Trouns nogaidīja, līdz durvis aiz abiem citplanētiešiem bija aizvērušās, un tikai tad atkal uzrunāja Pelleonu.

Habarahs kaut ko slēpj, kaptein, dižadmirālis teica, un acīs viņam dega auksta uguns. Es par to esmu pārliecināts.

Jā, ser, sacīja Pelleons, brīnīdamies, kā dižadmirālis nonācis pie tāda secinājuma.

Parastā pārbaude ar sensoriem, ko viņi nupat bija izdarījuši, noteikti neko tādu neuzrādīja.

Vai dot rīkojumu turpināt ciema novērošanu ar sensoriem?

Tā es to nebiju domājis, papurināja galvu Trouns. Viņš nebūs vedis līdzi uz Honogru kaut ko lādu, kas ļautu mums viņu apsūdzēt šajos ciemos, kur visi dzīvo cieši kopā, kaut ko uz ilgu laiku noslēpt nav iespējams. Nē, tas ir kaut kas, ko viņš mums noslēpis par to iztrūkstošo mēnesi. Proti, par to laiku, ko viņš, pēc paša apgalvojuma, pavadījis, vienatnē meditējot.

Mēs varētu kaut ko noskaidrot, izpētot viņa kuģi, Pelleons ierosināja.

Piekrītu, Trouns pamāja. Lieciet, lai izmeklēšanas komanda to apskata, pirms pie darba ķeras tehniķi. Lai izpēta katru tā kubikmilimetru, gan iekšpusi, gan ārpusi. Un dodiet rīkojumu novērošanas daļai lai kāds sāk izsekot Habarahu.

Ak… jā, ser, Pelleons atbildēja. Kādu no mūsu ļaudīm vai nogriju?

Trouns sarauca uzacis.

Jūs gribējāt sacīt, ka tādā gadījumā novērošana būs vai nu muļķīgi uzkrītoša, vai politiski ieinteresēta? viņš sausi jautāja. Jā, jums, protams, ir taisnība. Izvēlēsimies trešo iespēju: vai uz Himēras ir spiegošanas roboti?

Nedomāju vis, ser, Pelleons sacīja, uzdodams šo jautājumu kuģa datoru tīklam. Nē. Mums ir daži Arakida Vaipera izmeklēšanas roboti, bet tie nav piemēroti tik sarežģītam uzdevumam.

Tad mums būs jāimprovizē, teica Trouns. Dodiet rīkojumu inženieru daļai lai viņi ievieto Vaipera motivatoru parastajā darba robotā un pieslēdz to plaša spektra optiskajiem un dzirdes sensoriem, kā arī magnetofonam. Mēs šo robotu nosūtīsim kopā ar grupu, kas strādās Habaraha ciemā.

Jā, ser, atsaucās Pelleons un nospieda komandtaustiņus. Vai vēlaties, lai tajā tiek ierīkots ari raidītājs?

Trouns papurināja galvu.

Nē, pietiks ar magnetofonu. Antenu būs grūti paslēpt tā, lai neviens to nepamanītu. Mēs taču nevēlamies, lai kāds ziņkārīgs nogrijs to ievērotu un sāktu brīnīties, kāpēc šis robots atšķiras no citiem.

Pelleons pamāja ar galvu par zīmi, ka sapratis. Tas bi ja nevēlami jo īpaši tāpēc, ka varēja pamudināt citplanētiešus atvērt darba robotus, lai palūkotos, kas tiem iekšā.

Jā, ser. Es tūlīt pat došu rīkojumu.

Trouna kvēlojošās acis pievērsās skatulūkai.

Sevišķa steiga nav vajadzīga, viņš domīgi teica. Vismaz šobrīd ne. Tas ir miers pirms vētras, kaptein, un, kamēr vētra briest, mēs tikpat labi varam ziedot savu laiku un enerģiju, lai pārliecinātos, ka mūsu teatrālais džediju skolotājs gribēs mums palīdzēt, kad mēs to vēlēsimies.

Tas nozīmē, ka mums jāaizved viņam Lea Orgena Solo.

Tieši tā.

Trouns paskatījās uz durvīm kuģa priekšgalā.

Un, ja mana klātbūtne ir tas, kas nepieciešams, lai iedvesmotu nogrijus, viņi to dabūs.

Cik ilgi? jautāja Pelleons.

Trouns piespiesti pasmaidīja.

Tik ilgi, cik tas būs vajadzīgs.

11. nodaļa

Hen? kajītes iekšējās saziņas aparātā, kas atradās aiz guļamtīkla, atskanēja Lendo balss. Mosties.

Jā, esmu jau pamodies, Hens norūca, ar vienu loku berzēdams acis, bet ar otru pievilkdams tuvāk repetitora displejus.

Vienu viņš pa tiem gadiem, ko pavadīja, bēguļojot no likuma sargiem, bija iemācījies proti, dažās sekundēs pāriet no dziļa miega uz pilnīgu pamošanos.

Kas noticis?

Mēs esam klāt, Lendo pavēstīja. Lai kur tas nebūtu.

Tūlīt būšu augšā.

Ap to laiku, kad viņš bija apģērbies un gāja uz Dūmus Laimes pilota kabīni, jau varēja saskatīt planētu, kas bija viņu ceļamērķis.

Kur Irenesa? Hens jautāja, raudzīdamies uz zili zaļi raibo, pusmēnesim līdzīgo veidojumu, kam viņi strauji tuvojās.

Tas izskatījās tieši tāds pats, kā tūkstošiem citu planētu, ko viņam bija gadījies redzēt.

Viņa ir atgriezusies kontrolpunktā kuģa pakaļgalā, Lendo atbildēja. Man radās iespaids, ka viņa vēlas nosūtīt dažas šifrētas pazīšanās zīmes no tādas vietas, kur mēs neskatītos viņai pār plecu.

Vai tev ir kāda nojausma, kur mēs atrodamies? J

Ne gluži, teica Lendo. Lidojums ilga četrdesmit, septiņas stundas, bet šis rādītājs vien mums neko daudz nedod.

Hens pamāja, rakņādamies atmiņā.

Drednauts pa šādu laiku var nokļūt, sacīsim, līdz Ceturtajam punktam?

Apmēram tā, piekrita Lendo. Bet tad tam ; patiešām jāsteidzas.

Tas nozīmē, ka mēs neatrodamies tālāk kā simt piecdesmit gaismas gadu attālumā no Jaunās Kovas. 1

Es domāju, ka neesam aizlidojuši pat ne tik tālu, ' sacīja Lendo. Nebūtu jēgas izmantot Jauno Kovu kā tikšanās vietu, ja viņu planēta atrastos daudz tālāk.

Ja nu vienīgi Jauno Kovu šim nolūkam vēlējies izmantot Breilijs, nevis viņi, Hens aizrādīja.

Iespējams, sacīja Lendo. Es tomēr joprojām j uzskatu, ka mēs atrodamies tuvāk par simt piecdesmit gaismas gadiem. Viņi varēja lidot šurp ļoti nef steidzīgi lai maldinātu mūs.

Hens pavērās augšup uz drednautu, kas pēdējās divas dienas bija vilcis viņus cauri hiperkosmosam.

Vai arī, lai iegūtu laiku sagaidīšanas komitejas noorganizēšanai.

Tā var būt, pamāja ar galvu Lendo. Nezinu, vai jau tiku tev sacījis, bet pēc tam, kad viņi atvainojās par to, ka magnētiskais sajūgs ar drednautu viņiem jāiekārto tieši virs mūsu kuģa lūkas, es aizgāju turp paskatīties.

Tu man neko neteici, bet es izdarī ju tieši to pašu, Hens īgni sacīja. Izskatījās, ka viņi tīšām izvēlējušies šo vietu, vai ne?

Es domāju tāpat, teica Lendo. It kā viņiem būtu bijis vajadzīgs iegansts, lai mēs uzturētos šeit,lejā, nevis klaiņotu pa viņu kuģi.

Tādai rīcībai varēja būt arī pamatoti un gluži nevainīgi iemesli, Hens viņam atgādināja.

Un daudzi ne tik nevainīgi iemesli arī, atteica Lendo. Vai esi pārliecināts, ka nezini, kas varētu būt šis viņu komandieris?

Nevaru pat iedomāties. Iespējams, ka mēs to visai drīz uzzināsim.

Iekrakšķējās saziņas aparāta mikrofons.

Dūmus Laime, te runā Sena, pazīstama balss teica. Mēs esam klāt.

Jā, esam to pamanījuši, Lendo viņai sacīja. Cik noprotu, jūs vēlaties, lai mēs arī nolaižamies uz jūsu planētas.

Tieši tā, Sena atbildēja. Lielais Piekūlis atbrīvos jūs no magnētiskā sajūga, tikko būsiet gatavi lidot patstāvīgi.

Hens kā sastindzis raudzījās uz mikrofonu, tikpat kā nedzirdēdams, ko Lendo Senai atbild. Kuģis, ko sauc par Lielo Piekūnu…?

Vai tu manī klausies?

Hens paskatījās uz Lendo, juzdamies mazliet pārsteigts, ka viņa saruna ar Senu jau beigusies.

Jā, viņš teica. Protams. Tikai tas nosaukums

Lielais Piekūlis, tas man kaut ko atsauc atmiņā.

Vai esi par to dzirdējis?

Nē, par pašu kuģi ne, Hens papurināja galvu.

Par Lielo Piekūnu stāsta sena koreliešu šausmu leģenda, ko tiku dzirdējis, būdams bērns. Tas bijis kāds vecs spoks, nolādēts uz mūžīgiem laikiem klīst pa pasauli un vairs nerast sev mājvietu. Man no šī stāsta patiešām mēdza uzmesties zosāda.

Viņiem virs galvas kaut kas metāliski nošķindēja, sekoja grūdiens, un viņi bija brīvi no drednauta. Lendo aizvadīja Dūmus Laimi prom no milzīgā karakuģa, noskatoties, kā tas aizlido pāri viņu galvām.

Pacenties neaizmirst, ka tā ir tikai leģenda, viņš Henam atgādināja.

Hens palūkojās uz drednautu.

Protams, viņš steigšus piekrita. Es to zinu.

Sekodami Senas fregatei, viņi laidās lejā un drīz vien slīdēja virs plaša, ar zāli apauguša līdzenuma, kur dažviet bija redzami koku puduri tie bija skujkoki ar resniem stumbriem. Tieši priekšā parādījās stāva klinšu siena Hena vecais kontrabandista instinkts viņam teica, ka te ir ideāla vieta kosmosa kuģa atbalsta un apkalpošanas bāzes iekārtošanai. Pēc dažām minūtēm viņa aizdomas apstiprinājās pārlaidusies zemai klintij, viņi piezemējās kādā nometnē.

Nometnē, kas bija pārāk liela, lai kalpotu tikai kā kosmosa kuģa apkopes bāze. Līdzenumā klinšu pakājē rindu pie rindas bija izvietotas nomaskētas ēkas: sākot ar nelieliem mājokļiem un beidzot ar prāvākām administratīvajām un noliktavu ēkām un vēl lielākām remontdarbnīcām. Vislielākais bija restaurēšanas angārs ar nomaskētu jumtu. Tam visapkārt bija izvietotas zemās, druknās cilindrveidīgās pretkājnieku baterijas ar tornīti augšdaļā un daži slaidāki pretkuģu ieroči, kā arī pāris kaujas kuģi, novietoti aizsardzības pozīcijā.

Lendo pie sevis klusi iesvilpās.

Paskat tik, kas te ir, viņš sacīja. Kas tas ir, vai kādam piederoša armija?

Tā rādās, Hens piekrita, juzdams, ka viņam uz skausta uzmetas zosāda.

Viņam agrāk bija gadījies saskarties ar privātajām armijām, un tās nenozīmēja neko citu, kā vien nepatikšanas.

Liekas, ka man tas sāk nepatikt, nosprieda Lendo, piesardzīgi vadīdams Dūmus Laimi lejup.

Viņu kuģis šķērsoja ārējo sargposteņa līniju. Viņiem priekšā Senas fregate tuvojās nolaišanās skrejceļam, kas tik tikko bija atšķirams no apkārtējā laukuma.

Vai esi pārliecināts, ka vēlies, lai mēs te nolaižamies?

Ko, ar trim drednautiem virs galvas? Hens nospraustajās. Nedomāju, ka mums ir izvēle. Vismaz ne tagad, sēžot šajā redeļkastē.

Iespējams, ka tev taisnība, piekrita Lendo, acīmredzot būdams pārāk aizņemts, lai ievērotu viņa kuģim izteikto apvainojumu. Ko mēs darīsim?

Senas fregatei bija parādījušies nolaišanās slīddē ļi. un pēc mirkļa tā jau bija nolaidusies uz skrejceļa.

Domāju, ka mums jākāpj ārā un jāizturas kā lūgtiem viesiem, sacīja Hens.

Lendo ar galvas mājienu norādīja uz viņa spri dzekļšāvēju.

Vai tev neliekas, ka viņiem var rasties iebildu mi, ja viņu lūgtie viesi ieradīsies apbruņoti?

Ļausim, lai viņi vispirms izsaka savus iebildu mus, Hens drūmi atbildēja. Tad varēsim to pārru nāt.

Lendo nosēdināja Dāmas Laimi blakus fregatei un viņi abi ar Henu devās uz izejas lūku kuģa aiz mugurē. Irenesa, beigusi savus pārraides darbus viņus tur gaidīja, un viņas spridzekļšāvējs atradās labi saredzamā vietā, proti, piesprādzēts viņai pie gurna. Ārpusē bija novietots kāds vieglais tran sporta līdzeklis, un, kad viņi trijatā nokāpa no plat formas, viņiem, metot loku ap Dūmus Laimi, tuvo jās Sena ar saviem pavadoņiem. Pārējie lielākoties bija ģērbušies ikdienišķos dzeltenbrūnos formas tērpos, kuru piegriezums mazliet atgādināja kore liešu apģērbus, turpretim Senai mugurā joprojām bija civildrānas, ko viņa valkāja jau uz Jaunās Kovas.

Esiet sveicināti mūsu darbības bāzē, Sena sacīja, norādīdama ar roku uz nometni viņiem visapkārt. Nāciet mums līdzi, komandieris jūs gaida.

Izskatās, ka šī jums patiešām ir tāda darbīga vieta, Hens piezīmēja, kad visi sakāpa braucamajā. Gatavojaties sākt karu, vai ?

Mēs nenodarbojamies ar karu sākšanu, Sena vēsi atbildēja.

Ak tā, Hens pamāja ar galvu.

Transporta līdzekļa vadītājs apgrieza braucamo, un viņi sāka braukt cauri nometnei. Apkārtnei piemita kaut neskaidri pazīstams.

Lendo to aptvēra pirmais.

Šī vieta izskatās ļoti līdzīga vienai no vecajām Savienības bāzēm, kur mēs kādreiz mēdzām strādāt, viņš sacīja Senai. Vienīgi šī vieta uzbūvēta virspusē, nevis pazemē.

Tā patiešām ir līdzīga, vai ne? Sena piekrita.

Tātad jums ir bijusi darīšana ar Savienību? Lendo uzmanīgi centās kaut ko uzzināt.

Sena neatbildēja. Lendo savilka augšup uzacis un paskatījās uz Henu. Hens par atbildi viegli paraustīja plecus. Lai kas šeit notika, bija skaidrs, ka algotie darbinieki nemēdza par to runāt.

Braucamais apstājās pie kādas administratīvās ēkas, kas no citām ēkām atšķīrās tikai ar to, ka abpus ieejai stāvēja sargi. Kad tuvojās Sena, viņi salutēja, un viens no viņiem atvēra durvis.

Komandieris lūdza, lai vispirms jūs ienākat pie viņa viens pats, kaptein Solo, Sena teica, apstādamās pie atvērtajām durvīm. Mēs ar ģenerāli Kelrisienu pagaidīsim te, ārā.

Labi, sacīja Hens.

Dziļi ievilcis elpu, viņš gāja iekšā.

Spriežot pēc ēkas ārējā izskata, viņš bija gaidījis, ka tas būs parasts administratīvais centrs ar plašu uzgaidāmo telpu un ērtu kabinetu kopumu aiz tās. Viņam par pārsteigumu, izrādījās, ka viņš ienācis īstā karadarbības štābā. Gar sienām stāvēja saziņas un objektu izsekošanas aparāti, starp kuriem bija vismaz viens no kristāla darināts gravitācijas lauka lamatu receptors un kāda ierīce, kas izskatījās kā planētas aizsardzībai paredzēta jonu lielgabala kontrolpults. Tieši tādu ierīci Savienība bija bijusi spiesta atstāt uz Hotas. Telpas vidū uz liela hologrāfiskā displeja bija redzamas visas šī sektora zvaigznes, mirdzošos, baltos punktiņus savienoja simtiem daudzkrāsainu bultiņu un vektora līniju.

Un aiz hologrāfa stāvēja kāds vīrs.

Viņa seju ik pa laikam pārveidoja savādo krāsu rotaļa, kas atstarojās tajā no displeja, un, lai būtu, kā būdams, tā bija seja, ko Hens bija redzējis vienīgi attēlos. To pazinis, viņš sarāvās, it kā viņam virs galvas būtu nodārdējis pērkons.

Senators Bels Ibliss, viņš izdvesa.

Esiet sveicināti Lielā Piekūna ligzdā, kaptein Solo, vīrietis svinīgi teica un nāca viņam pretim. Jūtos glaimots, ka jūs mani vēl atceraties.

Jebkuram korelietim būtu grūti jūs aizmirst, ser, Hens sacīja, domās piezīmēdams, ka galaktikā ir ļoti maz tādu ļaužu, ar kuriem runājot, viņš automātiski lieto uzrunu „ser". Bet jūs…

Biju miris? Bels Ibliss pateica priekšā, un viņa grumbainajā sejā parādījās smaids.

Ak… jā, Hens minstinādamies atbildēja. Tas ir, visi domāja, ka jūs esat miris uz Anhoronas.

Savā ziņā tā patiešām notika, senators klusi sacīja, un smaids viņa sejā nodzisa.

Tagad Bels Ibliss bija pienācis tuvāk, un Hens jutās satriekts, redzot, kā vecums un pārdzīvojumi sakrunkojuši viņa seju.

Imperatoram neizdevās mani uz Anhoronas nogalināt, bet varbūt būtu bijis labāk, ja viņš to izdarītu. Viņš atņēma visu, kas man piederēja ārpus manas kailās dzīvibas: ģimeni, profesiju, pat iespēju nākamībā kontaktēties ar koreliešu sabiedrības nozīmīgāko daļu. Viņš nostādīja mani ārpus likuma, pie kura izstrādāšanas un ievērošanas es biju tik smagi strādājis.

Smaids senatora sejā atkal atgriezās kā saulaina maliņa ap tumšu mākoni.

Piespieda mani kļūt par dumpinieku. Domāju, ka jūs saprotat, ko es jūtu.

Jā, ļoti labi saprotu, Hens sacīja, greizi pasmaidīdams ar vienu lūpu kaktiņu.

Skolā viņš bija lasījis par leģendārā senatora Germa Bela Iblisa tikpat leģendāro klātbūtni, tagad viņam bija iespēja iepazīt šī cilvēka valdzinājumu tuvāk. Tas lika Henam atkal justies kā skolaspuikam.

Joprojām nespēju tam noticēt. Kaut mēs to būtu zinājuši agrāk jūsu armija kara laikā patiešām būtu mums noderējusi.

Uz mirkli Bela Iblisa sejai pārslīdēja ēna.

Iespējams, ka mēs nebūtu varējuši jums neko daudz palīdzēt, viņš teica. Mums vajadzēja daudz laika, lai uzbūvētu to, ko jūs šeit redzat.

Senatora smaids bija atgriezies.

Bet mums pietiks laika parunāt par to vēlāk. Patlaban redzu, ka jūs te stāvat un domājat, kur mēs būtu varējuši agrāk tikties.

Īstenībā Hens bija piemirsis Senas pieminēto iepriekšējo tikšanos ar viņu komandieri.

Patiesību sakot, man nav ne jausmas, viņš atzinās. Ja nu vienīgi tas varēja būt pēc Anhoronas, un jūs bijāt maskējies vai tamlīdzīgi.

Bels Ibliss papurināja galvu.

Maskējies nebiju, bet nebrīnos, ka jūs šo tikšanos neatceraties. Došu jums mājienu: jums tolaik bija tikai vienpadsmit gadi.

Hens samirkšķināja acis.

Vienpadsmit? viņš atkārtoja. Jūs domājat tolaik, kad es vēl mācījos skolā?

Pilnīgi pareizi, Bels Ibliss pamāja. Turklāt burtiskā nozīmē. Tas notika kādā jūsu skolas padomes sanāksmē, kur jūs bijāt spiesti klausīties, kā mēs, bariņš vecu fosiliju, runājam par politiku.

Hens juta, kā sejā viņam iesitas karsta šalts. Konkrēto epizodi viņš joprojām neatcerējās, bet tādi biju viņa uzskati par politiķiem tajā dzīves brīdī. Tomēr, ja tā labi padomāja, gadu gaitā viņa vērtējums nebija nemaz tik daudz mainījies.

Man ļoti žēl, bet es vēl aizvien neatminos.

Kā jau teicu, tas mani nepārsteidz, Bels Ibliss sacīja. Turpretim es šo starpgadījumu atceros ļoti labi. Kad pēc mūsu uzstāšanās pienāca kārta jautājumiem, jūs uzdevāt divus visai negodbijīgi formulētus, tomēr ārkārtīgi trāpīgus jautājumus: pirmais bija par to, cik ētiski ir pret citplanētiešiem vērstie uzskali, kas sākuši izpausties Republikas likumdošanas struktūrā, otrais par dažiem ļoti konkrētiem korupcijas gadījumiem, kuros bija iesaistīti arī mani kolēģi senātā.

Henam sāka rasties atmiņas, kaut pagaidām vēl diezgan neskaidras.

Jā, es tagad atceros, viņš gausi teica. Domāju, ka viens no maniem draugiem pamudināja mani šos jautājumus uzdot. Viņš varbūt cerēja, ka nepieklājības dēļ iekulšos nepatikšanās. Man jau tāpat bija nepatikšanu gana, tā ka mani tas neuztrauca.

Jūs agri izstrādājāt savu dzīves modeli, vai ne? Bels Ibliss sausi secināja. Lai nu kā, tie nebija jautājumi, ko es būtu sagaidījis no vienpadsmitgadiga zēna, un tas mani pietiekami ieintriģēja, lai es apvaicātos par jums. Kopš tā laika esmu vienmēr ar vienu acs kaktiņu sekojis jūsu gaitām.

Hens savieba seju grimasē.

Tas, ko jūs redzējāt, droši vien pārāk labu iespaidu uz jums neatstāja.

Palaikam jā, Bels Ibliss piekrita. Atzīšos, ka biju stipri vīlies, kad jūs izslēdza no Impērijas Akadēmijas ar jums bija saistījušās ievērojamas cerības, un es tolaik domāju, ka Republikai uzticīgs virsnieku korpuss ir viens no nedaudzajiem tās aizsarglīdzekļiem pret sabrukumu.

Viņš paraustīja plecus.

Pašreizējos apstākļos vairs nav nekādas nozīmes tam, ka jūs jau tolaik pamētāt šo mācību iestādi. Ar savu neslēpto riebumu pret autoritātēm jūs būtu kļuvis par vienu no tiem virsniekiem, ko Imperatoram neizdotos pārvilināt savā pusē, un tāpēc viņš jūs, tāpat kā citus brīvdomātājus, būtu licis paklusām iznīcināt. Un tad vēsturisko notikumu gaita būtu bijusi pavisam savādāka, vai ne?

Varbūt mazliet, Hens pieticīgi atzina.

Viņš pārlaida skatienu telpai.

Cik ilgi jūs jau esat šajā vietā ko nosaucāt par Lielā Piekūna ligzdu?

Ak, mēs nekur ilgi nepaliekam, Bels Ibiiss sacīja, papliķēdams Hena plecu un laipni, bet stingri pagriezdams viņu uz durvju pusi. Ja tu kaut kur uzkavējies pārāk ilgi, Impērijas spiegi tevi galu galā atrod. Bet atliksim lietišķās sarunas uz vēlāku laiku. Patlaban jūsu draugs, kas palika ārpusē, droši vien jau sācis nervozēt. Iepazīstiniet mani ar viņu.

Kad Hens un Bels Ibliss iznāca saules gaismā, Lendo patiešām izskatījās nedaudz sasprindzis.

Viss kārtībā, Hens viņu nomierināja. Mēs esam pie draugiem. Senator, šis ir Lendo Kelrisiens, kādreizējais Dumpinieku Savienības ģenerālis. Lendo, iepazīsties ar senatoru Belu Iblisu.

Hens negaidīja, ka koreliešu sen pagājušo laiku politiķa vārds Lendo varētu būtu pazīstams. Viņam bija taisnība.

Senators Bels Iblis, Lendo neitrālā balsī teica, palocīdams galvu.

Jūtos pagodināts ar jums iepazīties, ģenerāl Kelrisien, Bels Ibliss sacīja. Esmu par jums daudz dzirdējis.

Lendo paskatījās uz Henu.

Sauciet mani par Kelrisienu. viņš teica. Ģenerālis ir vairs tikai tāds pieklājības tituls.

Tad mēs esam vienlīdzīgi, pasmaidīja Bels Ibliss. Es arī vairs neesmu senators.

Viņš pamāja ar roku uz Senas pusi.

Jūs jau esat pazīstami ar manu galveno padomdevēju un neoficiālo pilnvaroto sūtni Senu Leikvoldu Midenilu. Un…

Viņš apklusa, lūkodamies apkārt.

Es sapratu, ka Irenesa ieradusies kopā ar jums.

Viņai bija jāatgriežas uz kuģa, ser, Sena viņam paskaidroja. Jānomierina kāds cits mūsu viesis.

Ak jā. Padomnieka palīgs Breili js, sacīja Bels Ibliss, raudzīdamies uz nolaišanās skrejceļu. Situācija ir mazliet neveikla.

Jā, ser, teica Sena. Varbūt man nevajadzēja vest viņu šurp, bet tajā brīdī neredzēju citu saprātīgu rīcības iespēju.

Ak, es pilnīgi piekritu, Bels Ibliss apgalvoja. Pamest viņu tur, kad Impērijas spēki sākuši laupīšanas reidu, būtu bijis ļaunāk par neveiklību.

Hens juta, kā caur viņa augumu izskrien auksta strāva. Satraukumā, ko radīja tikšanās ar Belu Iblisu, viņš bija pavisam aizmirsis, kāpēc viņi lidoja uz Jauno Kovu.

Šķiet, ka jums ir labas attiecības ar Breiliju, senator, Hens piesardzīgi teica.

Bels Ibliss viņu pētoši noskatīja.

Un jūs gribētu zināt, ko šīs labās attiecības nozīmē?

Hens saņēma drosmi.

Patiesību sakot, ser… jā, gribētu gan.

Senators tikko jaušami pasmaidīja.

Jūsos joprojām mīt tā slēptā nevēlēšanās cienīt autoritātes, vai ne? Labi. Nāciet man līdzi uz štāba atpūtas telpu, un es jums pastāstīšu visu, ko vēlēsieties uzzināt.

Viņa smaids kļuva nedaudz skarbāks.

Un pēc tam arī es uzdošu jums dažus jautājumus.

Durvis slīdoši atvērās, un Pelleons iegāja Trouna personiskās komandtelpas tumšajā priekšnamā. Šķita, ka tur neviena nav, bet Pelleons zināja, ka tas ir maldīgs iespaids.

Man ir svarīgas ziņas dižadmirālim, viņš skaļi teica. Man nav laika šīm jūsu spēlītēm.

Tās nav spēlītes, Ruhs drūmā balsī ieņaudēja viņam tieši ausī, liekot Pelleonam salēkties par spīti centieniem to nedarīt. Izsekošanas iemaņas jāvingrina vai arī tās tiek zaudētas.

Izmantojiet saviem vingrinājumiem kādu citu, Pelleons norūca. Man jādara darbs.

Viņš devās uz priekšu, uz iekšējām durvīm, domās lamādams Ruhu un visu nogriju rasi. Viņi varbūt bija noderīgi ieroči Impērijas rokās, bet Pelleonam jau agrāk bija bijusi darīšana ar tādu cieši saistītu klanu struktūru, un viņš bija pārliecinājies, ka galu galā tamlīdzīgi primitīvi radījumi sagādā tikai nepatikšanas. Komandtelpas durvis atvērās…

Tumsu šajā telpā kliedēja tikai maiga sveču gaisma.

Pelleons strauji apstājās, atcerējies dīvainās kapenes uz Veilendas, kur tūkstošiem sveču iezīmēja to Džorasa Cēbaota noslepkavoto citpasauļu iemītnieku kapavietas, kas uz šīs planētas bija ieradušies dažos pēdējos gados. Un nu Trouns bija pārvērtis savu komandtelpu par šo kapeņu dublikātu…

Nē, es neesmu nonācis mūsu garīgi nelīdzsvarotā džediju skolotāja ietekmē, telpu pārskanēja Trouna sausā balss.

Aiz svecēm Pelleons varēja saredzēt vienīgi dižadmirāļa kvēlojošās acis.

Ieskatieties ciešāk.

Pelleons darīja, kā vēlēts, un atklāja, ka „sveces" patiesībā ir ārkārtīgi izsmalcinātu gaismas skulptūru hologrāfiskie attēli.

Tās ir skaistas, vai ne? Trouns apcerīgā balsi sacīja. Tās ir koreliešu ugunsminiatūras, viena no tām ārkārtīgi nedaudzajām mākslas formām, ko citi mēģinājuši atdarināt, bet bez īpašiem panākumiem. Patiesībā tas nav nekas vairāk, kā tikai transoptisko šķiedru veidojums pseidoluminiscējoša augu valsts izejviela un pāris gurlišu gaismas avotu, un tomēr šīm skulptūrām piemīt kaut kas tāds, ko citiem nekad nav izdevies notvert.

Hologrāfiskās liesmas nodzisa, un telpas centrā parādījās trīs drednautu sastingušie tēli.

Mūsu kuģis Nelokāmais tos pirms divām dienām fiksējis ārpus Jaunās Kovas, kaptein, Trouns runāja tālāk tajā pašā dziļdomīgajā tonī. Vērojiet uzmanīgi.

Viņš iedarbināja hologrammu. Pelleons klusēdams noskatījās, kā drednauti, sastājušies trijstūrī, atklāj jonu lielgabalu uguni pret to vietu, kur būtu varējusi atrasties kamera. Cīņas karstumā gandrīz palika nepamanīta kāda fregate un tāds kā neliels izpriecu kuģis, kas atradās zem trijstūra vidusdaļas un drīz vien nokļuva drošībā. Joprojām šaudami no lielgabaliem, drednauti sāka atkāpties, un pēc minūtes visa grupa jau bija pārlēkusi uz gaismas ātrumu. Hologramma pazuda, un iedegās ne pārāk spilgtais telpas apgaismojums.

Jūsu domas? Trouns aicināja Pelleonu izteikties.

Izskatās, ka atgriezušies mūsu vecie draugi, sacīja Pelleons. Šķiet, ka viņi ir atkopušies no izbija, ko mēs viņiem likām piedzīvot uz Linuri. Nevēlams traucēklis, jo īpaši tagad.

Par nelaimi, visas pazīmes liecina, ka viņi grasās kļūt par kaut ko vairāk nekā traucēkli vien, Trouns viņam teica. Vienā no diviem kuģiem, ko viņi izglāba. Nelokāmais atpazina Dāmas Laimi. Ar Henu Solo un Lendo Kelrisienu uz borta.

Pelleons sadrūma.

-Solo un Kelrisiens? Bet…

Viņš strauji aprāvās.

Bet mēs domājām, ka viņi devušies uz Palanhi sistēmu, Trouns nobeidza viņa vietā. Jā. Tā ir mana kļūda. Acīmredzot gadījās kaut kas svarīgāks par Akbara reputāciju.

Pelleons atskatījās uz to vietu, kur bija atradusies hologramma.

Piemēram, nepieciešamība papildināt dumpinieku militāro spēku.

Neticu, ka viņi to jau ir paveikuši, Trouns sacīja, domīgi savilcis pieri krunkās. Neticu arī tam, ka tamlīdzīga savienība nav novēršama. Tas bija korelietis, kas vadīja īpašo glābšanas vienību, kaptein tagad esmu par to pārliecināts. Un pastāv tikai dažas iespējas, kas tieši šis korelietis varēja būt.

Pelleonam kaut kas atausa atmiņā.

Solo ir korelietis, vai ne?

Jā, Trouns apstiprināja. Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc es domāju, ka viņi vēl nav vienojušies. Ja manas aizdomas par to, kas varētu būt viņu vadonis, ir pareizas, viņš noteikti vēlas vispirms aprunāties ar savu tautieti un tikai tad saistīsies ar dumpinieku vadoņiem.

Pie Trouna kreisās rokas iedūcās saziņas aparāts.

Admirāli Troun? Mēs esam nodibinājuši sakarus ar Nelokāmo, kā jūs lūdzāt.

Pateicos, sacīja Trouns un nospieda slēdzi.

Repetitordispleju dubultloka priekšā parādījās pavecāka Impērijas virsnieka trīsceturtdaļhologramma. Viņš stāvēja blakus ieslodzījuma bloka kontrolpanelim.

Dižadmirāl, hologrāfiskais tēls teica, nopietni palocīdams galvu.

Labdien, kaptein Dordža, atbildēja Trouns, arī palocīdams galvu. Vai persona, ko lūdzu apcietināt, ir pie jums?

Tieši šeit, ser, sacīja Dordža.

Viņš paraudzījās sāņus un deva zīmi ar rokas mājienu. No aizkadra parādījās kāds diezgan tukls cilvēks ar saslēgtām rokām. Sejas izteiksme aiz rūpīgi apcirptās bārdas bija tīši neitrāla.

Viņa vārds ir Nailzs Ferjē, Dordža teica. Viņu un viņa bandu mēs saņēmām ciet, izdarot reidu uz Jaunās Kovas.

Reidu, no kura Debesbraucējam, Solo un Kelrisienam izdevās aizbēgt, sacīja Trouns.

Dordža saviebās.

Jā, ser.

Trouns pievērsās Ferjē.

Kaptein Ferjē, viņš pamāja uzrunātajam ar galvu. Mūsu reģistros teikts, ka jūs specializējaties kosmosa kuģu nolaupīšanā. Tomēr uz Jaunās Kovas jūs aizturēja ar biomolekulu kravu uz jūsu kuģa borta. Vai jūs nevēlētos kaut ko paskaidrot?

Ferjē paraustīja plecus.

Kuģu zagšana nav tas darbiņš, ko var darīt katru dienu, viņš teica. Tam nepieciešamas izdevības un plānošana. Tāpēc es laiku pa laikam uzņemos kravu pārvadāšanu, tas man palīdz savilkt galus kopā.

Jūs, protams, zināt, ka biomolekulas nebija uzrādītas muitai.

Jā, kapteinis Dordža man to pateica, Ferjē sacīja, un viņa tonī pārsteigums un nicinājums bija sajaukts pareizajās proporcijās. Ticiet man, ja es būtu zinājis, ka mani iesaistījuši Impērijas krāpšanā…

Pieņemu, ka jūs zināt arī to, Trouns viņu pārtrauca, ka par šādu rīcību es varu konfiscēt ne tikai kravu, bet arī jūsu kuģi.

Protams, ka Ferjē to zināja. Pelleons to redzēja pēc viņa zaglīgā acu skatiena.

Esmu agrāk Impērijai daudz palīdzējis, admirāl, Ferjē mierīgi teica. Esmu vedis kontrabandas kravas no Jaunās Republikas, un pavisam nesen piegādāju jūsu ļaudīm trīs sargkuģus.

Un mēs par katru šo pakalpojumu samaksājām jums milzu summas, Trouns viņam atgādināja. Ja mēģināt dot mājienu, ka esam jums kaut ko parādā par jūsu kādreizējām laipnībām, varat nepūlēties. Tomēr… jums varbūt ir kāda iespēja atmaksāt mums šo jauno parādu. Vai ievērojāt kuģus, kas uzbruka Nelokāmajam, kad gribējāt aizmukt no planētas?

Protams, ka ievēroju, Ferjē sacīja, un viņa balsī ieskanējās aizvainota profesionālā lepnuma stiga. Tie bija Rendili starpzvaigžņu drednauti. Pēc izskata vecas grabažas, bet vēl sprauni diezgan. Iespējams, ka pamatīgi pārbūvēti.

Tādi tie patiešām ir.

Trouns mazliet pasmaidīja.

Es tos gribu.

Pagāja dažas sekundes, iekams Ferjē aptvēra šo nevērīgi izteikto piezīmi. Kad tas notika, viņam atkārās žoklis.

Jūs domājat… es?

Vai tas jums rada kādas problēmas? Trouns vēsi vaicāja.

-Ē…

Ferjē norija siekalas.

Admirāl, ar visu cieņu pret jums…

Jums tiek doti trīs standartmēneši, vai nu lai sadabūtu priekš manis tos kuģus, vai noskaidrotu to precīzu atrašanās vietu, Trouns viņu pārtrauca. Kaptein Dordža?

Dordža atkal panācās uz priekšu.

Ser.

Jūs atbrīvosiet kapteini Ferjē un viņa kuģa apkalpi un nodosiet viņu rīcībā izlūkdienesta fregati bez pazīšanās zīmēm. Viņu pašu kuģis paliks uz Nelokāmā borta, kamēr viņi izpildīs savu uzdevumu.

Sapratu, Dordža pamāja.

Trouns savilka uz augšu uzacis.

Vēl kāda lieta, kaptein Ferjē. Tā kā pastāv iespēja, ka jūs varētu just kārdinājumu atteikties no šī uzdevuma un mēģināt aizbēgt, fregate, ko jums iedos, būs apgādāta ar iespaidīgu un pilnīgi nesabojājamu spridzekļa mehānismu. Tā pulkstenis būs noregulēts tieši uz trim standartmēnešiem. Ceru, ka jūs saprotat.

Tā Ferjē sejas daļa, kas bija saskatāma virs bārdas, kļuva briesmīgi bāla.

Jā, viņš izstomīja.

Labi.

Trouns atkal pievērsās Dordžam.

Sīkumus es atstāju jūsu rokās, kaptein. Ziņojiet man par notikumu attīstību.

Viņš nospieda slēdzi, un hologramma nodzisa.

Kā jau teicu, kaptein, Trouns sacīja, pagriezdamies pret Pelleonu, es nedomāju, ka savienības nodibināšana ar dumpiniekiem nebūtu novēršama.

Ja Ferjē izdosies to izjaukt, Pelleons šaubīdamies teica.

Viņam ir gluži labas izredzes, Trouns apgalvoja. Galu galā, mums pašiem ir vispārīgs priekšstats, kur tie varētu būt paslēpti. Mums tikai šobrīd nav nedz laika, nedz cilvēku, lai visā nopietnībā ķertos pie meklēšanas. Pat ja mums izdotos tos atrast, smagā kaujā drednauti varbūt ietu bojā, un man labāk gribētos tos sagūstīt neskartus.

Jā, ser, Pelleons drūmi sacīja.

Vārds sagūstīt viņam atgādināja, kāpēc viņš bija nācis šurp.

Admirāl, saņemts ziņojums no izmeklēšanas komandas, kas pārbaudīja Habaraha kuģi.

Viņš pāri displeju dubultlokam sniedza admirālim datu karti.

Trouna kvēlojošās acis uz mirkli apsvilināja Pelleona seju, it kā pūloties saskatīt iemeslu, kāpēc viņa padotais ir tik saspringts. Tad, ne vārda neteicis, viņš paņēma no kapteiņa datu karti un ieslidināja to sava nolasītāja spraugā. Pelleons, lūpas sakniebis, gaidīja, kad dižadmirālis būs izskatījis ziņojumu.

Trouns tika līdz ziņojuma beigām un atslīga pret sēdekļa atzveltni. Viņa seja bija neizdibināma.

Vūkija spalvas, viņš noteica.

Jā, ser, Pelleons pamāja. Visās kuģa malās.

Trouns vēl dažas sekundes klusēja.

Jūsu domas?

Pelleons izslējās.

Redzu tikai vienu izskaidrojumu, ser. Habaraham uz Kašikas neizdevās aizbēgt no vūkijiem. Viņu notvēra… un tad ļāva viņam doties prom.

Pēc tam, kad bija mēnesi turējuši viņu ieslodzījumā, sacīja Trouns. Un nopratinājuši.

Tā noteikti būs bijis, piekrita Pelleons. Jautājums ir ko viņš tiem pastāstīja.

Mums ir viena iespēja to uzzināt.

Trouns nospieda saziņas aparāta slēdzi.

Kuģu angāram. Te runā dižadmirālis. Sagatavojiet manu pasažierkuģi, es došos lidojumā. Vēlos, lai mani pavada karaspēka transportkuģis un divas trieciennieku vienības. Diviem bombardētājkuģiem jānodrošina piesegšana no gaisa.

Viņš noklausījās apstiprinājumu, ka rīkojums dzirdēts, un izslēdza saziņas aparātu.

Var gadīties, kaptein, ka nogriji ir aizmirsuši, kam viņiem jābūt uzticīgiem, Trouns Pelleonam teica, pieceldamies un apiedams displejus.

Domāju, ka pienācis laiks viņiem atgādināt, ka te valda Impērija. Jums jāatgriežas uz komandtiltiņa un jāsagatavo atbilstošs paraugdemonstrējums.

Jā, ser.

Pelleons vilcinājās.

Vai jūs vēlaties tikai atgādinājumu, nevis īstus postījumus?

Trouna acis uzliesmoja.

Šimbrīžam, jā, viņš sacīja ledainā balsī. Liksim viņiem skaitīt lūgšanas, lai es nepārdomāju.

12. nodala

Pamazām pāriedama no miega uz nomodu, Lea pirmo sajuta smaku: oda pēc dūmiem, atgādinot par meža ugunsgrēkiem uz Endoras. Šī dūmu smaka tomēr bija asāka un vienlaikus patīkamāka kā ugunskura smarža bērnudienu atpūtas nomelnēs uz Alderānas.

Un tad viņa bija pietiekami pamodusies, lai atcerētos, kur atrodas. Apziņa pilnībā atgriezās, un Lea atvēra acis…

Viņa gulēja uz raupjas lāvas nogriju kopīgās ceptuves stūrī. Tieši turpat, kur iepriekšējā vakarā bija aizmigusi.

Lea piecēlās, juzdama atvieglojumu un mazliet nokaunējusies. Viņa saprata, ka dižadmirāļa vakardienas negaidītā apciemojuma dēļ bija pa daļai sagaidījusi, ka pamodīsies zvaigžņu iznīcinātāja ieslodzījuma kajītē. Viņa acīmredzot bija pārāk zemu novērtējusi nogriju spējas izpildīt savus solījumus.

Viņas vēders ierūcās, atgādinot, ka pagājis ilgs laiks, kopš viņa pēdējoreiz ēdusi. Nedaudz zemāk viens no dvīņiem atgādināja par sevi ar kājas spērienu.

Labi, jau labi, viņa mierinoši teica. Es sapratu mājienu. Laiks brokastot.

Lea izņēma no ceļasomas barības tāfelīti, atbrīvoja tās augšgalu no iesaiņojuma un nokoda kumosu. To košļādama, viņa aplūkoja ceptuvi. Pie sienas durvju pusē dubultlāva, kas bija uzklāta Čūbekam, tagad stāvēja tukša. Uz mirkli viņu atkal pārņēma bailes no nodevības, bet neilga koncentrēšanās caur Spēku apklusināja viņas bažas. Čūbeka bija kaut kur netālu, un viņa apziņa nevēstīja par briesmām. Atslābinies, Lea sev stingri pavēlēja, ņemdama ārā no ceļasomas tīru sporta tērpu un sākdama ģērbties. Lai kas bija šie nogriji, par mežoņiem viņus noteikti nevarēja saukt. Viņi pa savai modei pat bija cienījami ļaudis un nenodos viņu Impērijai. Vismaz, kamēr nebūs viņu uzklausījuši.

Viņa apēda pēdējo barības tāfelītes kumosu un beidza ģērbties, kā vienmēr pārliecinādamās, ka josta pārāk cieši nesaspiež viņas vēderu, kas pamazām kļuva aizvien lielāks. Paņēmusi gaismas zobenu, ko bija noslēpusi zem lāvas, Lea to piestiprināja redzamā vietā sev pie sāniem. Viņa atcerējās, ka Habaraham džediju ierocis bija šķitis kā apstiprinājums viņas identitātei. Lea cerēja, ka pārējie nogriji uz to reaģēs tieši tāpat. Ejot uz ceptuves durvīm, viņa atkārtoja džediju sevis nomierināšanas vingrinājumus, tad izgāja ārā.

Zālājā aiz durvīm trīs mazi nogriju bērneļi rotaļājās ar piepūšamo bumbu, viņu pelēkbaltā āda spožās rīta saules gaismā no sviedriem vizēja. Lea redzēja, ka saule ilgi nespīdēs no rietumpuses tai tuvojās tumšu mākoņu blāķis. Viņiem tas nāks tikai par labu biezā mākoņu kārta padarīs neiespējamus ciema tiešos teleskopiskos novērojumus, ko varbūt veica zvaigžņu iznīcinātājs tur, augšā, kā arī izklīdinās nogrijiem neraksturīgo infrasarkano starojumu, kas plūda no viņas un Čūbekas.

Lea atkal paskatījās lejup. Trīs bērni bija pārtraukuši rotaļu un nostājušies taisnā līnijā viņas priekšā.

Sveicināti, viņa sacīja un uzsmaidīja mazajiem.

Bērns, kas stāvēja vidū, paspēra soli uz priekšu un nometās ceļos, neveikli, bet tomēr gluži ciešami imitējot žestu, ar ko savu cieņu apliecināja pieaugušie.

Mal'ary'ush, viņš noņaudēja. Miskh'ha'ra isf chrak'mi'sokh. Mii'es kha.

Saprotu, Lea teica, dedzīgi vēlēdamās, kaut Trīpio būtu kopā ar viņu.

Bet tieši tobrīd, kad viņa pārdomāja, vai nevajadzētu riskēt un izsaukt robotu pa saziņas aparātu, bērns atkal ierunājās.

Esh svheicu hjūs, Mal'ary'ush, viņš sacīja izkropļotā, bet saprotamā pamatvalodā. Maitrakh ghaida hjūs dukliā.

Pateicos, Lea teica, nopietni pamādama viņam ar galvu.

Durvju sargi vakar vakarā, oficiālie apsveicēji šorīt. Šķiet, ka nogriju bērni jau no mazotnes tika iepazīstināti ar savas kultūras rituāliem un pienākumiem.

Lūdzu, pavadiet mani pie viņas.

Bērns vēlreiz apliecināja viņai cieņu, tad piecēlās kājās un devās uz lielo, apaļo celtni, kurai līdzās Habarahs iepriekšējās dienas vakarā bija nosēdinājis savu kuģi. Lea viņam sekoja, abi pārējie bērni gāja viņai blakus, katrs pie sava sāna. Lea ejot ik pa brīdim uzmeta viņiem skatienu, brīnīdamās par viņu gaišo ādas krāsu. Habaraha āda bija tēraudpelēka, maitrakh tā bija vēl tumšāka. Vai nogriji sastāv no vairākām atšķirīgām rasēm? Vai arī āda kļuva tumšāka novecojot? Viņa domās piezīmēja, ka pie izdevības tas jāpajautā Habaraham.

Dienas gaismā izrādījās, ka dukhs ir daudz rūpīgāk būvēts, nekā viņai bija licies. Pīlāri, kas slējās ap sienu ik pēc dažiem metriem, bija darināti no veseliem koku stumbriem, kam novilkta miza un kas nopulēti līdz melna marmora spīdumam. Mirgojošo koksni, no kā bija būvēta pārējā sienas daļa, rotāja sarežģīti kokgriezumi. Kad viņi pienāca tuvāk, Lea redzēja, ka nostiprinošā metāla josla, kas apjoza ēku tieši zem dzegas. arī ir izrotāta nogriji acīmredzot uzskatīja, ka lietišķās funkcijas jāapvieno ar mākslu. Visa būve bija varbūt divdesmit metrus plata un četrus metrus augsta, vēl par trim vai četriem metriem augstāku to darīja koniskais jumts. Lea prātoja, cik daudz pīlāru bijis vajadzīgs, lai šo ēku nostiprinātu.

Augstās divviru durvis bija iebūvētas sienā starp diviem pīlāriem, un tobrīd abpus tām, taisni izslējušies, stāvēja divi nogriju bērni. Kad pienāca Lea, viņi atvēra durvis. Viņa pateicās ar galvas mājienu un iegāja iekšā.

Dukha iekšpuse nebija mazāk iespaidīga kā ēkas ārpuse. Tā sastāvēja no vienas plašas telpas, tās centrā, tuvāk aizmugures sienai, atradās tronim līdzīgs sēdeklis, pa labi no tā, iebūvēta starp diviem sienas pīlāriem neliela kabīne ar izliektu jumtu un tumšu lodziņu, pa kreisi, kabīnei tieši pretim, pie sienas bija redzama kaut kāda karte. Iekšējo atbalsta pīlāru nebija, bet no katra sienas pīlāra augšdaļas lidz liela, velvjveidīga šķīvja malai bija novilkta smaga ķēde. Šķīvis nokarājās virs telpas centra, un no tā iekšpuses pret griestiem plūda gaismas stari Lea nosprieda, ka to avoti paslēpti tieši aiz šķīvja apmales apgādājot telpu ar maigu, izkliedētu apgaismojumu.

Dažu metru atstatumā no kartes varbūt kādi divdesmit bērni bija sasēdušies puslok.. &lt;tp Trīpio, kas mazajiem viņu valodā stāstīja kādu notikumu, laiku pa laikam papildinot vārdus ar skaņu efektiem. Izklausījās pēc saīsinātā vēstures kursa robots stāstīja nogrijiem par cīņu pret Impēriju, tāpat kā savulaik bija par to stāstījis evokiem, un Lea cerēja, ka šoreiz Trīpio necentīsies nopulgot Dārtu Veideru. Pieņemdama, ka viņš tomēr varētu tā rīkoties, Lea visu ceļojuma laiku bija robotam atgādinājusi, ka šeit to darīt nedrīkst.

Viņas skatienu piesaistīja neliela sakustēšanās kreisajā pusē: Čūbeka un Habarahs sēdēja viens otram pretim abpus durvīm, nodevušies kādai nesteidzīgai nodarbei, kurā, šķiet, bija iesaistītas plaukstas un to locītavas. Vūkijs bija pārtraucis kustību un vaicājoši lūkojās uz viņas pusi. Lea ar galvas mājienu lika viņam saprast, ka viss ir kārtībā, pūlēdamās nolasīt no Čūbekas apziņas, ko tieši viņi abi ar Habarahu tur dara. Notiekošais vismaz nebija saistīts ar nogrija roku izlaušanu no plecu locītavām, un to jau varēja uzskatīt par sasniegumu.

Lēdij Veidera, kāds viņu nopietnā balsī uzrunāja.

Lea pagriezās un redzēja, ka viņai tuvojas muitrakh.

Sveicu jās. Vai labi gulējāt?

Diezgan labi, Lea atbildēja. Es augsti vērtēju jūsu viesmīlību.

Viņa paskatījās uz Trīpio un prātoja, vai nevajadzētu aicināt viņu izpildīt savus tulka pienākumus.

Maitrakh viņu pārprata.

Bērniem šajā laikā tiek mācīta vēsture, viņa sacīja. Jūsu mašīna laipni pieteicās pastāstīt viņiem par mūsu kunga Darta Veidera pēdējo varoņdarbu.

Par Veidera pēdējo izaicinājumu Imperatoram, ziedojot sevi, kad uz spēles bija likta Lūkasa dzīvība.

Jā, Lea nočukstēja. Viņa dzīve ar to pašu bija galā, bet viņam beidzot izdevās atbrīvoties no Imperatora maldu tikliem.

Muitrukh bridi klusēja. Tad viņa sakustējās.

Nāciet man līdzi, lēdij Veidera.

Viņa pagriezās un sāka iet gar sienu uz priekšu. Lea viņai sekoja, pirmo reizi ievērodama, ka ari dukha iekšējās sienas ir rotātas ar kokgriezumiem. Vai tās būtu ainas no viņu ģimenes vēstures?

Mans trešais dēls jūt lielu cieņu pret jūsu vūkiju, maitrakh teica, ar žestu norādīdama uz Cūbeku un Habarahu. Mūsu kungs dižadmirālis vakar ieradās meklēt pierādījumus tam, ka mans trešais dēls viņam melojis par sava lidaparāta bojājumiem. Pateicoties jūsu vūkijam, viņš šādus pierādī jumus neatrada.

Lea pamāja.

Jā, Čūbijs man vakar vakarā stāstīja par dažām viltībām, ko viņš izmantojis, nomaskējot kuģa patieso stāvokli. Man nav tādu zināšanu par kosmosa kuģu mehānismiem kā viņam, bet zinu, ka nav viegli viltot savstarpēji saistītu ierīču kļūmes, kā to izdarīja viņš. Par laimi mums visiem, viņam pietika tālredzības un prasmes to paveikt.

Vūkijs nav no jūsu ģimenes vai klana, maitrukh sacī ja. Tomēr jūs viņam uzticaties, it kā viņš būtu jūsu draugs?

Lea dziļi ievilka elpu.

Kā bērns es nepazinu savu īsto tēvu, lordu Veideru. Vicekaralis aizveda mani uz Alderānu un uzaudzināja kā paša bērnu. Uz Alderānas, tāpat kā šeit, ģimenes attiecības bija kultūras un sabiedrības pamatu pamats. Es uzaugu, iegaumēdama sarakstus ar tantēm, tēvočiem, brālēniem un māsīcām, mācīdamās viņus sarindot atkarībā no tuvības mana audžutēva ģenealoģiskajai līnijai.

Viņa norādīja uz Čūbeku.

Čūbijs kādreiz bija tikai labs draugs. Tagad viņš pieder pie manas ģimenes. Viņš ir tikpat tuvs ģimenes loceklis kā mans vīrs un brālis.

Ejot gar dukha sienu, viņas bija veikušas apmēram ceturto daļu no ceļa, kad maitrakh atkal ierunājās.

Kāpēc esat šeit ieradusies ?

Habarahs man teica, ka viņa lautai nepieciešama palīdzība, Lea vaļsirdīgi atbildēja. Es nodomāju, ka varbūt varu kaut ko darīt lietas labā.

Daži sacīs, ka esat ieradusies, lai sētu starp mums nesaskaņas.

Jūs pati vakar vakarā tā teicāt, Lea viņai atgādināja. Varu jums tikai apliecināt ar savu goda vārdu, ka man nav nodoma radīt nesaskaņas.

Maitrakh izdvesa garu, šņācošu skaņu, nobeigumā divas reizes asi paklakšķinādama adatzobus.

Mērķis un rīcības galaiznākums ne vienmēr ir viens un tas pats, lēdij Veidera. Tagad mēs kalpojam tikai vienam virsklanam. Jūs pieprasīsiet, lai kalpojam citam virsklanam. Tā arī ir nesaskaņu un nāves

sēkla.

Lea savilka lūpas čokurā.

Tātad kalpošana Impērijai jūs apmierina? viņa jautāja. Vai tā ļauj jūsu ļaudīm tikt pie labākas dzīves vai iemantot lielāku cieņu?

Impērijai mēs kalpojam kā vienots klans, maitrakh atbildēja. Ja jūs prasīsiet, lai kalpojam jums, notiks atgriešanās pie senaizmirstiem konfliktiem.

Tagad viņas bija pienākušas pie kartes, un maitrakh ar kalsnu roku norādīja uz to.

Vai redzat, kāda bijusi mūsu vēsture, lēdij Veidera?

Lea pastiepa kaklu, lai varētu labāk saredzēt. Divas trešdaļas sienas klāja rūpīgi izgrieztas citplanētiešu rakstu zīmju līnijas, katrs vārds bija saistīts ar dučiem citu vārdu kā juceklīgā krustvārdu mīklā gan vertikāli, gan horizontāli, gan lauztās līnijās. Šķita, ka katrs griezums atšķiras pēc platuma un dziļuma. Tad viņa saprata: karte bija vai nu visa Kimbaru klana, vai tieši šīs ģimenes ciltskoks.

Es to redzu, teica Lea.

Tad jūs redzat arī to, cik daudz dzīvību atņēmuši senie konflikti, sacīja maitrakh.

Viņa norādīja uz trim vai četrām vietām kartē, kas Leas skatījumā ne ar ko neatšķīrās. Nogriju ģenealoģijas nolasīšanai acīmredzot bija vajadzīgas īpašas iemaņas.

Es nevēlos atgriezties pie tā, kas notika tajos laikos, maitrakh runāja tālāk. Pat lorda Darta Veidera meitas dēļ ne.

Saprotu, Lea klusi noteica.

Viņa nodrebēja Javinas, Hotas, Endoras un vēl daudzu citu planētu rēgi nostājās viņas acu priekšā.

Esmu savā mūžā piedzīvojusi bezgaldaudzus konfliktus un nāves. Negribu tos vēl pavairot.

Tad jums jādodas prom, maitrakh stingri sacīja. Jums jādodas prom, un jūs nedrīkstat atgriezties, kamēr pastāv Impērija.

Viņas atkal sāka iet.

Vai tiešām nav nekādas alternatīvas? Lea vaicāja. Un ja nu man izdodas pārliecināt visu jūsu tautu vairs nekalpot Impērijai? Tad starp jums nekādu konfliktu nebūtu.

Imperators mums palīdzēja toreiz, kad neviens cits to nedarīja, maitrakh viņai atgādināja.

-Tikai tāpēc, ka mēs neko nezinājām par jūsu vajadzībām, Lea teica, tomēr juzdama sirdsapziņas pārmetumus, jo maitrakh sacītais daļēji atbilda patiesībai.

Jā, Savienība patiešām nebija zinājusi par izmisīgo stāvokli uz šīs planētas. Jā, Mona Motma un citi vadoņi noteikti gribētu palīdzēt, ja būtu zinājuši. Bet vai viņiem būtu bijuši līdzekļi reālai palīdzībai tas bija pavisam cits jautājums.

Tagad mēs zinām un piedāvājam jums savu palīdzību.

Vai piedāvājat mums palīdzību mūsu labuma dēļ? maitrakh dzēlīgi jautāja. Vai tikai tāpēc, lai mēs turpmāk kalpotu nevis Impērijai, bet jūsu virsklanam? Mēs neļausim, lai mūs padara par kaulu izsalkušu zvēru savstarpējās cīņās.

Imperators jūs izmantoja, Lea rāmi teica. Tāpat kā tagad jūs izmanto dižadmirālis. Vai viņu sniegtā palīdzība ir bijusi to jūsu dēlu dzīvību vērta, ko viņi paņēma no jums un sūtīja mirt?

Viņas nogāja vēl kādus divdesmit soļus, iekams maitrakh atbildēja.

Mūsu dēli ir miruši, viņa klusi sacīja. Bet, kalpojot Impērijai, viņi ir nopirkuši mums dzīvību. Jūs ieradāties ar lidaparātu, lēdij Veidera. Jūs redzējāt, kas ir nodarīts mūsu zemei.

Jā, Lea notrīcēdama atbildēja. Tas… Es nezināju, ka postījumi bijuši tik plaši.

Dzīve uz Honogras vienmēr līdzinājusies cīņai, teica maitrakh. Zemes kultivēšana prasījusi daudz darba. Vēstures kartē jūs redzējāt laikus, kad šajā cīņā tika zaudēts. Bet, pēc kaujas debesīs…

Viņai pārskrēja drebuļi tādas savādas trīsas, kas pārvietojās no gurniem līdz pleciem.

Tas bija kā karš starp dieviem. Tagad mēs zinām, ka tas bija tikai liels lidaparāts, kas atradās augstu virs zemes. Bet tolaik mēs par tādām lietām neko nezinājām. Viņu zibens šautras liesmoja debesīs visu nakti un vēl nākamajā dienā ar savu neganto spilgtumu apgaismojot tālos kalnus. Bet pērkona nebija, it kā tie dievi būtu pārāk saniknoti, lai cīnoties viens otram uzkliegtu. Atceros, ka šis klusums mani biedēja visvairāk. Tikai vienu reizi tālumā kaut kas nodunēja kā pērkona grāviens. Krietni vēlāk mēs uzzinājām, ka viens no mūsu augstākajiem kalniem ir zaudējis savu visaugstāk izvirzīto smaili. Tad zibeņošana mitējās, un mēs uzdrošinājāmies cerēt, ka dievi par savu karalauku izvēlējušies kādu citu vietu. Līdz sākās zemestrīce.

Viņa apklusa, un viņas augumu atkal satricināja drebuļi.

Zibeņošana tās bija dievu dusmas. Zemestrīce bija viņu kara cirvis. Zemei atveroties, nozuda veselas pilsētas. Sen norimuši ugunskalni izvirda liesmas un dūmus, kas aptumšoja debesis visā zemē. Dega meži un lauki, tāpat kā pilsētas un ciemi, kas bija pārdzīvojuši zemestrīci. No tiem, kas bija miruši, garoja slimība, un mira vēl daudzi citi. Bija tā, it kā debesu dievu dusmas būtu pārsviedušās uz zemes dieviem, un arī viņi cīnītos savā starpā.

Un tad, kad beidzot uzdrošinājāmies cerēt, ka viss ir galā, no debesīm sāka līt savādi smakojošs lielus.

Lea pamāja visa notikumu secība viņai bija līdz sāpīgumam skaidra. Viens no karojošajiem kuģiem bija cietis avāriju, radot spēcīgas zemestrīces un indīgo ķīmisko vielu noplūdi. Vējš un lietus iznēsāja šīs ķimikālijas pa malu malām. Arī uz modernajiem karakuģiem atradās liels daudzums šādu indīgu vielu, bet likai uz veco kuģu bortiem bija atrodams kaut kas tik bīstams, kādas acīmredzot bijušas vielas, kas izpostīja šo planētu.

Vecie kuģi… kara sākumā Dumpinieku Savienībai citu kuģu praktiski nemaz nebija.

Vainas apziņa iedūrās viņai vēderā kā asa dunča smaile. Mēs to izdarījām, Lea bēdigi nodomāja. Mūsu kuģis. Mūsu vaina.

Vai augi gāja bojā šī lietus dēļ?

Impērijas ļaudis minēja kādu nosaukumu kaitīgajai vielai, kas bijusi lietū, atbildēja maitrakh. Es nezinu, kā to sauc.

Tātad viņi ieradās drīz vien pēc nelaimes. Lords Veiders un pārējie.

-Jā.

Maitrakh, abas rokas iepletusi, norādīja uz visu apkārtni.

Mēs sapulcējāmies šeit visi, kas bijām palikuši dzīvi un spējām pārvietoties. Šajā vietā allaž bija valdījis pamiers starp klaniem. Mēs atnācām šurp, lai atrastu kādu izdzīvošanas iespēju. Un šeit mūs atrada lords Veiders.

Viņas kādu minūti gāja klusēdamas.

Daži toreiz nosprieda, ka viņš ir dievs, maitrakh sacīja. Visi baidījās kā no viņa, tā no varenā sudraba lidaparāta, kas atnesa no debesīm viņu un viņa palīgus. Bet bailes tomēr mijās ar dusmām par to, ko dievi mums bija nodarījuši, un apmēram divdesmit karotāju nolēma uzbrukt atnācējiem.

Un tika nogalināti, Lea drūmi teica.

Doma par pietiekami neapbruņoto primitīvās tautas karotāju uzbrukumu Impērijas karaspēkam lika viņai saviebties.

Nogalināti viņi netika, maitrakh atcirta, un viņas balsī varēja nemaldīgi saklausīt lepnumu. No diviem desmitiem karotāju kaujā gāja bojā vienīgi trīs. Gluži pretēji viņi nogalināja daudzus lorda Veidera palīgus, kaut tie bija apbruņoti ar zibensmetējiem un klinšu grāvējiem. Karotājus sakāva tikai tad, kad cīņā iesaistījās pats lords Veiders. Bet, tā vietā, lai iznīcinātu mūs, kā viņam ieteica daži palīgi, viņš piedāvāja mums mieru. Mieru un Imperatora svētību un palīdzību.

Lea pamāja ar galvu vēl viena mīkla bija atrisināta. Viņa nebija varējusi saprast, kāpēc Imperators bija apgrūtinājis sevi ar rūpēm par nelielu, primitīvu radījumu pulciņu, kas nepiederēja pie cilvēkveidīgajiem. Bet primitīvi, pie cilvēku cilts nepiederoši radījumi, kam piemīt dabiska cīņas prasme, bija pavisam kas cits.

Kāda veida palīdzību viņš jums sniedza?

Viņš deva visu, kas mums bija nepieciešams, teica maitrakh. Pārtika, zāles un darbarīki tika atsūtīti nekavējoties. Vēlāk, kad savādais lietus sāka iznīcināt mūsu sējumus, viņš atsūtīja metāla robotus, kas ķērās pie mūsu augsnes attīrīšanas no indēm.

Lea sarāvās viņai no jauna uzmācās bažas, vai netiek apdraudēti viņas dvīņi. Bet, kad viņi tuvojās ciemam, ķīmiskās analīzes ierīce neuzrādīja nekādu indīgo vielu klātbūtni gaisā, un Čūbeka un Habarahs bija līdzīgā veidā pārbaudījuši arī augsni. Lai kas būtu tā viela, ko saturēja lietus, atindēšanas roboti bija krietni pastrādājuši, lai atbrīvotu no tās šejienes vidi.

Un tomēr ārpus attīrītās zemes nekas joprojām neaug?

Tikai kholm zāle, sacīja maitrakh. Tas ir nekam nederīgs augs, ko nevar izmantot uzturā. Bet šī zāle ir vienīgais, kas tur aug, un pat tā vairs nesmaržo kā agrāk.

Ar to bija izskaidrojams vienveidīgais brūnums, ko viņi ar Cūbeku bija redzējuši no kosmosa. Tieši šis augs kaut kādā veidā bija pielāgojies indīgajai augsnei.

Vai izdzīvoja kāds no dzīvniekiem? Lea jautāja.

Daži izdzīvoja. Tie, kas varēja ēst kholm zāli, un tie, kas, savukārt, ēda šos zālēdājus. Bet tādu dzīvnieku nav daudz.

Maitrakh pacēla galvu, it kā gara acīm raudzītos uz tālajiem kalniem.

Sī vieta nekad nav bijusi bagāta ar dzīvības formām, lēdij Veidera. Varbūt tāpēc klani to bija izvēlējušies par pamiera joslu. Bet tomēr pat tik tuksnesīgā nostūrī augu un dzīvnieku bija bez skaita. Tagad tā visa vairs nav.

Viņa izslējās, it kā ar šo kustību atbrīvotos no atmiņām.

Lords Veiders mums sniedza arī cita veida palīdzību. Viņš sūtīja savus palīgus, lai tie mācītu mūsu dēliem un meitām Impērijas ierašas. Viņš izdeva jaunus likumus, kas ļāva visiem klaniem izmantot Tīro Zemi, kaut klani nekad agrāk nav dzīvojuši tik cieši kopā.

Viņa ar roku apvilka pusloku ap sevi.

Un viņš atsūtīja varenu lidaparātu, lai tas posta vietās atrod mūsu dukhus un atved šurp.

Viņas tumšo acu skatiens pievērsās Leai.

Mēs baudām cienījamu mieru, lēdij Veidera. Lai kāda ir tā cena, mēs maksājam to ar prieku.

Telpas pretējā galā mācībstunda bērniem acīmredzot bija beigusies, un viņi cēlās kājās. Viens no viņiem uzrunāja Trīpio, nodemonstrēdams zemās palocīšanās saīsinātu variantu. Robots kaut ko atbildēja, un visa grupa pagriezās un gāja uz durvīm, kur viņus sagaidīja divi pieaugušie.

Starpbrīdis? Lea vaicāja.

Klana mācības šodien ir beigušās, maitrakh atbildēja. Bērniem tagad jāveic sava darba daļa ciemā. Vēlāk, vakarā, viņiem būs mācības, kas viņus sagatavo kalpošanai Impērijai.

Lea papurināja galvu.

Tas nav pareizi, viņa sacīja maitrakh, kad bērni bija izgājuši no dukha. Nevienai tautai nevajadzētu maksāt par dzīvību ar saviem bērniem.

Maitrakh izdvesa garu šņācienu.

Tas ir mūsu parāds, viņa teica. Kā lai citādi to atmaksājam?

Lea saspieda kopā īkšķi un rādītājpirkstu. Patiešām, kā citādi? Impērija nepārprotami bija itin apmierināta ar noslēgto vienošanos. Tā kā Lea bija redzējusi nogriju triecienniekus darbībā, viņa varēja šo apmierinājumu saprast. Impērija nebija ieinteresēta ļaut viņiem atmaksāt parādu citā veidā. Un, ja paši nogriji uzskatīja kalpošanu Impērijai par goda parādu saviem glābējiem…

Es nezinu, viņai bi ja jāatzīst.

Leas uzmanību piesaistīja kāda blakus kustība: Habarahs, vēl aizvien sēdēdams uz grīdas telpas pretējā galā, bija nokritis uz sāniem, un Čūbeka bija noliecis pie zemes viņa rokas locītavu. Tas izskatījās pēc cīņas, tikai Čūbekas apziņa neuzrādīja dusmas.

Ko viņi tur dara?Lea vaicāja.

Jūsu vūkijs lūdza, lai mans trešais dēls pamāca viņam mūsu cīņas metodes, muitrukh atbildēja, un viņas balsi atkal ieskanējās lepnums. Vūkijiem piemīt liels spēks, bet viņiem nav zināšanu par cīņas niansēm.

Iespējams, ka paši vūkiji šādam vērtējumam nebūtu piekrituši. Bet Leai bija jāatzīst, ka vismaz Čūbeka vienmēr bija paļāvies uz rupju spēku un bultmeša precizitāti.

Esmu pārsteigta, ka viņš vēlējies, lai Habarahs viņu pamāca, viņa teica. Viņš jūsu dēlam nekad tā īsti nav uzticējies.

Varbūt, ka tieši šī neuzticēšanās rosina viņa interesi, muitrukh sausi sacīja.

Leai bija jāpasmaida.

Varbūt.

Kādu minūti viņas klusēdamas vēroja, kā Habarahs parāda Čūbekam vēl divus locītavu un roku satvērienus. Šķiet, tas bija to cīņas paņēmienu paveids, ko Lea jaunībā tika apguvusi uz Alderānas, un viņa nodrebēja, iedomājoties šis kustības muskuļotā vūkija izpildījumā.

Tagad jūs izprotat mūsu dzīves ciklu, lēdij Veidera, muitrukh klusi teica. Jums jāsaprot, ka mēs joprojām karājamies kā zirnekļa pavedienā. Pat tagad mums vēl aizvien nav pietiekami daudz tīras zemes, lai izaudzētu vajadzīgo daudzumu pārtikas. Mums jāturpina to pirkt no Impērijas.

Un jāmaksā par to ar savu dēlu pakalpojumiem, Lea pamāja, saviebdama seju līdzjūtīgā grimasē.

Mūžīgais parāds visvecākais slēptās verdzības veids galaktikā.

Tas arī mudina mūs sūtīt savus dēlus prom, maitrakh rūgti piebilda. Pat ja Impērija to atļautu, mēs tagad nevarētu viņus visus aicināt uz mājām. Mums nebūtu viņus ar ko pabarot.

Lea atkal pamāja. Tas bija tik nevainojams slazds, kādu viņa nekad nebija redzējusi. Bet no Veidera un Imperatora to jau varēja sagaidīt.

Jūs nekad pilnībā netiksiet vaļā no šī parāda, viņa maitrakh atklāti pateica. Jūs to zināt, vai ne? Kamēr vien jūs būsiet viņiem noderīgi, dižadmirālis gādās, lai jūs turpinātu maksāt.

Jā, maitrakh klusi piekrita. Pagāja ilgs laiks, iekams es to sapratu, bet nu tas ir noticis. Ja tā domātu visi nogriji, varbūt varētu kaut ko mainīt.

Bet pārējie nogriji joprojām tic, ka Impērija ir viņu draugs?

Nejau visi. Bet diezgan daudzi.

Viņa aprāvās un norādī ja ar žestu uz debesīm.

Vai redzat zvaigžņu gaismu, lēdij Veidera?

Lea pavērās augšup uz ieliekto disku, kas karājās četrus metrus virs zemes sienu balstošo ķēžu krustpunktā. Apmēram pusotru metru plats, tas bija darināts no melna vai melni nokrāsota metāla un tajā bija izdurts simtiem mazu caurumiņu. Caur šiem caurumiņiem plūda gaisma no šķīvja iekšējās apmales, un radīja iespaidu, ka virs galvas atrodas stilizēta naksnīgas debess versija.

Es to redzu.

Nogriji vienmēr ir mīlējuši zvaigznes, maitrakh sacīja, un viņas apcerīgā balss skanēja kā no tālienes. Reiz, sen atpakaļ, mēs tās dievinājām. Pat pēc tam, kad bijām uzzinājuši, kas tās patiesībā ir, zvaigznes palika mūsu draugi. Daudzi no mums būtu labprātīgi devušies līdzi lordam Veideram arī bez visa parāda lai likai izbaudītu prieku paceļot starp tām.

Es saprotu, Lea nočukstēja. Daudzi galaktikā jūt to pašu. Tas mums visiem ir iedzimts.

Šo iedzimto īpašību mēs tagad esam zaudējuši.

Ne jau zaudējuši, Lea teica, nolaizdama skatienu no zvaigžņotā šķīvja. Jūs to tikai aplami izmantojat.

Viņa paraudzījās uz Habaraliu un Čūbeku.

Varbūt es varētu runāt ar visiem nogriju vadoņiem vienlaikus?

Ko jūs viņiem teiktu? gribēja zināt muitrukh.

Lea iekoda lūpā. Ko lai viņa tiem saka? Ka Impērija viņus izmanto? Bet nogriji to uztvēra kā goda parādu. Ka Impērija veic atindēšanas darbus tā, lai turētu viņus uz pašapgādāšanās robežas, to tā arī nekad nesasniedzot? Bet, ņemot vērā grūtības, ar kurām jāsaskaras atindētājiem, viņai būtu grūti pierādīt, ka šis process tiek tīši novilcināts un tāpēc tik lēni virzās uz priekšu. Teikt, ka viņa un Jaunā Republika var atdot nogrijiem to, kas viņiem pienākas kopš dzimšanas? Bet kāpēc lai viņi tam ticētu?

Nu jūs redzat, kā tas ir, lēdij Veidera, muitrukh pārtrauca klusumu. Varbūt kādudien stāvoklis mainīsies. Bet līdz tam laikam jūsu klātbūtne šeit ir bīstama kā mums, tā jums pašai. Es ievērošu aizsardzības solījumu, ko jums devis mans trešais dēls, un nestāstīšu par jūsu ierašanos mūsu kungam dižadmirālim. Bet jums jādodas prom.

Lea dziļi ievilka elpu.

Jā, viņa teica, un šis vārds apsvilināja viņai rīkli.

Viņa bija likusi tik lielas cerības uz savu diplomātisko prasmi un džediju iemaņām. Cerējusi, ka šī prasme un radniecība ar lordu Veideru ļaus viņai izraut nogrijus no pakļautības Impērijai un piesaistīt tos Jaunajai Republikai.

Un nu šis pārbaudījums bija galā. pat lāgā nesācies. Ko gan es domāju, lidodama šurp'.' viņa nomākti prātoja.

Es došos prom, Lea skaļi sacīja, jo nevēlos sagādāt nepatikšanas jums vai jūsu ģimenei. Bet pienāks diena, maitrakh, kad jūsu tauta pati sapratīs, ko Impērija tai nodara. Kad tas notiks, atcerieties, ka es vienmēr būšu gatava jums palīdzēt.

Maitrakh zemu paklanījās.

Iespējams, ka tā diena pienāks pavisam driz. lēdij Veidera. Es gaidu to, un pārējie tāpat.

Lea pamāja ar galvu un piespieda sevi pasmaidīt. Beidzies, pirms bija sācies…

Tad mums jāsagatavo kuģis…

Viņa aprāvās, jo divviru durvis telpas pretējā galā atsprāga vaļā un iekšā klupdams, krizdams ieskrēja viens no bērniem, kas bija sargājis durvis.

Maitrakh! viņš spalgi kliedza. Mira'kh saar khee hrach' mani vlier ahk!

Habarahs acumirklī pielēca kājās, Lea ar vienu acu kaktiņu redzēja, ka Trīpio sastingst.

Kas noticis? viņa noprasīja.

Mūsu kunga dižadmirāļa lidaparāts, maitrakh sacīja, un viņas seja un balss piepeši kļuva ļoti gurdas un ļoti svešādas.

Un tas lido šurp.

13. nodala

Lea kādu mirkli cieši lūkojās uz maitrnkh. Viņas muskuļi no šoka bija sastinguši, viņas prāts klupa pret domu, kā ejot pa ledu. Nē tas nevarēja būt. Nevarēja. Dižadmirālis tikai vēl vakar vakarā bija šeit viņam noteikti nebija nekādas vajadzības lidot atpakaļ. Vismaz ne tik drīz.

Un tad viņa izdzirdēja tuvojošos atgrūdējpacēlāju rūkoņu, un sastingums izgaisa kā nebi jis.

Mums jātiek no šejienes prom, viņa teica. Čūbij…?

Nav laika, sauca Habarahs, skrienot pie viņām.

Čūbeka sekoja viņam cieši aiz muguras.

Kuģis jau noteikti ir zem mākoņiem, un mēs atrodamies redzamības zonā.

Lea pārlaida ašu skatienu telpai, mēmi lādēdama savas neizlēmības mirkli. Logu nebija, citu durvju arī ne, nekādu paslēptuvju, ja neskaita nelielo kabīni iepretim ģenealoģijas kartei.

Nekādas iespējas no šejienes izkļūt.

Vai esat pārliecināti, ka viņš lido šurp? Lea vaicāja Habaraham un jau runādama saprata, ka šis jautājums ir nevajadzīga gaisa tricināšana. Es domāju uz šejieni, uz dukhu?

Uz kurieni vēl lai viņš lidotu? Habarahs drūmi atteica, skatīdamies uz maitrakh. Iespējams, ka mums neizdevās viņu apmuļķot, kā bijām domājuši.

Lea vēlreiz pārlaida skatienu dukham. Ja kuģis nolaidīsies pie divviru durvīm, paies dažas sekundes, iekams Impērijas karavīri ienāks iekšā, un pa to laiku viņi neredzēs, kas notiek mājas aizmugurē. Ja viņa izmantotu šis sekundes, lai ar savu gaismas zobenu izgrieztu viņiem glābšanās eju…

Čūbeka, kā atbalsodams viņas domas, norūca tādu pašu ierosinājumu.

Jā, caurumu izgriezt nav grūti, Lea sacīja. Bet kā mēs to pēc tam aizvērsim?

Vūkijs atkal ierūcās, pavicinādams masīvo roku uz kabīnes pusi.

Jā, tā padarītu caurumu nesaskatāmu vismaz no iekšpuses, Lea šaubīdamās piekrita. Jādomā, ka tas ir labāk nekā nekas.

Viņa paskatījās uz maitrakh. piepeši attapdama. ka šādu rīcību var itin viegli uztvert kā svētuma zaimošanu.

Maitrakh…

Ja tas nepieciešams, dariet to, nogrija viņu skarbi pārtrauca.

Arī viņa pati vēl aizvien bija šoka varā, bet Lea redzēja, ka maitrakh saņem sevi atkal rokās.

Jūs nedrīkst šeit atrast.

Lea iekoda zobos lūpas iekšpusi. Ceļojot šurp no Endoras, viņa Habaraha sejā bija vairākas reizes redzējusi to pašu izteiksmi. Lea to bija skaidrojusi kā nožēlu par lēmumu vest viņu lidzi uz savām mājām.

Mēs būsim ļoti uzmanīgi, viņa mierināja maitrakh, noāķēdama no jostas gaismas zobenu. Un tiklīdz dižadmirālis būs prom, Habarahs varēs saņemt atpakaļ savu kuģi un vest mūs prom…

Viņa aprāvās, jo Čūbeka ieņurdēdamies pieprasīja klusumu. Tāluma viņi dzirdēja tikko saklausāmo troksni, kas raksturīgs pasažieru kuģim, un tad piepeši kaut kas aiztraucās gar dukhu ar labi pazīstamu kaukoņu.

Uzbrukuma bumbvedējkuģi, Lea izdvesa, saklausīdama gaudojošajā skaņā sava improvizētā plāna sabrukumu.

Impērijas bumbvedējkuģiem lidojot virs galvas, viņi nevarēs izlavīties no dukha tā, lai viņus nepamanītu.

Tas atstāja viņiem tikai vienu iespēju.

Mums būs jāpaslēpjas kabīnē, viņa sacīja Čūbekam, un, steigdamās turp, aši novērtēja kabīnes izmērus.

Ja slīpais jumts, kas savienoja kabīnes priekšējās sienas augšdaļu ar dukha sienu, nebija tikai dekorācija, tur tik tikko pietiktu vietas viņiem abiem ar Čūbeku…

Vai vēlaties, lai arī es eju tur iekšā, Jūsu Augstība?

Lea strauji apstājās un apcirtās uz papēžiem, satriekta un apbēdināta. Trīpio par viņu Lea bija galīgi aizmirsusi.

Tur nepietiks vietas, muitrukh nošņāca. Jūsu klātbūtne šeit ir mūs nodevusi, lēdij Veidera…

Klusu! Lea noskaldīja, vēlreiz izmisīgi aplūkodama dukhu.

Bet viņa joprojām nevarēja te saskatīt citu paslēpšanās vietu.

Ja nu vienīgi…

Lea paskatījās uz zvaigžņoto šķīvi, kas nokarājās virs telpas vidusdaļas.

Mums būs jāuzceļ viņš tur augšā, viņa sacīja Čūbekam, norādīdama uz šķīvi. Kā tev liekas, vai tu varētu…?

Nebija vajadzības jautājumu pabeigt. Čūbeka jau bija paķēris Trīpio un trakā ātrumā drāzās pie viena no kokstumbru pīlāriem, skrējienā pārmetot drudžaini protestējošo robotu sev pār plecu. Vūkijs palēcās divu metru augstumā un ar slēptajiem rāpšanās nagiem stingri ieķērās baļķī. Ar trim ātriem rāvieniem viņš nokļuva līdz sienas augšdaļai, un, histērijā nonākušajam robotam riskanti balansējot uz viņa pleca, sāka ar plaukstu pārtvērieniem virzīties pa ķēdi uz priekšu.

Klusu, Trīpio! Lea robotam uzsauca no kabīnes durvīm, uzmezdama ašu skatienu iekštelpai.

Griestus patiešām veidoja slīpais jumts, tāpēc kabīnes aizmugure bija krietni augstāka par priekšpusi, un pie aizmugures sienas stāvēja zems, solam līdzīgs sēdeklis. Pašauri būs, bet gan jau viņi kaut kā sasēdīsies.

Tagad labāk apklusti iespējams, ka viņi ieslēguši sensorus, Lea piemetināja.

Lai gan ja tā būtu, spēlīte priekš viņiem ar to pašu beigtos.

Ieklausoties, kā atgrūdējpacēlāju rūkoņa nāk aizvien tuvāk, viņai atlika tikai cerēt, ka pēc iepriekšējā vakarā izdarītās sensorpārbaudes, kas bija devusi noliedzošu atbildi, viņi nevēlēsies sevi apgrūtināt ar šīs procedūras atkārtošanu.

Čūbeka tagad bija sasniedzis centru. Ar vienu roku pievilkdams sevi tuvāk zvaigžņu šķīvim, viņš bez kādām ceremonijām iemeta tajā Trīpio. Robots raidīja vēl pēdējo griezīgo protesta kliedzienu, kas aprāvās, līdz galam neizskanējis, jo vūkijs iebāza roku šķīvī un viņu izslēdza. Smagnēji nolecis uz grīdas, viņš, ko nagi nes, skrēja uz kabīni atgrūdējpacēlāji ārā jau bija apklusuši.

Pasteidzies! Lea čukstus sauca, turēdama kabīnes durvis atvērtas.

Čūbeka, šķērsojis dukhu, ienira šaurajā atverē, uzlēca uz sola un pagriezās ar seju pret durvīm. Viņa galva bija piespiesta slīpajiem griestiem, ieplestās kājas balstījās uz abiem sola sāniem. Lea viņam sekoja un apsēdās nelielajā brīvajā laukumā starp vūkija kājām.

Tikko viņa bija aizvērusi kabīnes durvis, ar troksni atsprāga vaļā duklm divviru durvis.

Lea atspiedās pret kabīnes aizmugures sienu un Cūbekas kājām, piespiezdama sevi elpot lēni un klusi un atkārtodama džediju paņēmienus jutekliskās uztveres pastiprināšanai, ko viņai bija iemācījis Lūkass. Cūbekas elpa šņāca viņai ausīs, viņa ķermeņa karstums nolija pār Leas galvu un pleciem kā neredzams ūdenskritums. Viņa pēkšņi asi sajuta sava piebriedušā vēdera smagumu un dvīņu kuslās kustības tajā, kā arī to, cik ciets ir sols, uz kura viņa sēž, kāds smaržu sajaukums plūst no vūkija spalvām, svešādajiem koku stumbriem viņai apkārt un viņas pašas sviedriem. Sev aiz muguras, cauri dukha sienai, viņa varēja saklausīt apņēmīgus soļus un metālisko skaņu, lāzerieročiem nejauši atsitoties pret trieciennieku bruņām. Viņa klusībā jutās pateicīga, ka nebija izdevies viņas iepriekšējais plāns par bēgšanu cauri sienai.

Tagad Lea dzirdēja balsis, kas skanēja dukha iekštelpā.

Labrīt, maitrakh, sacīja mierīga, vēsi modulēta balss. Redzu, ka jūsu trešais dēls Habarahs ir šeit. pie jums. Cik veiksmīga sagadīšanās.

Lea nodrebēja, un tunikas auduma berzēšanās gar viņas ķermeni ar šausmīgu skaļumu atbalsojās viņai ausīs. Tā nepārprotami bija Impērijas virspavēlnieka balss, kuras mierīgais tonis ļāva nojaust visu varas pilnību, kas bija koncentrēta viņa rokās. Tā bija varas izpausme, kas pārspēja pat pašapmierināto visžēlīgumu, ar kādu uz Nāves Zvaigznes pret viņu bija izturējies gubernators Tarkins.

Tas varēja būt tikai dižadmirālis.

Es sveicu jūs, mans kungs, savaldīgā tonī noņaudēja maitrakh. Jūsu apciemojums mūs pagodina.

Pateicos, dižadmirālis teica, joprojām runādams pieklājīgā tonī, kurā tomēr jautās metāliska pieskaņa. Un tu, Habarah no Kimbaru klana, vai tu arī jūties iepriecināts par manu klātbūtni šeit'.'

Gausi un piesardzīgi Lea pagrieza galvu pa labi, cerēdama saskatīt atnācēju cauri tumšajam kabīnes loga režģim. Tas neizdevās, jo viņš vēl aizvien stāvēja pie divviru durvīm, un viņa neuzdrošinājās pieliekt seju pārāk tuvu režģim. Bet, kad Lea atgriezās iepriekšējā stāvoklī, atskanēja nesteidzīgu soļu troksnis… un pēc mirkļa viņa ieraudzīja dižadmirāli, kas bija nostājies dukhu centrā.

Lea cauri režģim cieši raudzījās viņā, un viņas augumu stindzināja ledaina strāva. Hens viņai bi ja aprakstījis uz Mirkras redzēto vīru bāli zila āda, kvēlojošas, sarkanas acis, baltais Impērijas karavīra formas tērps. Viņa bija ari dzirdējusi, kā Feilijs nievājoši apgalvo, ka šis vīrs ir viltvārdis vai, labākajā gadījumā, pašiecelts Mofs. Un viņa pie sevis bija prātojusi, vai Hens patiešām nav kļūdījies.

Tagad Lea zināja, ka viņš nav kļūdījies.

Protams, mans kungs, Habarahs atbildēja uz dižadmirāļa jautājumu. Kāpēc lai es tāds nebūtu?

Vai tādā toni tu runā ar savu kungu dižadmirāli? nepazīstama nogrija balss bargi noprasīja.

Es atvainojos, Habarahs teica. Negribēju izrādīt necieņu.

Lea satrūkās. Protams, ka viņš to negribēja, bet ļaunums jau bija nodarīts. Pat ar savu niecīgo pieredzi nogriju valodas smalkumos viņa bija saklausījusi, ka šie vārdi izskanēja pārāk ātri un kā aizstāvoties. Dižadmirālim, kas pazina šo rasi daudz labāk nekā viņa…

Ko tad tu gribēji? dižadmirālis jautāja, pagriezdamies tā, lai atrastos ar seju pret Habarahu un muitrukh.

-Es…

Habarahs saminstinājās.

Dižadmirālis stāvēja klusēdams un gaidīja.

Piedodiet, mans kungs, Habarahs beidzot izmocīja. Biju pārlieku satraucies par jūsu ierašanos mūsu pieticīgajā ciemā.

Saprotams aizbildinājums, dižadmirālis teica. Tam pat varētu noticēt… vienīgi vakar mana ierašanās tevi tik ļoti nesatrauca.

Viņš sarauca uz augšu uzaci.

Vai ari tava satraukuma iemesls ir tas, ka tu nebiji gaidījis mani tik drīz atkal ierodamies?

Mans kungs…

Kāds ir nogriju sods par melošanu virsklana pavēlniekam? dižadmirālis viņu pārtrauca, un viņa rāmā balss piepeši bija kļuvusi skarba. Vai par to draud nāve, tāpat kā tas bija vecajos laikos? Vai ari nogriji vairs neatzīst tādus no modes izgājušus jēdzienus kā gods?

Manam kungam nav tiesību izvirzīt šādu apsūdzību Kimbaru klana dēlam, stīvi ierunājās muitrukh.

Dižadmirāļa skatiens pievērsās sievietei.

Es jums ieteiktu paturēt savus aizrādījumus pie sevis, muitrukh. Šis Kimbaru klana dēls ir man melojis, un mana attieksme pret tādu izturēšanos ir ļoti nopietna.

Kvēlojošais skatiens atkal bija vērsts pret Habarahu.

Pastāsti man, Habarah no Kimbaru klana, par laiku, ko pavadīji ieslodzījumā uz Kašikas.

Lea cieši satvēra gaismas zobena rokturi, vēsā metāla rievas iespiedās viņas plaukstā. Tieši tajā neilgajā ieslodzījuma laikā Habarahu pārliecināja aizvest Leu uz Honogru. Ja Habarahs vaļsirdīgi atzīsies visā, kas ar viņu bija noticis…

Nesaprotu, Habarahs teica.

Tiešām? atcirta dižadmirālis. Tad ļauj man atsvaidzināt tavu atmiņu. Tu neaizbēgi no Kašikas, kā apgalvoji savā ziņojumā un vakar atkārtoji manā, savas ģimenes un klana vecākā klātbūtnē. Īstenībā pēc piedzīvotās neveiksmes tevi sagūstīja vūkiji. Un to prombūtnes mēnesi tu nevis pavadīji meditējot, bet gan biji pakļauts nopratināšanai vūkiju cietuma. Vai tas palīdzēja tev atcerēties?

Lea piesardzīgi ievilka elpu, nespēdama noticēt tam, ko dzirdēja. Lai kā dižadmirālis bija uzzinājis par Habaraha gūstniecību, viņš šo faktu tulkoja aplami. Viņiem bija dota otra izdevība… ja Habarahs būtu gana apķērīgs, lai vēl kādu brīdi paliktu pie sava. &gt;

Maitrakh laikam arī diez ko nepaļāvās uz viņa izturību.

Mans trešais dēls par tādām lietām nemelotu, mans kungs, viņa sacīja, iekams Habarahs paguva atbildēt. Viņš vienmēr ir izpratis goda pienākumus un prasības.

Ak tā gan, asi atsaucās dižadmirālis. Nogriju trieciennieku sagūsta un nopratina ienaidnieks, un trieciennieks joprojām ir dzīvs? Vai tā ir goda pienākumiem un prasībām atbilstoša rīcība?

Mani nesagūstīja, mans kungs, Habarahs stingri atbildēja. Mana bēgšana no Kašikas noritēja tieši tā, kā es sacīju. ;

Dažas sekundes dižadmirālis raudzījās uz viņa pusi klusēdams.

Un es saku, ka tu melo, Habarah no Kimbaru klana, Trouns klusi teica. Bet tam nav nozīmes. Ar tavu palīdzību vai bez tās, es uzzināšu patiesību par tavas prombūtnes mēnesi… un to, kādu cenu tu maksāji par savu brīvību. Ruh?

Mans kungs, sacīja trešā nogriju balss.

Habarahs no Kimbaru klana tiek apcietināts. Tu kopā ar otrā vada vīriem aizvedīsi viņu uz karaspēka kuģi, kas nogādās jūs uz Himēras, kur varēsim viņu nopratināt.

Atskanēja ass šņāciens.

Mans kungs, tā ir vardarbība…

Jūs cietīsiet klusu, maitrakh, dižadmirālis viņu pārtrauca. Vai arī tiksiet apcietināta kopā ar savu dēlu.

Es neklusēšu, maitrakh ņurdošā balsī attrauca. Nogriju, ko apsūdz nodevībā pret virsklanu, jānodod klanu vecākajiem, lai viņi izmeklētu notikušo un spriestu tiesu, kā tas parasts kopš senseniem laikiem. Tāds ir likums.

Nogriju likumi man nav saistoši, dižadmirālis vēsi teica. Habarahs ir bijis nodevējs pret Impēriju. Viņu tiesās un sodīs pēc Impērijas likumiem.

Klanu vecākie pieprasīs…

Klanu vecākie neko nevar pieprasīt, dižadmirālis noskaldīja, pieskardamies saziņas aparāta cilindram, kas atradās tunikas kabatā līdzās zīmotnēm. Vai vēlaties, lai jums atgādina, ko nozīmē nepakļauties Impērijas gribai?

Lea saklausīja tikko dzirdamo muitrukh nopūtu.

Nē, mans kungs, viņa sacīja, un balss liecināja, ka viņa atzīst sakāvi.

Dižadmirālis viņu nopētīja.

Jūs tomēr saņemsiet atgādinājumu.

Viņš atkal pieskārās saziņas aparātam…

Un pēkšņi dukhu iekštelpa piešķīda ar žilbinoši

zaļām ugunīm.

Lea parāva galvu atpakaļ, starp Čūbekas kājām, un aizmiedza acis. Viņas seju un acis apsvilināja piepešas, dedzinošas sāpes. Vienu baisu sekundi viņa domāja, ka dukhu skāris tiešs turbolāzera šāviņa trāpījums, pietiekami spēcīgs, lai visa ēka pārvērstos liesmojošās drupās. Tomēr pēdējais, ko viņa redzēja pirms plakstu aizdarīšanas, bija dižadmirālis, kas joprojām stāvēja lepns un nekustīgs, un Lea ar novēlošanos saprata, kas notiek.

Viņa izmisīgi centās atsaukt jutekļu pastiprinājumu, kad pērkona dārds satricināja viņas galvu kā saniknota vūkija sitiens.

Vēlāk Lea tikko atcerēsies vairākus turbolāzera šāvienus, ko būs neskaidri dzirdējusi un redzējusi cauri biezajai, pelēkajai dūmakai, kas aizmigloja viņas apziņu, kad ap planētu riņķojošais zvaigžņu iznīcinātājs atkal un atkal raidīja šāviņus pret kalniem, kas ieskāva ciemu. Kad stiprās galvassāpes beidzot liks Leai pilnībā atgūties, dižadmirāļa atgādinājums būs galā pēdējais pērkona grāviens attālinādamies noklusīs.

Viņa piesardzīgi atvēra acis, no sāpēm mazliet saviebdamās. Dižadmirālis vēl aizvien stāvēja, kur stāvējis dukhu centrā… un, kad bija apklusis pēdējais pērkona dārds, viņš ierunājās.

Es tagad esmu Honogras likums, muitrukh, viņš sacīja klusā, stindzinošā balsī. Ja gribēšu rīkoties saskaņā ar senajiem likumiem, es to darīšu. Ja gribēšu tos neievērot, es tos neievērošu. Vai skaidrs?

Kad atskanēja muitrukh balss, to tikko varēja pazīt. Ja dižadmirāla paraugdemonstrējuma mērķis bija pārbiedēt muitrukh, viņam tas nepārprotami bija izdevies.

Jā, mans kungs.

Labi.

Dižadmirālis vēl mirkli ļāva, lai telpā valda dzalkstīgs klusums.

Tomēr Impērijas uzticamo kalpu labā esmu gatavs uz kompromisu. Habarahu nopratinās uz Himēras borta, bet pirms tam es ļaušu, lai izmeklēšanas sākumposms norit saskaņā ar senajiem likumiem.

Viņš nedaudz pagrieza galvu.

Ruh, tu aizvedīsi Habarahu no Kimbaru klana uz Nistao centru un nodosi viņu klanu vecākajiem. Varbūt trīs publiska apkaunojuma dienas kalpos kā atgādinājums nogriju tautai, ka mēs joprojām karojam.

Jā, mans kungs.

Bija dzirdami soļi un divviru durvju atvēršanās un aizvēršanās. Salīcis pie griestiem viņai virs galvas, ar nenolasāmu, juceklīgu apziņu, Čūbeka pie sevis klusi norūcās. Lea sakoda zobus, tik cieši, ka caur viņas pulsējošo galvu atkal izskrēja sāpju šaltis. Publisks apkaunojums… un kaut kas, ko sauca par senajiem izmeklēšanas likumiem.

Dumpinieku Savienība bija neapzināti izpostījusi Honogru. Šķita, ka tagad viņa būs to pašu izdarījusi ar Habarahu.

Dižadmirālis joprojām stāvēja dukhu centrā.

Jūs esat ļoti klusa, muitrukh, viņš teica.

Mans kungs pavēlēja man klusēt, viņa atcirta.

Protams.

Trouns pētoši viņā noraudzījās.

Uzticība klanam un ģimenei ir slavējama, muitrukh. Bet glabāt uzticību nodevējam būtu muļķīgi. Varbūt arī bīstami jūsu ģimenei un klanam.

Neesmu dzirdējusi pierādījumus tam, ka mans trešais dēls ir nodevējs.

Dižadmirālim noraustījās lūpa.

Jūs dzirdēsiet, viņš klusi apsolīja.

Trouns devās uz divviru durvīm, un Lea viņu

vairs nevarēja saskatīt. Bija dzirdams, ka durvis atveras. Soļi nogaidoši apstājās, un mirkli vēlāk varēja saklausīt, kā muitrukh savā klusajā gaitā viņam pievienojas. Abi izgāja, durvis atkal aizvērās, un Lea un Čūbeka bija palikuši vieni.

Vieni. Ienaidnieka teritorijā. Bez kuģa. Un viņu vienīgo sabiedroto nopratinās Impērijas karavīri.

Es domāju, Čūbij, viņa klusi teica, ka mēs esam iekūlušies nepatikšanās.

14. nodala

Viena no pirmajām nelielajām patiesībām par starpzvaigžņu lidojumiem, ko atskārta katrs vērīgs ceļotājs, bija tāda, ka planēta, kad uz to raudzījās no kosmosa, nemaz nelīdzinājās tam, kas bija attēlots oficiālajās kartēs. Šur tur izkaisītās mākoņu segas plēksnes, kalnu grēdu mestās ēnas, bagātīgās augu valsts pārveidojošā ietekme uz apkārtnes kontūrām un gaismas rotaļas nomaskēja un izkropļoja kartogrāfu datorzīmējumu skaistās, tīrās līnijas. Tas radīja sarežģījumus iesācējiem navigācijā un kalpoja par neizsmeļamu avotu jokiem, ko ar šiem jauniesācējiem izspēlēja viņu pieredzējušākie kuģabiedri.

Tāpēc jo pārsteidzošāk bija redzēt, ka tieši šajā dienā un tuvojoties tieši šajā leņķī. Jomārkas planētas kontinents lielākoties izskatījās gandrīz tāds pats kā līdz sīkumiem precīzi izstrādātajā kartē. Protams, patiesības labad gan jāatzīst, ka tas bija visai mazs kontinents.

Kaut kur šajā zīmējumam nevainojami atbilstošajā kontinentā atradās džediju skolotājs.

Lūkass ar pirkstiem vieglītēm pabungoja pa kontrolpaneli, lūkodamies ārā uz zaļi brūno zemes gabalu, kas vīdēja zem viņa X klases kuģa. Viņš varēja sajust kāda cita džedija klātbūtni patiesību sakot, tā bija sajūtama kopš brīža, kad viņa kuģis iznāca no liiperkosmosa bet tiešāku kontaktu viņam pagaidām nebija izdevies nodibināt.

Skolotāj Cēbuot? viņš klusi pasauca, mēģinādams vēl vienu reizi. Esmu Lūkass Debesbraucējs. Vai jūs mani dzirdat?

Atbildes nebija. Vai nu Lūkass to nedarīja pareizi, vai arī Cēbaots nespēja atbildēt… vai arī tā bija apzināta Lūkasa prasmes pārbaude.

Nu ko viņš bija gatavs pieņemt spēles noteikumus.

Izdarīsim galvenā kontinenta sensorpārbaudi, Artū, Lūkass robotam uzsauca, pūlēdamies noskaņot sevi tā, kā varētu justies džediju skolotājs, kas kādu laiku nav aktīvi darbojies.

Jomārkas sauszemes lielākā daļa bija sakoncentrēta šajā mazajā kontinentā patiesībā tā bija tikai tāda prāvāka sala bet tūkstošiem citu, mazāku saliņu bija pa puduriem izkaisītas plašajā okeānā. Kopumā tās sastādīja varbūt kādus trīssimttūkstoš kvadrātkilometrus sauszemes, tā ka pastāvēja liela iespēja kļūdīties un nolaisties nepareizajā vietā.

Meklē tehnoloģijas pazīmes un paraugies, vai nevari noteikt galvenās apdzīvotās vietas.

Artū, pie sevis klusi svilpodams, izlaida kuģa sensoru rādījumus caur paša programmētajiem dzīvības formu algoritmiem. Viņš vairākas reizes signalizēja un uz ekrāna parādījās punktveida zīmējums.

Paldies, Lūkass sacīja, to pētīdams.

Viņš nejutās pārsteigts, redzot, ka apdzīvota ir galvenokārt piekraste. Bet dziļāk kontinentā arī bija daži nelieli centri. Tostarp kāds ciemu puduris netālu no gandrīz nevainojami apļveidīga ezera dienvidu krasta.

Lūkass sarauca pieri un, nospiedis taustiņus, ieguva attēla palielinājumu. Tagad viņš redzēja, ka tas nav parasts ezers, bet gan tāds, kas izveidojies konusveidīga kalna paliekās. Mazāks konuss veidoja lielu salu ezera vidū. Iespējams, ka tai bi ja vulkāniska izcelsme spriežot pēc kalnainās apkārtnes.

Neskartas dabas nostūris, kur džediju skolotājs ilgu laiku varētu dzīvot, neviena netraucēts. Un turpat tuvumā vairāki ciemi, kur viņš varētu ierasties, kad beidzot būtu gatavs atteikties no noslēgtības.

Lūkass tikpat labi varēja sākt savus meklējumus ar šo vietu.

Labi, Artū, te būs mūsu nolaišanās mērķis, viņš teica robotam, iezīmēdams mērķi uz ekrāna. Es laidīšos lejā, bet tu vēro sensorus un ziņo, ja pamani kaut ko interesantu.

Artū nopīkstēja kaut kādu nervozu jautājumu.

Jā, vai ari kaut ko aizdomīgu, piekrita Lūkass.

Artū tā ari nebija noticējis, ka Impērijas karaspēka uzbrukums viņiem, kad viņi pēdējoreiz šeit ieradās, bijusi vistīrākā sagadīšanās.

Viņi izlaidās cauri atmosfērai, pusceļā līdz.zemei pārslēdzās uz atgrūdējpacēlājiem un lidoja mazliet zemāk par visaugstāko kalnu galotnēm. Tuvāk aplūkojot, šis apvidus bija gana šķēršļots, tomēr ne tik tuksnesīgs, kā Lūkass sākumā bija domājis. Ielejās starp kalniem bija bagātīga augu valsts, kaut ari paši klinšainie kalni ar floru bija apauguši visai trūcīgi. Lidojot pāri līdzenumiem, viņi gandrīz katrā no tiem pamanīja vismaz pāris māju un pa retam ari kādu ciemu, kas bija pārāk mazs, lai X klases kuģa sensori ar savām ierobežotajām iespējām būtu varējuši to uzrādīt.

Viņi tuvojās ezeram no dienvidrietumiem, kad Artū pamanīja krastmalā savrupmāju.

Nekad agrāk neesmu redzējis tādu arhitektūru, Lūkass piezīmēja. Vai sensori uzrāda dzīvību?

Artū, brītiņu čivinājis, ziņoja: nepārliecinoši.

Labi, paskatīsimies tuvāk, nolēma Lūkass, ieslēgdams nolaišanās ciklu. Ja būsim kļūdījušies, mums vismaz būs jāiet no kalna lejā, lai nokļūtu kādā citā apdzīvotā vietā.

Savrupmāja stāvēja nelielā iežogotā pagalmā, bet žogs gan vairāk bija domāts dekorācijai, nekā aizsardzībai. Izslēdzis kuģa taisnvirziena gaitas ātrumu, viņš pagrieza to paralēli žogam un nosēdināja to dažu metru attālumā no vienīgajiem vārtiem. Lūkass nodarbojās ar sistēmu izslēgšanu, kad Artū satrauktais brīdinājums lika viņam pacelt acis.

Ārpus žoga pie vārtiem, viņus vērodams, stāvēja kāds vīrs.

Lūkass paskatījās uz svešo, un sirds viņam sāka pukstēt straujāk. Vīrietis acīmredzot bija vecs par to liecināja viņa pelēksirmie mati un garā bārda, kas, kalnu vēja pūsta, daļēji aizsedza viņa grumbu izvagoto seju. Bet viņa acu skats bija modrs, stāja stalta un lepna, to neietekmēja pat negantākās vēja brāzmas. Vīrieša brūnais tērps līdz pusei bija vaļā, atsedzot spēcīgos krūšu muskuļus.

Pabeidz izslēgšanu, Artū, Lūkass sacīja, saklausīdams savā balsī nelielas trīsas.

Viņš noņēma ķiveri un atvēra lūku kuģa augšdaļā. Piecēlies kājās, Lūkass pāri pilota kabīnes malai viegli nolēca zemē.

Vecais vīrs nebija pakustējies. Dziļi ievilcis elpu, Lūkass gāja viņam klāt.

Skolotāj Cēbaot, viņš teica, mazliet noliekdams galvu. Esmu Lūkass Debesbraucējs.

Vīrietis tikko jaušami pasmaidīja.

Jā, viņš sacīja. Es zinu. Esi sveicināts uz Jomārkas.

Pateicos, Lūkass teica, izpūzdams elpu klusā nopūtā.

Beidzot. Ceļš bija bijis garš un līkumains, ar neparedzētu apstāšanos uz Mirkras un Slais Venā. Bet nu tas reiz bija galā.

Cēbaots varbūt varēja lasīt viņa domas. Iespējams, ka viņš to arī darīja.

Es gaidīju tevi ierodamies jau labu laiku atpakaļ, viņš pārmetoši sacīja.

Jā, ser, teica Lūkass. Man ļoti žēl. Pēdējā laikā es nebiju noteicējs pār apstākļiem.

Kāpēc? Cēbaots asi jautāja.

Šis jautājums Lūkasu pārsteidza.

Es nesaprotu.

Otra vīrieša acis savilkās nedaudz šaurākas.

Ko tu ar to gribi teikt? viņš noprasīja. Kā tas var būt, ka tu nesaproti? Vai tu esi vai neesi džedijs?

Jā, esmu…

Tad tev ir jāvalda pār apstākļiem, Cēbaots stingri sacīja. Pār sevi, pār cilvēkiem un notikumiem tev apkārt. Vienmēr.

Jā, skolotāj, Lūkass piesardzīgi atbildēja, pūlēdamies noslēpt savu apjukumu.

Vienīgais džediju skolotājs, ko viņš jebkad bija pazinis, bija Joda… bet Joda nekad ar viņu tā nerunāja.

Cēbaots vēl brīdi vēroja Lūkasu. Tad pēkšņi bargā izteiksme no viņa sejas nozuda.

Bet tu esi ieradies, viņš teica, un smaids pārveidoja grumbu rakstu viņa sejā. Tas ir svarīgākais. Viņi nespēja tevi apturēt.

Nē, sacīja Lūkass. Tomēr viņi to mēģināja. Ceļā man četras reizes uzbruka Impērijas spēki.

Cēbaots vērīgi viņu uzlūkoja.

Vai patiesi? Un vai šie uzbrukumi bija vērsti tieši pret tevi?

Viens no tiem bija. Pārējās trīs reizes es gluži vienkārši gadījos neīstajā vietā neīstajā laikā. Varbūt tomēr īstajā vietā un īstajā laikā, Lūkass sevi pārlaboja.

Vērīgumu Cēbaota sejā nomainīja tāda kā atsvešinātība.

Jā, viņš nočukstēja, raudzīdamies tālumā uz klintīm un apļveidīgo ezeru dziļi lejā. Neīstā vieta neīstajā laikā. Tāds varētu būt daudzu džediju kapa uzraksts.

Cēbaots atkal paskatījās uz Lūkasu.

Tu jau zini, Impērija viņus iznīcināja.

Jā, es zinu, teica Lūkass. Imperators un Darts Veiders viņus vajāja.

Un viņiem palīdzēja viens vai divi Tumšie džediji, Cēbaots drūmi sacīja, sevi vērstu skatienu acīs. Tādi Tumšie džediji kā Veiders. Ar pēdējo no viņiem es cīnījos…

Viņš aprāvās un gausi purināja galvu.

Tas bija tik sen.

Lūkass piespiesti pamāja ar galvu, juzdamies tā, it kā stāvētu plūstošās smiltīs. Bija grūti izsekot visiem šiem savādajiem sarunas tematiem un garastāvokļa maiņām. Vai tās būtu vientulības sekas? Vai vēl viena pārbaude, šoreiz Lūkasa pacietībai?

Jā, pagājis ilgs laiks, viņš piekrita. Bet džediji var atgriezties dzīvē. Mums ir iespēja atjaunoties.

Cēbaots atkal pievērsa uzmanību viņam.

Tava māsa, viņš teica. Jā. Viņa drīz dzemdēs dvīņus divus džedijus.

Iespējamos džedijus, sacīja Lūkass, mazliet pārsteigts, ka Cēbaots ir dzirdējis par Leas grūtniecību.

Jaunās Republikas žurnālisti izplatīja šo ziņu pa malu malām, bet Lūkass bija domājis, ka Jomārka atrodas pārāk tālu no centriem, lai šis jaunums to sasniegtu.

Patiesību sakot, tieši dvīņu dēļ esmu šeit ieradies.

Nē, teica Cēbaots. Tu ieradies šeil tāpēc, ka es tevi saucu.

Nu… jā. Bet…

Nav nekādu bet, džedij Debesbraucēj, Cēbaots viņu asi pārtrauca. Būt par džediju nozīmē kalpot Spēkam. Es aicināju tevi caur Spēku, un Spēka aicinājumam tev jāklausa.

Es saprotu, Lūkass atkal pamāja, vēlēdamies, kaut tā patiešām būtu.

Vai tā bija tikai Cēbaota tēlainā valoda? Vai vēl viens temats, ko Lūkass mācoties būtu izlaidis? Viņš gluži labi zināja, kādi ir Spēka vispārējie situācijas pārvaldīšanas aspekti, tie ļāva viņam palikt dzīvam ik reizi, kad viņa gaismas zobens stājās pretim spridzekļšāvēja ugunij. Bet burtisks „aicinājums" bija kaut kas pavisam cits.

Kad jūs sakāt, ka Spēks jūs aicina, skolotāj Cēbaot, vai jūs domājat, ka…

Ir divi iemesli, kāpēc es tevi saucu, Cēbaots viņu atkal pārtrauca. Pirmkārt, lai pabeigtu tevis mācīšanu. Un, otrkārt… tāpēc, ka man nepieciešama tava palīdzība.

Lūkass samirkšķināja acis.

Mana palīdzība?

Cēbaots vārgi pasmaidīja, un viņa acis piepeši izskatījās ļoti gurdas.

Es tuvojos savas dzīves nobeigumam, džedij Debesbraucēj. Drīz es došos tālajā ceļā, kas ved no šis dzīves uz to, kas atrodas aiz tās.

Lūkasam kaklā iestrēga kamols.

Man žēl, tas bija viss, ko viņš iedomājās pateikt.

Tāds ir visu dzīves ritējums, Cēbaots paraustīja plecus. Giui džedijiem, gan mazāk nozīmīgām būtnēm.

Lūkass uz mirkli atcerējās Jodu, kā viņš gulēja uz nāves gultas Dagobaha mājā… un paša bezpalīdzīgo sajūtu. Lūkass nevarēja darīt neko, tikai noskatīties. Viņš, nudien, nevēlējās to piedzīvot vēlreiz.

Kā es varu palīdzēt? Lūkass klusi vaicāja.

Mācoties no manis, teica Cēbaots. Atveries man, uzsūc no manis manu gudrību, pieredzi un spējas. Tādējādi tu turpināsi manu dzīvi un darbu.

Skaidrs, Lūkass pamāja, prātodams, tieši par kādu darbu otrs runā. Jums tomēr jāsaprot, ka man ii jāveic ari mans darbs…

Un vai tu esi gatavs to veikt? Cēbaots jautāja, savilkdams uz augšu uzacis. Pilnīgi gatavs? Vai arī esi šeit ieradies, neko nevēlēdamies man lūgt?

Patiesību sakot, vēlos gan, Lūkasam bija jāatzīst. Esmu ieradies Jaunās Republikas dēļ lai lūgtu jūsu palīdzību cīņā pret Impēriju.

Kādam nolūkam?

Lūkass sadrūma. Viņš bija cīņas nolūku uzskatījis par pašsaprotamu.

Lai darītu galu Impērijas tirānijai. Lai visām galaktikas būtnēm būtu nodrošināts taisnīgums un brīvība.

Taisnīgums.

Cēbaotam noraustījās lūpas.

Nemeklē taisnīgumu starp zemākām būtnēm, džedij Debesbraucēj.

Viņš divas reizes ātri uzsita sev pa krūtīm ar pirkstu galiem.

Mēs esam šīs galaktikas patiesais taisnīgums. Mēs divi un nākamie džediji, ko sagatavosim par saviem sekotājiem. Atstāj sīkās cīņas citu ziņā un gatavo sevi šai nākotnei.

Es… Lūkass saminstinājās, nezinādams, ko lai atbild.

Kas nepieciešams tavas māsas vēl nedzimušajiem dvīņiem? Cēbaots noprasīja.

Viņiem nepieciešams…kādudien viņiem būs nepieciešams skolotājs, Lūkass viņam sacīja, ar savādu negribigumu izrunādams šos vārdus. Viņš zināja, ka pirmais iespaids allaž ir maldinošs, bet tieši tobrīd Lūkass nebūt nebija pārliecināts, ka šis ir tas vīrs, ko viņš gribētu par skolotāju saviem māsasbērniem. Šķita, ka Cēbaots ir pārāk mainīgs, ka viņam gandrīz raksturīga nenoturība.

Tiek pieņemts, ka es viņus mācīšu, kad viņi bū. gana veci, tāpat kā es mācu Leu. Problēmu rada tas, ka ne katrs džedijs noteikti ir arī labs skolotājs.

Mirkli klusējis, viņš runāja tālāk.

Obijs van Kenobijs vainoja sevi par Veidera piesliešanos tumšajiem spēkiem. Negribu, lai tā notiktu arī ar Leas bērniem. Es domāju varbūt jūs varētu man iemācīt pareizās metodes…

Nelietderīga laika šķiešana, sacīja Cēbaots, nevērīgi paraustīdams plecus. Atved viņus šurp. Es pats viņus mācīšu.

Jā, skolotāj, teica Lūkass, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus. Es augsti vērtēju jūsu piedāvājumu. Bet, kā jau jūs sacījāt, jums ir savs darbs darāms. Man patiesībā vajadzīgas tikai dažas norādes…

Un kā ir ar tevi pašu, džedij Debesbraucēj? Cēbaots viņu kārtējo reizi pārtrauca, Vai tev pašam nevajag papildināt zināšanas? Piemēram, lai attīstītu spriešanas spējas?

Lūkass nošņirkstināja zobus. Visa šī saruna radīja iespaidu, ka viņš ir caurredzmāks, nekā viņam tas patiktu.

Jā, šajā jomā man noderētu papildu apmācība, Lūkass atzina. Dažreiz es domāju, ka džediju skolotājs, kas mani mācīja, sagaidīja, lai es to apgūstu paša spēkiem.

Tam nepieciešama tikai ieklausīšanās Spēkā, Cēbaots mundri teica.

Šķita, ka viņa skatiens uz brīdi aizmiglojas, bet tad atkal atgūst iepriekšējo vērīgumu.

Nāc. Iesim lejā uz ciemiem, un es tev parādīšu, kā tas notiek.

Lūkass juta, ka viņa uzacis savelkas uz augšu.

Tūlīt pat?

Kāpēc ne? Cēbaots paraustīja plecus. Esmu izsaucis vedēju, viņš sagaidīs mūs uz ceļa.

Viņa skatiens pievērsās kaut kam aiz Lūkasa muguras.

Nē paliec uz vietas, viņš noskaldīja.

Lūkass pagriezās. Artū bija izlīdis no kuģa robot-

nodalījuma un rāpās pāri kuģa korpusa augšdaļai.

Tas ir tikai mans robots, Lūkass Cēbaotam teica.

Viņš paliks, kur ir, Cēbaots strupi sacīja. Roboti ir pretīgi radījumi, kas apveltīti ar saprātu, bet nav piederīgi Spēkam.

Lūkass sarauca pieri. Roboti šajā ziņā patiesi bija unikāli, bet diez vai tas bija iemesls uzskatīt viņus par pretīgiem. Šī gan nebija nedz īstā vieta, nedz laiks, lai par to strīdētos.

Es palīdzēšu viņam atgriezties robotnodalljumā, viņš mierināja Cēbaotu, steigdamies atpakaļ pie kuģa-

Izmantodams Spēku, Lūkass vienā lēcienā bija līdzās Artū.

Piedod, Artū, bet tev nāksies palikt šeit, viņš robotam teica. Nāc nu iedabūsim tevi vietā.

Artū nicīgi iepīkstējās.

Zinu, un man ļoti žēl, Lūkass sacīja, bīdīdams drukno metāla cilindru uz viņa gropi. Bet skolotājs Cēbaots negrib, lai tu nāktu līdzi. Tu tikpat labi vari gaidīt šeit, kā uz zemes te tev vismaz būs kuģa dators, ar ko sarunāties.

Robots atkal iečivinājās, šoreiz tā bija lūdzoša un nedaudz nervoza skaņa.

Nē, es nedomāju, ka pastāvētu kādas briesmas, -j Lūkass viņam apgalvoja. Ja tu raizējies, vari vērot mani ar kuģa sensoriem.

Viņš klusināja balsi līdz čukstam.

Un, ja reiz mēs par to runājam, gribu, lai tu sāc veikt pilnīgu apkārtnes sensorpārbaudi. Paskaties, vai nevari atrast kādas kroplības augu valstī, kā to koku ar grīstē sagriezto stumbru, kas auga virs tumšo spēku alas Dagobahā. Sarunājuši?

Artū raidīja tādu kā pārsteigtu apstiprinājuma signālu.

Labi. Uz tikšanos, Lūkass teica un nolēca atpakaļ uz zemes.

Esmu gatavs, viņš sacīja Cēbaotam.

Džediju skolotājs pamāja.

Iesim šeit, viņš sacīja un sāka iet pa taku, kas veda lejup.

Lūkass steidzās Cēbaotu panākt. Viņš zināja, ka tas bija tas pats, kas raidīt šāvienu miglā pat ja Artū sensori varētu sasniegt to vielu, ko viņš meklēja, diez vai robots prastu atšķirt veselīgos svešās planētas augus no neveselīgajiem. Bet bija vērts pamēģināt. Viņam jau sen bija radušās aizdomas, ka Jodam izdevās paslēpties no Imperatora un Veidera tikai tāpēc, ka tumšo spēku ala pie viņa mājas bija kaut kādā veidā aizsegusi viņa paša ietekmi uz Spēku. Ja Cēbaots ari bija palicis Impērijas karaspēka neievērots, kaut kur uz Jomārkas vajadzēja būt tādai pašai tumšo spēku koncentrēšanās vietai.

Protams, ja viņš biju palicis neievērots. Varbūt Imperators bija par viņu visu zinājis, bet tīšuprāt licis mierā.

Un no tā savukārt varēja secināt… ko?

Lūkass nezināja. Bet viņš labprāt to noskaidrotu.

Viņi bija nogājuši ne vairāk kā divsimt metrus, kad ieradās Cēbaota izsauktais braucējs ar savu transporta līdzekli: garš, izstīdzējis virs ar vecu Sorosubas pārnesumvelosipēdu, kas vilka aiz sevis tādu kā ekipāžu.

Baidos, ka tie ir tikai pasažieru pārvadāšanai pielāgoti fermera rati, Cēbaots teica, mudinādams Lūkasu pirmajam kāpt ekipāžā un pats apsēzdamies viņam blakus.

Braucamais lielākoties bija darināts no koka, bet sēdekļi ērtības labad bija mīksti polsterēti.

Čino iedzīvotāji to pagatavoja priekš manis, kad pirmoreiz pie viņiem ierados.

Vadītājs apgrieza braucamo uz šaurās takas to izdarīt bija diezgan grūti un sāka braukt lejup-

-Cik ilgu laiku jūs līdz tam bijāt pavadījis vientulībā? Lūkass vaicāja.

Cēbaots papurināja galvu.

Nezinu, viņš atbildēja. Laiks man diez ko nerūpēja. Es dzīvoju, domāju, meditēju. Tas bija viss.

Vai atceraties, kad pirmoreiz ieradāties šeit? neatlaidās Lūkass. Es domāju pēc tālo lidojumu

uzsākšanas.

Cēbaots lēnām pagriezās un apveltīja viņu ar ledainu skatienu.

Tavas domas nodod tevi, džedij Debesbraucēj, Cēbaots vēsi sacīja. Tu meklē apstiprinājumu tam, ka es nebiju Imperatora kalps.

Lūkass piespieda sevi nenolaist acis.

Skolotājs, kas mani mācīja, teica, ka esmu pēdējais džedijs, viņš Cēbaotam atbildēja. Veideru un Imperatoru viņš par džedijiem neuzskatīja.

Un tu baidies, ka es, tāpat kā viņi, esmu Tumšais džedijs?

Vai jūs tas esat?

Cēbaots pasmaidīja un, Lūkasam par pārsteigumu, pat iesmējās. Bija savādi dzirdēt šo skaņu no tik saspringtas sejas.

Liecies nu mierā, džedij Debesbraucēj, viņš teica. Vai tu tiešām tici, ka Džorass Cēbaots pats Džorass Cēbaots varētu jebkad pārmesties tumšo spēku pusē?

Smaids nodzisa.

Imperators mani neiznīcināja, džedij Debesbraucēj, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka gandrīz visu viņa valdīšanas laiku es nebiju viņam aizsniedzams. Un, pēc tam, kad es atgriezos…

Cēbaots strauji papurināja galvu.

Zini, ir vēl kāds. Vēl kāds, neskaitot tavu māsu. Ne džedijs, vēl ne. Bet esmu jutis Spēku saviļņojamies. Paceļamies un atkal noplokam.

Jā, es zinu, par ko jūs runājat, sacīja Lūkass. Esmu viņu sastapis.

Cēbaots pagriezās pret Lūkasu, un acis viņam mirdzēja.

Tu esi viņu sastapis? viņš izdvesa.

Patiesību sakot, es domāju, ka esmu, Lūkass precizēja. Man šķiet, ka ir iespējams…

Kā viņu sauc?

Lūkass, pieri saraucis, pētīja Cēbaota seju un neveiksmīgi pūlējās uztvert viņa apziņu. Te bija kaut kas tāds, kas viņam nemaz nepatika.

Viņa sauca sevi par Maru Džeidu, viņš teica.

Cēbaots atslīga pret sēdekļa polsterēto atzveltni, un viņa acis raudzījās kaut kur tālumā.

Pastāstiet man kaut ko vairāk par tāllidojumu projektu, Lūkass sacīja, apņēmies nepieļaut, ka viņu novirza no temata. Atcerieties, jūs izlidojāt no Mazās Jagas, lai meklētu dzīvību ārpus galaktikas. Kas notika ar kuģi un pārējiem džediju skolotājiem, kas bija kopā ar jums?

Cēbaota skatiens joprojām bija vērsts tālumā.

Viņi nomira, protams, viņš teica atsvešinātā balsi. Viņi visi nomira. Es vienīgais paliku dzīvs un atgriezos.

Cēbaots pēkšņi paskatījās uz Lūkasu.

Zini, pēc šī notikuma es biju mainījies.

Es saprotu, Lūkass klusi sacīja.

Tad tāpēc Cēbaots šķita tik dīvains. Tajā lidojumā ar viņu kaut kas bija noticis…

Pastāstiet man par to.

Ilgu laiku Cēbaots klusēja. Lūkass gaidīja, ik pa brīdim salīgodamies, kad ekipāžas riteņi iebrauca kādā ceļa grambā.

Nē, Cēbaots beidzot teica, purinādams galvu. Ne tagad. Varbūt vēlāk.

Viņš pamāja ar galvu uz ekipāžas priekšpusi.

Mēs esam klāt.

Lūkass paraudzījās. Priekšā viņš varēja saskatīt kādu pusduci nelielu māju, bet, kad ekipāža izbrauca no koku aizsega, kļuva redzams, ka māju ir krietni vairāk. To varēja būt ap piecdesmit: mazas, glītas kotedžas, kurās dabiskie būvelementi bija apvienoti ar dažiem modernās tehnoloģijas sasniegumiem. Apmēram divdesmit cilvēki nodarbojās ar saviem ikdienas darbiem, vairākums no viņiem tos pārtrauca, kad parādījās pārnesumvelosipēds un ekipāža. Ticis līdz vietai, ko nosacīti varēja uzskatīt par ciema centru, vadītājs apturēja braucamo pie tronim līdzīga sēdekļa. Tas bija darināts no pulēta koka, un no nelabvēlīgiem laika apstākļiem to aizsargāja neliels paviljons ar velvjveida jumtu.

Es liku to atvest šurp no Augstās pils, Cēbaots paskaidroja, ar žestu norādīdams uz krēslu. Nojaušu, ka tām būtnēm, kas to darinājušas, tas bijis varas simbols.

Kādam nolūkam tas tiek lietots tagad? Lūkass jautāja.

Šķita, ka smalkais tronis neiederas šajā raupji ikdienišķajā vidē.

Šeit es parasti spriežu taisnu tiesu šiem ļaudīm, Cēbaots sacīja, pieceldamies un kāpdams ārā no ekipāžas. Bet šodien mēs ar tik oficiālām lietām nenodarbosimies. Nāc.

Cilvēki joprojām nekustīgi stāvēja un vēroja viņus. Sekodams Cēbaotam, Lūkass vērsās pie viņiem ar Spēka starpniecību, pūlēdamies nolasīt viņu kopējo apziņu. Tā šķita esam gaidoša, varbūt mazliet pārsteigta un noteikti godbijīga. Nelikās, ka viņi justu bailes, bet nevarēja uztvert arī neko līdzīgu mīlestībai.

Cik ilgi jūs nākat šurp? viņš vaicāja Cēbaotam.

Mazāk nekā gadu, Cēbaots atbildēja, nevērīgā gaitā iedams pa ielu uz priekšu. Viņi nesteidzās pieņemt manu gudrību, bet galu galā es pārliecināju viņus to darīt.

Ciema iedzīvotāji tagad sāka atgriezties pie saviem darbiem, bet viņu acis joprojām sekoja atbraucējiem.

Kā to saprast pārliecinājāt viņus? Lūkass vaicāja.

Parādīju viņiem, ka viņu interesēs ir mani ieklausīties.

Cēbaots norādīja uz kotedžu viņiem tieši priekšā.

Saasini savus jutekļus, džedij Debesbraucēj. Pastāsti man par to māju un tās iemītniekiem.

Acumirklī kļuva skaidrs, par ko runā Cēbaots. Pat īpaši nekoncentrēdams uzmanību uz norādīto vietu, Lūkass juta, kā no tās mutuļiem vien plūst dusmas un naids. Pazibēja pat kaut kas līdzīgs slepkavības nodomam…

Oho, viņš teica. Vai jūs domājat, ka mums vajadzētu…

Protams, ka mums vajadzētu, sacīja Cēbaots. Nāc.

Viņš piegāja pie kotedžas un atgrūda vaļā durvis. Roku gaismas zobenam uzlicis, Lūkass viņam seko ja.

Istabā stāvēja divi vīri, viens no viņiem bija pacē lis pret otru lielu nazi. Abi sastinga un raudzījās uz ienācējiem.

Liec nazi nost, Tarm, Cēbaots bargi teica. Sven, tev arī jānoliek savs ierocis.

Vīrs, kas turēja nazi, gausi nolika to uz grīdas. Otrs skatījās te uz Cēbaotu, te uz atbruņoto pretinieku…

Es sacīju liec to nost! Cēbaots noskaldīja.

Vīrs sarāvās, ātri izņēma no kabatas nelielu šaujamo un nometa to blakus nazim.

Tā jau ir labāk, Cēbaots teica rāmā balsī, kurā tomēr vēl jautās kvēle. Tagad paskaidrojiet savu rīcību.

Abi vīri vienlaikus sāka steidzīgi stāstīt, skaļi un juceklīgi bērdami apvainojumus un pretapvainojumus par kādu neizdevušos darījumu. Cēbaots klausījās klusēdams, izsekošana faktu, pieņēmumu un apsūdzību viesulim viņam acīm redzami nesagādāja nekādas grūtības. Lūkass gaidīja, stāvēdams viņam blakus un prātodams, kā Cēbaots atrisinās šo mudžekli. Ciktāl Lūkass saprata notiekošo, abiem vīriem bija vienlīdz svarīgi argumenti.

Beidzot vārdu straume izsīka.

Ļoti labi, sacīja Cēbaots. Cēbaota spriedums ir sekojošs: Svens izmaksās Tarmam visu atalgojumu, par ko viņi bija vienojušies.

Viņš pamāja ar galvu katram strīdniekam pēc kārtas.

Spriedums tiks izpildīts nekavējoties.

Lūkass pārsteigts uzlūkoja Cēbaotu.

Tas ir viss? viņš jautāja.

Cēbaots uzmeta viņam dzelžainu skatienu.

Vai tev ir kas sakāms?

Lūkass vēlreiz paraudzījās uz abiem cieminiekiem, skaidri apzinādamies, ka sprieduma apstrīdēšana viņu klātbūtnē varētu nākt par ļaunu autoritātei, ko Cēbaots sev šeit bija radījis.

Es tikai domāju, ka varētu panākt zināmu kompromisu.

Nekāda kompromisa nebūs, Cēbaots stingri atteica. Svens ir vainīgs, un viņš maksās.

Jā, bet…

Lūkass uztvēra apziņas trīsu pussekundi pirms tam, kad Svens noliecās un paķēra šaujamo. Ar vienu slaidu kustību viņš izrāva no jostas gaismas zobenu un iedarbināja to. Bet Cēbaots bija ātrāks. Viņš pacēla roku vienlaikus ar zaļi baltās zobena gaismas iedegšanos, un no viņa pirkstu galiem izšāvās švīkstoša labi pazīstamo, zilo zibens bultu zalve.

Tās trāpīja Svenam galvā un krūtīs, un viņš ar mokpilnu kliedzienu krita atmuguriski. Svens atsitās pilēt grīdu un vēlreiz iekliedzās, kad Cēbaots raidīja pret viņu otru zalvi. Šaujamais izkrita viņam no rokas, un tā metālu uz mirkli apņēma zili baltais izlādēšanās vainags.

Cēbaots nolaida roku, un labu bridi vienīgā skaņa telpā bija uz grīdas gulošā vīra klusie šņuksti. Lūkass skatījās uz viņu ar izbailēm, un no ozona smakas viņam metās nelabi.

-Cēbaot…!

Tu uzrunāsi mani par skolotāju, Cēbaots viņu klusi pārtrauca.

Lūkass dziļi ievilka elpu, pavēlēdams savam prātam un balsij nomierināties. Izslēdzis gaismas zobenu, viņš piekāra to atkal pie jostas un, piegājis pie vaidošā vīra, notupās viņam līdzās. Viņš acīm redza-i mi joprojām cieta sāpes, bet, izņemot stipri sarkanus apdegumus uz krūtīm un rokām, citu nopietnu ievainojumu viņam nebija. Saudzīgi uzlikdams plaukstu smagākajiem apdegumiem, Lūkass ar Spēka starpniecību darīja visu, ko varēja, lai mazinātu sāpes.

Džedij Debesbraucēj, Cēbaots viņam aiz muguras teica. Viņš nav sakropļots uz mūžu. Nāc, iesim prom.

Lūkass nepakustējās.

Viņš cieš sāpes.

Tā tam jābūt, sacīja Cēbaots. Viņam bija jādod mācība, un sāpes ir skolotājs, ko neviens neatstāj bez ievērības. Tagad iesim prom.

Mirkli Lūkass apsvēra iespēju nepaklausīt. Svena seja un apziņa liecināja par mokām…

Vai arī tev labāk būtu paticis, ja Tarms tagad gulētu miris? Cēbaots piemetināja.

Lūkass paskatījās uz šaujamo, kas mētājās uz grīdas, tad uz Tarmu, kas stāvēja sastindzis ar platām acīm un seju netīra sniega krāsā.

Bija citi paņēmieni, kā viņu apturēt, Lūkass teica, celdamies kājās.

Bet nevienu no tiem viņš neatcerētos tik ilgi kā šo.

Cēbaota un Lūkasa skatieni sastapās.

Ielāgo to, džedij Debesbraucēj, ielāgo to labi. Ja tu ļausi, lai tavu spriedumu aizmirst, tu būsi spiests dot to pašu mācību atkal un atkal.

Viņš vēl pāris sekundes raudzījās Lūkasam acīs, tad pagriezās pret durvīm.

Šeit mēs esam beiguši. Nāc.

Kad Lūkass atvēra Augstās pils zemos vārtiņus un iznāca no pagalma, viņam virs galvas mirdzēja zvaigznes. Artū bija nepārprotami pamanījis viņa tuvošanos. Kad Lūkass aizvēra vārtiņus, robots ieslēdza kuģa nolaišanās ugunis, apgaismodams viņam ceļu.

Sveiks, Artū, Lūkass teica.

Piegājis pie īsajām kāpnītēm, viņš gurdi ierausās pilota kabīnē.

Es tikai iznācu paskatīties, kā klājas tev un kuģim.

Artū nopīkstēja apliecinājumu tam, ka viss ir kārtībā.

Labi, Lūkass sacīja, tomēr ieslēgdams ekrānus un nospiezdams taustiņus kuģa vispārējā stāvokļa pārbaudei. Kā tev veicās ar sensorparbaudi, ko lūdzu izdarīt?

Šoreiz atbilde tik optimistiski neskanēja.

Ak, tik slikti? Lūkass smagnēji pašūpoja galvu, kad uz datora ekrāna parādījās Artū atbildes tulkojums. Nu ko tā mēdz notikt, kad noklusti kal» nos. 4

Artū ieņurdējās šī skaņa noteikti neliecināja par entuziasmu, tad nočivināja jautājumu.

Nezinu, Lūkass viņam atbildēja. Vismaz vēl dažas dienas. Varbūt ilgāk, ja būšu viņam nepieciešams.

Lūkass nopūtās.

Nezinu, Artū. Proti, tas gluži vienkārši nav tas, ko es gaidīju. Es devos uz Dagobahu, cerēdams sastapt tur dižu karotāju, un es sastapu skolotāju Jodu. Es ierados šeit, cerēdams atrast kādu, kas līdzinātos skolotājam Jodam… un tā vietā dabūju skolotāju Cēbaotu.

Artū kaut ko mazliet nievājoši noguldzēja, un Lūkasam bija jāpasmaida, izlasot tulkojumu.

Jā, bet neaizmirsti, ka skolotājs Joda tajā pirmajā vakarā arī sagādāja tev nepatīkamus brīžus, viņš robotam atgādināja, un pats, to atcerēdamies, nedaudz saviebās.

Tajā tikšanās reizē Joda bija sagādājis nepatīkamus brīžus arī pašam Lūkasam. Tā viņš pārbaudīja Lūkasa pacietību un izturēšanos pret svešiniekiem.

Un Lūkass to nebija izturējis. Izgāšanās bija diezgan nožēlojama.

Artū čivinādams aizrādīja uz atšķirībām.

Jā, tev taisnība, Lūkasam bija jāatzīst. Pat pārbaudīdams mūs, Joda nekad neizturējās tik nežēlīgi kā Cēbaots.

Viņš atspieda galvu pret atzveltni, pa atvērto lūku raudzīdamies uz kalnu galotnēm un tālajām zvaig/.nēm virs tām. Viņš bija noguris iespējams, ka tik noguris viņš nebi ja bijis kopš pēdējās izšķirošās kaujas pret Imperatoru. Iznākt ārā un apraudzīt Artū tas bija viss, ko Lūkass tobrīd bija jaudājis izdarīt.

Nezinu, Artū. Šodien viņš kādam nodarīja sāpes. Stipras sāpes. Un viņš bez uzaicinājuma iejaucās strīdā un uzspieda savu patvaļīgo spriedumu cilvēkiem, kas bija tajā iesaistīti, un…

Viņš bezpalīdzīgi pamāja ar roku.

Es gluži vienkārši nevaru iedomāties tā rīkojamies Benu vai skolotāju Jodu. Bet viņš ir tāds pats džedijs, kādi bija viņi. Tad kura piemēram man vajadzētu sekot?

Šķita, ka robots to pārdomā. Tad viņš gandrīz negribīgi atkal ietrallinājās.

Tāds jautājums uzprasās pats no sevis, Lūkass piekrita. Bet kāpēc Tumšajam džedijatn, kas apveltīts ar Cēbaota varu, būtu jāapgrūtina sevi ar tādām spēlēm? Kāpēc viņš nevarētu mani nogalināt un viss?

Artū palaida elektronisku krekšķi, un uz ekrāna parādījās iespējamie Cēbaota rīcības iemesli. Tas bija diezgan garš saraksts robots noteikti bija šim jautājumam veltījis daudz laika un domu.

Es novērtēju tavas rūpes, Artū, Lūkass viņu mierināja. Bet es patiešām nedomāju, ka viņš ir Tumšais džedijs. Viņš ir nepastāvīgs un untumains, bet ap viņu nav tās ļaunuma auras, ko sajutu Veiderā un Imperatorā.

Viņš saminstinājās. Nebi ja viegli to pateikt.

Es domāju, ka drīzāk varētu būt tā, ka skolotājs Cēbaots ir sajucis.

Iespējams, ka tā bija pirmā reize, kad Lūkass redzēja, kā Artū no izbīļa zaudē valodu. Kādu minūti vienīgā skaņa bija kalnu vēja čuksti, rotaļājoties ar izstīdzējušo koku lapotnēm. Lūkass raudzījās zvaigznēs un gaidīja, kad Artū atgūs balsi.

Beidzot robotam tas izdevās.

Nē, es īsti nezinu, kā kaut kas tāds varēja notikt, Lūkass atzinās, kad uz ekrāna parādījās jautājums. Bet man ir kāda ideja.

Viņš pacēla roku un papliķēja ar pirkstiem skaustu šī kustība mazināja spiedienu krūtīs. Noguruma notrulinātajam prātam pievienojās tikpat trula sāpe muskuļos, kā pēc pārāk saspringta treniņa. Viņam iešāvās galvā neskaidra doma, ka gaisā varētu būt kaut kas tāds, ko kuģa biosensori nav uztvēruši.

To nevar izskaidrot, bet tūlīt pēc tam, kad tika nogalināts Bens tur, uz pirmās Nāves Zvaigznes es atklāju, ka reizēm domās varu dzirdēt viņa balsi. Ap to laiku, kad Savienību padzina no Hotas, es varēju viņu arī redzēt.

Artū ievīterojās.

Jā, tas bija viņš, ar ko es reizēm sarunājos uz Dagobahas, Lūkass apstiprināja. Un tad, tūlīt pēc Endoras kaujas, es spēju redzēt ne vien Benu, bet arī Jodu un savu tēvu. Lai gan pēdējie divi nerunāja un pēc tam es viņus vairs nekad neredzēju. Man šķiet, ka mirstošam džedijam ir dots kāds paņēmiens ak, es nezinu piesaistīt sevi citam džedijam, kas viņam ir tuvs.

Artū pārdomāja dzirdēto un tad norādīja uz iespējamām kļūmēm spriedumos.

Es neteicu, ka tā ir vispamatotākā teorija galaktikā, Lūkass viņam uzrūca, cauri nogurumam pavīdot aizkaitinājumam. Varbūt es spriežu aplami. Bet, ja nu tomēr ne, pastāv iespēja, ka pārējie pieci džediju skolotāji, kas piedalījās tālo lidojumu projektā, šādā veidā piesaistījušies skolotājam Cēbaotam.

Artū domīgi iesvilpās.

Pareizi, Lūkass ar nožēlu piekrita. Bena klātbūtne mani netraucēja patiesību sakot, es vēlētos, kaut viņš būtu ar mani runājis biežāk. Bet skolotājs Cēbaots bija daudz varenāks vīrs nekā es. Varbūt viņam tas bija savādāk.

Artū klusi ievaidējās, un uz ekrāna parādījās diezgan satraukts ierosinājums.

Es nevaru viņu tā gluži vienkārši pamest, Artū, Lūkass gurdi papurināja galvu. Ne tagad, kad viņš ir tādā stāvoklī. Un kad es varbūt varu viņam palīdzēt.

Viņš saviebās, saklausījis šajos vārdos sāpīgu pagātnes atbalsi. Arī Dartam Veideram bija bijusi vajadzīga palīdzība, un Lūkass bija apņēmies glābt viņu no tumšajiem spēkiem. Un šajā procesā viņu pašu gandrīz nogalināja. Ko es daru? viņš mēmi prātoja. Es neesmu dziednieks. Kāpēc nemitīgi cenšos tāds būt?

Lūkas?

Viņš ar pūlēm piespieda savas domas atgriezties tagadnē.

Man tagad jāiet, Lūkass teica, celdamies augšā no pilota kabīnes sēdekļa. Skolotājs Cēbaots mani sauc.

Viņš izslēdza displejus, tomēr Artū satrauktās vervelēšanas tulkojums vēl paguva parādīties uz datora ekrāna.

Atslābinies, Artū, Lūkass viņam sacīja, un, pārliecies pāri lūkas malai, mierinoši noglāstīja robotu. Ar mani nekas ļauns nenotiks. Es esmu džedijs, neaizmirsti to. Tu tikai uzmanīgi vēro apkārtni, labi?

Kad Lūkass kāpa lejā pa kāpnītēm, robots viņam aiz muguras vēl sērīgi notrallināja. Lūkass brīdi pastāvēja, skatīdamies uz tumšo savrupmāju, ko apgaismoja vienīgi viņa kuģa nolaišanās uguņu atblāzma. Viņam ienāca prātā, ka Artū varbūt ir taisnība, un viņiem patiešām vajadzētu tikt no šejienes prom.

Jo robots bi ja minējis pārliecinošu argumentu. Lūkasa dotības nesniedzās līdz Spēka dziedinošajiem aspektiem par to viņš bija pilnīgi pārliecināts. Palīdzēšana Cēbaotam būtu process, kas prasītu daudz laika, turklāt bez jebkādas garantijas, ka galu galā tas vainagosies ar panākumiem. Vai tā būtu vislietderīgākā laika izmantošana brīdī, kad Impērijas priekšgalā atrodas dižadmirālis, politiskās cīņas plosa Jauno Republiku un visas galaktikas liktenis karājas mata galā?

Viņš pacēla acis uz tumšajām ēnām, ko meta kalnu grēdas, kas apjoza apļveida ezeru lejā. Vietumis to galotnes rotāja sniega cepures. Jomārkas trīs mazītiņo mēnešu vājajā gaismā kalnus tikko varēja saskatīt, un tie viņam atgādināja Manarai kalnus uz dienvidiem no Imperialsitijas uz Karaskentas. Un līdzi šīm atmiņām nāca vēl citas: Lūkass stāv uz Imperatora pils jumta, raugās uz kalniem un dziļdomīgi skaidro

Trīpio, ka džedijs nedrīkst iesaistīties galaktikas norisēs, ka viņam vairs nerūp atsevišķas tautas liktenis.

Šī runa bija skanējusi cēli. Nu viņam bi ja radusies iespēja pierādīt, ka tie nav bijuši tikai vārdi vien.

Dziļi ievilcis elpu, Lūkass gāja atpakaļ uz vārtiem.

15. nodala

Tangrena bija mūsu visizcilākais sasniegums, teica senators Bels Ibliss, iztukšodams glāzi un paceldams to augstu pāri galvai.

Bārmenis, kas atradās greznās, bet lielākoties tukšās štāba atpūtas telpas pretējā pusē, klusēdams pamāja par zīmi, ka sapratis, un sāka darboties ar dzērienu gatavotāju.

Ap to laiku mēs jau kādus trīs gadus nebijām devuši mieru Impērijas karaspēkam, Bels Ibliss stāstīja tālāk. Uzbrukām nelielām bāzēm un militāro kravu pārvadātājiem un vispār centāmies sagādāt viņiem pēc iespējas vairāk nepatikšanu. Bet līdz Tangrenai viņi mums diez cik lielu uzmanību nepievērsa.

Kas notika Tangrenā? Hens jautāja.

Mēs uzspridzinājām lielu izlūkdienesta centru, Bels Ibliss atbildēja ar acīm redzamu gandarījumu. Un tad aizvalsējām prom tieši zem trīs zvaigžņu iznīcinātāju deguniem tiem bija šī vieta jāsargā. Domāju, ka tad viņi beidzot aptvēra, ka mēs esam kaut kas vairāk, nekā tikai neliels traucēklis. Ka mēs esam grupa, kas jāuztver nopietni.

Varu derēt, ka to viņi aptvēra gan, Hens piekrita, apbrīnā šūpodams galvu.

Pat iekļūšana kādā no Impērijas izlūkdienesta bāzēm bija sarežģīts uzdevums, kur nu vēl uzspridzināt to un tikt atkal prom.

Ko tas jums maksāja?

Lai cik pārsteidzoši tas būtu, bet atgriezās visi pieci mūsu karakuģi, sacīja Bels Ibliss. Protams, bojājumi bija lieli, un viens kuģis nebija lietojams gandrīz septiņus mēnešus. Bet tas bija tā vērts.

Man likās, jūs teicāt, ka jums ir seši drednauti, ierunājās Lendo.

Tagad mums ir seši, Bels Ibliss pamāja. Tolaik bija tikai pieci.

Ak tā, Lendo noteica un atkal iegrima klusēšanā.

Tātad pēc tam jūs sākāt pārvietot savu bāzi? vaicāja Hens.

Bels Ibliss kādu mirkli pētoši nolūkojās Lendo, tad pagriezās atkal pret Henu.

Jā, tad kustīgums kļuva par mūsu galveno prioritāti, viņš pārlaboja. Kaut arī pirms tam mēs nebijām sēdējuši uz vietas. Šī ir mūsu trīspadsmitā apmešanās vieta septiņos gados, vai ne, Sena?

Četrpadsmitā, teica Sena. Ja pieskaita arī Vomriku un Matri asteroīdu bāzes.

Tātad četrpadsmitā, Bels Ibliss pamāja. Jūs varbūt ievērojāt, ka katra ēka šeit ir būvēta no plastmasas. Visu var bez grūtībām salocīt un iekraut kuģos.

Viņš iesmējās.

Lai gan palaikam šī sistēma darbojas nevietā. Reiz uz Lelmras izcēlās spēcīgs negaiss, un zibens šautras šaudījās tik tuvu, ka to strāva iedarbināja salocīšanas mehānismu pāris barakām un mērķēšanas centram. Ēkas tika glīti salocītas ka dzimšanas dienas dāvanas, bet tur iekšā bija palikuši apmēram piecdesmit cilvēki.

Tā tik bija izprieca, Sena sausi iestarpināja. Par laimi, nogalināts neviens netika, bet pagāja gandrīz visa nakts, iekams dabūjām viņus ārā. Un negaiss visu laiku trakoja mums virs galvām.

Neilgi pirms rītausmas tas beidzot pierima, sacīja Bels Ibliss. Līdz nākamās dienas vakaram mēs jau bijām tikuši no turienes prom.

Bija pienācis bārmenis ar piepildītajām glāzēm. Skrūve, tā Bels Ibliss bija nosaucis šo dzērienu, koreliešu brendija sajaukumu ar kādu nenosakāma, bet ļoti skāba augļa sulu. Tas nebija gluži tāds dzēriens, kādu Hens būtu sagaidījis pasniedzam militārā nometnē. Bet slikts tas arī nebija. Senators paņēma no paplātes divas glāzes un pasniedza tās Senai un Henam, paņēma vēl divas…

Paldies, man vēl ir, teica Lendo, pirms Bels Ibliss paguva vienu no glāzēm piedāvāt viņam.

Hens pāri galdam paraudzījās uz draugu ar sarauktu pieri. Lendo stivi sēdēja atpūtas krēslā ar bezkaislīgu izteiksmi sejā, un viņa glāze joprojām bija līdz pusei pilna. Viņa pirmā glāze, Hens piepeši saprata pusotras stundas laikā, kopš Bels Ibliss bija viņus šurp atvedis, Lendo nebija iztukšojis pat šo vienu glāzi. Hens uztvēra Lendo skatienu un mazliet savilku uz augšu uzacis. Lendo nenolaida acis, un viņa sejas izteiksme vēl aizvien bija stinga, tad pavērās lejup uz glāzi un iedzēra nelielu malku.

Tas bija apmēram kādu mēnesi pēc Tangrenas, Bels Ibliss runāja tālāk, kad mēs pirmoreiz sastapāmies ar Borski Feiliju.

Hens pagriezās atkal pret senatoru, un viņu pārņēma neliela vainas sajūta. Aizrāvies ar Bela Iblisa stāstu. Hens bija pilnīgi aizmirsis, kāpēc viņi abi ar Lendo bija devušies ceļā. Varbūt tāpēc Lendo meta uz viņu tik ledaini dzalkstlgus skatienus.

Jā… Feilijs, viņš sacīja. Kāds darījums jūs ar viņu saista?

Lai būtu kā būdams, šis darī jums ir mazāk nozīmīgs, nekā viņam gribētos, Bels Ibliss teica. Vissaspringtākajos kara gados Feilijs izdarīja mums dažus pakalpojumus un tagad, šķiet, domā, ka mums vajadzētu būt par to pateicīgākiem.

Kādus pakalpojumus? jautāja Lendo.

Nelielus, Bels Ibliss viņam atbildēja. Sākumā viņš palīdzēja mums noorganizēt apgādes līniju caur Jauno Kovu, reiz atsūtīja palīgā dažus starpzvaigžņu kuģus, kad Impērijas spēki apdraudēja mūsu sistēmu. Viņš un vēl citi botani deva mums arī līdzekļus iekārtu iegādei, tāpēc mēs tikām pie tām ātrāk, nekā tas mums būtu izdevies pašu spēkiem. Un tamlīdzīgi.

Un cik pateicīgi jūs esat? neatlaidās Lendo.

Bels Ibliss mazliet pasmaidīja.

Vai, citiem vārdiem sakot, ko tieši Feilijs no manis grib?

Lendo uz senatora smaidu neatbildēja.

Sākumam ar to pietiktu, viņš piekrita.

Lendo, Hens brīdinoši sacīja.

Nekas, nekas, viss ir kārtībā, Bels Ibliss teica, bet viņa smaids izdzisa. Pirms atbildu, es tomēr gribētu, lai jūs man pastāstiet par Jaunās Republikas hierarhiju. Par Monas Motmas stāvokli jaunajā valdībā, par Feilija attiecībām ar viņu un tamlīdzīgi.

Hens paraustīja plecus.

Par to daudz bi jis rakstits presē.

Tā ir oficiālā versija, sacīja Bels Ibliss. Es gribu zināt, kāds ir patiesais stāvoklis.

Hens paskatījās uz Lendo.

Es nesaprotu, — viņš teica.

Bels Ibliss iedzēra malku „skrūves".

Labi, tādā gadījumā, ļaujiet man izteikties tiešāk, viņš sacīja, pētīdams dzērienu glāzē. Ko Mona Motma īsti nodomājusi darīt?

Hens sajuta kaklā dusmu kamolu.

Vai to jums stāstījis Breilijs? viņš noprasīja. Ka viņa kaut ko nodomājusi darīt?

Bels Ibliss palūkojās uz viņu pāri glāzes malai.

Tam nav nekāda sakara ar botaniem, viņš klusi teica. Runa ir par Monu Motmu. Un tikai.

Hens raudzījās uz viņu un, mēģinādams sakopot domas, apspieda savu apjukumu. Bija šis tas, kas viņam pie Monas Motmas nepatika patiesību sakot, diezgan daudz kas. Sākot ar to, kā viņa nostrādināja Leu diplomātijas laukā, neļaujot viņai koncentrēt uzmanību uz džediju vingrinājumiem. Un bija vēl arī citas lietas, kas Henu tracināja. Bet, ja par to jārunā…

Cik man zināms, viņš Belam Iblisam rāmi teica, vienīgais, ko viņa cenšas darīt, ir sastādīt jaunu valdību.

Ar sevi tās priekšgalā?

Vai tā tam nevajadzētu būt?

Šķiet, ka Bela Iblisa sejai pārslīdēja kāda ēna, un viņš atkal nodūra acis glāzē.

Domāju, ka tas bija nenovēršami, viņš nočukstēja.

Kādu mirkli viņš cieta klusu. Tad atkal pacēla galvu un, šķiet, atvairīja drūmo noskaņojumu.

Tātad jūs varat sacīt, ka kļūstat par republiku ne vien vārda pēc, bet arī faktiski?

Jā, tā es varu sacīt, Hens pamāja. Kāds tam sakars ar Feiliju?

Bels Ibliss paraustīja plecus.

Feilijs uzskata, ka Monas Motmas rokās jau tā koncentrēta pārāk liela vara, viņš teica. Pieņemu, ka jūs šādam apgalvojumam nepiekrītat?

Hens vilcinājās.

Es nezinu, viņš atzinās. Bet šobrīd viņa noteikti nav vienīgā noteicēja, kā tas bija kara laikā.

Karš joprojām turpinās, Bels Ibliss viņam atgādināja.

Jā. Tā gan…

Un kas, pēc Feilija domām, šajā lietā būtu darāms? ierunājās Lendo.

Belam Iblisam noraustījās lūpas.

Ak, Feilijam ir dažas diezgan personiskas un nebūt ne pārsteidzošas idejas par varas sadalīšanu.

Bet tādi jau tie botani ir. Ļauj viņiem pasmaržot zupu katliņā, un viņi. cils citam pāri rāpdamies, cīnīsies par smeļamo kausu.

Jo īpaši, ja viņi var apgalvot, ka ir cienījami uzvarējušās puses sabiedrotie, teica Lendo. Atšķirībā no dažiem citiem, ko es varētu nosaukt.

Sena sakustējās savā sēdeklī, bet, pirms viņa paguva ko sacīt, Bels Ibliss pamāja viņai ar roku.

Jūs nevarat saprast, kāpēc es nepievienojos Savienībai, viņš mierīgi teica. Kāpēc esmu izvēlējies privāti, paša spēkiem karot pret Impēriju.

Pilnīgi pareizi, sacīja Lendo, pielāgodamies viņa tonim. Nevaru gan.

Bels Ibliss uzmeta viņam ilgu, vērtējošu skatienu.

Es varētu minēt vairākus iemeslus, kāpēc uzskatu, ka mums ir labāk palikt neatkarīgiem, senators beidzot teica. Viens no tiem ir drošība. Starp dažādiem Savienības dalībniekiem notika plaša sazināšanās un Impērijai radās tikpat plašas iespējas šo informāciju pārtvert. Kādu brīdi likās, ka ik piektā Dumpinieku bāze nonāk Impērijas varā vistīrākās nolaidības dēļ.

Mums bija dažas problēmas, Hens atzina. Bet tās ir nokārtotas.

Vai tā ir? Bels Ibliss vaicāja. Un kā ar to informācijas noplūdi, kas jums, cik saprotu, ir pašā Impērijas pilī?

Jā, mēs zinām, ka tāda pastāv, Hens teica.

Viņš jutās savādi kā bērns, ko strostē par mājas

uzdevumu neizpildīšanu.

Esam uzdevuši šo lietu izpētīt.

Būs labāk, ja jūsu ļaudis to ne tikai pētīs vien, Bels Ibliss brīdināja. Ja esam pareizi analizējuši Impērijas oficiālos paziņojumus, šim ziņu avotam ir savs nosaukums Avots Delta un tas personiski sniedz ziņas dižadmirālim.

Labi, sacīja Lendo. Drošība. Paklausīsimies, kādi ir citi apsvērumi.

Nomierinies, Lendo, teica Hens, pāri galdam nikni palūkodamies uz draugu. Te nav nedz tiesa, nedz…

Bela Iblisa žests lika viņam apklust.

Pateicos, Solo, bet esmu spējīgs pats aizstāvēt savu rīcību, senators sacīja. Un es ar prieku to darīšu… kad jutīšu, ka pienācis īstais laiks tamlīdzīgai sarunai.

Viņš paskatījās uz Lendo, tad uz savu pulksteni.

Bet patlaban man jāveic citi pienākumi. Kļūst vēls, un es zinu, ka jums kopš nolaišanās patiesībā nav bijis laika atpūtai. Irenesa ir nogādājusi jūsu bagāžu uz kādu brīvu virsnieka mājokli netālu no nolaišanās skrejceļa. Baidos, ka tas nav pārāk liels, bet domāju, ka jūs tur jutīsieties pietiekami ērti.

Viņš piecēlās.

Varbūt vēlāk, pie pusdienu galda, mēs varam šo sarunu turpināt.

Hens paraudzījās uz Lendo.

Cik parocīgs laika iedalījums, vēstīja drauga sejas izteiksme, bet viņš šo domu paturēja pie sevis.

Labprāt pieņemam jūsu piedāvājumu, Hens sacīja Belam Iblisam viņu abu vārdā.

Labi, Bels Ibliss pasmaidīja. Senai būs jānāk man līdzi, bet promejot mēs jums parādīsim, kādā virzienā meklējams jūsu miteklis. Ja vien negribat, lai jūs turp aizved kāds pavadonis.

Mēs varam paši atrast, Hens apgalvoja.

Labi. Kāds atnāks jums pakaļ, kad būs laiks pusdienot. Uz tikšanos vēlāk.

Pusi ceļa līdz apmešanās vietai viņi nogāja klusēdami, tad Lendo beidzot ierunājās.

Vai negribi ātrāk tikt ar to galā?

Ar ko man būtu jātiek galā? Hens norūca.

Ar manis norāšanu par to, ka nelocījos tava draudziņa senatora priekšā, sacīja Lendo. Dari to, lai tas ir galā, jo mums jāaprunājas.

Hens turpināja skatīties taisni uz priekšu.

Tu ne tikai nelocījies, draugs, viņš aprauti teica. Esmu redzējis Čūbiju nelāgā omā viņš izturas pieklājīgāk, nekā pirmīt izturējies tu.

Tev taisnība, Lendo piekrita. Vai gribi vēl mazliet padusmoties vai arī esi gatavs uzklausīt manas rīcības iemeslus?

Ak, tas varētu būt interesanti, Hens sarkastiski atbildēja. Tev ir kāds nopietns iemesls izturēties rupji pret kādreizējo Impērijas senatoru, ko?

Viņš mums nestāsta patiesību. Hen, Lendo vaļsirdīgi teica. Vismaz ne visu patiesību.

Tā? atsaucās Hens. Kur teikts, ka viņam jāstāsta svešiniekiem pilnīgi viss?

Viņš atveda mūs šurp, atcirta Lendo. Kāpēc viņam vajadzēja to darīt un tad melot mums?

Hens sarauktu pieri iesāņus pavērās draugā… un, neraugoties uz savu aizkaitinājumu, pirmo reizi saskatīja Lendo sejā sasprindzinājuma rievas. Lai ko Lendo gribēja panākt, viņš pret to izturējās nopietni.

Labi, Hens nedaudz mierīgāk teica. Par ko viņš melo?

Visupirms jau par šo nometni, Lendo sacīja, ar žestu norādīdams uz tuvākajām ēkām. Senators teica, ka viņi daudz pārvietojoties četrpadsmit nometnes septiņos gados, atceries? Bet šī nometne te atrodas krietni ilgāk par pusgadu.

Hens paskatījās uz ēku, kam viņi gāja garām. Uz gludajām apmalēm plastamasai ar formas atmiņas sistēmu šajās vietās vajadzētu liekties uz augšu.

Tas vēl nav viss, runāja tālāk Lendo. Tā štāba atpūtas telpa vai ievēroji, cik grezns ir tās iekārtojums? Starp kabīnēm izvietots varbūt kāds ducis skulptūru, arī gaismas ķermeņi visās malās. Un kur nu vēl tie mākslas priekšmeti pie sienām. Aiz galvenā bāra redzams senlaicīgs displeja panelis, līdzās ieejai kuģa hronometrs…

Vai neatminies, ka es arī tur biju? Hens viņu pārtrauca. Ko tu gribi teikt?

Gribu teikt, ka šī vieta nav gatava tam, lai trīs minūtēs viss tiktu iesaiņots un aizvests no planētas prom, Lendo klusi atbildēja. Vairs nav. Un neviens nevar justies tik omuligi, ja joprojām nodarbojas ar uzbrukumiem Impērijas bāzēm.

Varbūt viņi nolēmuši kādu laiku no uzbrukumiem atturēties, teica Hens.

Nepieciešamība aizstāvēt Belu Iblisu sāka radīt viņam neveiklības sajūtu.

Tā varētu būt, sacīja Lendo. Tādā gadījumā jājautā kāpēc? Kāpēc viņš neļauj saviem kuģiem un karaspēkam cīnīties?

Hens košļāja vaiga iekšpusi. Viņš saprata, uz ko Lendo tēmē.

Tu domā, ka viņš ir noslēdzis darījumu ar Feiliju?

Tāda atbilde uzprasās pati no sevis, Lendo drūmi piekrita. Tu dzirdēji, kā viņš runāja par Monu Motmu it kā sagaidītu, ka viņa kuru katru dienu pasludinās sevi par Imperatori. Vai tā nav Feilija ietekme?

Hens pārdomāja to. Tas joprojām izklausī jās neprātīgi, bet vairs ne tik neprātīgi kā pirmajā brīdī. Lai gan ja Feilijs domā, ka var izdarīt apvērsumu ar sešiem privātiem drednautiem, viņu gaida nepatīkams pārsteigums.

Bet, no otras puses…

Pagaidi, Lendo, tā ir nejēdzība, viņš sacīja. Ja viņi sazvērējušies pret Monu Motmu, kāpēc vajadzēja vest šurp mūs?

Lendo klusi ievilka gaisu.

Tas liek mums domāt, ka viss norit pēc vēl ļaunāka scenārija, Hen, vecais draugs. Proti, ka tavs draugs senators ir īsts viltvārdis… un ka mums te ir darīšana ar grandiozu Impērijas blēdību.

Hens samirkšķināja acis.

Tagad tu mani esi galīgi samulsinājis.

Padomā pats, Lendo mudināja, klusinādams balsi, jo kāda formas tērpos ģērbtu vīru grupa apmeta loku ap ēkas stūri un aizgāja pretējā virzienā. Bels Ibliss, ko visi uzskatīja par nogalinātu, piepeši atgriezies no mirušajiem? Un ir ne vien dzivs, bet piedevām vēl komandē personisko armiju? Armiju, par ko neviens no mums nekad agrāk nav dzirdējis?

Jā, bet Bels Ibliss nebija nekāds vientuļnieks, Hens aizrādīja. Kad es augu, par viņu daudz rakstīja, netrūka ari hologrāfiju. Būtu jāpieliek ļoti lielas pūles, lai izskatītos un izklausītos tieši tāpat kā viņš.

Protams, ja salīdzinājumam ir pa rokai tie apraksti, piekrita Lendo. Bet tev ir tikai atmiņas. Izveidot kopiju, kas diezgan tuva patiesībai, nav nemaz tik grūti. Un mēs zinām, ka šī bāze šeit atrodas ilgāk par gadu. Varbūt to pametis kāds cits. Un nebūtu pārāk daudz jāpiepūlas, lai sakomplektētu viltus armiju. Vismaz Impērijai ne.

Hens papurināja galvu.

Tu esi pārāk aizrāvies, Lendo. Mūsu dēļ vien Impērija tādas pūles neuzņemtos.

Varbūt, ka ne, sacīja Lendo. Varbūt tas darīts Feilija dēļ, un mēs tikai pagadījāmies ceļā.

Hens sarauca pieri.

Feilija dēļ?

Protams, teica Lendo. Vispirms Impērija veica manipulācijas ar Akbara bankas rēķinu. Uz Akbaru krīt aizdomas, un tas nāk par labu kādam, kas grib viņu gāzt. Uz skatuves parādās Feilijs, pārliecināts, ka viņu atbalsta leģendārais Germs Bels Ibliss un viņa privātā armija. Feilijs raujas pie varas, Jaunās Republikas hierarhijā izceļas sajukums, un, kamēr neviens nemana, savu gājienu izdara Impērija un atgūst sektoru vai divus. Ātri, nevainojami un vienkārši.

Hens tikko dzirdami nospraustajās.

Tavuprāt, tas ir tik vienkārši, ko?

Mums ir darīšana ar dižadmirāli. Hen, Lendo viņam atgādināja. Iespējams ir jebkas.

Jā, bet ..iespējams" vēl nenozīmē, ka tā patiešām ir, Hens iebilda. Ja viņi spēlē negodīgu spēli, kāpēc vajadzēja mūs vest šurp?

Kāpēc ne? Mūsu klātbūtne plānam neko nekaitē. Var tam pat mazliet palīdzēt. Viņi parāda mums, kā sagatavojušies, nosūta mūs atpakaļ, mēs nosūdzam Feiliju, un Mona Motma atsauc kuģus, lai tie aizstāvētu Karaskentu pret apvērsumu, kas nekad tā ari nenotiks. Izceļas vēl lielāks haoss, un vēl vairāk sektoru netiek aizsargāti un kļūst par vieglu laupījumu Impērijai.

Hens papurināja galvu.

Es domāju, ka tu bīsties no ēnas.

Varbūt, Lendo drūmi teica. Un tu varbūt pārāk uzticies koreliešu senatora spokam.

Tagad viņi bija sasnieguši savu apmešanās vietu vienu no nelielajām kvadrātveidīgajām ēkām, kas stāvēja divās rindās piecu metru atstatumā cita no citas. Hens nospieda taustiņus Senas iedoto ieejas šifra kombināciju, un viņi iegāja iekšā.

Telpa bija iekārtota ļoti vienkārši, atbilstoši lietišķajam nolūkam, kam tā kalpoja. Istabas vienā galā bija iekārtota neliela niša ēdiena gatavošanai, otrā galā bija durvis, kas droši vien veda uz vannasistabu. Lielāko daļu telpas aizņēma brūns salokāmais galds un divi vecmodīgi krēsli ar militāri pelēcīgu polsterējumu. Naktī tajā vietā, ko pa dienu aizņēma galds, acīmredzot atradās salokāmās gultas, ko tobrid slēpa tādas kā skapja durvis.

Omulīgi, Lendo piezīmēja.

Iespējams, ka šo iekārtojumu var iesaiņot un aizvest no planētas trijās minūtēs, sacīja Hens.

Piekrītu, pamāja Lendo. Tieši šādu iespaidu būtu jārada tai atpūtas telpai, tikai tā nenotiek.

Varbūt viņi izdomājuši, ka viņiem šeit vajag vismaz vienu ēku, kas neizskatās kā Klonēto karus pārdzīvojusi, sprieda Hens.

Varbūt, teica Lendo, notupdamies līdzās vienam no krēsliem un pētīdams sēdekļa polsterējuma malu. Iespējams, ka šie krēsli ņemti no tā drednauta, kas pavadīja mūs līdz šejienei.

Viņš pabāza pirkstus zem pelēkā auduma.

Izskatās, ka viņi pat nav uzlikuši papildu polsterējuinu, apvelkot krēslus ar šo te…

Lendo aprāvās, un piepeši viņa seja sastinga.

Kas notika? Hens noprasīja.

Lendo gausi pagriezās, lai paskatītos uz viņu.

Šis krēsls, Lendo nočukstēja. Apakšā tas nav pelēks. Tas ir zili zeltains.

Un tad? Hens, pieri saraucis, jautāja.

Tu nesaproti. Gaisa flotes kara kuģu interjeri nekad nav bijuši zili zeltaini. Nedz Impērijai, nedz Jaunajai, nedz Vecajai Republikai. Izņemot vienu gadījumu.

Un tas bija? Hens skubināja.

Lendo dziļi ievilka elpu.

Katanas flotile.

Hens cieši raudzījās viņā un sajuta zem krūšu kaula ledainu dūrienu. Katanas flotile…

Tas nevar būt, Lendo, Hens teica. Tai jābūt kļūdai.

Tā nav kļūda, Hen, Lendo purināja galvu.

Iebāzis pirkstus dziļāk, viņš pacēla pelēko pārvalku

pietiekami augstu, lai būtu redzams audums zem tā.

Reiz veselus divus mēnešus pavadīju, pētīdams Tumšo Spēku. Es to pazīstu.

Hens raudzījās uz laika izbalināto zili zeltaino audumu, un viņu pārņēma nereāla sajūta. Katanas flotile. Tumšais Spēks. Pusgadsimtu tā bija pazudusi… un nu pēkšņi atrasta.

Varbūt.

Mums nepieciešams kāds drošāks pierādījums, viņš sacīja Lendo. Ar šo nepietiks.

Lendo pamāja ar galvu, vēl aizvien pa daļai būdams šoka stāvoklī.

Tas izskaidro, kāpēc viņi visu ceļu turēja mūs uz Dāmas Laimes borta, viņš teica. Viņi nebūtu varējuši noslēpt, ka viņu drednautam pietiek ar diviem tūkstošiem apkalpes locekļu parasto sešpadsmit tūkstošu vietā. Katanas flotile…

Mums jāielūkojas kādā no kuģiem,  neatlaidās Hens. Tas pazīšanās šifrs, ko nosūtīja Irenesa tu laikam gan to neierakstīji?

Lendo dziļi ievilka elpu un asi to izpūta.

Iespējams, ka mēs varam to rekonstruēt, viņš sacīja. Bet, ja viņiem ir kaut cik prāta, ielidošanas

kods nebūs tāds pats kā izlidošanas kods. Bet es nedomāju, ka mums vajadzētu iekjūt pašos kuģos. Man pietiktu ar to, ja es varētu lēnām un pamatīgi apskatīt repetitordispleja paneli tajā štāba atpūtas telpā.

Labs ir, Hens nopietni pamāja. Iesim un sagādāsim tev šo iespēju.

16. nodaļa

Lai aizietu atpakaļ līdz štāba atpūtas telpai, viņiem bija nepieciešamas tikai dažas minūtes. Ejot Hens uzmanīgi vēroja gājējus un transporta līdzekļus, cerēdams, ka viņi nokļūs atpūtas telpā pietiekami agri, lai tur vēl neviena nebūtu. Rūpīga repetitordispleja apskate jau tā būs diezgan grūti izdarāma, nebija vajadzības, lai to vēl sarežģītu bariņš dīkdieņu, kas sēž pie letes un kam nav nekā cita, ko darīt, kā vien vērot, kas notiek bārā.

Ko tieši mēs meklējam? viņš vaicāja, kad ēka jau bija redzama.

Displeja aizmugurē jābūt īpašām ievadīšanas spraugām datu ievadīšanai savstarpējās atkarības sistēmā, Lendo viņam sacīja. Un tur jābūt arī ražošanas sērijas numuriem.

Hens pamāja ar galvu. Tātad viņiem vajadzēs šo priekšmetu dabūt nost no sienas. Vareni.

Kā tas nāk, ka tu tik daudz zini par šo flotili?

Kā jau teicu, savulaik veicu pamatīgu izpētes darbu. Lendo pavīpsnāja.

Kā tev vajadzētu zināt, tajā laikā, kad nodarbojos ar lietotu kuģu pārdošanu, reiz kādā darījumā man iesmērēja neīstu karti. Nolēmu, ka man jāuzzina par šo flotili tik daudz, lai varu uzdoties par ekspertu, iesmērēt karti kādam citam un dabūt savu naudu atpakaļ .

Vai tev tas izdevās?

-Tu patiešām gribi to zināt?

Laikam gan ne. Sagatavojies, izrāde sākas.

Viņiem laimējās. Ja neskaita bārmeni un pāris izslēgtus apkalpojošos robotus aiz bāra letes, atpūtas telpā neviena nebija.

Esiet sveicināti atgriežoties, kungi, bārmenis viņus uzrunāja. Ko varu jums piedāvāt?

Kaut ko tādu, ko varam paņemt līdzi uz savu mītni, Hens viņam teica, pārlaizdams ašu mirkli plauktiem aiz bāra letes.

Viņiem te bija liela izvēle plauktos stāvēja varbūt kādas simt dažādu izmēru un vciUu pudeles. Bet mazliet nomaļus bi ja redzamas arī kādas durvis, kas droši vien veda uz nelielu noliktavu. Tā bija viņu vislabākā izdevība.

Nedomāju, ka jums būs pie rokas kāds no Vislas apkaimes sausajiem vīniem.

Domāju, ka ir gan, bārmenis sacīja, skatīdamies pār plecu uz kolekciju sev aiz muguras. Jā rtur tas ir.

Kura gada? jautāja Hens.

-Ak…

Bārmenis atnesa pudeli pie letes. Tas ir četrdesmit devītā gada vīns.

Hens savilka seju grimasē.

Četrdesmit sestā gada pildījuma jums nav, vai ne? Varbūt noliktavā tomēr kāda pudele atrodas?

Nedomāju vis, bet es pārbaudīšu, bārmenis atsaucīgi teica, iedams uz durvju pusi.

Iešu jums līdzi, Hens piedāvājās, noliekdamies zem letes un pievienodamies bārmenim. Ja jums nav četrdesmit sestā gada vīna, varbūt atradīšu kaut ko līdzvērtīgu.

Mirkli bārmenis izskatījās tā, it kā grasītos iebilst. Bet viņš bija redzējis viņus abus draudzīgi tukšojam glāzes kopā ar pašu Belu Iblisu, turklāt Hens jau atradās pusceļā līdz noliktavas durvīm.

Domāju, ka varat to darīt, bārmenis sacīja.

Lieliski, atsaucās Hens, atvērdams durvis un ielaizdams bārmeni sev pa priekšu noliktavā.

Viņš nezināja, cik ilgs laiks Lendo būs vajadzīgs, lai noņemtu no sienas repetilordispleju, apskatītu to un tad atliktu atkal atpakaļ. Rīkojoties pēc pieņēmuma „drošs paliek nedrošs", viņam izdevās četrdesmit sestā gada Vislas vīna meklējumus pagarināt līdz veselām piecām minūtēm. Beidzot viņš ar dzīvespriecīgu labvēlību izvēlējās tā vietā kādu četrdesmit astotā gada vīnu. Bārmenis pirmais gāja ārā no noliktavas, domās sakrustojis pirkstus, Hens viņam sekoja-

Lendo stāvēja tajā pašā vietā pie bāra letes, kur Hens viņu bija atstājis rokas uz letes, seja saspringta. Un tam bija iemesls. Dažu soļu atstatumā no viņa, roku spridzekļ šāvēja spalam uzlikusi, stāvēja Irenesa.

Sveicināta. Irenesa, Hens teica, izmēģinādams pie viņas savu visnevainīgāko sejas izteiksmi. Dīvaini sastapt jūs šeit.

Nevainīgā sejas izteiksme neiedarbojās.

Nekā dīvaina te nav, Irenesa īgni atteica. Sena man uzdeva neizlaist jūs no acīm. Vai dabūjāt to, pēc kā bijāt nākuši?

Hens paskatījās uz Lendo, redzēja viņu tikko jaušami palokām galvu.

Jā, domāju gan. Hens atbildēja.

Priecājos to dzirdēt. Nāciet, iziesim ārā.

Hens atdeva vīna pudeli bārmenim.

Paturiet to, viņš teica. Šķiet, ka viesības tiek atceltas.

Kad viņi iznāca no atpūtas telpas, ārpusē viņus gaidīja vecs piecvietīgs apvidus gaisa kuģis lendspīders.

Tur, iekšā, Irenesa sacīja, norādīdama uz braucamā aizmugures durvīm.

Hens un Lendo paklausīja. Sēdēdama uz aizmugures sēdekļa, nedabiski stīvi izslējusies, viņus gaidīja Sena Leikvolda Midenila.

Kungi, viņa nopietni teica, kad viņi iekāpa. Lūdzu, apsēdieties.

Hens, izvēlējies vienu no sēdekļiem, pagrieza to tā, lai atrastos ar seju pret Senu.

Vai jau laiks pusdienot?

Irenesa, sēdies pie kontrolpults. Sena sacīja, viņu ignorēdama. Pavadā mūs virs nometnes brauc, vienalga, kur.

Irenesa klusēdama apsēdās braucamā priekšēji nodalījumā, un, mazliet noraustījies, lendspīders pacēlās gaisā.

Jūs nepalikāt savā mītnē pārāk ilgi, Sena teica Henam.

Neatceros, ka senators mums būtu kaut sacījis par aizliegumu no turienes iziet, viņš atcirta.

To viņš jums neteica, piekrita Sena. No otras puses, labi audzināts viesis bez pavadoņa nestaigātu pa slepenām vietām.

Izlūdzos piedošanu, Hens sacīja, pūlēdamies runāt tā, lai viņa balsī nebūtu saklausāms sarkasms. Nezināju, ka alkohola noliktava uzskatāma par slepenu objektu.

Viņš paraudzījās ārā pa logu.

Ja jūs mēģināt aizvest mūs atpakaļ uz mūsu mītni, mēs lidojam aplamā virzienā.

Sena brīdi pētīja viņa seju.

Esmu ieradusies lūgt jums kādu pakalpojumu.

Tas nu bija pēdējais, ko Hens bija gaidījis, un pagāja kāda sekunde, iekams viņš atguva balsi.

Kāda veida pakalpojumu?

Gribu, lai parunājat manā vārdā ar Monu Motmu. Palūdziet, lai viņa un Padome aicina Belu Iblisu pievienoties Jaunajai Republikai.

Hens paraustīja plecus. Vai tāpēc viņi bija atveduši viņu un Lendo šurp?

Jums nav vajadzīgs īpašs uzaicinājums, lai pievienotos. Jums tikai jāsazinās ar kādu no Padomes un jāpiedāvā savi pakalpojumi.

Senas vaigā noraustījās muskulis.

Baidos, ka senatora gadījumā tas nebūs tik vienkārši, viņa teica. Jo te runa ir nevis par jaunpievienošanos Jaunajai Republikai, bet gan par ntkulpievienošanos.

Hens caur pieri paskatījās uz Lendo.

Ak tā? viņš piesardzīgi sacīja.

Sena nopūtās un, galvu mazliet pagriezusi, lūkojas ārā pa sānu logu.

Tas notika sen atpakaļ, viņa teica. Pirms dažādās pretošanās grupas, kas cīnījās ar Impēriju, oficiāli apvienojās Dumpinieku Savienībā. Vai jās kaut ko zināt par šo vēstures posmu?

Tikai to, kas rakstīts oficiālajā hronikā, Hens atbildēja. Mona Motma un Beils Orgens no Alderānas sasauca kopā trīs lielākos grupējumus un pārliecināja viņus, ka jādibina savienība. Pēc tam viņiem viens pēc otra pievienojās pārējie.

Vai esat kādreiz dzirdējis, kā sauca šo pirmo vienošanos?

Protams. To sauca par Koreliešu līgumu…

Hens apklusa.

Koreliešu līgums, vai ne ?

Jā, Sena pamāja. Tas bija senators Bels Ibliss, nevis Mona Motma, kas pierunāja tos trīs pretošanās grupējumus tikties. Vēl vairāk viņš bija tas, kurš garantēja viņiem aizsardzību.

Labu brīdi vienīgā skaņa spīderī bija atgrūdējpacēlāju dūkoņa.

Kas notika? Lendo beidzot ievaicājās.

Tiešiem vārdiem sakot, Mona Motma sāka pārņemt visu savās rokās, teica Sena. Senators Bels

Ibliss bija daudz labāks stratēģis un laktiķis nekā viņa, labāks pat par daudziem dumpinieku tā laika ģenerāļiem un admirāļiem. Bet viņai bija iedvesmotājās talants, viņa prata saliedēt dažādus atšķirīgus grupējumus un rases kopīgam darbam. Pakāpeniski viņa kļuva par visredzamāko Dumpinieku Savienības simbolu, pamazām nobīdot Orgenu un senatoru malā.

-Tādam vīram kā Bels Ibliss noteikti bija grūti ar to samierināties, —Lendo nočukstēja.

Ja, tā bi ja, Sena apstiprināja. Bet jums jāsan prot, ka tas nebija tikai lepnums, kas pamudināja viņu atteikties no Jaunās Republikas atbalstīšanas. Beilam Orgenam bija spēcīga, iegrožojoša ietekme uz Monu Motmu viņš bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, ko viņa cienīja un kam pietiekami uzticējās, lai nopietni uzklausītu. Pēc tam, kad Nāves Zvaigznes uzbrukumā Alderānai viņu nogalināja, patiesībā vairs nebija nevienas līdzvērtīgās personības, kas varētu viņai iebilst. Viņa aizvien vairāk un vairāk sagrāba varu savās rokās, un senatoram sāka rasties aizdomas, ka Mona Motma grib gāzt Imperatoru vienīgi tāpēc, lai pati ieņemtu viņa vietu.

Tā nu viņš aizveda jūs no Savienības un sāka savu personisko karu pret Impēriju, teica Lendo.

Vai tu par to visu kaut ko zināji, Hen?

Nebiju dzirdējis ne pušplēsta vārda, Hens papurināja galvu.

Mani tas nepārsteidz, sacīja Sena. Vai jūs skaļi izziņotu tik ievērojamas personas atkrišanu no Savienības? Jo īpaši kara vidū?

Iespējams, ka ne, Hens atzina. Domāju, ka vienīgais pārsteigums ir tas, ka vēl vairāk grupu neizstājās no Savienības, lāpāt kā to darījāt jūs. Mona Motma var būt sasodīti valdonīga kad vēlas tāda būt.

Kara laikā nebija ne mazāko šaubu, kas ir galvenais noteicējs, Lendo sausi piemetināja. Reiz bi ju liecinieks tam, kā viņa piespieda admirāli Akbaru un ģenerāli Medinu atteikties no viņu izlolotajiem projektiem, jo Mona Motma bija nolēmusi, ka viņai tie nepatīk.

Hens paskatījās uz Senu, un piepeši viņam iešāvās prātā kāda doma.

Vai tāpēc esat atcēluši savus uzbrukumus Impērijai? Lai būtu gatavi vērsties pret Monu Motmu, ja viņa ieviesīs Jauna jā Republika diktatūru?

Tieši tā, Sena atbildēja. Uz šejieni, uz Lielā Piekūna Ligzdu, mēs pārcēlāmies tikai pirms nepilniem trim gadiem, pārtraucām visas operācijas, izņemot tās, ko diktēja materiālas dabas vajadzības, un sākām izstrādā! taktiskos plānus neparedzētiem apstākļiem. Un sākām gaidīt senatora triumfējošās atgriešanās brīdi.

Viņas vaigs atkal noraustījās.

Un kopš tā laika mēs gaidām.

Hens paraudzījās ārā pa logu uz garāmslīdošo nometnes ainavu. Leģendārais senators Bels Ibliss… viņš gaida brīdi, kad varēs atgriezties pie varas, bet šis brīdis nekad nepienāks.

Tas nekad nenotiks, viņš Senai klusi teica.

Es to zinu.

Viņa vilcinājās.

Sirds dziļumos to apzinās ari pats senators.

Tikai viņš nevar pietiekami pārvarēt lepnumu, lai ietu pie Monas Motmas un lūgtu atļauju atgriezties.

Hens pamāja ar galvu.

-Tā nu viņš lika, lai jūs lūdzat mūs…

Senatoram ar to nav nekāda sakara, Sena viņu asi pārtrauca. Viņš pat nezina, ka es ar jums runāju. Par to esmu atbildīga tikai es.

Hens mazliet sarāvās.

Protams, viņš sacīja. Lai tā būtu.

Sena papurināja galvu.

Piedodiet, viņa atvainojās. Negribēju jums uzkliegt.

Ir jau labi, Hens teica, sajuzdams sāpīgu līdzjūtību patlaban notiekošais sasaucās ar viņa personisko pieredzi.

Viņai varēja būt vislabākie nodomi, visloģiskākais domu gājiens visā galaktikā, bet viņa droši vien jutās kā nodevēja. Hens atcerējās Lūkasa sejas izteiksmi tieši pirms kau jas ar Nāves Zvaigzni pie Javinas. Kad viņš domāja, ka Hens grasās aizbēgt un pamest viņus…

Hen, Lendo klusi sacīja.

Hens paskatījās uz draugu un atvairīja atmiņas. Lendo mazliet savilka uz augšu uzaci, atgādinādams viņam…

Noslēgsim darījumu, Sena, Hens teica, pievērsdamies atkal viņai. Mēs parunāsim ar Monu Motmu par senatoru. Jūs pastāstīsiet mums par Katanas flotili.

Senas seja sastinga.

Katanas flotile?

Tā flotile, no kuras nākuši jūsu seši drednauti, Lendo sacīja. Nepūlieties to noliegt es labi apskatīju to repetitordispleju, ko esat pakāruši virs bāra letes štāba atpūtas telpā.

Sena dziļi ievilka elpu.

Nē. Par to es jums neko nevaru stāstīt.

Kāpēc ne? jautāja Lendo. Atcerieties, mēs taču gribam atkal kļūt par sabiedrotajiem.

Henam pār muguru pārskrēja nepatīkama tirpoņa.

-Ja vien jau neesat apsolījuši to flotili Feilijam.

Mēs Feilijam neko neesam solījuši, Sena neizteiksmīgi teica. Kaut nevaru teikt, ka viņš nebūtu mums to lūdzis.

Hens saviebās.

Tātad viņš ir sācis gatavoties apvērsumam.

Nebūt ne, Sena purināja galvu. Feilijs nezinātu, ko lai iesāk ar militāru apvērsumu, pat ja jūs to pasniegtu viņam uz paplātes, iesaiņotu kā dāvanu. Jums jāsaprot, ka botani domā par politisko ietekmi, nevis par militāru varu. Tipiska botana mērķis ir iet cauri dzīvei, panākot, lai viņu uzklausa iespējami vairāk cilvēku. Feilijs uzskata, ka, būdams tas, kurš atvedīs senatoru atpakaļ uz Jauno Republiku, viņš spers lielu soli vēlamajā virzienā.

īpaši, ja tuvumā nebūs Akbara, kas varētu stāties viņam pretim? vaicāja Hens.

Sena pamāja ar galvu.

Jā, tas, par nelaimi, ir vēl viens tipiska botana gājiens. Ja kādam no botanu vadoņiem gadās paklupt, viņam metas virsū visi pārējie, kas tiecas ieņemt viņa stāvokli. Tālā pagātnē tas nozīmēja uzbrukumus bur liska nozīme ar nažiem, un parasti tie beidzās ar nāvi. Tagad tas modificējies par mutisku nogalināšanu Šķiet, ka to var uzskatīt par progresu.

Akbars nav botans, Lendo aizrādīja.

Šos paņēmienus nav grūti pielāgot arī izmanto šanai pret citām rasēm.

Hens nokremšļojās.

Kas par vareniem sabiedrotajiem. Vai viņi tikai grūž dunci mugurā vai arī pieliek roku pie nomelnošanas?

Jus domājat to bankas pārvedumu?

Sena papurināja galvu.

Nē, es šaubos, ka tas ir Feili ja roku darbs. Botani parasti nebāž savus degunus ārā tik tālu, lai paši rīkotu sazvērestības. Viņiem daudz labāk patīk izmantot priekšrocības, ko dod piedalīšanas citu rīkotājās sazvērestībās.

Viņi drīzāk ir maitēdāji, nevis mednieki, Hens dzēlīgi teica.

Varbūt tas izskaidroja nepatiku, ko viņš allaž bija jutis pret Feili ju un viņa atbalstītājiem.

Ko mēs ar viņu iesāksim?

Sena paraustīja plecus.

Vienīgais, kas jums patiešām jādara jāpanāk Akbara attaisnošana. Tikko viņš vairs nebūs viegli ievainojams, Feilijs atkāpsies.

Lieliski, Hens norūca. Problēmu rada tas, ka, dižadmirālim atrodoties Impērijas priekšgalā, mums varbūt nav pārāk daudz laika.

Un, ja mums nav laika, tā nav arī jums, Lendo piebilda. Jāatmet aizvainotā pašcieņa. Sena būs labāk, ja senators sāks skatīties patiesībai acīs. Jūs esat neliela, izolēta grupa, kas izmanto Katanas flotili, un jums uzglūn Impērija, kam ļoti nepieciešami jauni kara kuģi. Tai brīdī, kad dižadmirālis uzzinās, kas jums pieder, jūs nepagūsiet ne aci pamirkšķināt, kad viņš jau būs jums uzrīdījis visu Impērijas gaisa floti. Atvediet Katanas flotili Jaunajai Republikai, un jūs sagaidīs kā varoņus. Ja gaidīsiet pārāk ilgi, pazaudēsiet pilnīgi visu.

Es to zinu, Sena sacīja tik klusi, ka viņas balsi gandrīz nevarēja sadzirdēt.

Hens gaidīja, domās sakrustojis pirkstus.

Mēs patiesībā nemaz nezinām, kur atrodas visa flotile, viņa teica. Drednautus mums piegādāja kāds virs, kas sacīja, ka pirms piecpadsmit gadiem nejauši uzskrējis tiem virsū. Viņš ii kalsns, augumā mazāks par vidusmēru, atgādina zebieksti. Viņam ir isi, sirmi mati un stipri grumbota seja, kaut man ir aizdomas, ka viņa izskatu šādu darījusi kāda pagātnē pārciestā slimība vai ievainojums, nevis nodzīvotie gadi.

Kā viņu sauc? Hens jautāja.

Es nezinu. Viņš mums to nekad nav teicis.

Sena atkal saminstinājās, tad strauji runāja tālāk.

Viņam patīk azartspēles. Visas mūsu likšanās ar viņu notikušas uz Koraļļu Vandas borta, parasti pie azartspēļu galda. Šķiet, ka personāls viņu pazīst gluži labi, kaut tas var arī neko nenozīmēt, ņemot vērā, kā viņš šķiežas ar naudu. Krupjē vienmēr ātri iepazīst zaudētājus.

Koraļļu Vanda?Hens pārvaicāja.

Tas ir grezns kazino okeāna dzīlēs uz Pantolominas, Lendo viņam paskaidroja. Uz turieni tiek rīkotas trīs un desmit dienu ekskursijas skaists brauciens cauri rifiem kontinenta ziemeļos. Allaž esmu vēlējies tur nokļūt, bet nekad nav bijusi tāda izdevība.

Tagad tev tāda būs, teica Hens.

Viņš paraudzījās uz Senu.

Manuprāt, nākamais jautājums skan sekojoši kā mēs tiksim no šejienes prom.

Tā nebūs problēma, viņa sacīja, bet viņas balss skanēja saspringti.

Iespējams, ka viņa jau sāka nožēlot savu atklātību.

Varu likt, lai Dzinējsuns aizved jūs atpakaļ uz Jauno Kovu. Kad jūs vēlaties doties prom?

Tūlīt pat, Hens teica.

Viņš redzēja Senas sejas izteiksmi…

Klausieties, tam, kad mēs aizlidosim, nav nekāda nozīme jums šā vai tā būs tas jāpaskaidro senatoram. Mēs sacenšamies ar Impēriju izšķirošas var būt pat dažas stundas.

Domāju, ka jums taisnība, viņa sacīja, negribīgi pamādama ar galvu. Irenesa, aizved mūs pie viņu kuģa. Es došu rīkojumus no turienes.

Izrādījās, ka nav nekādas vajadzības dot rīkojumus no Dāmas Laimes. Kad viņi ieradās, pie kuģa platformas, nepārprotami viņus gaidīdams, stāvēja senators Bels Ibliss.

Sveicināti, Solo, Kelrisien, viņš smaidīdams teica, kad Hens un Lendo izkāpa no spīdēta. Jūs nebijāt savā mītnē, un es nodomāju, ka jūs varētu būt šeit. Redzu, ka esmu spriedis pareizi.

Viņš aši pavērās Henam pār plecu, kad no spīdera izkāpa Sena. Atkal ieskatījās Henam sejā… un bezrūpīgais smaids strauji izdzisa.

Sena? Kas te notiek?

Viņi zina par Katanas flotili, komandier, viņa klusi sacīja, nostādamās blakus Henam. Un… es pastāstīju viņiem par mūsu kontaktpersonu.

Es saprotu, Bels Ibliss rāmi noteica. Un jūs, tātad, dodaties prom. Paraudzīties, vai nevarēsiet viņu pārliecināt, lai atdod Tumšo Spēku Jaunajai Republikai.

Pilnīgi pareizi, ser, Hens atbildēja, pielāgodamies viņa tonim. Mums tie kuģi ir nepieciešami ļoti nepieciešami. Bet ne tik ļoti kā labi cīnītāji. Un labi komandieri.

Bels Ibliss labu brīdi viņā noraudzījās.

Es neiešu pie Monas Motmas kā ubags, lūgdamies, lai mani pieņem. viņš beidzot sacīja.

Jums bija pamatots iemesls aiziet, Hens neatlaidās. Varat atgriezties tāpat, kā aizgājāt.

Bena Iblisa acis atkal pievērsās Senai.

Nē, viņš teica. Pārāk daudz cilvēku zina, kas starp mums notika. Es izskatīšos pēc veca muļķa. Vai ubaga.

Viņš lūkojās garām Henam senatora skatiens nesteidzīgi slīdēja pār apkārtni.

Man nav nekā, ko piedāvāt, Solo, viņš sacīja, un viņa balsī jautās kaut kas līdzīgs nožēlai. Reiz es sapņoju, ka man būs flote, kas varēs sacensties ar vislabākajiem Jaunās Republikas kuģiem. Flote un virkne izšķirošu, kardinālu uzvaru pār Impēriju. Ar to es varbūt būtu varējis atgriezties, nezaudējot cieņu un godu.

Viņš papurināja galvu.

Bet to, kas mums ir šeit, tik tikko vai nosaukt par ātrās reaģēšanas vienību.

Iespējams, ka tā ir, bet seši drednauti tomēr nav nekas tāds, par ko varētu nicīgi pavīpsnāt, iestarpināja Lendo. Un jūsu kaujas operāciju saraksts tāpat. Aizmirstiet uz. mirkli Monu Motmu visas militārpersonas Jaunajā Republikā priecāsies, ja jūs viņiem pievienosieties.

Bels Ibliss sarauca uzaci.

Varbūt. Man šķiet, ka par to ir vērts padomāt.

Jo īpaši šobrīd, kad Impērijas priekšgalā atrodas dižadmirālis, uzsvēra Hens. Ja viņš jūs šeit pārsteigs vienus, jūsu dziesma būs nodziedāta.

Bels Ibliss pasmaidīja ar sakniebtām lupām.

Šī doma arī man mēdz ienākt prātā, Solo. Vairākas reizes dienā.

Viņš izslējās.

Dzinējsuns izlidos pēc pusstundas tas vedīs Breiliju atpakaļ uz Jauno Kovu. Likšu, lai viņi paņem līdzi jūs un Dāmas Laimi.

Hens un Lendo pārmi ja skatienus.

Jūs domājat, ka ir droši atgriezties Jaunajā Kovā, ser? Hens jautāja. Tur joprojām var but Impērijas karavīri.

Viņu tur nebūs, pārliecinoši atbildēja Bels Ibliss. Esmu ilgu laiku pētījis Impēri jas karaspēku un

la taktiku. Viņi ne vien negaida mūs tik drīz. atgriežamies, bet arī nevar atļauties pārak ilgi uzturēties viena vielā. Turklāt mums gribot negribot jādodas turp Breilijam jātiek pie sava kuģa.

Hens pamāja, prātodams pie sevis, ko Breilijs ziņos savam saimniekam, kad būs atgriezies Karaskentā.

Labi. Tā… es domāju, būs labāk, ja sāksim sagatavot kuģi. -Jā.

Bels Ibliss pavilcinājās. tad sniedza roku.

Bija patīkami jūs sastapt. Solo. Ceru. ka liksimies vēl.

Par to esmu pārliecināts, ser. Īlens apgalvoja, satverdams pasniegto roku.

Senators pamāja ar galvu Lendo.

Kelrisien, viņš teica.

Palaidis vaļā Hena roku, senators pagriezās un gāja prom pāri nolaišanās laukumam.

Hens noskatījās, kā viņš aiziet, mēģinādams saprast, ko jūt pret senatoru vairāk apbrīnu vai žēlumu. To nebija iespējams noteikt.

Mūsu bagāža vel aizvien atrodas mušu mītnē, viņš sacīja Senai.

Es gādāšu, lai jums to atved, kamēr sagatavosiet kuģi.

Viņa pavēlās Īlenā, un viņas acīs piepeši pazibēja gruzdoša uguns.

Bet es gribu, lai jūs atcerētos vienu, viņa teica ar biedējošu vaļsirdību. Tagad jūs varat doties prom ar mūsu svētību. Bet, ja nodosim senatoru lai kā tas notiktu jūs mirsiet. Ja būs nepieciešams, nogalināšu jūs pati savām rokām.

Hens izturēja viņas skatienu, prātodams, ko lai saka. Varbūt atgādināt viņai, ka viņam ir uzbrukuši prēmiju mednieki un starpzvaigžņu noziedznieki, uz viņu šāvuši Impērijas trieciennieki, viņš ticis spīdzināts pēc Darta Veidera personiskas pavēles. Likt Senai saprast, ka pēc tā visa viņas draudi šķiet pārāk smieklīgi, lai tos uztvertu nopietni.

Saprotu, viņš nopietni sacīja. Es jūs nepievilšu.

No aizmugures klāja puses atskanēja šņirkstoņa tur tika cieši noslēgts savienojuma stiprinājums, un zvaigznes; kas caur Dūmus Laimes pārsegu bija saskatāmas abpus milzīgajam drednauta korpusam, piepeši saplūda līnijās.

Tā, nu mēs atkal esam ceļā, Lendo rezignēti teica. Kāpēc es vienmēr ļaujos, lai tu mani pierunā piedalīties tādos pasākumos?

Tāpēc, ka esi cienījams cilvēks, Hens viņam atbildēja, pārlaizdams skatienu Dūmus Laimes iekārtām.

Tur nebija nekā daudz, ko redzēt dzinēji un lielākā daļa sistēmu darbojās rezerves režīmā.

Un tāpēc, ka tu, tāpat kā es, zini, ka mums ir tas jādara. Impērija agri vai vēlu uzzinās, ka Katanas flotile ir atrasta, un sāks pati to meklēt. Un, ja viņi tiks tai klāt pirms mums, mūs gaida lielas nepatikšanas.

Tā nu viņiem atkal būs divas dienas jāpavada bezdarbībā, kamēr Dzinējsuns aizvedīs viņus atpakaļ uz

Jauno Kovu. Nevis tāpēc, ka viņi gribētu turp doties, bet gan tāpēc, ka Bels Ibliss nevēlējās uzticēt viņiem ziņas par viņa muļķīgās Lielā Piekūna Ligzdas atrašanās vietu…

Tu raizējies par Leu, vai ne? Lendo klusumā vaicāja.

Man nevajadzēja ļaut viņai lidot, Hens nomurmināja. Kaut kas ir nogājis greizi. Es to zinu. Tie sīkie, melīgie citplanētieši ir nodevuši viņu Impērijai vai arī dižadmirālis atkal izrādījies attapīgāks par mums. Es nezinu, bet kaut kas nav tā, kā vajag.

Lea var par sevi parūpēties, Hen, Lendo klusi teica. Un pat dižadmirāli dažreiz pieļauj kļūdas.

Hens papurināja galvu.

Viņš pieļāva kļūdu pie Slais Vēnas, Lendo. Otrreiz viņš nekļūdīsies. Varu likt Piekūnu ķīlā.

Lendo papliķēja viņam pa plecu.

Rimsties, vecais draugs, nokaušanās ar drūmām domām neko labu nedod. Mums divas dienas kaut kā jānosit laiks. Uzspēlēsim labāk kārtis.

Dižadmirālis divas reizes izlasīja ziņojumu un tikai tad pievērsa kvēlojošās acis Pelleonam.

Jūs galvojat par šī ziņojuma ticamību, kaptein?

Tikpat lielā mērā, kā varu galvot par jebkuru ziņojumu, ko nav sniedzis Impērijas aģents, Pelleons viņam atbildēja. No otras puses, šis kontrabandists pēdējos desmit gados ir sniedzis mums piecdesmit divus ziņojumus, no kuriem četrdesmit astoņi izrādījušies atbilstoši patiesībai. Es teiktu, ka viņam u vērts ticēt.

Trouns atskatījās uz lasīšanas ekrānu.

Endora, viņš nočukstēja, pa daļai sarunādamies pats ar sevi. Kāpēc Endora?

Nezinu, ser, teica Pelleons. Varbūt viņi meklēja citu vietu, kur paslēpties.

Starp evokiem? Trouns nicīgi nospraustajai Tas, nudien, būtu izmisuma solis. Bet, vienalga. Ja tur ir Gadsimtu Vanags, tur jābūt arī Leai Orgentii Solo. Dodiet rīkojumu navigācijas un mehāniķu vienībām, mēs nekavējoties lidosim uz Endoru.

Jā, ser, Pelleons pamāja ar galvu, nospiezdams komandtaustiņus. Vai likt, lai Habarahu no Nistao atved šurp?

Jā. Habarahs.

Trouns domīgi izrunāja šo vārdu.

Ievērojiet, kāda interesanta laika sakritība, kaptein. Habarahs pēc mēneša prombūtnes atgriežas Ilonogrā, un Solo un Orgena Solo vienlaikus dodas pildīt slepenus uzdevumus Jaūnajā Kovā un Endorā. Sagadīšanās?

Pelleons sarauca pieri.

Neuztveru jūsu domu, ser.

Trouns tikko manāmi pasmaidīja.

Es domāju, kaptein, ka mums ir darīšana ar izsmalcinātākiem mūsu ienaidnieku paņēmieniem. Viņi zināja, ka manu uzmanību piesaistīs vienīgā neveiksmīgajā Kašikas operācijā dzīvajos palikušā atgriešanās. Tāpēc viņa atbrīvošana tika pieskaņota viņu pašu misijām, cerot, ka būšu pārāk aizņemts, lai viņus ievērotu. Nešaubos, ka, panākuši, lai Habarahs sāk runāt, mēs no viņa uzzināsim daudz ko tādu, kas prasīs neskaitāmas cilvēku darba stundas, pārbaudot, un galu galā izrādīsies, ka tie ir meli.

Trouns atkal nospraustajās.

Nē, lai viņš paliek, kur ir. Jūs varat paziņot klanu vecākajiem, ka esmu nolēmis atvēlēt viņiem septiņas dienas publiskajam apkaunojumam, un pēc tam viņi drīkst veikt izmeklēšanas rituālu pēc saviem ieskatiem. Lai cik nederīga būtu viņa sniegtā informācija, Habarahs tomēr var vēl pakalpot Impērijai, mirstot mokošā nāvē. Tā būs uzskatāma mācība viņa rasei.

Jā, ser.

Pelleons saminstinājās.

Vai es drīkstu aizrādīt, ka tik krasa psiholoģiskā sadrumstalošanās un pārkārtošanās stipri atšķiras no Dumpinieku parastajam darbībām?

Piekrītu, Trouns drūmi teica. Tāpēc mēs vēl jo vairāk varam būt pārliecināti, ka tas, ko Orgena Solo meklē uz Endoras, dumpinieku karadarbībai ir vitāli daudz svarīgāks par vienkāršu patvēruma vietu.

Pelleons sarauca pieri, pūlēdamies iedomāties, kas uz Endoras varētu būt iekārojams.

Kaut kādi materiāli, kas palikuši pāri no Nāves Zvaigznes projekta? viņš minēja uz labu laimi.

Tam jābūt kaut kam vērtīgākam, dižadmirālis papurināja galvu. Varbūt tā ir informācija, kas varēja atrasties pie Imperatora viņa nāves brīdī. Iespējams, viņi domā, ka vēl var šo informāciju atgūt.

Un tad Pelleons saprata.

Tantisa kalna noliktavas atrašanās vieta.

Trouns pamāja ar galvu.

Manuprāt, tas ir vienīgais, kas tur varētu būt viņu pūliņu vērts. Lai būtu, kā būdams, tas ir risks, ko nevaram atļauties. Ne tagad.

Piekrītu.

Atskanēja signāls uz Pelieona pults: navigatori un mehāniķi ziņoja, ka viss sagatvots lidojumam.

Vai lai ievadu kuģi orbītā?

Esiet tik laipns, kaptein.

Pelleons pamāja vadības pultij.

izvediet mūs orbītā. Kurss, kādu noteikuši navigatori.

Pa skatulūkām bija redzams, kā planēta zem viņiem sāk attālināties. Tajā brīdī īss zvans vēstīja, ka pienāk sevišķi svarīga ziņa. Pelleons atvēra to uz ekrāna un izlasīja virsrakstu.

Admirāl? Ziņojums no Nelokāmā, no Abregado sistēmas. Viņi sagūstījuši vienu no Talona Karda fregatēm. Tūlīt pienāks sākotnējās nopratināšanas protokols.

Paraudzījies lejup uz ziņojuma beigu daļu, viņš sadrūma.

Tas ir diezgan īss, ser.

Pateicos, Trouns sacīja ar klusu apmierinājumu, pārceldams ziņojumu uz sava datora.

Kad Himēra ar lēcienu pārgāja uz gaismas ātrumu, viņš vēl aizvien to lasīja. Lasīja ļoti, ļoti uzmanīgi'

17. nodaļa

Mara nekad agrāk nebija bijusi Abregado gaisa kara flotes kosmodromā, bet, staigājot pa tā ielām, viņa nosprieda, ka tas pilnībā atbilst sliktajai reputācijai, ko te ar tādām pūlēm bija centušies iegūt.

Nevarēja teikt, ka tas izpaustos ārēji. Gluži pretēji, apkārtne bija kārtīga un gandrīz pārspīlēti tīra, lai gan tai piemita kaitinošs antiseptiskums, kas liecināja, ka tīrība te uzspiesta no augšas, ar valdības rīkojumu, nevis nākusi no apakšas, kā iedzīvotāju patiesa vēlme. Te valdīja arī diezgan liels miers, cik 11u tas kosmodromā iespējams ielās ap nolaišanās laukumiem patrulēja vesels lērums formas tērpos ģērbtu sardzes vīru.

Bet aiz ārējā spožuma bija saskatāma trūdēšana. Tā izpaudās vietējo mazliet zaglīgajā uzvedībā, sargu mākslīgajā bramanībā, civiltērpos ģērbto vīru uzbāzīgajos skatienos arī viņi nepārprotami piederēja pie drošības dienesta. Visu kosmodromu un varbūt visu planētu saturēja kopā stieple un sprāgstvielu stienīši.

Nomācošs totalitārais režīms un iedzīvotāji, kas izmisīgi centās tikt no šejienes prom. Tieši tāda vieta, kur jebkurš bi ja gatavs nodot jebkuru, lai tikai dabūtu biļeti prombraukšanai. Tātad, ja kāds no vietējiem nejauši uzzinātu, ka te, drošības dienestam zem deguna, nolaidies kontrabandistu kuģis, Mara nepagūtu paspert ne desmit soļus, kad viņai jau gāztos virsū visi šejienes iedzīvotāji.

Iedama uz izbalējušām durvīm, virs kurām rēgojās tikpat izbalējusi izkārtne ar uzrakstu ..Nolaišanās laukums numur 21", viņa sardoniski cerēja, ka tās nav lamatas. Viņai, nudien, riebtos mirt tādā vietā kā šī.

Durvis uz nolaišanās laukumu nebija aizslēgtas. Dziļi ievilkusi elpu un skaidri redzēdama, ka turpat tuvumā grozās divi sardzes vīri formas tērpos, viņa gāja iekšā.

Tas patiešām bija Izplatījuma Ceļš. Kuģis izskatījās tikpat noplucis un sagrabējis kā tobrīd, kad Finam Torvam bija tas jāpamet šī paša kosmodroma nolaišanās laukumā numur 63. Mara pārlaida tam ašu, vērtējošu skatienu, pārbaudīja visus nolaišanās laukuma kaktus un spraugas, kur varētu būt noslēpusies kāda bruņota sardzes vienība, un galu galā koncentrēja uzmanību uz jaunu, tumšmatainu vīrieti, kas atgāzies sēdēja krēslā pie fregates nolaistās platformas. Pat šajā nevērīgajā pozā viņš nevarēja atbrīvoties no militārās gaisotnes, kas virmoja ap viņu.

Sveicināta, viņš Marai uzsauca, nolaizdams uz leju datorbloknotu, kurā bija kaut ko lasījis. Jauka diena izbraucienam. Jūs interesējaties par kuģa noīrēšanu?

Nē, Mara teica, iedama pie viņa un cenzdamās neizlaist no acīm visus virzienus vienlaikus. Esmu vairāk noskaņota uz pirkšanu. Starp citu, kāda veida kuģis ir šī lidojošā cepuru kārba?

Tas ir Hārknersa-Beliksa modelis deviņi trīs, vīrietis pavīpsnājis atbildēja, otršķirīgi tēlodams aizvainotu lepnumu. Nevis lidojoša cepuru kārba.

Viņš nebija nekāds izcilais aktieris, bet varēja skaidri redzēt, ka visa šī spēlīte ar slepenības ievērošanu sagādā viņam baudu. Sakodusi zobus, Mara domās nolādēja Torvu, kas bija izdomājis tik muļķīgu identificēšanas procedūru.

Man gan tas vairāk izskatās pēc deviņi septiņpadsmit, viņa apzinīgi sacīja. Vai pat pēc deviņi divdesmit divi.

Nē, tas ir deviņi trīs, viņš palika pie sava. Varat man ticēt mans tēvocis gatavoja šiem kuģiem nolaišanās mehānismus. Ienāciet iekšā, un es jums parādīšu, ar ko šis kuģis atšķiras no citiem šīs sērijas modeļiem.

Ak, tas būtu lieliski, Mara tikko dzirdami nomurmināja, kāpdama uz platformas vīrietim nopakaļ.

Priecājos, ka beidzot esat ieradušies. viņš pāri plecam piezīmēja, kad viņi bija tikuši līdz platformas augšdaļai. Es jau sāku domāt, ka esat notverti.

Tas vēl aizvien var notikt, ja neturēsiet muti, Mara atņurdēja. Runājiet klusāk, labi?

Viss ir kārtībā, viņš mierinoši teica. Es iedarbināju visus darba robotus, tie tagad klabēdami noņemas ar korpusa iekšpuses tīrīšanu. Tam vajadzētu bloķēt visas audiopārbaudes.

Teorētiski viņam, protams, bija taisnība. Praktiski… nu, ja sardze šo vietu novēroja, viņiem šā vai tā draudēja briesmas.

Vai kuģa dabūšana ārā no šīs novietnes sagādās jums grūtības? Mara viņam jautāja.

Patiesībā ne, viņš atbildēja. Kosmodroma administrators sacīja, ka visa šī lieta ir ārkārtīgi neparasta, bet pārāk satraucies viņš par to nebija.

Vīrietis pasmīnēja.

Es gan domāju, ka tam bija kāds sakars ar kukuli, ko viņam iegrūdu. Mans vārds, starp citu, ir Vedžs Antils. Esmu kapteiņa Solo draugs.

Priecājos ar jums iepazīties, sacī ja Mara. Solo pats nevarēja to nokārtot?

Antils papurināja galvu.

Viņam bija jāaizlido no Karaskentas kādā slepenā uzdevumā, tāpēc viņš lūdza, lai sagatavoju kuģi priekš jums. Es šā vai tā biju norīkots pavadoņa pienākuma pildīšanai, tā ka tas neradīja nekādas problēmas.

Mara uzmeta viņam ātru skatienu. Spriežot pēc viņa auguma un uzvedības…

B klases kuģa pilots? viņa minēja.

X klases, viņš izlaboja. Man jābūt atpakaļ, pirms tiks pabeigta mana konvojkuģa piekraušana. Vai gribat, lai dodu jums pavadoni izkļūšanai no šejienes?

Pateicos, bet nevajag, viņa teica, apspiezdama vēlmi pasacīt kaut ko sarkastisku.

Pēc iespējas neradīt aizdomas tas bija kontrabandistu pirmais likums, un izlidošana no trešās šķiras kosmodroma kopā ar mirdzošu Jaunās Republikas X klases kaujas kuģi noteikti neatbilda priekšstatam par neuzkrītošu uzvedību.

Pasakiet Solo no manis paldies.

Labi. Ak, ir vēl kaut kas, Antils piebilda, kad Mara jau gāja viņam garām. Hens ari gribēja, lai es jums pavaicāju, vai jūsu cilvēki nav ieinteresēti pārdot mums informāciju par mūsu draugu ar tām acīm.

Mara asi pavērās viņā.

Mūsu draugu artām ucīm?

Antils paraustīja plecus.

Tā viņš teica. Sacīja, ka jūs sapratīšot.

Mara juta, ka viņai noraustās lūpas.

Es saprotu gluži labi. Pasakiet viņam, ka došu ziņu.

Labs ir.

Viņš vilcinājās.

Izklausījās, ka tas ir ļoti svarīgi…

Es jau teicu, ka došu ziņu.

Viņš atkal paraustīja plecus.

Labi, labi es tikai daru savu darbu. Novēlu jums patīkamu lidojumu.

Draudzīgi pamājis ar galvu, viņš devās pa platformu lejā. Joprojām sagaidīdama, ka šīs izrādīsies lamatas, Mara noslēdza lūku lidojumam un uzkāpa uz komandtiltiņa.

Kuģim bija vajadzīga ceturtdaļstunda, lai veiktu pirmslidojuma procedūru, apmēram tikpat ilgs laiks pagāja, kamēr kosmodroma kontrolieri deva atļauju izlidošanai. Iedarbinājusi atgrūdējpacēlājus, viņa pacēlās no nolaišanās laukuma un lidoja augšup.

Mara bija tikusi gandrīz pietiekami augstu, lai ieslēgtu gaismas ātrumu, kad viņai pār skaustu pārskrēja skudriņas.

Ak, vai, viņa nočukstēja, ātri ieskatīdamās displejos.

Tur nekas nebija redzams, bet, atrodoties tik tuvu planētas masai, tas neko nenozīmēja. Aiz apvāršņa varēja uzglūnēt jebkas, sākot ar kaujas kuģu vienību un beidzot ar Impērijas zvaigžņu iznīcinātāju.

Bet varbūt viņi vēl nebija gluži gatavi…

Viņa iedarbināja dzinējus ar pilnu jaudu un juta, kā paātrinājums viņu uz dažām sekundēm piespiež sēdekļa atzveltnei. Saziņas aparātā atskanēja nievājošs kontroliera uzsauciens, nepievērsdama viņam uzmanību, Mara nospieda datora taustiņus. Viņa cerēja, ka, pirmoreiz nolaižoties uz Abregado, Torvs ir ievērojis Karda standartprocedūru.

Viņš bija to darījis. Aprēķini lēcienam jau bija izdarīti un ievadīti datorā, tos vajadzēja tikai iedarbināt. Viņa lika datoram izdarīt labojumus atbilstoši vispārējām galaktikas nobīdēm, kas būtu varējušas rasties pāris mēnešos, tad paskatījās ārā pa priekšējo skatulūku.

Tur, virs apvāršņa tieši viņai priekšā, bija parādījies Uzvaras klases zvaigžņu iznicinātāja milzīgais korpuss.

Tas nesās viņai virsū.

Kādu brīdi Mara gluži vienkārši sēdēja un domās pārcilāja rīcības iespējas, visu laiku itin labi zinādama, ka tā ir veltīga nodarbošanās. Zvaigžņu iznīcinātāja komandieris ar izcilu prasmi bija izplānojis, kā nogriezt ceļu viņas kuģim: ņemot vērā viņu kustības vektorus un to, cik tuvu Izplatījuma Ceļš atradās planētai, viņai nebija pilnīgi nekādu izredžu izvairīties no lielākā kuģa ieročiem un meklētājstariem pietiekami ilgi, lai paglābtos, pārejot uz gaismas ātrumu. Mirkli viņa ļāvās cerībai, ka Impērijas kuģis varbūt nemaz nemedī viņu, ka viņiem patiesībā vajadzīgs tas tips Antils. kas joprojām atradās lejā. Bet ari šī cerība ātri izgaisa. Vientuļš X klases kuģa pilots diez vai varēja būt pietiekami svarīgs, lai liktu ar viņu nodarboties Uzvaras klases zvaigžņu iznīcinātājam. Un, pat ja viņš tāds būtu, viņi noteikti nerīkotos tik nekompetenti un priekšlaikus neatklātu lamatas.

Fregate Izplatījuma Ceļš, viņas saziņas aparātā nodārdēja vēsa balss. Te runā zvaigžņu iznīcinātājs Nelokāmais. Jums tiek pavēlēts izslēgt dzinējus un sagatavoties tam, ka jūsu kuģis tiks pārvests uz mūsu kuģa borta.

Tad, lūk, kā tas bija. Viņi patiešām bija meklējuši Maru. Pēc dažām minūtēm viņa būs gūstekne…

Ja vien…

Pastiepusi roku, Mara ieslēdza mikrofonu.

Zvaigžņu iznīcinātāj Nelokāmais, te runā Izplatījuma Ceļš, viņa mundri teica. Apsveicu jūs ar modrību. Baidījos jau, ka man būs jāpārmeklē nākamās piecas sistēmas, iekams atradīšu kādu Impērijas kuģi.

Jūs izslēgsiet visas virziena mainīšanas sistēmas…

Standartteksta vidū balss saminstinājās runātājs ar novēlošanos aptvēra faktu, ka nav saņēmis normālas Impērijas gūsteknes normālu atbildi.

Gribēšu runāt ar kapteini, tiklīdz būšu uz jūsu kuģa borta, Mara sacīja sarunu atverē. Nepieciesams, lai viņš man noorganizē tikšanos ar dižadmirāli Trounu un nodrošina transportu aizklāšanai lidz tai vietai, kur viņš un Himēra šobrīd atrodas. Un sagatavojiet sekošanas staru es nevēlos piezemēties ar šo briesmoni uz jūsu angāru platformas pati saviem spēkiem.

Nabaga vīrs nespēja izsekot šai pārsteigumu lavīnai.

Ē… fregate Izplatījuma Ceļš…, viņš mēģināja vēlreiz.

Es domāju, ka būs labāk, ja tagad savienosiet mani ar kapteini, Mara viņu pārtrauca.

Iniciatīva tagad piederēja viņai, un viņa bija noskaņota paturēt to pēc iespējas ilgāk.

Tuvumā nav neviena, kas varētu noklausīties mūsu sarunu.

Uz brīdi iestājās klusums. Mara turpināja lidot, saglabājot iepriekšējo kursu. Cauri viņas apņēmībai izlauzās šaubu urdziņa. Tā ir vienīgā iespēja, viņa sev stingri sacīja.

Runā kapteinis, saziņas aparātā atskanēja jauna balss. Kas jūs esat?

Kāda, kam ir svarīgas ziņas priekš dižadmirāļa Trouna, Mara viņam atbildēja, ļaujot balsī ieskanēties zināmai augstprātībai. Patlaban tas ir viss, kas jums jāzina.

Bet kapteini nevarēja samulsināt tik viegli kā viņam pakļautos virsniekus.

Ak tā gan, viņš sausi teica. Saskaņā ar mūsu rīcībā esošo informāciju, jūs esat Talona Karda kontrabandistu bandas locekle.

Un jums liekas, ka tāda persona nevar pastāstīt admirālim Trounam neko noderīgu? viņa atcirta, liekot tonim kļūt mazliet ledainam.

Ak, es nešaubos, ka jūs to varat, sacīja kapteinis. Gluži vienkārši neredzu iemeslu, kāpēc man vajadzētu viņu traucēt visparastākās nopratināšanas dēļ.

Mara sažņaudza kreiso roku dūrē. Viņai par katru cenu vajadzēja izvairīties no šādas visaptverošas garīgās apstrādes procedūras, par ko bija devis mājienu kapteinis.

Es jums to neieteiktu, Mara viņam teica, piešķirdama balsij visu, ko atcerējās no kādreiz iepazītās Impērijas galma varas un pašcieņas. Dižadmirālis būs ar jums ārkārtīgi neapmierināts. Ārkārtīgi neapmierināts.

Sekoja īsa pauze. Kapteinis acīmredzot sāka saprast, ka sagūstījis svarīgāku personu, nekā sākumā domājis. Tikpat acīm redzami bija tas, ka viņš vēl nav gatavs piekāpties.

Man ir dotas pavēles, viņš neizteiksmīgi sacīja. Man vajadzīgs kaut kas vairāk par neskaidriem mājieniem, pirms piešķiru jums izņēmuma stāvokli.

Mara sasparojās. īstais brīdis bija pienācis. Pēc visiem šiem gadiem, ko viņa bija pavadījusi, bēguļojot tiklab no Impērijas, kā no jebkura cita, tas brīdis beidzot bija klāt.

Tad nosūtiet ziņu dižadmirālim, viņa teica. Pavēstiet viņam, ka pazīšanās šifrs ir Hepspira, Bariņi, Korbolens, Triaksiss.

Mirkli valdīja klususms, un Mara saprata, ka beidzot ir pārliecinājusi sarunbiedru.

Un jūsu vārds? kapteinis vaicāja, un viņa balss piepeši bija kļuvusi godbijīga.

Zem viņas kājām Izplatījumu Ceļš mazliet noraustījās tam bija pieslēdzies Nelokāmu sekošanas stars. Tagad viņa bija piesaistīta zvaigžņu iznīcinātājam. Vienīgā iespēja tikt prom bija novest šo lietu līdz galam.

Sakiet viņam, Mara teica, ka viņš mani pazīst kā Imperatora Labo Roku.

Viņi nogādāja Maru uz Izplatījumu Ceļu uz borta, ar piesardzīgu cieņu iekārtoja viņu kādā augstākā ranga virsnieka kajītē… un tad drāzās prom no Abregado kā putns, kam astei pielaista uguns.

Dienas atlikušo daļu un nakti Mara pavadīja pilnīgā vientulībā savā kajītē viņa nevienu neredzēja, ne ar vienu nerunāja. Maltītes viņai atnesa SE4 apkalpojošais robots, visu pārējo laiku durvis tika turētas aizslēgtas. Nebija iespējams noteikt, vai šo pastiprināto izolētību ievēro pēc kapteiņa pavēles vai arī saskaņā ar rīkojumu no augšas, bet tas viņai vismaz deva laiku kaut cik izplānot savu turpmāko rīcību.

Tāpat arī nebija nekādas iespējas noteikt, kurp viņi lidoja, bet, spriežot pēc tā, ar kādu piepūli darbojās dzinēji, Mara varēja nojaust, ka lidojums notiek, tālu pārsniedzot Uzvaras klases zvaigžņu iznīcinātāja parasto ātrumu. Iespējams, ka viņi pat veica simt divdesmit septiņus gaismas gadus stundā. Kādu brīdi Mara nodarbināja savu prātu, mēģinot uzminēt, uz kādu sistēmu viņi lido, bet, stundām ritot, variantu radās pārāk daudz, lai spētu tiem izsekot, tāpēc viņa šo spēlīti atmeta.

Divdesmit divas stundas pēc tam, kad viņi bija pametuši Abregado, zvaigžņu iznīcinātājs ieradās tikšanās vietā. Tā bija pēdējā vieta, ko Mara bulu varējusi iedomāties. Vispēdējākā viela galaktikā, kur viņa vēlētos būt. Vieta, kur viņas pasaule pēkšņi bija gājusi bojā varmācīgā nāvē.

Endora.

Dižadmirālis jūs tūlit pat pieņems, sacī ja trieciennieku vada komandieris, pakāpdamies sāņus no atvērtajām durvīm un ar žestu aicinādams viņu iet uz priekšu.

Mara paskatījās uz klusējošo miesassargu nogriju, kas stāvēja otrpus slieksnim, un iegāja telpā.

Ā, komandcentrā telpas vidū kāds klusi iesaucās labi pazīstamā balsī.

Dižadmirālis Trouns sēdēja displeju dubultloka vidū un raudzījās viņā ar kvēlojošām acīm, kuru sarkanums izcēlās uz mirdzoši baltā formas tērpa fona.

Nāciet iekšā.

Mara palika turpat.

Kāpēc jūs atvedāt mani uz Endoru? viņa noprasīja.

Kvēlojošās acis sašaurinājās.

Kā, lūdzu?

Jūs dzirdējāt, ko teicu, Mara sacīja. Endora. Vieta kur nomira Imperators. Kāpēc jūs izvēlējāties šo vietu, lai tiktos ar mani?

Šķita, ka dižadmirālis pārdomā viņas vārdus.

Nāciet tuvāk, Mara Džeida.

Balss bija bagātīgi piesātināta ar pavēlnieciskiem virstoņiem, un Mara jau gāja pie viņa, pirms aptvēra, ko dara.

Ja tas ir domāts kā joks, uzskatu to par bezgaumīgu, Mara strupi teica. Ja tas ir domāts kā pārbaudījums, tieciet ar to ātrāk galā.

Tas nav nedz viens, nedz otrs, Trouns sacīja, kad viņa pienāca pie ārējā displeju loka un apstājās. Šo izvēli uzspieda kādas citas, ar mūsu tikšanos nesaistītas darīšanas.

Viena zilimelnā uzacs mazliet savilkās uz augšu.

Kaut varbūt zināma saikne tomēr pastāv. Tas mums vēl jānoskaidro. Sakiet man, vai jūs šeit patiešām sajūtat Imperatora klātbūtni?

Mara dziļi ievilka elpu, sajūtot, kā gaiss satricina viņas plaušas ar sāpēm, kas bija īstas un netveramas vienlaikus. Vai Trouns varēja saredzēt, kādas mokas viņai šī vieta sagādāja? Cik pieblīvēta ar atmiņām un izjūtām viņai joprojām bija visa Endoras sistēma? Un, ja viņš to zināja, vai viņam tas nebija pilnigi vienaldzīgi?

Jā, viņš zināja. Tik daudz Mara noprata pēc tā, kā Trouns uz viņu skatījās. Ko viņš par to domā, tas Maru diez ko neinteresēja.

Es varu sajust viņa nāves klātbūtni, viņa dižadmirālim teica. Tas nav patīkami. Tiksim ar visu ātārk galā, lai varu doties no šejienes prom.

Viņa lūpa noraustījās, varbūt viņš pasmīnēja par Maras pieņēmumu, ka viņa patiešām varēs pamest Himēru.

Ļoti labi. Sāksim ar to, ka jūs pierādīsiet, kas esat.

Es nosaucu Nelokāmā kapteinim augsta līmeņa pazīšanās kodu, viņa atgādināja.

Tāpēc jūs esat šeit, nevis ieslodzī juma kamerā, sacīja Trouns. Kods pats par sevi nav pierādījums.

Labi, teica Mara. Mēs reiz tikāmies Karaskentā, kad publiski tika atklāts jaunais Imperatora pils spārns. Šajā ceremonijā Imperators stādīja mani jums priekšā kā Liānu, vienu no viņa iemīļotākajām dejotājām. Vēlāk, noslēgtākā ceremonijā, kas sekoja pirmajai, viņš atklāja jums manu patieso identitāti.

Un kas tā bi ja par ceremoniju?

Jūsu slepenā iecelšana dižadmirāļa kārtā.

Trouns savilka lūpas čokurā, nenolaizdams acis

no Maras sejas.

Abās ceremonijās jums mugurā bija balts tērps, viņš sacīja. Ja neskaita jostu, tērpam bija tikai viens rotājums. Vai atceraties, kas tas bija par rotājumu?

Marai bija mirkli jāpadomā.

Tā bija neliela plecu skulptūra, viņa lēnām teica. Pie kreisā pleca. Zikvinu modelis, cik atceros.

Jā, tā bi ja.

Trouns pastiepa roku un pieskārās kādam kontrolpaneļa slēdzim. Telpā piepeši parādījās hologrammas plecu skulptūras uz akmenskalumiem rotātiem pīlāriem.

Skulptūra, ko jūs valkājāt, atrodas šajā telpa. Atrodiet to.

Mara norija siekalas un, raudzīdamās apkārt, gausi pagriezās. Viņai bija simtiem balles tērpu, ko viņa valkāja, kad maskēšanās nolūkā tēloja Imperatora galma dāmu. Atcerēties vienu konkrētu plecu skulptūru…

Mara papurināja galvu, cenzdamās atvairīt nepatīkamo sanoņu, kas skanēja zemapziņā. Reiz viņai bija bijusi izcila atmiņa, mācības pie Imperatora bija darījušas to vēl labāku. Koncentrēdama domas, cīnīdamās pret šīs vietas nemierpilno auru. viņa saspringti pūlējās atcerēties…

Te tā ir, Mara teica, norādīdama uz smalki izstrādātu, zeltaini zilu statueti.

Trouna sejas izteiksme nemainījās, bet šķita, ka viņš ar zināmu atvieglojumu atslīgst savā sēdeklī."

Esiet sveicināta ar atgriešanos. Imperatora Labā Roka.

Viņš atkal pieskārās slēdzim, un mākslas galerija nozuda.

Jums bija vajadzīgs ļoti ilgs laiks, lai atgrieztos.

Kvēlojošās acis ieurbās viņai sejā, un kāds pašsaprotams jautājums palika skaļi neizteikts.

Kas mani agrāk šeit būtu sagaidījis? viņa jautāja. Kas, izņemot dižadmirāli, būtu varējis mani atzīt par likumīgu?

Vai tas bija vienīgais iemesls?

Mara vilcinājās, no jauzdama lamatas. Trouns jau vairāk nekā gadu atradās Impērijas priekšgalā, bet viņa līdz šim brīdim nebija mēģinājusi viņam tuvoties.

Bija arī citi iemesli, viņa sacīja. Nevienu no tiem es šobrīd nevēlos pārrunāt.

Dižadmirāļa seja kļuva skarbāka.

Pieņemu, ka jūs nevēlaties runāt arī par to, kāpēc palīdzējāt Debesbraucējam aizbēgt no Talona Karda?

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Mara sarāvās un vienu saltu mirkli nesaprata, vai balss bija skanējusi īstenībā vai tikai viņas domās. Savādā dūkoņa pastiprinājās, un viņa uz brīdi gandrīz varēja saskatīt viņā nikni noraugāmies Imperatora gudro seju. Tēls kļuva aizvien skaidrāks, viss pārējais, kas bija šajā telpā, aizmiglojās…

Mara dziļi ievilka elpu. piespiezdama sevi nomierināties. Viņa nesabruks. Ne šeit, ne dižadmirāļa priekšā.

Tā nebija mana ideja ļaut Debesbraucējam aizbēgt, viņa teica.

Un jūs nebijāt spējīga šo lēmumu mainīt? Trouns vaicāja, atkal saraucis uzaci. Jūs, Imperatora Labā Roka?

Mēs bijām uz Mirkras, Mara viņam stīvi atgādināja. Atradāmies isalamiru ietekmē visa planēta bija pilna ar šiem radījumiem.

Viņa paraudzījās pāri dižadmirāļa plecam aiz viņa sēdekļa barošanas rāmi bija iekāries isalamirs.

Šaubos, vai esat aizmirsis, kā viņi iespaido Spēku.

Ak, to es atceros gluži labi, pamāja ar galvu Trouns. Tieši viņu slāpējošā ietekme uz Spēku pierāda, ka Debesbraucējam kāds palīdzēja aizbēgt. No jums gribu uzzināt vienīgi to, vai tas bija pats Kards, kas deva pavēli, vai ari pārējie viņa grupas dalībnieki rīkojušies patstāvīgi.

Lai viņš zinātu, pret ko vērst savu atriebību. Mara ielūkojās kvēlojošajās acīs, sākdama atcerēties, kāpēc Imperators bija iecēlis šo vīru par dižadmirāli.

Nav svarīgi, kas par to atbildīgs, viņa sacīja. Esmu šeit, lai piedāvātu darījumu, kas nolīdzinās parādu.

Es klausos, teica Trouns, saglabādams neitrālu sejas izteiksmi.

Gribu, lai pārtraucat vajāt Kardu un viņa organizāciju. Lai atceļat naudas prēmijas, kas izsludinātas par mūsu notveršanu. Lai reabilitējat mūs Impērijas karaspēka un visu jūsu kontrolēto pasauļu priekšā.

Mara saminstinājās. Šis tomēr nebija īstais brīdis pārliekai nekaunībai.

Gribu arī, lai uz Karda vārda tiktu atvērts trīs miljonu liels kredīts samaksai par Impērijas precēm un pakalpojumiem.

Ak tā gan, Trouns sacīja, un viņa lūpas raustījās uzjautrinātā smaidā. Baidos, ka Debesbraucējs manās acīs nav tik daudz vērts. Vai varbūt jūs piedāvājat piegādāt man arī Karaskentu?

Es nepiedāvāju nedz Debesbraucēju, nedz Karaskentu, Mara atbildēja. Es piedāvāju Katliņus flotili.

Uzjautrinātais smaids nodzisa.

Katunus flotili? Trouns klusi atkārtoja, acīm iemirdzoties.

Jā, Katanas flotili, teica Mara. Tumšo Spēku, ja jums šis teatrālais tituls patīk labāk. Cik saprotu, jūs esat par to dzirdējis?

Patiešām esmu. Kur tā atrodas?

Tonis atkal bija pavēlniecisks, bet šoreiz Mara bija tam gatava. Turklāt tas Trounam neko ari nebūtu devis.

Es nezinu, viņa sacīja. Bet Kards zina.

Trouns labu brīdi raudzījās viņā klusēdams.

Kā viņš to zina? dižadmirālis beidzot vaicāja-

Viņš veica kādu kontrabandas darbu, kas slikti beidzās, Mara stāstīja. Viņiem izdevās tikt garām dažiem Impērijas sargposteņiem, bet nepietika laika izdarīt kārtīgus aprēķinus lēcienam. Viņi nejauši uzskrēja virsū flotilei, nosprieda, ka tās ir lamatas, un atkal izdarīja lēcienu, šajā procesā gandrīz iznīcinot savu kuģi. Kards bija atbildīgs par navigāciju, vēlāk viņš saprata, ko īsti viņi bija redzējuši.

Interesanti, Trouns nočukstēja. Kad tieši tas notika?

Kamēr nebūsim noslēguši darījumu, neko vairāk jums nestāstīšu, Mara atteica.

Viņa uztvēra kaut ko pazibam dižadmirāļa sejā…

Un, ja domājat apstrādāt mani ar izlūkdienesta prāta sijātājiem, varat nepūlēties. Es patiešām nezinu, kur atrodas flotile.

Trouns viņu nopētīja.

Un, pat ja jūs to zinātu, jūs būtu izveidojusi ap šo domu aizsargbarjeru, viņš piekrita. Labi. Tad pasakiet man, kur ir Kards.

Lai izlūkdienests varētu apstrādāt viņu? Mara purināja galvu. Nē. Ļaujiet man atgriezties pie viņa, un es uzzināšu flotiles atrašanās vietu. Protams, ja darījums ir jums pa prātam.

Pār Trouna seju pārlaidās tumša ēna.

Neatļauj ieties diktēt man noteikumus, Mara Džeida, viņš klusi sacīja. Pat privātā sarunā ne.

Marai pār muguru pārskrēja sīki drebuļi. Jā, nu viņa, nudien, atcerējās, kāpēc Trouns tika iecelts par dižadmirāli.

Es biju Imperatora Labā Roka, Mara viņam atgādināja, un, cik labi vien varēdama, atdarināja viņa balss dzelžaino toni.

Bet pat viņas pašas ausīm tas neskanēja pietiekami pārliecinoši.

Es runāju viņa vārdā… un pat dižadmirāļiem bija mani jāuzklausa.

Trouns sardoniski pasmaidīja.

Ak tā gan. Jūsu atmiņa jūs viļ, Imperatora Labā Roka. Atklāti sakot, jūs nebijāt nekas vairāk kā vien īpašu uzdevumu ziņnese.

Mara uzmeta viņam niknu skatienu.

Varbūt tā ir jūsu atmiņa, ko nepieciešams atsvaidzināt, dižadmirāli Troun, viņa atcirta. Es ceļoju pa visu Impēriju, runādama viņa vārdā, pieņemdama politiskus lēmumus, kas mainīja dzīvi visaugstākajiem valdības locekļiem…

Jūs īstenojāt dzīvē viņa gribu, Trouns viņu asi pārtrauca. Ne vairāk. Tam, ka jūs viņa pavēles saklausījāt skaidrāk nekā pārējās labās rokas, nav nekādas nozīmes. Jūs īstenojāt viņa lēmumus, tas arī viss.

Pārējās labās rokas? Ko jūs ar to gribējāt sacīt? Mara pavīpsnāja. Es biju vienīgā…

Viņa aprāvās. Trouna sejas izteiksme… un piepeši viņas dusmas noplaka.

Nē, Mara izdvesa. Nē. Jūs kļūdāties.

Viņš paraustīja plecus.

Domājiet, kā gribat. Bet nemēģiniet apžilbināt citus ar pārspīlētām atmiņām par savas personas svarīgumu.

Pastiepis roku, viņš nospieda kādu kontrolpaneļa taustiņu.

Kaptein? Kādi jaunumi uz borta?

Atbilde nebija saklausāma, bet Maru tikpat neinteresēja, ar ko nodarbojas Trouna kuģa apkalpe. Viņam nebija taisnība. Viņam nedrīkstēju būt taisnība. Vai tad Imperators pats nebija viņai piešķīris Labās Rokas titulu? Vai viņš pats nebija atvedis Maru no viņas mājām uz Karaskentu un mācījis, kā izmantot viņas paaugstināto jutīgumu pret Spēku, lai kalpotu viņam?

Viņš nebūtu viņai melojis. Viņš nebūtu.

Nē, tam nav jēgas, sacīja Trouns.

Viņš paskatījās uz Maru.

Jums taču nav nekādas nojausmas, kāpēc Leai Oregenai Solo būtu vajadzējis ierasties Endorā, vai ne?

Maras domas ar piepūli atgriezās tagadnē.

Orgena Solo ir šeit?

Vismaz Gadsimtu Vanags ir te, viņš drūmi teica. Pamests orbītā, un tas, par nelaimi, nedod mums nekādu iespēju uzzināt, kur viņa ir. Ja viņa vispār ir šeit.

Viņš pievērsās atkal pultij.

Ļoti labi, kaptein. Lieciet, lai kuģi nogādā uz Himēras borta. Varbūt rūpīgāka izpēte ļaus mums kaut ko noskaidrot.

Viņš noklausījās apstiprinājumu, ka pavēle dzirdēta, un izslēdza saziņas aparātu.

Labi, Imperatora Labā Roka, Trouns sacīja, paraudzīdamies atkal uz Maru. Esam vienojušies. Tumšais Spēks kā samaksa par to, ka atcelsim nāves spriedumu Kardam. Cik ilgs laiks jums nepieciešams, lai atgrieztos Karda pašreizējā bāzē?

Mara vilcinājās atbildēt, bet tad nosprieda, ka šīs ziņas dižadmirālim neko daudz nedos.

Lidojot ar Izplatījuma Ceļu apmēram trīs dienas. Ja pasteigšos, divas ar pusi.

Iesaku jums to darīt, teica Trouns. Jo jūsu rīcībā ir tieši astoņas dienas, lai uzzinātu flotiles atrašanās vietu un ierastos šeit man to pavēstīt.

Mara viņu cieši uzlūkoja.

Astoņas dienas? Bet tas…

Astoņas dienas. Vai arī es pats viņu atradīšu un visu izdibināšu ar saviem paņēmieniem.

Marai caur galvu izšāvās kāds ducis iespējamo aso atbilžu, bet, vēlreiz ieskatījusies sarkani kvēlojošajās acīs, viņa skaļi neizteica nevienu no tām.

Darīšu, ko varēšu, Mara nomurmināja.

Viņa pagriezās un gāja uz izeju.

Par to es nešaubos, dižadmirālis sacīja viņai nopakaļ. Un pēc tam mēs apsēdīsimies un pamatīgi izrunāsimies. Par tiem gadiem, ko pavadījāt prombūtnē no Impērijas dienesta… un kāpēc bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai jūs atgrieztos.

Pelleons kā sastindzis raudzījās savā komandierī, un varēja saklausīt, kā viņam krūtīs dauzās sirds.

Kuninas flotile? viņš piesardzīgi atkārtoja.

Tā man sacīja jauniņā Imperatora Labā Roka, Trouns atbildēja.

Viņa nekustīgais skatiens bija pievērsts vienam no displejiem, kas atradās viņa priekšā.

Protams, var gadīties, ka viņa melo.

Pelleons mehāniski pamāja, dažādas iespējamības pavērās viņa priekšā kā izplests apmetnis.

Tumšais Spēks, viņš nočukstēja seno flotiles iesauku, ieklausīdamies, kā šie vārdi atbalsojas viņam galvā. Vai zināt, es reiz cerēju, ka pats atradīšu šo flotili.

Tā domāja vairākums jūsu vecuma virsnieku, Trouns sausi atteica. Vai izsekošanas ierīce uz viņas kuģa ir pienācīgi noslēpta?

Jā, ser.

Pelleons ļāva skatienam klīst pa telpu, viņa acis bez patiesas intereses noraudzījās skulptūrās, kas todien bija redzamas Trouna displejos. Tumšais Spēks. Tas bija pazudis gandrīz piecdesmit piecus gadus. Un tagad tas viņiem bija tikpat kā rokā…

Piepeši viņš sarauca pieri. Daudzas skulptūras viņam nezin kāpēc šķita pazīstamas.

Tie ir dažādie mākslas darbi, kas rotāja Rendili Starpzvaigžņu lidojumu un flotes plānošanas departamenta birojus tajā laikā, kad viņi strādāja pie Katanas pamatdizaina, Trouns atbildēja uz viņa vārdos neizteikto jautājumu.

Skaidrs, sacīja Pelleons.

Viņš dziļi ievilka elpu un negribīgi lika sev atgriezties īstenībā.

Jūs taču saprotat, ser, cik neticami patiesībā skan šis Džeidas apgalvojums.

Tas noteikti skan neticami.

Trouns pacēla uz Pelleonu savas kvēlojošās acis.

Bet tas ir arī patiess.

Viņš nospieda slēdzi, un daļa mākslas galerijas nozuda.

Paraugieties.

Pelleons pagriezās un skatījās. Tā pati aina, ko Trouns bija viņam rādījis pirms dažām dienām: trīs atkritēju drednauti, kas pie Jaunās Kovas ar savu uguni piesedz Dāmas Laimes un kādas nezināmas fregates bēgšanu…

Viņš strau ji ievilka elpu, sajuzdams piepešas aizdomas.

Sie kuģi?

Jā, Trouns sacīja ar drūmu apmierinājumu balsī. Atšķirības starp parastajiem un kopā saslēgtajieirt drednautiem ir niecīgas, bet itin labi saskatāmas, ja zina, ka tām tur jābūt.

Pelleons, pieri saraucis, skatījās uz hologrammu, pūlēdamies aptvert to kopumā.

Piedodiet, admirāl, bet kāda Kardam varētu būt jēga apgādāt šo koreliešu atkritēju ar kuģiem?

Piekrītu, pamāja ar galvu Trouns. Acīmredzot vēl kāds no tā kontrabandistu kuģa sapratis, kam viņi bija nejauši uzskrējuši virsū. Mums šis kāds jāatrod.

Vai mums ir kādi pavedieni?

Daži ir. No Džeidas stāsta izrietēja, ka viņi bēguši no Impērijas karaspēka pēc kāda neveiksmīga kontrabandas darba. Visiem šādiem starpgadījumiem jābūt reģistrētiem kaut kur failos. Mēs tos salīdzināsim ar mūsu rīcībā esošajām ziņām par Karda noziedzīgo pagātni un paskatīsimies, ko tas mums dos. Džeida arī sacīja, ka, izdarot otru lēcienu, kuģis stipri cietis. Ja viņiem bija jānolaižas kādā no lielajiem kosmodromiem un jāveic tur kuģa remonts, arī tam jābūt failos.

Likšu, lai izlūkdienests nekavējoties ķeras pie šī darba, Pelleons pamāja.

Labi.

Trouna acis uz mirkli novērsās.

Un es arī gribu, lai jūs sazināties ar Nailzu Ferjē.

Pelleons uzreiz nevarēja atcerēties.

Tas kuģu zaglis, ko jūs aizsūtījāt meklēt korelieša pamatbāzi?

Viņš pats, teica Trouns. Sakiel viņam, lai aizmirst par korelieti un koncentrē visu uzmanību uz Solo un Kelrisienu.

Viņš savilka uz augšu uzaci.

Galu galā, ja korelietis patiešām plāno pievienoties dumpiniekiem, Katliņus flotile viņam būtu vislabākais, ko atvest sev pūrā līdzi.

Iedūcās saziņas aparāts.

Jā? atsaucās Trouns.

Ser, objekts izdarījis lēcienu uz gaismas ātrumu, ziņoja kāda balss. Esam saņēmuši spēcīgu radiosignālu un patlaban veicam iespējamību ekstrapolāciju.

Ļoti labi, leitnant, sacīja Trouns. Pagaidām neapgrūtiniet sevi ne ar kādu ekstrapolāciju viņa vismaz vēl vienu reizi mainīs kursu, iekams dosies uz savu patieso galamērķi.

Jā, ser.

Mēs tomēr nevēlamies, lai viņa aizsteigtos mums pārāk tālu priekšā, Trouns teica Pelleonam, izslēgdams saziņas aparātu. Būs labāk, ja atgriezīsieties uz komandtiltiņa, kaptein, un liksiet, lai Himēm viņai seko.

Jā, ser.

Pelleons vilcinājās.

Es domāju, ka mēs dodam viņai laiku flotiles atrašanās vietas noskaidrošanai.

Trouna sejas izteiksme kļuva bargāka.

Viņa vairs nepieder pie Impērijas, kaptein, viņš teica. Varbūt viņa grib, lai noticam, ka viņa atgriežas varbūt, ka viņa pati tam tic. Bet viņa neatgriežas. Vienalga. Viņa ved mūs pie Karda, un tas ir svarīgākais. Viņš un mūsu koreliešu atkritējs tie ir divi pavedieni, kas aizvedīs mūs pie Katanas flotiles. Tā vai citādi, bet mēs to atradīsim.

Pelleons pamāja, juzdams priecīga satraukuma tirpas, kaut visiem spēkiem pūlējās izlikties vienaldzīgs. Katimus flotile. Divi simti drednautu, kas gaida, kad Impērija tos ņems savās rokās…

Man ir tāda sajūta, admirāl, viņš sacīja, ka mūsu izšķirošā ofensīva pret dumpiniekiem var sākties mazliet ātrāk, nekā bi ja ieplānots.

Trouns pasmaidīja.

Domāju, kaptein, ka jums var izrādīties taisnība.

18. nodala

Viņi kopš paša rīta bija sēdējuši ap galdu muitrukh mājā, pētīdami kartes, plānus un diagrammas, cenzdamies izdomāt rīcības plānu, kas būtu kaut kas vairāk. nekā tikai sarežģīta padošanās procedūra. Beidzot, tieši pirms pusdienlaika, Lea lūdza pārtraukumu.

Nevaru uz to vairs skatīties, viņa teica Čūbekam, uz mirkli aizvērdama acis un paberzēdama ar īkšķiem sāpošos deniņus. Iziesim uz brīdi ārā.

Čūbeka norūca iebildumu.

Jā, protams, tas ir risks, viņa gurdi piekrita. Bet viss ciems zina, ka mēs esam šeit, un pagaidām vēl neviens nav par to ziņojis varas iestādēm. Nāc, viss būs kārtībā.

Piegājusi pie durvīm, Lea atvēra tās un izgāja ārā. Čūbeka kaut ko pie sevis noņurdēja, bet sekoja viņai.

Spoži spīdēja vēlīna rīta saule, tikai šur tur augstu virs galvas bija redzams kāds mākonis. Lea pavērās augšup uz skaidrajām debesim, neviļus notrīcēdama no pēkšņās tukšuma sajūtas, kas viņu pārņēma. Skaidras debesis, līdz pat pašam kosmosam… bet viss jau bija labi. Neilgi pirms pusnakts muitrukh bi ja pavēstījusi par zvaigžņu iznīcinātāja aizlidošanu Lea un Čūbeka bija varējuši to vērot, izmantojot makrotālskati no vūkija pirmās nepieciešamības priekšmetu komplekta. Tā viņiem bija pirmā atelpa kopš Habaraha aresta. Tieši tajā brīdī, kad sāka likties, ka viņi abi ar Čūbeku te iestrēgs, kamēr jau būs par vēlu, dižadmirālis bija pēkšņi devies prom.

Tā bija negaidīta dāvana… dāvana, ko Lea pret savu gribu uztvēra ar aizdomām. Spriežot pēc tā, kā dižadmirālis bija runājis, viņa sagaidīja, ka viņš paliks šeit, kamēr Habaraha pazemošanas laiks būs pagājis, lai pēc tam sāktu nogrija nopratināšanu uz kuģa borta. Iespējams, ka viņš bija pārdomājis un jau tagad paņēmis Habarahu sev līdzi, tādējādi izrādot necieņu nogriju tradīcijām. Bet muitrukh bija sacījusi, ka Habarahs joprojām atrodoties publiskās kaunināšanas vietā Nistao centrā.

Ja vien viņa nemeloja. Vai arī, ja viņai nebija par to melojuši. Bet, ja dižadmirālim pietika aizdomu, lai melotu muitrukh. kāpēc viņiem jau nebija meties virsū Impērijas karapūlis?

Bet viņš bija dižadmirālis, un tas nozīmēja, ka viņam piemīt tā viltība, izmanība un taktikas ģenialitāte, ko šis tituls sevī ietver. Visa šī lieta varēja būt sarežģīts, rūpīgi noorganizēts slazds…un, ja tā bija, viņa to varbūt pamanīs tikai tad, kad tas jau būs aizcirties.

Izbeidz! viņa sev stingri pavēlēja. lestiegot mitos par dižadmirāļu nekļūdīgumu, viņa neko neiegūs, tikai garīgi sevi paralizēs. Pat dižadmirālis varēja pieļaut kļūdu, un pastāvēja visdažādākie iemesli, kuru dēļ viņš būtu varējis aizlidot no Honogras. Varbūt nebija izdevusies kāda kampaņa pret Jauno Republiku, un viņa klātbūtne bija nepieciešama citur. Vai varbūt viņš gluži vienkārši bija aizlidojis, lai veiktu kādu īslaicīgu uzdevumu, un atgriezīsies pēc dienas vai divām.

Lai būtu, kā būdams, tas nozīmēja, ka īstais laiks dot triecienu bija tagad. Ja vien viņi varētu atrast, kam šo triecienu dot.

Viņai blakus Čūbeka norūca kādu ierosinājumu.

To mēs nevaram darīt, Lea papurināja galvu. Tas būtu tas pats, kas doties uzbrukumā kosmodromam. Mums jāgādā, lai Nistao un tās iedzīvotāji ciestu pēc iespējas mazāk.

Vūkijs nepacietīgi ieņurdējās.

Es nezinu, ko vēl mēs varētu darīt, viņa atcirta. Zinu tikai, ka nāve un lieli postījumi atsviedīs mūs atpakaļ turpat, kur bijām, pirms ieradāmies šeit. Tas noteikti nepārliecinās nogrijus, ka viņiem vajadzētu pamest Impēriju un pārnākt mūsu pusē.

Viņa paraudzījās turp, kur aiz. māju pudura tālumā vīdēja kalni un vējā viļņojās brūnā kholm zāle. Saulē mirdzēdami, tur čakli rosījās zemām kastēm līdzīgie atindēšanas roboti, kas vienā kampienā aprija ceturtdaļ kvadrātmetru augsnes virskārtas, izlaida to caur kaut kādu brīnumainu katalizatoru savās iekšās un pa aizmuguri izgrūda attīrīto galaproduktu ārā. Lēnām, bet neatlaidīgi tie attālināja Honogras iedzīvotājus no bojāejas robežas, uz kuras viņi bija atradušies. Un tas bija arī ļoti uzskatāms atgādinājums ja kādam tāds bija nepieciešams labvēlībai, ko viņiem izrādīja Impērija.

Lēdij Veidera, kāda balss šņirkstoši noņaudēja viņai tieši aiz muguras.

Lea sarāvās.

Labrīt, muitrukh, viņa teica, pagriezdamās un svinīgi palocīdamās. Ceru, ka jūsu pašsajūta šorīt ir laba?

Man nekas nekaiš, muitrukh īsi atbildēja. i

Labi, Lea sacīja, bet šis vārds izskanēja diezgan nepārliecinoši.

Muitrukh nebija bijusi tik nepieklājīga, lai skaļi kaut ko sacītu, bet viņas uzskats par pašreizējo stāvokli bija pietiekami skaidrs. Muitrukh saprata tiklīdz dižadmirālis būs uzzinājis, ko izdarījis Habarahs, viņas ģimeni gaida negods vai varbūt pat nāve. Lea zināja, ka tas ir tikai laika jautājums drīz muitrukh nonāks pie secinājuma, ka svešinieku nodošana Impērijai ir viņas pēdējā iespēja paglābt ģimeni no posta.

Jūsu plāni, teica muitrukh. Kā jums ar tiem veicas?

Lea paskatījās uz Cūbeku.

Mēs virzāmies uz priekšu, viņa sacīja.

Tas atbilda patiesībai ja par virzīšanos uz priekšu uzskatīja katras jaunizdomātas iespējas atmešanu.

Mums tomēr vēl ir liels darbs priekšā.

Jā, noteica muitrukh.

Viņa raudzījās garām ēkām.

Jūsu robots pavadījis daudz laika kopā ar citām mašīnām.

Biju domājusi, ka viņam tc būs daudz vairāk, ko darīt, Lea sacīja. Jūs un daudzi jūsu ļaudis runā pamatvalodā labāk, nekā gaidīju.

Dižadmirālis ir mūs labi apmācījis.

Tāpat kā to pirms viņa darīja mans tēvs, lords Veiders, Lea viņai atgādināja.

Muitrukh mirkli klusēja.

-Jā, viņa negribīgi atzina.

Lea juta, kā viņai pār muguru pārslīd aukstums. Emocionāla attālināšanās no nogriju kādreizējā valdnieka tas bija pirmais solis uz nodevību.

Darbs uz tā lauka drīz būs pabeigts, muitrukh sacīja, norādīdama uz strādājošajiem atindēšanas robotiem. Ja viņi būs galā nākamajās desmit dienās, mēs jau šajā sezonā varēsim tur kaut ko iestādīt.

Vai šis papildu zemes gabals ļaus jums pašiem sevi apgādāt? jautāja Lea.

-Tas mums palīdzēs. Bet nebūs pietiekami.

Lea pamāja ar galvu, viņā atkal uzvilnīja bezcerība. Viņasprāt, Impērijas ciniskais plāns bija acīm redzams: attiecīgi regulējot atindēšanas procesu, viņi varēs bezgalīgi turēt nogrijus uz atkarības robežas, nekad neļaujot viņiem šo robežu pārkāpt. Viņa to zināja, arī pati muitrukh to nojauta. Bet, lai to pierādītu…

Čūbij, vai atindēšanas roboti ir tev pazīstami? Lea pēkšņi ievaicājās.

Šī doma viņai jau reiz bi ja ienākusi prātā, bet viņa nebi ja to attīstījusi tālāk.

Vai pazīsti tos pietiekami, lai varētu noteikt, cik ilgs laiks tādam daudzumam robotu, kāds atrodas te, uz Honogras, bijis vajadzīgs, lai atindētu šo zemes gabalu?

Vūkijs norūca apstiprinājumu un sāka uzskaitīt pie lietas piederošos skaitļus nebija šaubu, ka ši problēma bija nodarbinājusi arī viņu.

Vispusīga jautājuma analīze man šobrīd nav vajadzīga, Lea pārtrauca vērtējumu, ekstrapolāciju un uz pirkstiem izdarītu aprēķinu straumi. Vai esi ticis līdz galarezultātam?

Viņš bija ticis. Astoņi gadi.

Skaidrs, Lea nočukstēja, un viņas mazā cerību dzirksts atkal izplēnēja. Tātad viņi to varēja beigt, kad karadarbība vēl ritēja pilnā sparā, vai ne?

Jūs joprojām uzskatāt, ka dižadmirālis ir mūs nodevis? muitrukh apsūdzoši vaicāja.

Es zinu, ka viņš to dara, Lea asi atbildēja. Tikai nevaru to pierādīt.

Muitrukh kādu minūti klusēja.

Ko tad jūs darīsiet?

Lea dziļi ievilka elpu un klusi to izpūta.

Mums jālido prom no Honogras. Tas nozīmē, ka jāielaužas Nistao kosmodromā un jānozog kuģis.

Lorda Darta Veidera meitai tam nevajadzētu sagādāt nekādas grūtības.

Lea saviebās, domādama par to, ka muitrukh pirms minūtes bija bez īpašām pūlēm izdevies viņiem slepus pielavīties. Kosmodroma sargi būs jaunāki un daudz labāk sagatavoti. Šie ļaudis laikam gan bijuši fantastiski mednieki, pirms Imperators viņus pārvērta par savām personiskajām slepkavošanas mašīnām.

Nozagt kuģi nebūs pārāk grūti, viņa sacīja muitrukh, apzinādamās, cik tālu ar šo apgalvojumu atkāpjas no patiesības. Sarežģījumus rada tas, ka mums jāņem līdzi Habarahs.

Muitrukh apstājās kā zemē iemieta.

Ko jūs tur runājat? viņa nošņāca.

Tā ir vienīgā iespēja, Lea teica. Ja Habarahu atstāsim Impērijas varā, viņš tiem izstāstīs visu, kas te notika. Un tad jums abiem būs jāmirst. Varbūt pat visai jūsu ģimenei. To mēs nedrīkstam pieļaut.

Tad jūs pašus gaida nāve, muitrukh sacīja.

Sargi tik viegli neļaus jums Habarahu atbrīvot.

Es zinu, teica Lea, skaudri apzinādamās, ka nēsā sevī divas mazas dzīvībiņas. Mums tomēr jāriskē.

Tamlīdzīga ziedošanās jums nekādu godu nesagādās, vecā nogrija, zobus atņirgusi, noņurdēja.

Kimbaru klans to neierakstīs savā vēsturē. Arī nogriju tautas atmiņā tas nepaliks uz ilgu laiku.

Es to nedaru tāpēc, lai nogriju tauta mani cildinātu.

Lea nopūtās, piepeši nogurusi no nemitīgās galvas dauzīšanas pret citplanētiešu neizpratnes sienu. Šķiet, visu mūžu viņa ar to bi ja nodarbojusies tādā vai citādā veidā.

Daru to tāpēc, ka negribu, lai manu kļūdu dēļ kādam atkal būtu jāiet bojā. Es lūdzu Habarahu, lai viņš atved mani uz Honogru par to, kas notika, es mu atbildīga es. Nevaru tā gluži vienkārši aizbēgt un pamest jūs dižadmirāļa atriebībai.

Mūsu kungs dižadmirālis nebūs pret mums tik nežēlīgs.

Lea pagriezās, lai ieskatītos maitrakh tieši acīs.

Reiz Impērija manis dēļ iznīcināja veselu pasauli, viņa klusi sacīja. Nemūžam nevēlos, lai tas atkārtotos.

Lea vēl brīdi lūkojās maitrakh acīs, tad novērsās, un viņas galvā plosījās pretrunīgu domu un izjūtu mudžeklis. Vai viņa rīkojas pareizi? Viņa neskaitāmas reizes bija riskējusi ar savu dzīvību, bet allaž tas bija noticis viņas cīņu biedru vai pārliecības dēļ. Darīt to pašu Impērijas pakalpiņu dēļ pat ja viņiem šī loma bija uzspiesta ar viltu bija pavisam kas cits. Čūbekam tas nebija pa prātam, Lea to varēja noteikt pēc viņa apziņas un stīvās stājas, kad viņš atradās tai līdzās. Bet vūkijs, būdams Hena mūža parādnieks, turpinās viņai palīdzēt, personisko goda jūtu vadīts.

Lea samirkšķināja plakstus, lai apspiestu asaras, kas pēkšņi bija sariesušās viņai acīs. Viņas roka saudzējoši apņēma vēderu. Hens saprastu. Viņš iebilstu pret tādu risku, bet sirds dziļumos saprastu. Pretējā gadījumā viņš nebūtu pieļāvis, ka viņa lido šurp.

Ja viņa neatgriezīsies, Hens noteikti vainos sevi.

Pazemošanas periods ir pagarināts vēl par četrām dienām, maitrakh, Leai blakus stāvēdama, nočukstēja. Pēc divām dienām mēneši dos vismazāko gaismu. Vislabākais būtu to sagaidīt.

Lea sarauktu pieri pavērās viņā. Maitrakh mierīgi atbildēja uz viņas skatienu. Citplanētietes seja bija neizdibināma.

Vai jūs piedāvājat man palīdzību? Lea jautāja.

Jums piemīt godprātība, lēdij Veidera, maitrakh klusā balsī teica. Sava trešā dēla dzīvības un goda dēļ es iešu kopā ar jums. Varbūt mēs kopā mirsim.

Lea pamāja, un sirds viņai iesmeldzās.

Iespējams.

Bet tā nenotiks. Var būt, ka mirs maitrakh un Habarahs, varbūt ari Čūbeka līdz ar viņiem. Bet ne viņa. Lēdiju Veideru viņi sagūstīs dzīvu un pasniegs kā dāvanu savam kungam dižadmirālim.

Tas smaidīs, pieklājīgi ar viņu sarunāsies un atņems viņai viņas bērnus.

Lea raudzījās pāri laukam, vēlēdamās, kaut Hens būtu šeit. Un viņa domāja par to, vai viņš jebkad uzzinās, kas ar viņu noticis.

Nāciet, teica maitrakh. Atgriezīsimies mājā. Jums vēl daudz kas jāuzzina par Nistao.

Priecājos, ka jūs beidzot dodat ziņu, Dāmas Laimes mikrofonā atskanēja Vinteras balss, ko mazliet izkropļoja ne pārāk labi noskaņotais signālu pārveidotājs. Es jau sāku raizēties.

Ar mums viss ir kārtībā, kādu laiku tikai vajadzēja lidot, iztiekot bez sazināšanās, Hens apgalvoja. Vai jums tur gadījušās kādas nepatikšanas?

Nepatikšanu nav vairāk kā tajā brīdī, kad jūs no šejienes aizlidojāt, viņa atbildēja. Impērijas spēki joprojām traucē mūsu kravu pārvadājumiem, un neviens nav izdomājis, ko šajā sakarā varētu darīt. Feilijs cenšas pārliecināt Padomi, ka viņš aizsardzībā varētu darboties veiksmīgāk par Akbara ļaudīm, bet pagaidām Mona Motma viņa piedāvājumu nav pieņēmusi. Man ir tāda sajūta, ka dažiem Padomes locekļiem sāk rasties aizdomas par viņa patiesajiem nolūkiem.

Tas ir labi, Hens norūca. Varbūt viņi liks Feilijam apklust un iecels Akbaru atpakaļ amatā.

Par nelaimi, Feilijam vēl aizvien ir pārāk daudz atbalstītāju, lai varētu ar viņu pilnīgi nerēķināties, sacīja Vintera. Viņu atbalsta galvenokārt militārpersonas.

Jā.

Hens ievilka elpu.

No Leas jūs droši vien nekādu ziņu neesat saņēmusi.

Vēl ne, Vintera atbildēja, un Hens varēja saklausīt viņas balsī slēptu sasprindzinājumu.

Arī viņa bija noraizējusies.

Bet esmu saņēmusi ziņu no Lūkasa. Patiesību sakot, tas ir galvenais iemesls, kāpēc gribēju ar jums sazināties.

Vai viņam kaut kas atgadījies?

Nezinu vēstījumā tas nav teikts. Viņš grib tikties ar jums uz Jaunās Kovas.

Uz Jaunās Kovas?

Hens sarauktu pieri paraudzījās lejup uz mākoņos tīto planētu, kas griezās zem viņiem.

Kāpēc?

Ari par to vēstījumā nekas nav teikts. Tur sacīts vienīgi sekojošais: viņš gaidīs jūs tajā pēdiņas apakšā naudas maiņas centrā pēdiņas augšā.

-Tajā…?

Hens pagriezās pret Lendo.

Kā tas jāsaprot?

Viņš domājis to kafejnīcu Mišni Ilikā, kur mēs abi tikāmies, kamēr tu sekoji Breilijam, Lendo sacīja. Tas ir tāds mums vien saprotams joks paskaidrošu tev vēlāk.

Tātad tas nozīmē, ka mums nav jāšaubās vēstījumu patiešām sūtījis Lūkass? jautāja Vintera.

Pagaidiet mirkli, iestarpināja Hens, aizsteigdamies priekšā Lendo, kas gribēja atbildēt. Vai tad jūs nerunājāt ar viņu personiski?

Nē, vēstījums tika saņemts iespiestā formā, sacīja Vintera. Tas neatskanēja ar signālu pārveidošanas aparāta starpniecību.

Uz viņa X klases kuģa nav signālu pārveidotāja, vai ne? Lendo vaicāja.

Jā, bet viņš jebkurā Jaunās Republikas diplomātiskā pasta nodaļā būtu varējis palūgt, lai vēstījumu aizšifrē, Hens gausi teica. Vai jūs abi esat vienīgie, kam zināms šis privātais joks?

Mēs abi un vēl varbūt kāds simt kafejnīcas apmeklētāju, atbildēja Lendo. Tu domā, ka tās ir lamatas?

Varētu būt. Labi, Vintera, paldies. Tagad mēs dosim ziņu daudz biežāk.

Labi. Esiet uzmanīgi.

Varat būt mierīga.

Viņš izslēdza saziņas aparātu un paskatījās uz Lendo.

Šis ir tavs kuģis, draugs. Vai gribi laisties lejā un iemest aci tajā kafejnīcā, vai arī tu šoreiz nepiedalies un dodies taisnā ceļā uz to savu zemūdens kazino?

Lendo ievilka caur zobiem gaisu.

Nedomāju, ka mums ir pārāk liela izvēle, viņš sacīja. Ja vēstījums patiešām saņemts no Lūkasa, varbūt viņam ir svarīgi, lai mēs tur ierodamies.

Un ja to nav sūtījis Lūkass?

Lendo piespiesti pasmaidīja.

Klau, nebūs jau pirmā reize, kad nāksies tikt galā ar Impērijas slazdu. Nav ko vilcināties, laižam savu skaistulīti lejā.

Ņemot vērā, kā viņi pirms dažām dienām bija izlauzušies no Ilikas, bi ja jāšaubās, vai vietējā vara īpaši priecāsies, redzot Dāmas Laimi atgriežamies viņu pilsētā. Par laimi, Lendo bija divas bezdarbībā pavadāmās dienas izmantojis lietderīgi, un, kad viņi piezemējās nolaišanās laukumā, ko sedza kupols, kosmodroma dators apzinīgi paziņoja, ka ieradusies izpriecu jahta Tamaras Neprāts.

Tik jauki šeit atgriezties, Hens sausi piezīmēja, kad viņi abi ar Lendo gāja lejā pa platformu. Varbūt vajadzētu mazliet paokšķerēt apkārt, iekams dodamies uz Mišru.

Blakusejošais Lendo sastinga.

Nedomāju, ka mums vajadzēs apgrūtināt sevi ar iešanu uz Mišru. viņš klusi teica.

Hens uzmeta viņam ašu skatienu un šķietami nevērīgi pieskārās spridzekļšāvēju spalam. Viņš bija ieraudzījis to, ko redzēja Lendo. Piecu metru attālumā no Dūmus Laimes platformas stāvēja resns vīrs greznā tunikā, košļāja cigāru un uzsmaidīja viņiem blēdīgā vientiesībā.

Tavs draugs? Hens čukstus jautāja.

Tik ciešas saites mūs nevieno, Lendo tāpat čukstus atbildēja. Sauc par Nailzu Ferjē. Kuģu zaglis un palaikam arī kontrabandists.

Ja esmu pareizi sapratis, viņš piedalījās tajā notikumā kafejnīcā Mišru?

Patiesību sakot, viņš bija viens no galvenajiem dalībniekiem.

Hens pamāja, ļaudams skatienam paklejot pa kosmodromu. Starp dučiem cilvēku, kas raiti darīja savu darāmo, viņš ievēroja trīs vai četrus, kas tāpat vien slaistījās apkārt.

Kuģu zaglis, tu saki?

Jā, bet viņš neķēpāsies ar kaut ko tik mazu kā Dāmas Laime, Lendo viņu mierināja.

Hens nokremšļojās.

Tomēr neizlaid viņu no acīm.

Par to vari neraizēties.

Viņi aizgāja līdz platformas apakšmalai un pēc vārdos neizteikta, bet vienprātīga lēmuma apstājās tur un gaidīja. Ferjē smaids kļuva nedaudz platāks, un viņš laiski panācās uz priekšu.

Sveicināts šajā vietā, Kelrisien, Ferjē teica. Mums nemitīgi gadās saskrieties, vai ne?

Sveicināts, Lūkus, Hens ierunājās, pirms Lendo paguva atbildēt. Tu esi mainījies.

Ferjē smaids kļuva gandrīz muļķīgs.

Jā… piedod par to. Es nedomāju, ka jūs ieradīsieties, ja parakstīšu vēstījumu ar savu vārdu.

Kur ir Lūkass? Hens noprasīja.

Kā lai es to zinu? Ferjē paraustīja plecus.

Viņš aizdrāzās no šejienes tad pat, kad jūs — tā bija pēdējā reize, kad viņu redzēju.

Hens pētīja viņa seju, meklēdams kaut ko, kas nodotu melus. Neko tādu viņš nesaskatīja.

Ko tu vēlies?

Gribu noslēgt darījumu ar Jauno Republiku, Ferjē sacīja, klusinādams balsi. Man ir daži jauni kara kuģi. Vai jūs tas interesē?

Hens sajuta pakausī kņudoņu.

Varbūt, ka interesē, viņš teica, cenzdamies runāt nevērīgā tonī. Par kāda veida kuģiem ir runa?

Ferjē norādīja uz platformu.

Vai mēs nevarētu aprunāties kuģī?

Vai mēs nevarētu aprunāties tepat ārā? atcirta Lendo.

Šķita, ka Ferjē apmulst.

Nomierinies, Kelrisien, viņš mierinoši sacīja.

Vai tad tu domā, ka laidīšos lapās ar tavu kuģi kabatā?

Par kāda veida kuģiem ir runa? Hens atkārtoja.

Ferjē mirkli viņā noraudzījās, tad palūkojās visapkārt.

Par lieliem kuģiem, viņš teica klusinātā balsī.

Drednautu klase.

Ferjē balss sāka skanēt vēl klusāk.

Katanas flotile.

Hens tikai ar pūlēm saglabāja vienaldzīgu sejas izteiksmi.

Katanas flotile. Skaidrs.

Es nedzenu velnu. neatlaidās Ferjē. Sī flotile ir atrasta… un man ir saikne ar vīru. kas to atrada.

Jā? sacīja Hens.

Kaut kas tramīgs pazibēja Ferjē vaibstos…

Hens ātri apcirtās, gandrīz būdams pārliecināts, ka ieraudzīs kādu, kas pāri platformai zogas uz Dāmas Laimi. Bet, izņemot parasto kosmodroma gaismēnu spēli, tur nekā nebija.

Kas tur ir? Lendo noprasīja.

Nekas, Hens atbildēja, pievērsdamies atkal Ferjē.

Ja zaglis patiešām būtu saistīts ar Bela Iblisa piegādātāju, tas viņiem varētu aiztaupīt daudz laika, bet, ja viņa rīcībā ir tikai baumas un viņš varbūt mēģina tikt pie konkrētākām ziņām…

Kāpēc tu domā, ka tam vīram kaut kas tāds ir? Hens jautāja.

Ferjē blēdīgi pasmaidīja.

Jūs ļoti labi zināt, ka to es jums nevaru teikt.

Labi, sacīja Lendo. Ko tu gribi no mums un ko vari piedāvāt?

Es zinu tā vīra vārdu, teica Ferjē, un viņa seja atkal kļuva nopietna. Bet nezinu, kur viņš ir. Domāju, ka mēs varētu apvienot pūliņus un pamēģināt tikt līdz viņam, iekams Impērija nav mūs apsteigusi.

Hens juta, ka rīkle viņam aizžņaudzas.

Kāpēc tu domā, ka Impērija ar to nodarbojas? Ferjē uzmeta viņam nievājošu skatienu.

Kad tās priekšgalā atrodas dižadmirālis Trouns? Viņš nodarbojas ar visu.

Hens pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu. Nu viņi vismaz zinā ja dižadmirāļa vārdu.

Ak Trouns, ko? Paldies, Ferjē.

Ferjē seja sastinga viņš pēkšņi saprata, ko nupat bija izpļāpājis.

Tas bija bezmaksas pakalpojums, kuģu zaglis stīvām lūpām teica.

Joprojām neesam dzirdējuši, ko mēs šajā darījumā iegūsim, Lendo viņam atgādināja.

Vai zināt, kur viņš ir? vaicāja Ferjē.

Mums ir norāde, kur varētu viņu meklēt, teica Lendo. Ko tu piedāvā?

Ferjē pārlaida viņiem abiem vērtējošu skatienu.

Došu jums pusi no kuģiem, ko dabūsim, viņš beidzot sacīja. Turklāt vēl iespēju Jaunajai Republikai nopirkt pārējos kuģus par saprātīgu cenu.

Ko tu sauc par saprātīgu cenu? vaicāja Hens.

Tas atkarīgs no kuģu stāvokļa, atbildēja Ferjē.

Esmu pārliecināts, ka varēsim vienoties.

Mm.

Hens paskatījās uz Lendo.

Ko tu domā?

Aizmirsti par to, skarbā balsī sacīja Lendo.

Vēlies nosaukt mums viņa vārdu lieliski. Ja tas izrādīsies pareizais, mēs gādāsim, lai tev liktu labi samaksāts, kad dabūsim kuģus. Pretējā gadījumā ej ratā.

Ferjē atrāvās nost.

Labi, viņš teica, un viņa balsī bija vairāk saklausāms aizvainojums, nevis aizkaitinājums. Ja gribat visu paveikt paši, tā ir jūsu darīšana. Bet, ja mēs tiksim līdz kuģiem pirmie, jūsu mazajai, dārgajai Jaunajai Republikai būs par tiem jāmaksā daudz vairāk. Daudz vairāk.

Apcirties uz papēža, viņš gāja prom.

Nāc, Hen, mums jātiek no šejienes ārā, Lendo nomurmināja, nenolaizdams acis no aizejošā Ferjē muguras.

Jā, teica Hens, ar skatienu meklēdams pirmīt, redzētos dīkdieņus.

Arī viņi gāja prom. Pēc nepatikšanām tas neizskatījās, bet roku no spridzekļšāvēja spala viņš noņēma tikai tad, kad viņi bija iekāpuši Dainas Laime un aizvēruši ieejas lūku.

Sagatavošu pacelšanos gaisā. Lendo sacīja, kad viņi gāja uz pilota kabīni. Tu parunā ar kontroli, lai viņi dod mums izlidošanas atveri.

Labi. teica Hens. Vai zini, ja mēs ar viņu būtu mazliet pakaulējušies…

Es viņam neuzticos, Lendo viņu pārtrauca, pārlaizdams plaukstu iedarbināšanas slēdžiem. Viņš pārāk daudz smaidīja. Un pārāk viegli padevās.

Pret to bija grūti kaut ko iebilst. Un, kā jau Hens iepriekš bija sacījis, šis kuģis piederēja Lendo. Paraustījis plecus. Hens nospieda taustiņu sarunai ar kosmodroma kontroles dienestu.

Pēc desmit minūtēm viņi jau bija prom, atkal atstādami aiz sevis bariņu nelaimīgu kontrolieru.

Ceru, ka šī ir pēdējā reize, kad mēs šeit ierodamies, Hens sacīja, pāri pilota kabīnei raidīdams drūmu skatienu uz Lendo. Man ir tāda sajūta, ka gaidīti viesi mēs te vairs nebūsim.

Lendo iesāņus viņā paraudzījās.

Tā, tā. Kopš kura laika tev sācis rūpēt, ko par tevi domā citi cilvēki?

Kopš apprecējos ar princesi un kļuvu par valdībai piederīgu personu, Hens atrūca. Lai būtu, kā būdams, man liekas, ka arī tevi savulaik uzskatīja par cienījamu cilvēku.

Viss nāk un aiziet tālumā. Alū.

Viņš uzsmaidīja Henam, bet tas nebija jautrs smaids.

Izskatās, ka pa to laiku, kamēr mēs sarunājāmies ar Ferjē, kāds uzlavījies augšā un piestiprinājis kaut ko mūsu kuģa korpusam. Lieku desmit pret vienu, ka tas ir izsekošanas signālaparāts.

Kāds pārsteigums, Hens sacīja un nospieda datora taustiņus, lai noteiktu šī aparāta atrašanās vietu.

Signālaparāts bija piestiprināts kuģa aizmugurē, netālu no platformas, kur to vismazāk skāra pacelšanās brīža satricinājumi.

Ko tu gribi ar to darīt?

Teridžo sistēma vairāk vai mazāk atrodas pa ceļam uz Pantolominu, teica Lendo, lūdzis padomu datoram. Iegriezīsimies tur, un tiksim no tā daikta vaļā.

Labs ir.

Hens īgni paraudzījās sava datora ekrānā.

Slikti, ka nevaram piespēlēt to kādam kuģim tepat. Tad viņš pat nezinātu, kādā virzienā lidojam.

Lendo papurināja galvu.

Ja atstāsim to tagad uz Jaunās Kovas, viņš zinās, ka esam izsekošanas signālaparātu pamanījuši. Ja vien tu negribi mēģināt pa ceļam piestiprināt to kādam garām lidojošam kuģim.

Viņš paskatījās uz Henu un brīdi klusēja.

To mēs nemēģināsim darīt, Hen, Lendo stingri teica. Nemaz neskaties uz mani tādām acīm.

Ak, labi, noņurdēja Hens. Bet tā mēs uzreiz tiktu no viņa vaļā.

Un šajā procesā tu varbūt ietu bojā, Lendo atcirta. Un tad man būtu jāatgriežas tin jāpastāsta par notikušo Leai. Aizmirsti to.

Hens nošņirkstināja zobus. Lea.

Jā, viņš ar nopūtu sacīja.

Lendo vēlreiz viņu uzlūkoja.

Neraizējies, vecais draugs. Ferjē nav nekādu cerību mūs pārspēt. Tici man mēs uzvarēsim.

Hens pamāja. Patiesību sakot, viņš nemaz nebija domājis par Ferjē. Vai par Katanas flotili.

Es zinu, viņš teica.

Dūmus Laime gludi izslīdēja caur vienu no caurspīdīgā kupola atverēm, un Ferjē iebīdīja cigāru otrā mutes kaktiņā.

Vai esi pārliecināts, ka viņi neatradīs otru signālaparatūru? viņš jautāja.

Viņam līdzās, pie kaudzē sakrautām kravas kastēm, sakustējās savādi veidota ēna.

Viņi neatradīs, tā sacīja balsī, kas atgādināja auksta ūdens tecēšanu.

Būs labāk, ja tev izrādīsies taisnība, Ferjē brīdināja, un viņa balsī bija jaušami draudi. Citādi velti būšu te stāvējis un melsis ar viņiem visādus niekus.

Viņš nikni pablenza uz ēnu.

Starp citu, tu mūs gandrīz iegāzi, Ferjē pārmetoši teica. Solo pavērās atpakaļ un skatījās tev tieši virsū.

Nekādu briesmu nebija, parādība neizteiksmīgi atbildēja. Cilvēkiem nepieciešama kustība, lai mani saredzētu. Par ēnām, kas nekustas, viņi nesatraucas.

Šoreiz tev tas izdevās, Ferjē atzina. Bet tu tomēr vari būt laimīgs, ka tas, kurš atskatījās, bija Solo, nevis Kelrisiens kā pats zini, viņš tevi vienreiz jau ir redzējis. Nākamreiz pārvietojies ar savām lielajām pēdām klusāk.

Parādība neko neteica.

Labi, kusties, ej atpakaļ uz kuģi, Ferjā pavēlēja. Pasaki Abrikam, lai sagatavo to izlidošanai. Mums jārosās, lai tiktu pie bagātības.

Viņš pēdējo reizi paraudzījās augšup.

Un varbūt, Ferjē ar drūmu apmierinājumu piemetināja, spēlmanis ar aso mēli mums varēs šajā lietā palīdzēt.

19. nodaļa

Izplatījuma Ceļš tagad bija skaidri saskatāms, kā klinšu atlūza tas traucās no debesīm pretim norādītajam nolaišanās laukumam. Stāvēdams ieejas tuneļa ēnā, Kards vēroja tā tuvošanos, ar pirkstu galiem vieglītēm glāstīdams spridzekļ šāvēja spalu un cenzdamies apspiest nemieru, ko zemapziņā joprojām juta. Marai bija jāatved fregate no Abregado jau pirms trim dienām normālos apstākļos tā nebūtu īpaši liela aizkavēšanās, bet šo ceļojumu noteikti nevarēja uzskatīt par normālu. Bet. kad viņa ielidoja orbītā, neviens cits kuģis nebija viņai sekojis, un, ieņēmusi tuvošanās pozīciju, viņa bija devusi visus nepieciešamos „viss kārtībā" signālus. Un, ja neskaita kontrolieru nekompetenci viņiem bija vajadzīgs neparasti ilgs laiks, lai izlemtu, kuru nolaišanās laukumu Marai ierādīt līdz šim nolaišanās bija noritējusi kā vienmēr.

Raugoties, kā kuģis laižas lejā. Kards blēdīgi pasmaidīja. Pēdējās trīs dienas viņš laiku pa laikam bija domājis par naidu, ko šī sieviete juta pret Lūkasu Debesbraucēju, un prātojis, vai Mara nav nolēmusi aiziet no viņa dzīves tikpat noslēpumaini, kā bija tajā ienākusi. Bet tagad šķita, ka viņa sākotnējais iespaids par Maru bija bijis pareizs. Mara Džeida nebija tas cilvēks, kas viegli dāvāja savu uzticību, bet, ja lēmums bi ja pieņemts, viņa pie tā turējās. Pat ja Mara gribētu savu darba devēju pamest, viņa to nedarītu zagtā kuģī. Vismaz ne tādā kuģī, kas būtu nozagts viņam.

Izplatījumu Ceļš tikpat kā jau bija nolaidies, tas griezās uz atgrūdējpacēlājiem, lai novietotos tā, ka lūka atrodas pretim ieejai tunelī. Acīmredzot Karda priekšstats par Henu Solo ari bija bijis pareizs. Pat ja šis vīrs nebija gana lēttticīgs, lai sūtītu uz Mirkru inonu kalamariešu zvaigžņu iznīcinātāju, viņš vismaz bija turējis solījumu dabūt Izplatījumu Ceļu ārā no ieslodzījuma. Tā ka Kards visas šīs trīs dienas bija velti raizējies.

Bet nemiers tomēr negribēja atkāpties.

Izplūdes gāzēm vēl pēdējo reizi nošņācoties. Izplatījumu Ceļš nosēdās uz nolaišanās laukuma triecienu izraibinātā klājuma. NenoJaizdams acis no lūkas, Kards noāķēja no jostas saziņas aparātu un no spieda pogu, lai sazinātos ar savu sardzes vīru.

Dankin? Vai nav redzams nekas aizdomīgs?

Pilnīgi nekas, balss ātri atbildēja. Izskatās, ka te ir ļoti kluss.

Kards pamāja.

Labi. Nenāc ārā no slēpņa un saglabā modrību.

Viņš piestiprināja saziņas aparātu atkal pie jostas.

Izplatījuma Ceļa izkāpšanas platforma šūpodamās slīdēja uz leju, un Kards satvēra ciešāk spridzekļšāvēja spalu. Ja tās bija lamatas, tām teju teju vajadzēja sākt darboties.

Lūka atvērās, un parādījās Mara. Sākdama kāpt pa platformu lejā, viņa pārlaida skatienu nolaišanās laukumam un tūlīt pat pamanīja ēnā stāvošo Kardu.

Kard? viņa pasauca.

Esi sveicināta mājās, Mara, viņš sacīja, iznākdams gaismā. Tu esi mazliet nokavējusi.

Es pa ceļam nedaudz apmaldījos, viņa drūmi sacīja, nākdama pie Karda.

Tā var gadīties, viņš sacīja, saraukdams pieri. Viņas skatiens joprojām klīda pa nolaišanās laukumu, un viņas seja bija saspringta.

Nepatikšanas? viņš klusi vaicāja.

Nezinu, viņa nočukstēja. Es jūtu… Viņa teikumu nepabeidza. No saziņas aparāta pie

Karda jostas piepeši atskanēja spalgs signāls. Mirkli tricinājis gaisu, tas tikpat pēkšņi atkal apklusa.

Nāc, strupi uzsauca Kards, izraudams spridzekļšāvēju no maksts un strauji pagriezdamies pret ieeju tunelī.

Tuneļa galā viņš redzēja kustamies stāvus, pacēlis spridzekļšāvēju, Kards uz tiem izšāva…

Spēcīgs sprādziens satricināja nolaišanās laukumu un gandrīz nogāza Kardu no kājām. Ausīs viņam zvanīja, galva dunēja. Viņš paskatījās uz augšu tur nesteidzīgi lidinājās divi kaujas kuģi, izspļaudami lāzera uguni pie ieejas tunelī. Klājums pārvērtās par kūpošu asfalta masu, nogriežot viņiem bēgšanas ceļu tuneļa virzienā. Kards automātiski izšāva uz kaujas kuģiem, kaut tam nebija nekādas jēgas. Viņš jau gribēja atkal nomērķēt uz stāviem tunelī, kad nolaišanās laukuma otrā malā parādījās ducis trieciennieku, tie lēca pāri nožogojumam un skrēja šurp.

Gulsties! -r Kards uzsauca Marai, pats tikko sadzirdēdams savu balsi apdullinošais troksnis bija paralizējis viņa dzirdi.

Viņš nometās zemē, neveiklā kritienā sasizdams kreiso roku, un nomērķēja uz tuvāko trieciennieku.

Kards izšāva, kļūdīdamies par pusmetru… un tajā brīdī viņš ievēroja to dīvaino apstākli, ka Impērijas karavīri neatbild uz viņa šaušanu. Spridzekļ šāvējs tika veikli izrauts viņam no rokām.

Viņš pa pusei apvēlās uz muguras, mulsā neticībā skatīdamies augšup uz Maru.

-Kas…

Mara stāvēja virs viņa, viņas seju pārdzīvojums bija tik ļoti pārveidojis, ka viņš to tik tikko pazina, viņas lupas kustējās, izrunājot vārdus, ko Kards nevarēja sadzirdēt.

Bet patiesībā viņam nekāds paskaidrojums nemaz nebija vajadzīgs. Savādi, bet viņš uz Maru nedusmojās nedz par to, ka viņa visu šo laiku bija viņam slēpusi savu ar Impēriju saistīto pagātni, nedz par to, ka viņa tagad bija atgriezusies pie tās atpakaļ. Kards tikai juta apbēdinājumu, ka viņu tik viegli un tik pamatīgi apmuļķojuši… un savādu nožēlu, ka zaudējis tik lietpratīgu sabiedroto.

Trieciennieki uzrāva viņu kājās un rupji vilka uz kaujas kuģi, kas tobrīd novietojās blakus Izplatījumu Ceļam. Kiumburojot līdzi saviem sagūstītājiem, viņam pēkšņi ienāca prātā kāda nesakarīga doma.

Viņš bija nodots, sagūstīts, un iespējams, ka viņu gaidīja nāve… bet tagad viņš vismaz daļēji bija atklājis Maras noslēpumu kāpēc viņa tik ļoti vēlējās nogalināt Lūkasu Debesbraucēju…

Mara nikni raudzījās uz dižadmirāli, rokas bija sažņaugtas dūrēs, augums no dusmām trīcē ja.

Astoņas dienas, Troun, viņa caur zobiem izgrūda, un viņas balss savādi atbalsojās caur Himēras plašās pavadoņkuģu platformas fona trokšņiem. Jūs sacījāt astoņas dienas. Jūs man apsolījāt astoņas dienas.

Trouns atskatījās uz viņu ar rāmu pieklājību, kas radīja Marā nepārvaramu tieksmi sadedzināt dižadmirāli tajā pašā vietā, kur viņš stāvēja.

Es pārdomāju, Trouns vēsi teica. Man ienāca prātā, ka Talons Kards var ne tikai atteikties izpaust Katanas flotiles atrašanās vietu, bet var pat pamest jūs šeit par to, ka atļaujaties izteikt viņam priekšlikumu noslēgt darī jumu ar mums.

Ne velna jūs nepārdomājāt, Mara atcirta. Jūs jau no paša sākuma bijāt ieplānojis mani šādā veidā izmantot.

Un tādējādi mēs dabūjām to, ko gribējām, sarkanacainais izdzimtenis pieglaudīgi atbildēja. Nekas cits nav no svara.

Marai dziļi iekšā kaut kas pārtrūka. Nepievērsdama uzmanību bruņotajiem triecienniekiem, kas stāvēja viņai tieši aiz muguras, viņa metās Trounam virsū, un viņas saliektie pirksti kā maitasputna nagi meklēja dižadmirāļa rīkli…

Maru apturēja tik ātri un ar tādu spēku, ka viņas kauli nokrakšķēja Trouna miesassargs nogrijs no divu metru atstatuma pielēca viņai klāt, aplieca roku ap kaklu un plecu, apgrieza viņu riņķī un nogrūda ceļos uz klāja.

Mara ieķērās tēraudstiprajā rokā, kas spieda viņas rīkli, vienlaikus triekdama labo elkoni pret nogrija krūšukurvi. Bet sitiens netrāpīja mērķī, un, kaut tagad viņa bija ieķērusies ar abām rokām miesassarga apakšdelmā, viņai acu priekšā sāka lēkāt balti plankumi. Viņa apakšdelms bija stingri uzspiests Maras miega artērijai, un viņa kuru katru bridi varēja zaudēt samaņu.

Ar ģīboni Mara te nekā nepanāktu. Viņa pārtrauca cīnīties, un juta, ka spiediens atslābst. Trouns joprojām stāvēja turpat un uzjautrināts viņā nolūkojās.

Tā bija ļoti neprofesionāla rīcība, Imperatora Labā Roka, viņš pārmetoši teica.

Mara paskatījās uz viņu naidpilnām acīm un atkal metās viņam virsū šoreiz ar Spēku. Trouns mazliet sarauca pieri un pārvilka pirkstus pār kaklu, kā notraukdams zirnekļa tīmekli. Mara caur Spēku sažņaudza viņa rīkli vēl stiprāk, un viņš atkal notrausa neredzamo traucēkli, bet tūlīt pat arī saprata notiekošo.

Labi, nu ir gana, Trouns sacīja.

Viņa balss bija jūtami mainījusies, tonī sāka ieskanēties dusmas.

Izbeidziet to, vai ari Ruham nāksies nodarīt jums sāpes.

Mara ignorēja pavēli, žņaugdama viņa rīkli, cik stipri vien varēdama. Trouns skatījās uz viņu, acis nemirkšķinādams, viņa kakla muskuļi kustējās, cīnoties ar viņas tvērienu. Mara sakoda zobus, gaidīdama pavēli, kas dotu nogrijam atļauju viņu nožņaugt vai triecienniekiem sadedzināt viņu dzīvu.

Bet Trouns palika nekustīgs un klusēja… un minūti vēlāk Marai, cīnoties pēc elpas, bija jāatzīst sakāve.

Domāju, ka tagad esat iepazinusi savas nelielās varas robežas, Trouns auksti teica, taustīdams ar pirkstiem kaklu.

Bet viņa balsī vismaz vairs nebija saklausāms uzjautrinājums.

Šo nelielo triku jums iemācīja Imperators, vai ne?

Viņš iemācīja man ļoti daudzus trikus. Mara dzēlīgi atbildēja, nepievērsdama uzmanību pulsējošām sāpēm deniņos. Tostarp arī, kā rīkoties ar nodevējiem.

Trouna kvēlojošās acis iedegās spožāk.

Esiet piesardzīga, Džeida, viņš klusi sacīja. Impērijā tagad valdu es. Nevis kāds sen miris Imperators, un noteikti ne jūs. Vienīgā nodevība ir manu pavēļu neievērošana. Es labprāt vēlos ļaut jums atgriezties Impērijā un ieņemt savu pienācīgo vietu varbūt kā pirmajam virsniekam uz viena no Katanas drednautiem. Bet vēl viens tāds izlēciens, un par tamlīdzīgu piedāvājumu vairs nevarēs būt ne runas.

Jādomā, ka tad jūs mani nogalināsiet, Mara noņurdēja.

Manā Impērijā nav pieņemts iznīcināt vērtīgus resursus, dižadmirālis atcirta. Jūs nenogalinātu, bet pasniegtu kā mazu dāvanu skolotājam Cēbaotam. Un man ir aizdomas, ka tad jūs drīz vien nožēlotu, ka neesmu jūs sodījis ar nāvi.

Mara cieši raudzījās viņā, un viņai pret pašas gribu pār muguru pārskrēja drebuļi.

Kas ir Cēbaots?

Džorass Cēbaots ir jucis džediju skolotājs, Trouns viņai drūmi atbildēja. Viņš piekritis palīdzēt mums karadarbībā, par to pretim saņemot džediju, ko viņš varētu pārveidot saskaņā ar savu izkropļoto iztēli. Jūsu draugs Debesbraucējs jau ir iepinies Cēbaota tīklā, viņa māsu, Orgenu Solo, ceram piegādāt džediju skolotājam vistuvākajā laikā.

Viņa seja kļuva skarbāka.

Man patiesi būtu ļoti nepatīkami, ja jūs viņiem pievienotos.

Mara dziļi ievilka elpu.

Es saprotu, viņa teica, ar pūlēm izrunādama vārdus. Jūs esat panācis savu. Tas vairs neatkārtosies.

Trouns mirkli nolūkojās viņā, tad pamāja.

Atvainošanās tiek pieņemta, viņš sacīja. Laid viņu vaļā, Ruh. Tūlīt pat. Vai esmu pareizi sapratis, ka jūs vēlaties atkalpievienoties Impērijai

Nogrijs palaida vaļā viņas kaklu cik negribīgi viņš to dara, Mara nodomāja un atkāpās soli atpakaļ.

Kā būs ar pārējiem Karda ļaudīm? viņa jautāja

Kā jau vienojāmies, viņi turpmāk varēs brīvi piekopt savu amatu. Esmu jau atcēlis pavēles par viņu Visimpērijas meklēšanu un apcietināšanu, un kapteinis Pelleons patlaban dara to zināmu prēmiju medniekiem.

Un pats Kards?

Trouns pētīja viņas seju.

Viņš paliks uz borta, kamēr pateiks man, kur atrodas Kutunus flotile. Ja šo ziņu iegūšana prasīs no mums minimālu laika un spēku patēriņu, viņš kā kompensāciju saņems trīs miljonus — kā mēs abi ar jums uz Endoras vienojāmies. Ja ne… var gadīties, ka nebūs, kam šo kompensāciju maksāt.

Mara juta, ka viņai noraustās lūpas. Tā nebija tukša iebiedēšana. Viņa bija redzējusi, kā notiek nopratināšana Impērijas gaumē, kad darbā tiek laisti visi paņēmieni.

Vai varu ar viņu aprunāties? Mara jautāja.

Kāpēc?

Varbūt man izdosies pierunāt viņu sadarboties.

Trouns mazliet pasmaidīja.

Vai vismaz pārliecināt Kardu, ka īstenībā neesat viņu nodevusi?

Lai būtu kā būdams, viņš paliks ieslēgts jūsu ieslodzījuma telpās, Mara Trounam atgādināja, piespiežot sevi runāt mierīgā balsī. Nav iemesla neļaut viņam uzzināt patiesību.

Trouns savilka uz augšu uzacis.

Ir gan, viņš sacīja. Pilnīgas pamestības apziņa ir visnoderīgākais no mūsu rīcībā esošajiem psiholoģiskajiem ieročiem. Dažas dienas, kas būs pavadītas, nokaujoties tikai ar tāda veida domām, var pārliecināt viņu sadarboties ar mums, iztiekot bez nežēlīgākiem paņēmieniem.

Troun…

Mara aprāvās, apspiezdama pēkšņu dusmu uzliesmojumu.

Tā ir labāk, dižadmirālis atzinīgi teica, nenolaizdams acis no viņas sejas. Jo īpaši, ja ņem vērā, ka mana vienīgā alternatīva ir tūlīt pat nodot viņu nopratināšanas robotiem. Vai tad jūs to vēlaties?

Nē, admirāl, viņa sacīja, jūtot, ka viņas pleci nedaudz sašļūk. Es tikai… Kards palīdzēja, kad man nebija citur, kur iet.

Es saprotu jūsu jūtas, Trouns teica, un viņa seja atkal kļuva skarba. Bet šeit tām nav vietas. Uzticība diviem pavēlniekiem ir greznība, ko Impērijas gaisa flotes virsnieks nevar atļauties. Pavisam noteikti ne, ja kādu dienu vēlas kļūt par kuģa komandieri.

Mara atkal izslējās visā augumā.

Jā, ser. Tas vairs neatkārtosies.

Tam es ticu.

Trouns pameta skatienu pāri viņas plecam un pamāja ar galvu. Kustoties gandrīz nedzirdami, trieciennieki, kas bija atveduši Maru šurp, sāka iet prom.

Klāja virsnieka darbavieta atrodas tieši zem kontroltorņa, dižadmirālis sacīja, norādīdams uz lielu, caurpīdīgu kupolu netālu no angārplatformas aizmugures sienas tam apkārt bija sarindoti kaujas kuģi. Viņš iedos jums pasažieru kuģi un pilotu, kas aizvedīs jūs atpakaļ uz planētu.

Tā bija nepārprotama atbrīvošana.

Jā, admirāl, teica Mara.

Pagājusi Trounam garām, viņa devās uz durvīm, uz kurām viņš bija norādījis. Mirkli Mara sajuta viņa acu skatienu, tad sadzirdēja viņa klusos soļus Trouns bija novērsies un gāja uz liftu telpu, kas atradās aiz labā borta izejas durvīm.

Jā, dižadmirālis bija panācis savu. Bet tas nebija gluži tas, ko viņš bija gribējis. Ar šo nevērīgo nodevību viņš bija iznicinājis Maras pēdējo ilgpilno cerību, ka jaunā Impērija varētu kādudien līdzināties tai viņas pasaulei, ko iznīcināja Lūkass Debesbraucējs.

Impērija, kurai viņa kādreiz bija ar lepnumu kalpojusi, vairs nepastāvēja. Tā bija mirusi uz visiem laikiem.

Šī atziņa bija sāpīga, un Mara par to bi ja dārgi samaksājusi. Tā varēja ar vienu sitienu iznīcināt visu, ko viņa šajā pēdējā gadā ar tādām pūlēm bija sev radījusi.

Kardam tas varēja maksāt dzīvību. Un, ja tā notiks, viņš mirs ar pārliecību, ka Mara ir apzināti nodevusi viņu Trounam.

Šī doma ietriecās viņai vēderā kā nokaitēts nazis, sajaukdamās ar viņas sarūgtinājumu un dusmām uz Trounu par to, ka viņš bija viņai melojis, un kaunu par pašas lētticību, viņam uzticoties. Lai ka viņa uz to raudzījās, notikusī nejēdzība bija viņas vaina.

Un viņas pienākums bi ja vērst to par labu.

Blakus klāja virsnieka kabinetam atradās liela, velvēta eja, kas veda no angārplatformas uz paligdienestu telpām aiz tās. Mara ejot pameta skatienu pāri plecam un redzēja Trounu iekāpjam vienā no turboliftiem ar uzticamo nogriju pie sāniem. Trieciennieki ari bija nozuduši, varbūt atgriezušies savā nodalījumā sagatavot ziņojumu par nule veikto uzdevumu. Uz platformas bija palikuši vēl kādi divdesmit vai trīsdesmit cilvēki, bet šķita, ka neviens no viņiem īpašu uzmanību Marai nepievērš.

Iespējams, ka tā bija viņas vienīgā izdevība un ci tas vairs nebūs. Ausīdamās, vai nedzirdēs uzkliedzienu vai spridzekļ šāvēja šāvienu kas liecinātu, ka viņa ir pamanīta, Mara pagāja garām klāja virsnieka kabinetam un pa atvērtajām durvīm iegāja palīgdienestu telpās.

Pašā velvētās ejas sākumā atradās datorpults, izvietota tā, lai tai varētu ērti piekļūt gan no palīgdienestu telpām, gan no angārplatformas kuģa pakaļgalā. Tā kā šis izvietojums ļāva piekļūt pie datoriem ikvienam, kas atradās uz kuģa, tos noteikti sargāja sarežģīti kodi. Varbūt tos mainīja ik pēc stundas ja viņai bija pareizs priekšstats par Trounu. Bet varēja gadīties, ka pat dižadmirālis nezina to, ko zināja viņa Imperators bija licis katra zvaigžņu iznīcinātāja galvenajā datorā ierīkot slepeno papildu ieeju. Tā bija viņa drošības garantija, vispirms tajā laikā, kad viņš nostiprināja savu varu, un pēc tam kad dumpinieki izdarīja apvērsumu. Neviens komandieris nevarēja liegt Imperatoram pieeju viņa paša kuģiem. Nedz viņam pašam, nedz viņa vistuvākajiem palīgiem.

Mara nospieda taustiņus papildu ieejas kodu, un, to darot, atļāvās pasmaidīt ar cieši sakniebtām lūpām. Trouns var uzskatīt viņu par pārlieku iedomīgu kurjeri, ja viņam tā tīk. Bet Mara zināja labāk.

Kods noklikšķēja, un viņa bija iekļuvusi failos.

Mara izsauca telpu sarakstu, pūlēdamās apspiest nelāgo sajūtu, ka uz šejieni jau drāžas trieciennieki. Papildu ieejas kods bija ievadīts cietā diska sistēmā un to nebija iespējams izdzēst, bet, ja Trouns nojauta par tā pastāvēšanu, viņš varēja likt ierīkot trauksmes signalizāciju, kas sāktu darboties, ja šo kodu kāds lietotu. Un, ja tā bija, vairs nepietiks ar padevīgu uzticības izrādīšanu, lai izkļūtu no nepatikšanām.

Līdz tam brīdim, kad uz ekrāna parādījās telpu saraksts, neviens trieciennieks nebija šurp atskrējis. Viņa pieprasīja ieslodzījuma telpu sarakstu un aši pārlaida tam acis, klusībā vēlēdamās, kaut viņai būtu tāds sērijas R2 astromehāniskais robots kā Debesbraucējam tas palīdzētu viņai ātrāk tikt galā. Pat ja Trouns nezināja par papildu ieejas kodu, viņš noteikti bija brīdinājis klāja virsnieku par viņas ierašanos. Ja kontroltornī bija ievērojuši, ka viņa kavējas, un kāds jau nāca viņu meklēt…

Te tas bija: modernizētais cietumnieku saraksts. Kamēr tas bija Maras rīcībā, viņa pieprasīja visa ieslodzījuma bloka diagrammu, pēc tam dežūru sarakstu, pievēršot īpašu uzmanību sardzes maiņām, tad atgriezās pie ikdienas pavēlēm un norādījumiem par Himēms ieplānoto kursu un ceļamērķiem nākamajās sešās dienās. Trouns bija licis saprast, ka dažas dienas nogaidīs un tikai tad sāks oficiālo nopratināšanu, ļaujot garlaicībai, sasprindzinājumam un paša Karda iztēlei mazināt viņa pretestību. Marai atlika vienīgi cerēt, ka viņa varēs tikt atpakaļ, pirms šis vājināšanas periods būs beidzies.

Kad Mara izdzēsa ziņas, kas bija redzamas uz datora ekrānu, viņai pār muguru noritēja sviedru lāse. Un nu bija jādomā par vissāpīgāko. Viņa to vairākas reizes bija pārdomājusi, šķērsodama angārplatformu, un katru reizi loģika uzpieda viņai vienu un to pašu nepatīkamo atbildi. Kad Kards vēroja Izplutījuma Ceļu tuvošanos, viņa aizmuguri noteikti sargāja kāds novērotājs, kam bija labi redzams, kā nostrādāja trieciennieku slazds. Ja Mara tagad atgriezīsies no Himērus sveika un vesela, viņa nekad nespēs pārliecināt Karda ļaudis, ka nav nodevusi viņu vadoni Impērijai. Patiesību sakot, viņai vēl palaimēsies, ja kontrabandisti viņu nesadedzinās, tikko ieraudzījuši.

Viena pati viņa Kardu atbrīvot nevarēja. Viņa nevarēja cerēt uz kontrabandistu palīdzību. Līdz ar to palika tikai viens cilvēks, pie kā viņa varētu griezties. Tikai viens cilvēks, kas varbūt uzskata, ka ir Kardam kaut ko parādā.

Sakodusi zobus, viņa nospieda taustiņus, pieprasīdama ziņas par džediju skolotāja Džorasa Cēbaota pašreizējo atrašanās vietu.

Šķita, ka datoram vajag neparasti daudz laika, lai atrastu šis ziņas, un Marai uz muguras jau bija uzmetusies zosāda, kad mašīna beidzot tās izspļāva. Viņa ievēroja planētas nosaukumu Jomārka un nospieda izslēdzējtaustiņus, darīdama visu iespējamo, lai noslēptu faktu, ka notikusi kāda darbošanās ar datoru. Mara jau tā pārāk ilgi bija prom, un, ja viņu pieķers pie datora, kam viņai vispār nevajadzēja prast piekļūt, visticamāk, ka viņa attapsies kamerā blakus tai, kurā ieslodzīts Kards.

Mara gandrīz nepaguva. Tikko viņa bija izslēgusi datoru un sāka iet pa velvēto eju atpakaļ, no angārplatformas šurp ātriem soļiem nāca jauns virsnieks un trīs trieciennieki. Viņu acis un ieroči liecināja, ka viņi gatavi sadursmei ar ienaidnieku. Viens no triecienniekiem pamanīja Maru un kaut ko klusi pateica virsniekam…

Piedodiet, Mara uzsauca; kad visi četri pagriezās pret viņu. Vai jūs nepateiktu, kur es varu atrast klāja virsnieku?

Es esmu klāja virsnieks, virsnieks sacīja, drūmi skatīdamies uz viņu.

Visa grupa bija apstājusies viņas priekšā.

Jūs esat Mara Džeida?

Jā, Mara atbildēja, piešķirdama sejai visnevainīgāko un bezrūpīgāko izteiksmi. Man teica, ka jūsu kabinets esot kaut kur šeit, bet nevarēju to atrast.

Tas atrodas otrpus sienai, virsnieks norūca.

Ātri pagājis viņai garām, viņš devās pie datoru

pults, ko Mara nupat kā bija pametusi.

Vai jūs te darbojāties? viņš vaicāja, nospiezdams dažus taustiņus.

Nē, Mara apgalvoja. Kāpēc lai es to būtu darījusi?

Lai nu paliek pieeja joprojām ir noslēgta, virsnieks tikko dzirdami nomurmināja.

Brīdi viņš vēroja apkārtni, it kā meklēdams kādu citu iemeslu, kura dēļ Mara būtu šeit ienākusi. Bet te nekā nebija, un viņš gandrīz negribīgi atkal pievērsa uzmanību viņai.

Man dota pavēle nogādāt jūs atpakaļ uz planētas.

Es zinu, Mara pamāja. Esmu gatava.

Pasažieru kuģis pacēlās gaisā, pagriezās un aiztraucās debesīs. Stāvēdama pie Izplatījumu Ceļa platformas, sajuzdama, ka vēl aizvien dvako sadegušais nolaišanās laukuma klajums, Mara noskatījās, kā aizlido Impērijas gaisa kuģis.

Eivz? viņa pasauca. Liecies mierā, tev tepat kaut kur jābūt.

Pagriezies un pacel rokas, balss atskanēja no kuģa lūkas. Pacel labi augstu, un neaizmirsti, ka es zinu par to mazo šaujamo, kas paslēpts tev zem piedurknes.

Tas tagad atrodas pie Impērijas karavīriem, Mara sacīja, uzgriezdama viņam muguru un paceldama rokas. Neesmu ieradusies šeit, lai cīnītos. Nāku pēc palīdzības.

Ja tev vajadzīga palīdzība, ej pie saviem jaunajiem draugiem tur, augšā, Eivzs atcirta. Vai varbūt viņi vienmēr bijuši tavi draugi, ko?

Viņš Maru tīši kaitināja, to viņa saprata Eivzs meklēja iespēju izlādēt dusmas un izmisumu strīdā vai apšaudē.

Es viņu nenodevu, Eivz, Mara sacīja. Impērijas karaspēks mani sagūstīja, un es viņiem iepūtu miglu acīs. Domāju, ka tas mums dos pietiekami daudz laika, lai tiktu no viņiem vaļā. Tā nenotika.

Es tev neticu, Eivzs bezkaislīgi teica.

Atskanēja apslāpēts troksnis zābiiku zoles klaudzēja pret metālu. Viņš piesardzīgi nāca pa platformu lejā.

Nē, tu man tici, Mara papurināja galvu. Tu nebūtu nācis šurp, ja neticētu.

Viņa sajuta uz kakla Eivza elpu viņš bija nostājies Marai tieši aiz muguras.

Nekusties, Eivzs pavēlēja.

Uzmanīgi pastiepis roku, viņš pacēla uz augšu viņas tērpa kreiso piedurkni, atsedzot tukšu maksti. To pašu izdarījis ar otru piedurkni, Eivzs aptaustīja viņas sānus.

Labi, vari pagriezties, viņš sacīja un atkāpās.

Mara pagriezās. Eivzs stāvēja metra attālumā no viņas, viņa seja bija saspringta, spridzekļšāvējs nomērķēts uz Maras vēderu.

Apgriez jautājumu otrādi, Eivz, viņa ierosināja. Ja es nodevu Kardu Impērijai, kāpēc man būtu vajadzējis atgriezties? Jo īpaši vienai?

Varbūt tev vajag kaut ko paņemt no Izplatījumu Ceļu. viņš skarbi atcirta. Vai varbūt tas ir triks, lai dabūtu rokā visus pārējos.

Mara apvaldīja sevi.

Ja tu patiešām tā domā, viņa klusi teica, vari šaut. Es nevarēšu atbrīvot Kardu, ja tu man nepalīdzēsi.

Eivzs labu brīdi stāvēja klusēdams. Mara vēroja viņa seju, pūlēdamās nepievērst uzmanību rokai ar baltajiem pirkstu kauliņiem, kas turē ja spridzekļ šāvēju-

Tev jāzina, ka pārējie nepalīdzēs, viņš sacīja. Puse no viņiem uzskata, ka tu manipulēji ar Kardu kopš tā brīža, kad mums pievienojies. Vairākums pārējo domā, ka tu esi cilvēks, kas bieži maina ādu.

Mara saviebās.

Kādreiz tā bija, viņa atzinās. Tagad vairs ne.

Vai vari to pierādīt?

Jā atbrīvojot Kardu, Mara asi atbildēja. Klausies, man nav laika pļāpāt. Tu man palīdzēsi vai šausi?

Eivzs dažas sekundes vilcinājās. Tad, gandrīz negribīgi, laida lejā spridzekļšāvēju, līdz tas bija nomērķēts pret zemi.

Iespējams, ka parakstu sev nāves spriedumu, viņš norūca. Kas tev nepieciešams?

Iesākumam kuģis, Mara teica, nedzirdami izpūzdama elpu, ko nebija jutusi aizturam. Kaut kas mazāks un ātrāks par Izplatījumu Ceļu. Viens no tiem trim Skipreja triecienkuģiem, ko atvedām no Vagranas, derētu gluži labi. Man nepieciešams arī viens no isalamiriem, ko vadājām apkārt ar Mežonīgo Kurdu. Vislabāk, ja tas atrastos uz portatīvā barības rāmja.

Eivzs sarauca pieri.

Ko tu gribi darīt ar isalamiru?

Grasos runāt ar džediju, viņa strupi atbildēja. Man vajadzīga garantija, ka viņš klausīsies.

Eivzs bridi pētīja Maru, tad paraustīja plecus.

Šķiet, ka patiesībā nemaz nevēlos to zināt. Kas vēl?

Mara papurināja galvu.

Tas ir viss.

Viņa acis sašaurinājās.

Tas ir viss?

Tā ir. Cik drīz tu man tos abus vari sagādāt?

Eivzs domīgi savilka lūpas.

Sacīsim, pēc stundas, viņš teica. Vai zini to lielo purvu apmēram piecdesmit kilometrus uz ziemeļiem no pilsētas?

Mara pamāja.

-Tā austrummalā atrodas tāda dūksnaina sala.

Pareizi. Aizved Izplatījumu Ceļu uz to salu, un tur mēs apmainīsimies ar kuģiem.

Viņš pacēla skatienu uz fregati, kas slējās viņam pāri.

Ja tu domā, ka vari ar to droši pārvietoties.

Pagaidām tā vajadzētu būt, Mara sacīja. Trouns man teica, ka ir atcēlis visas pavēles par pārējo grupas dalībnieku meklēšanu un apcietināšanu. Bet būs labāk, ja tu tomēr nozudisi, tiklīdz būšu aizlidojusi. Viņš pavēlēs visai flotei aurojot mesties jums virsū, kad es būšu Kardu no turienes dabūjusi ārā. Rūpīgi pārbaudi Izplatījuma Ceļu, pirms dodies ar to kaut kur tālāk ņemot vērā, kā Trouns mani notvēra, uz kuģa borta jābūt noslēptam izsekošanas signālaparātam.

Mara juta, ka lūpas viņai noraustās.

Un, pazīstot Trounu, jāsecina, ka man arī tagad kāds droši vien seko pa pēdām. Man būs jātiek no viņa vaļā, pirms aizlidošu no planētas.

Tur es tev varu palīdzēt, Eivzs drūmi teica. Mums taču jebkurā gadījumā būs no šejienes jāpazūd, vai ne?

Tā ir.

Mara apklusa, mēģinādama iedomāties, ko vēl viņai vajadzētu Eivzam pateikt.

Šķiet, ka tas ir viss. Sāksim kustēties.

Labi.

Eivzs vilcinājās.

Joprojām nezinu, kā pusē tu esi, Mara. Ja mūsu… lai tev labi veicas.

Viņa pamāja ar galvu, un juta, kā kaklā iestrēgst ciets kamols.

Paldies.

Pēc divām stundām viņa, drošības siksnas piesprādzējusi, sēdēja triecienkuģa pilota kabīnē, un vadīdama kuģi pretim kosmosa tālēm, cīnījās ar savādu un nepatīkamu deju vu sajūtu. Tieši tādā pašā kuģī viņa pirms dažām nedēļām bija traukusies pa debesim virs Mirkras meža, dedzīgi vajādama izbēgušu cietumnieku. Tagad vēsture izkropļotā veidā atkārtojās viņa atkal dzinās pakaļ Lūkasam Debesbraucējam.

Tikai šoreiz Mara to nedarīja, lai sagūstītu vai nogalinātu viņu. Šoreiz viņai būs jālūdz Lūkasam palīdzību.

20. nodaļa

Pēdējais cieminieku pāris atdalījās no grupas, kas stāvēja pie aizmugures sienas, un tuvojās paaugstinātajam tiesneša sēdeklim. Cēbaots stāvēja tur un gaidīja, kad viņi pienāks klāt. Lūkass jau zināja, kas noliks tālāk.

Džedij Debesbraucēj, Cēbaots sacīja, norādīdams viņam uz sēdekli. Šī vakara pēdēja lieta ir tava.

Jā, skolotāj Cēbaot, Lūkass teica un, iedrošinādams sevi, piegāja pie sēdekļa un bikli apsēdās.

Viņaprāt, tas bija caurcaurēm neērts krēsls: pārāk silts, pārāk liels un daudz par greznu. Tam vēl vairāk nekā citiem priekšmetiem Cēbaota mājā piemita svešāda smaka un savādi satraucoša aura. Lūkass domāja, ka tās ir sekas daudzajām stundām, ko džediju skolotājs pavadījis, sēžot šajā krēsla un tiesājot savus ļaudis.

Nu bija Lūkasa kārta to darīt.

Dziļi ievilcis elpu, pūlēdamies atvairīt nogurumu, kas bija kļuvis par noturīgu viņa dzīves sastāvdaļu, viņš pamāja ar galvu abiem ciema iedzīvotājiem.

Esmu gatavs, Lūkass sacī ja. Lūdzu, sāciet.

Kā izrādījās, lieta bija salīdzinoši vienkārša. Pirmā

cieminieka ganāmpulks bija izlauzies cauri otrā cieminieka žogam un apgrauzis pusduci augļu koku, pirms lopi tikuši atrasti un aizdzīti atpakaļ. Ganāmpulka īpašnieks bija ar mieru samaksāt kompensāciju par sapostītajiem kokiem, bet otrs uzstāja, lai viņš salabo arī žogu. Pirmais iebilda, ka labi uzceltam žogam lopi nemaz nebūtu cauri tikuši, turklāt viņa ganāmpulks uz asajiem mietiem guvis savainojumus. Lūkass sēdēja klusēdams un ļāva viņiem runāt, gaidīdams, kad argumentu un pretargumentu plūdi beidzot būs galā.

Labi, viņš noteica. Augļu koku lietā mans spriedums ir tāds, ka tu…

Lūkass pamāja ar galvu pirmajam cieminiekam.

… samaksāsi par tiem kokiem, kas vairs nav glābjami, turklāt vēl papildus tev jāsamaksā kompensācija par augļiem, ko tavs ganāmpulks apēdis vai iznīcinājis. Pēdējā maksājuma apjomu noteiks ciema padome.

Cēbaots viņam līdzās sakustējās, un Lūkass sarāvās, juzdams, ka džediju skolotājs neatzinīgi vērtē viņa spriedumu. Lūkass uz mirkli saminstinājās, prātodams, vai nevajadzētu meklēt šai lietai citu risinājumu. Bet tik strauji mainīt savas domas nebūtu diez cik labi. Turklāt viņam nekādu citu ideju šajā sakarā nebija.

Ko viņš īsti te dara?

Lūkass pārlaida skatienu telpai, cīnīdamies pret pēkšņas nervozitātes uzplūdu. Viņi visi skatījās uz Lūkasu: Cēbaots, abi prāvnieki, pārējie ciema ļaudis, kas tovakar bija atnākuši uz džediju tiesu. Visi gaidīja, lai viņš pieņem pareizo lēmumu.

Zogu es apskatīšu rīt no rīta, Lūkass runāja tālāk. Pirms pieņemu lēmumu, gribu redzēt, cik stipri tas cietis.

Abi vīri paklanījās un atmuguriski atkāpās.

Es pasludinu šo sēdi par slēgtu, paziņoja Cēbaots.

Kaut telpa bija diezgan maza, viņa balss skaļi atbalsojās. Interesants efekts. Lūkass prātoja, vai tā ir telpas akustikas īpatnība vai vēl viens džediju paņēmiens, ko skolotājs Joda nebija viņam iemācījis. Bet Lūkass nemaz nevarēja iedomāties, kādam nolūkam viņam šāds paņēmiens varētu būt vajadzīgs.

Pēdējie ciema ļaudis izgāja no telpas. Cēbaots nokremšļojās, un Lūkass tūlīt pat kļuva modrs.

Es dažreiz prātoju, džedij Debesbraucēj, vecais vīrs sarūgtināti teica, vai dažas pēdējās dienas tu vispār esi manī klausījies.

Man ļoti žēl, skolotāj Cēbaot, Lūkass sacīja, un kaklā viņam, kā parasti, sakāpa kamols.

Lai kā viņš centās, šķita, ka viņam nav lemts attaisnot Cēbaota cerības.

-Žēl?

Cēbaots sardoniski sarauca uzacis.

Žēl? Džedij Debesbraucēj, te viss bija tavās rokās. Tev vajadzēja izšķirt viņu strīdu daudz ātrāk, nekā tu to izdarīji tavs laiks ir pārāk dārgs, lai tu to izšķiestu maznozīmīgām pretsūdzībām. Tev pašam bija jānosaka kompensācijas apjoms, nevis jāuzdod tai parodijai par ciema padomi. Un, kas attiecas uz žogu…

Viņš vieglā nepatikā papurināja galvu.

Nebija pilnīgi nekāda iemesla atlikt spriedumu šajā lietā. Viss, ko tev vajadzēja uzzināt par postījumiem, bija tepat, viņu galvās. Šo ziņu iegūšana tev nebūtu sagādājusi nekādas grūtības.

Lūkass norija siekalas.

Jā, skolotāj Cēbaot, viņš teica. Bet cita cilvēka domu nolasīšana šādā veidā man šķiet nepieļaujama…

Ja tu šis zināšanas izmanto, lai viņam palīdzētu? atcirta Cēbaots. Kā tas var būt nepieļaujami?

Lūkass bezpalīdzīgi pavēcināja roku.

Es pūlos saprast, skolotāj Cēbaot. Bet man tas viss ir tik jauns.

Cēbaota spurainās uzacis savilkās uz augšu.

Vai tā ir, džedij Debesbraucēj? Vai tā patiešām ir? Tu gribi sacīt, ka nekad neesi ietekmējis kāda personisko izvēli, lai viņam palīdzētu? Vai ignorējis kādu birokrātisku likumu, kas atradies starp tevi un to, kas tev bijis jāpaveic?

Lūkass juta, ka vaigi viņam pietvīkst. Viņš atcerējās, kā Lendo bija izmantojis nelikumīgo kodu, lai panāktu, ka Slais Vēnas dokos tiktu saremontēts viņa X klases kuģis.

Jā, paretam esmu tā rīkojies, Lūkass atzinās. Bet šeit tomēr ir savādāk. Man ir tāda sajuta… es nezinu. Ka uzņemos lielāku atbildību par šo cilvēku dzīvi, nekā man vajadzētu to darīt.

Saprotu tavas bažas, Cēbaots teica, bet viņa balss vairs neskanēja tik bargi. Bet tā jau ir šīs lietas būtība. Tieši atbildības uzņemšanās atšķir džediju no visiem pārējiem šajā galaktikā.

Viņš dziļi nopūtās.

Tu nedrīksti nekad aizmirst, Lūkas, ka šie cilvēki ir primitīvas būtnes. Vienīgi mūsu vadībā viņi var cerēt, ka jebkad sasniegs patiesu briedumu.

Es nesauktu viņus par primitīviem, skolotāj Cēbaot, Lūkass nedroši iebilda. Viņiem ir moderna tehnoloģija, diezgan lietpratīga valdības sistēma…

Civilizācijas greznumi bez dziļāka satura, Cēbaots, nicīgi pavīpsnājis, atbildēja. Mašīnas un sabiedriskie veidojumi nenosaka kultūras briedumu, džedij Debesbraucēj. Briedumu nosaka tikai Spēka izpratne un tā izmantošana.

Viņa acis aizmiglojās, it kā ielūkojoties pagātnē.

Reiz bija tāda sabiedrība, Lūkas, viņš klusi teica. Dižens un spožs piemērs tām augstienēm, uz kurām vatēja tiekties visi. Tūkstošiem paaudzēs mēs stāvējām augstu pāri zemākajām šīs galaktikas būtnēm, sargājot taisnīgumu un kārtību. Mēs bijām patiesās civilizācijas radītāji. Senāts varēja apspriest un pieņemt likumus, bet tie bi ja džediji, kas pārvērta šos tikumus par īstenību.

Viņa mute noraustījās.

Un pateicības vietā galaktika mūs iznīcināja.

Lūkass sadrūma.

Es domāju, ka tas bija tikai Imperators un daži Tumšie džediji. kas iznīcināja džedijus.

Cēbaots rūgti pasmaidīja.

Vai tu patiešām tici, ka pat Imperators butu ticis ar to galā, ja viņu neatbalstītu visa galaktika?

Viņš papurināja galvu.

Nē, Lūkas. Viņi mūs ienīda… visas šīs zemākās būtnes. Ienīda mūsu varas, mūsu zināšanu un mūsu gudrības dēļ. Ienīda mūs par mūsu briedumu.

Viņa smaids nozuda.

Un šis naids joprojām pastāv. Tas tikai gaida, lai džediji rastos no jauna, un tad atkal uzliesmos.

Lūkass gausi papurināja galvu. Patiesībā tas diez ko nesaskanēja ar to mazumiņu, kas viņam bija zināms par džediju iznīcināšanu. Bet, no otras puses, viņš jau to laikmetu nebi ja pārdzīvojis. Cēbaots bija.

Grūti noticēt. Lūkass nočukstēja.

Tici tam, džedij Debesbraucēj, Cēbaots nodārdināja.

Viņu skatieni sastapās, un džediju skolotāja acīs dega auksta uguns.

Tāpēc mums jāturas kopā, tev un man. Tāpēc mēs nekad nedrīkstam zaudēt modrību tā visuma priekšā, kas var mūs iznīcināt. Vai saproti?

Domāju gan, Lūkass teica, paberzēdams acs kaktiņu.

Viņa prāts no lielā noguruma darbojās pavisam gausi. Un tomēr, kaut viņš centās domāt par Cēbaota vārdiem, no viņa atmiņām iznira neaicināti tēli. Skolotājs Joda, skarbs, bet bezbailīgs, bez sarūgtinājuma vai dusmām pret kādu džediju. Bens Kenobijs Mosa Eislija bārā, pret viņu izturējās ar mazliet atturīgu cieņu, tomēr tā bija cieņa pēc tam, kad viņš bija spiests savaldīt tos divus nemiera cēlājus.

Bet visskaidrāk viņa domās atspoguļojās tas, ko Lūkass bija piedzīvojis kafejnīcā uz Jaunās Kovas, Barabels, kas lūdza svešinieka starpniecību un bez iebildumiem pieņēma Lūkasa spriedumā pat to, kas bija vērsts pret viņa interesēm. Pārējais pūlis, kas raudzījās uz džediju ar cerībām, gaidām un atvieglojumu, priecājoties, ka viņa klātbūtne neļaus situācijai kļūt nevadāmai.

Nekad neesmu piedzīvojis, ka pret mani būtu izturējušies ar tādu naidu.

Cēbaots palūkojās uz viņu no kuplo uzacu apakšas.

Gan piedzīvosi, viņš drūmi sacīja. Tāpat kā tava māsa. Un viņas bērni.

Lūkasam sažņaudzās krūtis.

Es varu viņus aizsargāt.

Vai vari viņus arī mācīt? asi atteica Cēbaots. Vai tev ir tik daudz gudrības un prasmes, lai visā pilnībā iepazīstinātu viņus ar Spēku?

Domāju, ka jā.

Cēbaots pavīpsnāja.

Ja domā, bet nezini, tad tu spēlējies ar viņu dzīvībām, viņš dzēlīgi teica. Tu riskē ar viņu nākotni savtīgas iegribas dēļ.

Tā nav iegriba, neatlaidās Lūkass. Abi kopā, es un Lea mēs varam tikt ar to galā.

Ja mēģināsi to darīt, tu riskēsi atdot viņus tumšajai pusei, Cēbaots bezkaislīgi sacīja.

Viņš nopūtās, un viņa skatiens, pametis Lūkasu, klīda pa telpu.

Mēs nedrīkstam tā riskēt. Lūkas, Cēbaots klusi teica. Mūsu ir tik maz. Joprojām trako nebeidzamais karš par varu galaktikā valda sajukums. Mums, kas esam palikuši, jāturas kopā pret tiem, kas var iznīcināt visu.

Viņš piepeši atkal paskatījās uz Lūkasu.

Nē, mēs nedrīkstam riskēt ar to, ka mūs no jauna sašķeļ un iznīcina. Tev jāatved sava māsa un viņas bērni pie manis.

To es nevaru izdarīt, sacīja Lūkass.

Cēbaota sejas izteiksme mainījās…

Vismaz ne tagad, Lūkass pasteidzās izlabot. Leai patlaban ceļot ir bīstami. Impērijas karavīri jau mēnešiem ilgi dzen viņai pēdas, un Jomārka neatrodas pārāk tālu no viņu teritorijas robežas.

Vai tu šaubies, ka es varēšu viņu aizsargāt?

Es… nē, es nešaubos pārjums, Lūkass teica, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus. Tikai…

Viņš apklusa. Cēbaots piepeši bija sastindzis, viņa acis raudzījās tukšumā.

Skolotāj Cēbaot? Lūkass viņu uzrunāja. Vai ar jums viss kārtībā?

Atbildes nebija. Lūkass nostājās viņam blakus, vērsdamies pie Cēbaota ar Spēka starpniecību, nemierīgi prātodams, vai vecais vīrs nav saslimis. Bet,

kā parasti, džediju skolotāja prāts Lūkasam bija

slēgts.

Nāciet, skolotāj Cēbaot, viņš teica, satverdams otra vīrieša roku. Palīdzēšu jums aiziet līdz jūsu istabai.

Cēbaots divreiz samirkšķināja acis, un viņa skatiens atgriezās pie Lūkasa sejas, kaut šķita, ka tas viņam sagādā lielas pūles. Cēbaots saraustīti ievilka elpu un pēkšņi atkal bija normālā stāvoklī.

Tu esi noguris, Lūkas, viņš sacīja. Pamet mani un ej uz savu istabu pagulēt.

Lūkass bija noguris, to viņš nevarēja noliegt.

Vai ar jums viss kārtībā?

Man nekas nekaiš, Cēbaots apgalvoja savādi bargā tonī.

Ja jums tomēr nepieciešama mana palīdzība…

Es teicu pamet mani! Cēbaots noskaldīja. Es esmu džediju skolotājs. Man nevajag neviena palīdzības.

Lūkass attapās divu soļu attālumā no Cēbaota, neatminēdamies, ka būtu šos soļus spēris.

Piedodiet, skolotāj Cēbaot, viņš teica. Negribēju izrādīt necieņu.

Vecā vira seja mazliet atmaiga.

Zinu, ka tu to negribēji, viņš sacīja.

Cēbaots vēlreiz dziļi ievilka elpu un klusi to izpūta.

Atved pie manis savu māsu, džedij Debesbraucēj. Es aizsargāšu viņu no Impērijas un iemācišu viņai to, ko tu pat nevari iedomāties.

Kaut kur dziļi Lūkasa zempaziņā ieskanējās brīdinājuma zvaniņš. Kaut kas šajos vārdos… vai varbūt tonī, kādā Cēbaots tos izrunāja…

Tagad ej atpakaļ uz savu istabu, Cēbaots pavēlēja.

Un atkal viņa acis bija vērstas uz nekurieni.

Izgulies, un tālāk runāsim no rīta.

Viņš stāvēja viņas priekšā, un viņa seju daļēji aizsedza tērpa kapuce. Dzeltenās acis bija caururbjoši spožas, tās lūkojās cauri bezgalīgajam attālumam, kas viņus šķīra. Viņa lūpas kustējās, bet vārdus apslapēja aizsmakušo trauksmes sirēnu kaukoņa viņiem apkārt tā radīja Marai drudžainuma sajūtu, kas strauji pārauga panikā. Starp viņu un Imperatoru parādījās divi stāvi: tumšais, iespaidīgais Darta Veidera tēls un augumā mazākais, viscaur melni ģērbtais Lūkass Debesbraucējs. Viņi stāvēja Imperatora priekšā, raudzīdamies viens otrā, un iedarbināja savus gaismas zobenus. Asmeņi sakrustojās mirdzoši sarkanbaltais pret mirdzoši zaļi balto, un viņi sagatavojās cīņai.

Un tad, bez brīdinājuma, asmeņi atrāvās viens no otra… un ar divbalsīgu naida rēcienu, kas pārskanēja pat trauksmes sirēnas, abi pagriezās un lieliem soļiem gāja uz Imperatora pusi.

Mara dzirdēja sevi iekliedzamies, viņa centās skriet savam kungam palīgā. Bet attālums bija pārāk liels, viņas ķermenis pārāk gauss. Mara izaicinoši iekliedzās, pūlēdamās vismaz novērst viņu uzmanību. Bet šķita, ka nedz Veiders, nedz Debesbraucējs viņu nedzird. Viņi tikai virzījās uz priekšu, lai uzbruktu Imperatoram… un, kad abi augstu pacēla savus gaismas zobenus, Mara redzēja, ka Imperators skatās uz viņu.

Viņa atbildēja šim skatienam, izmisīgi vēlēdamās novērsties, lai neredzētu tuvojošos nelaimi, bet nespēdama pakustēties. Tūkstošiem domu un izjūtu plūda uz viņu caur Imperatora skatienu kā vizuļojošs sāpju, baiļu un dusmu kaleidoskops, kas griezās pārāk ātri, lai viņa patiesi varētu to uzņemt sevī. Imperators pacēla rokas, raidīdams pret saviem ienaidniekiem zili baltu zibeņu kaskādes. Abi vīri sagrīļojās, un Mara vēroja notiekošo ar mokpilnu cerību, ka šoreiz viss varētu beigties savādāk. Bet nē. Veiders un Debesbraucējs iztaisnojās un ar vēl vienu niknu rēcienu pacēla virs galvām gaismas zobenus…

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU!

Viņa tiecās uz priekšu, atdūrās pret drošības siksnām un ar rāvienu bija no sapņa ārā.

Kādu minūti Mara gluži vienkārši sēdēja, kampdama gaisu un pūlēdamās atvairīt gaistošo tēlu cirtienam pacelto gaismas zobenu. Šķita, ka kuģa nelielā pilota kabine ap viņu savelkas, uzjundot acumirklīgu klaustrofobijas lēkmi. Viņas lidojuma tērps uz muguras un kakla bija mikls no sviedriem un lipa pie ādas. Iedūcās signāls, kas vēsta par tuvošanos ceļamērķim, bet likās, ka tas skan no liela attāluma.

Atkal tas sapnis. Tas pats sapnis, kas nu jau piecus gadus sekoja viņai pa galaktiku. Tā pati situācija, tās pašas briesmīgās beigas, tas pats pēdējais, izmisīgais lūgums.

Bet šoreiz viss notiks savādāk. Šoreiz viņai ir gana spēka, lai nogalinātu Lūkasu Debesbraucēju.

Mara pavērās ārā, kur ap kuģi mirguļoja hiperkosmoss, un beidzot atmodās pavisam. Nē, tā bija aplama doma. Viņa nebūt negrasljās nogalināt Debesbraucēju. Viņa…

Viņa lūgs viņam palīdzību.

Kaklā Marai sakāpa dusmu skāņā garša, viņa ar pūlēm to apspieda. Nekūdu strīdu, Mara sev stingri teica. Ja viņa gribēja atbrīvot Kardu, viņai jātiek tam pāri.

Tik daudz Debesbraucējs bija Kardam parādā. Vēlāk, kad viņš būs parādu atmaksājis, vēl pietiks laika, lai viņu nogalinātu.

Tuvošanās signāls mainīja toni, vēstīdams, ka pēc trīsdesmit sekundēm lidojums būs galā. Apliekusi plaukstas ap hiperdzinēja svirām, Mara vēroja, kā indikators noslīd līdz nullei, un tad vieglītēm pavilka sviras atpakaļ. Mirguļošana pārveidojās par zvaigžņu svītrām, tad par melnu kosmosu. Kosmosu un kādas planētas tumšo lodi, kas atradās tieši priekšā.

Viņa tuvojās Jomārkai.

Domās sakrustojusi pirkstus, Mara uzsita pa taustiņiem, iedarbinādama kodu, ko bija ieprogrammējusi lidojuma laikā. Viņai laimējās: vismaz šeit Trouna ļaudis konkrētas vietas atrašanai joprojām izmantoja Impērijas parastos radiosignālu atbildes raidītājus. Datorā acumirklī parādījās meklētā vieta sala, kas atradās gredzenveidīga ezera vidū. Viņa pieprasīja atbildes signālu vēlreiz, lai būtu pilnīgi droša, tad izslēdza gaismas ātrumu un sāka lidot lejup. Pūlēdamās nedomāt par sapnī redzēto Imperatora seju…

Viņu uzmodināja spalgais kuģa trauksmes signāls.

Kas noticis? Mara skaļi noprasīja tukšajai pilota kabīnei.

Viņas samiegojušos acu skatiens slīdēja pa displejiem, meklējot trauksmes iemeslu. To nebija grūti atrast: kuģis bija pa pusei apvēlies uz sāniem, tā kon trolvirsmas saspringti signalizēja, datoram cīnoties, lai paglābtu viņu no svārpstveida kritiena no debesīm. Neizprotamā veidā viņa jau atradās dziļi zemakajā atmosfērā, tālu pāri limenūn, kurā viņai būtu vajadzējis pārslēgties uz atgrūdējpacēlājiem.

Sakodusi zobus, Mara veica pārslēgšanu un tad uzmeta ašu skatienu novērošanas kartei. Viņa bi ja iemigusi tikai uz minūti vai divām, bet, ņemot vērā kuģa ātrumu, fatālas varēja izrādīties pat dažas neuzmanības sekundes. Mara spēcīgi piespieda pie acīm pirkstu kauliņus, cīnīdamās ar nogurumu, kas tiecās viņu pārmākt, un juzdama, ka uz pieres viņai atkal izspiežas sviedri. Lidošana pusmiegā, kā Maru bieži bija brīdinājis viņas vecais skolotājs, bija ātrākais un nejēdzīgākais paņēmiens, kā izbeigt savu dzīvi. Un, ja viņa būtu nogāzusies lejā, varētu vainot vienīgi pati sevi.

Vai varbūt tomēr bi ja kāds cits vainīgais?

Viņa izlīdzināja kuģa gaitu, saņēma apstiprinājumu, ka viņas ceļu neaizšķērsos kalni, un nospieda taustiņus, ieslēdzot autopilotu. Isalamirs un pārvietojamais barības rāmis, ko viņai bija sagādājis Eivzs, atradās aizmugurē, netālu no izejas lūkas, piestiprināts pie dzinēju vadības paneļa. Atbrīvojusies no drošības saitēm, Mara gāja uz turieni…

Bija tāda sajūta, it kā kāds pēkšņi ieslēgtu gaismu. Vēl pirms sekundes viņa bija jutusies tā, it kā nule būtu pabeigusi četras dienas ilgušu kauju, bet pussoli tālāk, apmēram metra attālumā no isalamira, viņas nogurums piepeši izgaisa.

Mara pie sevis drūmi pasmaidīja. Tātad viņas aizdomas bija pareizas: Trouna vājprātīgais džedi ju skolotājs nevēlējās, lai viņu kads apciemotu.

Smalks gājiens, viņa uzsauca debesīm.

Atbrīvojusi isalamira rāmi no paneļa, viņa aiznesa to uz pilota kabīni un nostiprināja blakus savam sēdeklim.

Uz elektropulsācijas skenera tagad varēja saskatīt kalnus, kas ieskāva ezeru, un infrasarkanie stari bija uztvēruši apdzīvotu eku tā tālākajā malā. Iespējams, ka Debesbraucējs un tas trakais džediju skolotājs ir tur, viņa nosprieda. Pec mirkļa šis pieņēmums apstiprinājās, jo sensori pamanīja ārpus ēkas nelielu daudzumu tāda metāla, no kāda būvē kosmosa kuģus. Kā kalnos, tā uz salas nebija nedz ieroču, nedz aizsardzības sistēmu, ko viņa varētu noteikt. Varbūt Cēbaots uzskatīja, ka sevis aizsargāšanai viņam nav nepieciešams nekas tik primitīvs ka turbolāzeri.

Iespējams, ka viņam bi ja taisnība. Noliekusies pār kontrolpaneli, modri vērodama, vai nemanīs briesmas, Mara laidās lejā.

Viņa gandrīz bija sasniegusi krātera vidu, kad sākās uzbrukums kuģa apakšdaļa saņēma spēju grūdienu, kas pasvieda to dažus centimetrus uz augšu. Tam pa pēdām sekoja otrs grūdiens, šoreiz nomērķēts uz kuģa stabilizējošo ķīli. Tas lika kuģim stipri nosvērties uz labā borta pusi. Kuģis saņēma trešo grūdienu, pirms Mara paguva identificēt ieroci: tās nebija nedz raķetes, nedz lāzeršāviņi, bet nelieli klintsbluķi, kas pārvietojās ar lielu ātrumu un ko vairākums kuģa gudro datoru nespēja noteikt.

Ceturtais grūdiens sabojāja atgrūdējpacēlājus, un kuģis gāzās lejā.

21. nodala

Mara klusi nolamājās, likdama kuģa kontrolvirsmām pāriet uz slīdēšanas režīmu un nospiezdama attiecīgos taustiņus, lai saņemtu ziņas par klinšaino virsmu kalnu pakājē. Par nolaišanos kalnos tagad vairs nevarēja būt ne runas. Ierobežotā apvidū viņa būtu varējusi nolaisties ari bez atgrūdējpacēlājiem, bet ne apstākļos, kad pret viņu nemitīgi cīnījās džediju skolotājs. Otra iespēja bija nolaisties uz tumšās salas, kas atradās tieši zem viņas tā Mara iegūtu plašāku darbības vietu, bet problemātiska būtu nokļūšana ezera krastā. Būtu labāk, ja viņa varētu atrast gana lielu nolaišanās laukumu kādā vietā kalnu pakājē.

Vai arī viņai bija jāatzīst sakāve, jāiedarbina galvenais dzinējs, jādodas atpakaļ kosmosā un jāmēģina atbrīvot Kardu vienai.

Nošņirkstinājusi zobus, viņa pētīja apvidus karti uz ekrāna. Pēc ceturtā trieciena akmeņu krusa bija mitējusies džediju skolotājs, bez šaubām, nogaidīja, lai redzētu, vai Mara nenogāzīsies bez viņa tālākas piepalīdzēšanas. Ja Marai mazliet palaimētos, viņa varētu radīt iespaidu, ka tas ir noticis, patiesībā šajā procesā nesasitot kuģi lūžņos. Ja vien viņai izdotos atrast piemērotu vietu uz šīs klinšainās virsmas…

Te tā bija. Līdz virsmai bija atlikusi varbūt kāda trešdaļa lejupceļa. Puslodes veida ieliekums, kur erozija bija noēduši mīkstāku akmens kārtu cietākas kārtas ielokā. Padziļinājums zem ierobījuma bija salīdzinoši līdzens, un pusaplis bija gana liels, lai kuģis tur varētu ērti nosēsties.

Tagad viņai tikai atlika kuģi līdz turienei aizvest. Domās atkal sakrustojusi pirkstus, viņa lika kuģa priekšgalam pacelties un iedarbināja galveno dzinēju.

Dzinēju uguns vērpete apgaismoja tuvākos kalnus, pārvēršot tos par dejojošu gaismas un ēnas mozaīku. Kuģis parāvās uz augšu un uz priekšu, un nedaudz nostabilizējās, kad Mara tā priekšgalu mazliet pārvietoja nost no taisnās vertikāles. Draudēja nosvēršanās uz aizmuguri, bet Mara deva rīkojumu kontrolvirsmām, kas stāvokli atkal izlīdzināja, nosveroties uz pretējo pusi. Balansēšana uz dzinējiem bija diezgan bīstama, un Mara juta, kā viņai nosvīst piere, cīnoties ar piepeši nepakļāvīgo lidaparātu. Ja Cēbaots uzminēs, kas viņai padomā, viņam bez īpašām pūlēm izdosies Maru piebeigt.

Sakodusi zobus, sadalīdama uzmanību starp teleskopu, kurā bija redzama vieta, kam viņa tuvojās, ātruma indikatoru un bremzēšanas sistēmu, Mara vadīja kuģi lejup.

Viņai tas gandrīz izdevās. Kuģis atradās desmit metru attālumā no ieplakas, kad liesmas, kas šāvās no dzinējiem, skāra klinšaino virsmu. Akmeņi no karstuma aizdegās, un jau pēc mirkļa Maras kuģi apņēma spoža uguns. Viņa turpināja virzīšanos uz leju, cenzdamās nepievērst uzmanību brīdinājuma sirēnu spiegšanai. Mara pūlējās caur liesmām saskatīt mērķi. Nebija laika pārdomāt ja viņa vilcināsies kaut dažas sekundes, dzinēji sadedzinās pārāk lielu virsmas laukumu, lai varētu droši nosēsties. Vēl bija atlikuši pieci metri, un temperatūra kabīnē sāka paaugstināties. Tad trīs metri, tad viens…

Atskanēja drausmīga metāla šņirkstoņa, kuģa līdzsvara ķīlim saskaroties ar ierobījuma malas akmens virsmu. Mara izslēdza dzinēju, saņēma drosmi un, vēderam iesmeldzoties, ļāva, lai kuģis pieveic atlikušo metru un nosēžas ar astes daļu uz leju. Uz mirkli šķita, ka tas tur tā ari paliks stāvam, saglabājot līdzsvaru. Tad kuģis ar smagnēju graciozitāti noliecās uz priekšu un sparīgi uzkrita uz savām nolaišanās bremzēm.

Izslaucījusi no acīm sviedrus, Mara nospieda taustiņus, pieprasot ziņas par kuģa pašreizējo stāvokli. Šis manevrs ar kuģa noliekšanu viņai bija iemācīts kā pēdējā iespēja izvairīties no katastrofas, kad citu alternatīvu vairs nav. Tagad viņa zināja", kāpēc.

Bet viņai bija laimējies. Nolaišanās bremzes un stabilizators kuģa vēderdaļā bija sasisti lupatu lēveros, bet parastajiem dzinējiem, hiperdzinējam, dzīvības funkciju nodrošināšanas sistēmai un kuģa korpusam kopumā nekas nekaitēja. Pārslēgusi sistēmas uz rezerves režīmu, viņa uzcēla plecos rāmi ar isalamiru un devās uz kuģa pakaļgalu.

Galvenā izejas lūka nebija izmantojama, jo tā atvērās virs bezdibeņa. Bet aiz lāzerlielgabala tornīša bija otra lūka. Uzkāpt pa šaurajām piekļūšanas kāpnēm un tikt tai cauri ar isalamiru uz muguras tas bi ja diezgan sarežģīts uzdevums, bet pēc pāris neveiksmīgiem mēģinājumiem viņai tas izdevās. Metāls kuģa augšdaļā bija nepatīkami karsts, bet vēsais vējš, kas plūda no ezera, sniedza spirdzinošu atvieglojumu. Viņa atbalstīja lūkas vāku, lai tas stāvētu vaļā un kuģis ātrāk atdzistu, tad pavērās augšup.

Un sev par bēdām atklāja, ka ir kļūdījusies aprēķinos. Viņa bija gribējusi nolaisties krāterī desmit līdz piecpadsmit metru dziļumā, bet kuģis bija piezemējies gandrīz piecdesmit metru attālumā no krātera augšdaļas. Krātera lielie izmēri kopā ar nolaišanās trako sasteigtību bija maldinājuši viņas uztveri.

Pēc ilgstoša lidojuma nevar but nekā labāka par nelielu pārgājienu, Mara pie sevis nomurmināja, izņemdama no jostas somiņas kabatas lukturi un apgaismodama krātera sienu, cik tālu vien sniedzās stars.

Kāpiens nesolījās būt nekāds patīkamais, jo īpaši ar smago isalamira rāmi plecos, bet tas arī neizskatījās neiespējams. Piestiprinājusi kabatas lukturi pie sava sporta svītera pleca, viņa paņēma pirmo turekļu komplektu un sāka rāpties augšā.

Mara bija pieveikusi varbūt kādus divus metrus, kad bez jebkāda brīdinājuma klints viņas priekšā tika spoži apgaismota.

No pārsteiguma viņa noslīdēja gar klinti atkal lejā, uz nelīdzenās kuģa muguras piezemēdamās četrrāpus, toties ar šaušanai gatavu spridzekļšāvēju rokā. Acis piemiegusi, viņa izšāva uz diviem gaismas avotiem, kas no augšas noraudzījās uz viņu kā niknas acis. Šāviens bija trāpījis tam gaismas avotam, kas atradās vairāk pa kreisi, un tas nodzisa. Negaidot nākamo šāvienu, tika izdzēsts arī otrs, un tad, mirkšķinādama acis, lai tiktu vaļā no sarkanajiem apļiem, kas pēc apžilbšanas traucēja Marai kaut ko saskatīt, viņa izdzirdēja vāju, bet labi pazīstamu skaņu.

Tā bija R2 robota čivināšana.

Hei! Mara klusi pasauca. Tu, robot. Vai tu esi Debesbraucēja astromehāniskā ierīce? Ja tu tas esi, tad zini, kas esmu es. Mēs tikāmies uz Mirkras atceries?

To robots atcerējās. Bet, cik varēja noprast no atbildes nicinošā toņa, sevišķi patīkamas R2 šīs atmiņas nebija.

Labi, labi, paturi to pie sevis, viņa robotu asi pārtrauca. Tavam saimniekam draud briesmas. Esmu atlidojusi, lai viņu brīdinātu.

Atkal atskanēja elektroniskā čivināšana, šoreiz piesātināta ar sarkasmu.

Tā ir taisnība, neatlaidās Mara.

Viņa sāka atgūt redzes asumu un tagad varēja saskatīt X klases kuģi, kas, atgrūdējpacēlājiem darbojoties, karājās gaisā piecu metru attālumā no Maras. Abi kuģa labā borta lāzerlielgabali bija pavērsti tieši pret viņas seju.

Man ar viņu jārunā tūlīt pat, Mara sacīja. Pirms tas džediju skolotājs tur, augšā, attop, ka joprojām esmu dzīva, un nemēģina īstenot savu nodomu līdz galam.

Viņa sagaidīja vēl vienu sarkasma izvirdumu vai dedzīgu atbalstu minētajam nodomam, bet robots klusēja. Varbūt tas bija vērojis īso cīņu starp viņas kuģi un Cēbaota lidojošajiem akmeņiem.

Jā, tas bija viņš, kas centas mani nogalināt, Mara apstiprināja. Klusi un nemanāmi, tā, lai tavs saimnieks neko nepamanītu un neuzdotu nevēlamus jautājumus.

Robots nopīkstēja kaut ko tādu, kas izklausījās pēc jautājuma.

Ierados šeit, jo man nepieciešama Debesbraucēja palīdzība, Mara atbildēja, mirkli šaubīdamās, vai pareizi uztvērusi jautājuma būtību. Impērijas karaspēks sagūstījis Kardu, un es pati nevaru viņu atbrīvot. Kards, gadījumā, ja esi aizmirsis, bija tas cilvēks, kas palīdzēja taviem draugiem sagatavot uzbrukumu no slēpņa, lai uzveiktu triecienniekus un ļautu jums abiem aizbēgt no Mirkras. Tu esi viņam pateicību parādā.

Robots nospraustajās.

Labi, Mara noskaldīja. Nedari to Karda vai manis dēļ. Uzved mani augšā, pretējā gadījumā tavs dārgais saimnieks laikus neuzzinās, ka viņa jaunais skolotājs, Cēbaots, strādā Impērijas labā.

Robots pārdomāja viņas teikto. Tad X klases kuģis lēnām pagriezās tā, lai lāzeri vairs nebūtu vērsti pret Maru, un sāniski pielidoja pie viņas daudzcietušā kuģa. Mara ielika spridzekļšāvēju makstī un sagatavojās iekāpšanai, prātodama, kā varēs iespiesties pilota kabīnē ar isalamira rāmi plecos.

Viņas bažas izrādījās veltīgas. Robots nemaz negrasījās ielaist viņu pilota kabīnē, tā vietā viņš piedāvāja Marai vienu no nolaišanās bremzēm.

Tu joko, viņa protestēja, lūkodamās uz bremzi, kas karājās viņas priekšā vidukļa augstumā, un domādama par to, cik ilgs būs kritiens līdz ezeram.

Bet bija skaidrs, ka robots piedāvājumu domājis nopietni, un viņa pēc mirkļa uzrāpās uz bremzes.

Labs ir, Mara teica, kad bija kaut cik droši iekārtojusies uz bremzes slīddēļa. Lidojam. Un skaties uzmanīgi, vai neredzēs atkal lidojam kādus akmeņus.

X klases kuģis palidoja sāņus un sāka celties uz augšu. Mara sagatavoja sevi tam, ka Cēbaots turpinās cīņu no tās vietas, kur bija to pārtraucis. Bet krātera virsotni viņi sasniedza bez starpgadījumiem, un, kad robots uzmanīgi nosēdināja kuģi uz zemes, viņa ieraudzīja, ka pie žoga, kas apjož māju, stāv kāds apmetnī ietinies vīrs.

Jums jābūt Cēbaotam, Mara viņam sacīja, nošļūkdama no bremzēšanas slīddēļa un sažņaugdama plaukstā spridzekļ šāvēja spalu. Vai jūs vienmēr tā sagaidāt viesus?

Vīrs kādu brīdi cieta klusu. Mara paspēra soli tuvāk, un, kad viņa mēģināja labāk saskatīt kapuces daļēji apslēpto seju, viņu atkal pārņēma dīvaina deja vu sajūta. Tonakt, kad Imperators pirmoreiz ieradās Maras mājā, lai paņemtu viņu sev līdzi, viņš bija izskatījies ļoti līdzīgi…

Mani vienīgie viesi ir dižadmirāļa Trouna kalpi, apmetnī ietītais stāvs beidzot ierunājās. Visi pārējie ir iebrucēji.

Kas jums liek domāt, ka neesmu Impērijas pusē? Mara skarbi vaicāja. Jūs varbūt neievērojāt, bet, nolaižoties uz šis salas, es vadījos pēc Impēri jas signālaparāta norādījumiem. Bet jūs centāties panākt, lai mans kuģis nogāžas.

Nespodrajā zvaigžņu gaismā viņai šķita, ka Cēbaots zem kapuces smaida.

Un ko tieši tas pierāda? viņš jautāja. Vienīgi to, ka arī citi prot spēlēties ar dižadmirāļa rotaļlietām.

Un vai citu rīcībā ir arī dižadmirāļa isalamirs? Mara noprasīja, norādīdama uz rāmi savos plecos. Pietiek par to runāt. Dižadmirālis…

Dižadmirālis ir tavs ienaidnieks, Cēbaots viņu pēkšņi asi pārtrauca. Neapvaino mani ar bērnišķīgu liegšanos, Mara Džeida. Kad tu tuvojies, es to visu redzēju tavās domās. Vai tu patiešām domā, ka vari atņemt man manu džediju?

Mara norija siekalas, trīcēdama no aukstā nakts vēja un vēl lielākā aukstuma, ko sajuta sevī. Trouns bija teicis, ka Cēbaots ir ārprātīgs, un viņa no tiesas varēja saklausīt ārprāta nenosvētības pieskaņu viņa balsī. Bet ne jau tikai Cēbaota ārprāts viņu biedēja. Viņa balsī bija dzirdama arī nelokāmība, nežēlīgums un aprēķins, ko rada apziņa par paša ārkārtējo varu un bezgalīga pašpārliecinātība.

Bija tā, it kā viņa atkal dzirdētu runājam Imperatoru.

Man nepieciešama Debesbraucēja palīdzība, Mara teica, piespiezdama sevi runāt mierīgi. Man vajag viņu tikai uz neilgu laiku nojums aizņemties.

Un tad tu viņu man atdosi? Cēbaots sardoniski vaicāja.

Mara sakoda zobus.

Es dabūšu viņu sev palīgos, Cēbaot. Vai nu jums tas patīk, vai ne.

Šoreiz nebija nekādu šaubu, ka džediju skolotājs ir pasmaidījis. Tikko jaušamu, spokainu smaidu.

Ak, nē, Mara Džeida, viņš nočukstēja. Tu kļūdies. Vai tu patiešām domā, ka tikai tā iemesla dēļ, ka Spēks tevi patlaban neskar, es esmu pret tevi bezspēcīgs?

Man ir vēl arī, lūk, šis, Mara sacīja, izraudama spridzekļšāvēju no maksts un notēmēdama to pret Cēbaota krūtīm.

Cēbaots nepakustējās, bet Mara piepeši sajuta gaisā ap sevi spriegumu.

Neviens nevar pavērst pret mani ieroci un palikt nesodīts, džediju skolotājs klusi piedraudēja. Kādudien tu par to dārgi smaksāsi.

Es tomēr riskēšu, Mara teica, pasperdama soli atpakaļ, lai atbalstītos pret X klases kuģa labo bortu.

Virs galvas pa kreisi viņa varēja saklausīt, kā robots R2 kaut ko dziļdomīgi pie sevis cirpstina.

Vai jūs nevēlaties paiet sāņus un palaist mani garām? Vai arī man tas būs jādara ar varu?

Izskatījās, ka Cēbaots viņu pēta.

Zini, es varu tevi iznīcināt, viņš sacīja.

Draudīgums no viņa balss bija izzudis, tagad tajā skanēja gandrīz ikdienišķas sarunas tonis.

Tepat, kur tu stāvi, pat pirms tu aptvertu, ka esmu tev uzbrucis. Bet es to nedarīšu. Ne tagad. Esmu sajutis tavu klātbūtni gadiem ilgi, Mara Džeida. Pacelšanās varas augstumos un kritiens pēc Imperatora nāves paņēma lielāko daļu tava spēka. Un tagad esmu redzējis tevi savās meditācijās. Kādudien tu atnāksi pie manis pati pēc savas brīvas gribas.

Es riskēšu ari ar to, Mara atteica.

Tu man netici, Cēbaots sacīja, atkal savilcis lūpas spokainā smaidā. Bet tā būs. Nākotne ir jau noteikta, mana jaunā, topošā džedija, tāpat kā tavs liktenis. Kādudien tu locīsi ceļus manā priekšā. Varu to pareģot.

Ja es būtu jūsu vietā, tik ļoti nepaļautos uz džediju pareģošanas spējām, Mara atcirta, riskēdama pamest skatienu viņam garām uz tumšās ēkas pusi, un prātodama, ko Cēbaots darītu, ja viņa mēģinātu pasaukt Debesbraucēju.

Imperators arī uz to paļāvās. Galu galā tas viņam diez ko nepalīdzēja.

Varbūt esmu gudrāks par Imperatoru, Cēbaots teica.

Viņš mazliet pagrieza galvu.

Es liku, lai tu ej uz savu istabu, viņš skaļākā balsī sacīja.

Jā, tā jūs man teicāt, pazīstama balss apstiprināja.

Un no mājas tumšās fasādes pāri pagalmam viņiem tuvojās vēl viens stāvs.

Debesbraucējs.

Tad kāpēc tu esi šeit? Cēbaots jautāja.

Es sajutu satraukumu Spēkā, jaunākais vīrietis atbildēja, iznākdams pa vārtiem.

Tagad viņu blāvajā zvaigžņu gaismā varēja saskatīt labāk. Seja virs melnās tunikas bija neizteiksmīga, viņa acis raudzījās uz Maru.

It kā tuvumā notiktu kauja. Sveicināta, Mara.

Debesbraucēj, viņa sausām lūpām nomurmināja.

Kaut kopš ierašanās Jomārkas sistēmā viņa jau

daudz ko bija piedzīvojusi, Mara tikai tagad saprata, cik sarežģītu uzdevumu sev izvirzījusi. Viņai, kas bija atklāti Debesbraucējam pateikusi, ka reiz viņu nogalinās, tagad grasījās pārliecināt Lūkasu, ka ir uzticamāka par džediju skolotāju.

Paklausies, Debesbraucēj…

Vai tu neesi pavērsusi to pret neīsto personu? viņš klusi vaicāja. Domāju, ka es esmu tas, ko tu gribi nošaut.

Mara bija gandrīz aizmirsusi par spridzekļšāvēju, ko turēja nomērķētu pret Cēbaotu.

Neesmu šeit ieradusies, lai tevi nogalinātu, viņa teica.

Pat viņas pašas ausīm šie vārdi izklausījās nepārliecinoši un melīgi.

Kardam gadījušās nepatikšanas, viņš atrodas Impērijas gūstā. Man nepieciešama tava palīdzība, lai varētu viņu atbrīvot.

Saprotu.

Debesbraucējs paskatījās uz Cēbaotu.

Kas šeit notika, skolotāj Cēbaot?

Kāda tam nozīme? vecais vīrs atcirta. Par spīti viņas nule sacītajiem vārdiem, viņa ir ieradusies tevi iznīcināt. Vai tev labāk būtu paticis, ja es viņu neapturētu?

Debesbraucēj… Mara iesāka.

Viņš, pacēlis roku, lika Marai apklust. Lūkasa acis joprojām bija pievērstas Cēbaotam.

Vai viņa jums uzbruka? viņš vaicāja. Vai kaut kādā veidā jūs apdraudēja?

Mara skatījās uz Cēbaotu… un juta, ka elpa sastingst viņai krūtīs. Pirmītējā pašpārliecība no džediju skolotāja sejas bija nozudusi. Tās vietā bija parādījies kaut kas auksts un draudīgs. Vērsts nevis pret viņu, bet Debesbraucēju.

Un pēkšņi Mara saprata. Debesbraucēju nevajadzēs pārliecināt par Cēbaota nodevību. Viņš kaut kādā veidā to jau zināja.

Kāda tam nozīme, ko tieši viņa darīja? Cēbaots bargi jautāja, un viņa balss bija vēl ledaināka par seju. Svarīgi ir tas, ka viņa ir dzīvs to briesmu iemiesojums, no kurām esmu tevi brīdinājis kopš tavas ierašanās. Tās ir briesmas, kas visiem džedijiem draud no galaktikas, kas ienīst mūs un baidās no mums.

Nē, skolotāj Cēbaot, Debesbraucējs gandrīz laipni teica. Tev noteikti jāsaprot, ka līdzeklis nav mazsvarīgāks par mērķi. Džedijs izmanto Spēku zināšanu ieguvei un aizsardzībai, bet nekad ne uzbrukumam.

Cēbaots pavīpsnāja.

Tā ir nodrāzta frāze priekš vientiešiem. Vai arī priekš tiem, kam nav atbilstošu prāta spēju patstāvīgu lēmumu pieņemšanai. Es stāvu tam pāri, džedij Debesbraucēj. Tāpat kā kādudien stāvēsi tu. Ja tu izvēlēsies palikt šeit.

Debesbraucējs papurināja galvu.

Man ļoti žēl, viņš sacīja. Es nevaru.

Viņš novērsās un gāja pie Maras…

Tad tu uzgriez muguru galaktikai, teica Cēbaots, un tagad viņa balss skanēja dedzīgi un atklāti. Tikai mūsu vadībā un ar mūsu spēku viņi var cerēt jebkad sasniegt briedumu. Tu to zini tikpat labi kā es.

Debesbraucējs apstājās.

Bet jūs nupat sacījāt, ka viņi mūs ienīst, viņš aizrādīja. Kā mēs varam mācīt cilvēkus, kam nevajag mūsu padoma?

Mēs varam izdziedināt galaktiku, Lūkas, Cēbaots klusi teica. Abi kopā, tu un es, mēs varam to paveikt. Bez mums nav cerības. Pilnīgi nekādas.

Varbūt viņš to var darīt bez tevis, Mara skaļi iestarpināja, pūlēdamās saraut vārdu tīklu, ko auda Cēbaots.

Viņa bija redzējusi, kā šo pašu paņēmienu izmanto Imperators, un Debesbraucēja plakstiņi jau bi ja gana smagi.

Patiesību sakot, tie jau bija pārāk smagi. Tādi, kādi tie bija Marai, kad viņa tuvojās Jomārkai…

Mara paspēra dažus soļus tuvāk Debesbraucējam. Cēbaots mazliet sakustējās, it kā gribētu viņu apturēt, bet Mara pacilāja savu spridzekļšāvēju, un šķita, ka viņš pārdomā.

Pat neskatīdamās uz Debesbraucēju, Mara zināja, ka viņu jau ir skārusi no Spēka brīvā zona, kas veidojas ap isalamiru. Viņš strauji ievilka elpu, iztaisnoja plecus, atbrīvojies no smaguma, ko varbūt nemaz nebija jutis tiem uzgulstam, un pamāja ar galvu, it kā beidzot būtu izpratis līdz šim nesaprastu mīklu.

Vai tā jūs grasāties dziedināt galaktiku, skolotāj Cēbaot? viņa vaicāja. Ar piespiešanu un viltu?

Cēbaots piepeši atmeta galvu un iesmējās. Šādu reakciju Mara galīgi nebija gaidījusi, un pārsteigums uz mirkli sastindzināja viņas muskuļus.

Un tajā brīdī džediju skolotājs uzbruka.

Tas bija tikai neliels, parasts akmens, bet tas uzradās no nekurienes un ar paralizējošu spēku trāpīja pa viņas šaujamo. Spridzekļšāvējs aizvirpuļoja tumsā, bet viņas roka asi iesāpējās un tad kļuva nekustīga.

Uzmanies! Mara uzsauca Debesbraucējam.

Kad viņai gar ausi aizsvilpa otrs akmens, viņa nometās četrrāpus un taustījās apkārt pēc sava ieroča.

Marai aiz muguras atskanēja klikšķis un šņāciens, un pēkšņi apkārtne pielija ar zaļi baltu gaismu tas bija Debesbraucēja gaismas zobena atspīdums.

Paslēpies aiz kuģa, viņš Marai pavēlēja. Es tikšu ar viņu galā.

Marai galvā pazibēja atmiņas par Mirkru, bet, tajā brīdī, kad viņa jau vēra muti, lai atgādinātu Lūkasam, cik nevarīgs viņš ir bez Spēka, Debesbraucējs spēra lielu soli un vairs neatradās isalamira ietekmes zonā. Gaismas zobens pasitās sāņus, un Mara divas reizes dzirdēja šņirkstošu troksni spožais asmenis pārtvēra vēl divus šurp lidojošus akmeņus.

Joprojām smiedamies, Cēbaots pacēla roku un raidīja pret viņiem zilus zibeņus.

Debesbraucējs pārtvēra vienu šautru ar gaismas zobenu, un uz mirkli tā asmeni apņēma zili baltais izlādēšanās vainags. Otra šautra pašāvās viņam garām un izgaisa tukšajā zonā ap Maru, trešā atkal apvijās ap gaismas zobena asmeni.

Maras roka neveikli sataustīja kaut ko metālisku viņas spridzekļšāvēju. Paķērusi to, Mara vērsa ieroci pret Cēbaotu…

Un ar spožu lāzera gaismas uzliesmojumu visa apkārtne šķita uzsprāgstam viņas acu priekšā.

Mara bija aizmirsusi par robotu, kas sēdēja X klases kuģi. Acīmredzot par to bija aizmirsis arī Cēbaots.

Debesbraucēj? viņa pasauca, mirkšķinādama acis, jo koši sarkanā dūmaka neļāva neko saskatīt, un raukdama degunu, ko kairināja ozona smarža. Kur tu esi?

Te, pie Cēbaota, Debesbraucēja balss teica. Viņš vēl ir dzīvs.

To mēs varam nokārtot, Mara noņurdēja.

Uzmanīgi laipodama starp kūpošajām grambām,

ko zemē bija izvagojis X klases kuģa lāzera lielgabals, viņa gāja balss virzienā.

Cēbaots gulēja uz muguras, viņš bija bez samaņas, bet elpoja vienmērīgi. Debesbraucējs bija nometies uz ceļiem viņam blakus.

Nav pat apdedzis, Mara nočukstēja. Iespaidīgi.

Artū nešāva, lai nogalinātu, Debesbraucējs sacīja, ar pirkstu galiem saudzīgi aptaustīdams vecā vīra seju. Iespējams, ka pie samaņas zaudēšanas vainīgs skaņas šoks.

Vai nu tas, vai arī triecienvilnis, kas nogāza viņu no kājām, piekrita Mara, nomērķēdama spridzekļšāvēju uz nekustīgi guļošo augumu. Paej nost. Es nodarīšu šo lietu līdz galam.

Debesbraucējs palūkojās augšup uz Maru.

Mēs viņu nenogalināsim, viņš teica. Ne tādos apstākļos.

Vai tev labāk patiks nogaidīt, līdz viņš atgūs samaņu un varēs aizstāvēties? Mara atcirta.

Nav nekādas vajadzības viņu nogalināt, neatlaidās Debesbraucējs. Mēs varam būt prom no Jomārkas jau labu laiku pirms tam. kad viņš nāks pie samaņas.

Nedrīkst atstāt sev aiz muguras ienaidnieku, Mara viņam stingri sacīja. Nedari tā, ja pats gribi dzīvot.

Viņš nav ienaidnieks, Mara, Debesbraucējs atbildēja ar sev raksturīgo dedzīgumu, kas Maru tā kaitināja. Viņš ir slims. Varbūt viņu var izārstēt.

Mara juta, ka viņai noraustās lūpas.

Tu nedzirdēji, ko viņš teica, pirms tu biji atnācis, viņa sacīja. Labi, viņš ir vājprātīgs, bet tas nav viss. Viņš ir daudz stiprāks un daudz bīstamāks nekā parasts vājprātīgais.

Viņa saminstinājās.

Viņš runāja tieši tāpat, kā mēdza runāt Imperators un Veiders.

Debesbraucēja vaigā noraustījās kāds muskulis.

Arī Veiders bija dziļi ieslīdzis tumšajā pusē, viņš Marai teica. Viņam izdevās atbrīvoties no šīm važām un atgriezties. Varbūt Cēbaots var izdarīt to pašu.

Es uz to nepaļautos, Mara sacīja.

Bet viņa iebāza spridzekļšāvēju makstī. Viņiem nebija laika strīdēties, un kamēr vien viņai bija vajadzīga Debesbraucēja palīdzība, viņš varēja veiksmīgi uzlikt veto tamlīdzīgiem lēmumiem.

Tikai neaizmirsti, ka tā būs tava mugura, kurā ietrieksies duncis, ja būsi kļūdījies.

Es zinu.

Viņš vēlreiz paraudzījās lejup uz Cēbaotu, tad paskatījās atkal uz Māru.

Tu sacīji, ka Kardam draud briesmas.

Jā, Mara pamāja, priecīga par iespēju mainīt sarunas tematu.

Debesbraucēja teiktais par Veideru viņai bija pārāk asi atgādinājis sapni, kas nemitīgi atkārtojās.

Viņu ir sagūstījis dižadmirālis. Man nepieciešama tava palīdzība, lai viņu atbrīvotu.

Mara sagatavojās uz nenovēršamu strīdu un kaulēšanos, bet, viņai par pārsteigumu, viņš tikai pamāja ar galvu un piecēlās.

Labi, Lūkass sacīja. Dosimies ceļā.

Artū izdvesa pēdējo sērīgo elektronisko vaimanu, tad, pazibējis parastajā pseidokustībā, X klases kuģis bija prom.

Priecīgs viņš par to nebija, Lūkass teica, izslēgdams Maras kuģa raidītāju. Bet domāju, ka esmu viņu pārliecinājis lidot taisnā ceļā uz mājām.

Būtu labāk, ja tu ne tikai domātu, ka esi viņu pārliecinājis, pilota krēslā sēdēdama, brīdināja Mara.

Viņa nenolaida acis no navigācijas datora ekrāna.

Ielavīšanās Impērijas galvenajā mītnē būs gana grūta arī bez Jaunās Republikas X klases kuģa astē.

Tā ir, piekrita Lūkass, iesāņus paskatīdamies uz Maru un prātodams, vai tikai iesēšanās vienā kuģī ar viņu ir bijis tas gudrākais, ko viņš pēdējā laikā darījis.

Mara bija novietojusi isalamiru kuģa aizmugurē, un Debesbraucējs juta viņas neapzināto naidu trīsuļojam starp viņiem kā pusizdzisušu ugunskuru. Tas modināja nepatīkamas atmiņas par Imperatoru, to vīru, kas bija bijis Maras skolotājs, un Lūkasam uz brīdi ienāca prātā, vai šī nav kāda pārlieku izsmalcināta viltība, lai ievilinātu viņu nāvē.

Bet šķita, ka viņa apvalda savu naidu, un viņā nebija viltus, ko Lūkass varētu sajust.

Bet arī Cēbaota viltu viņš bija pamanījis tikai tad, kad jau gandrīz bija par vēlu.

Lūkass sakustējās krēslā, un seja viņam pietvīka, atceroties, cik viegli Cēbaotam bija izdevies viņu apmānīt ar savu tēlojumu. Bet ne jau viss tika tēlots, Lūkass sev atgādināja. Džediju skolotāja emocionālā nelīdzsvarotība bija īsta par to viņš jutās drošs. Un, pat ja šī nelīdzsvarotība nesniedzās tik tālu, lai to varētu kvalificēt kā vājprātu, tā tomēr bija pietiekami nopietna, lai uzskatītu Cēbaotu par slimu.

Un, ja tas, ko viņa bija sacījusi par Cēbaota sadarbošanos ar Impēriju, arī atbilda patiesībai…

Lūkass nodrebēja. Es ļaušu viņai iegūt tādu spēku, kūdu tu nevari ne iedomāties, tā Cēbaots bija teicis par Leu. Šie vārdi atšķīrās no tiem, ko uz Endoras Lūkasam bija sacījis Veiders, bet tajos bija apslēpta tā pati tumšā jēga. Lai kas Cēbaots bija bijis kādreiz, Lūkass nešaubījās, ka tagad vecais vīrs iet pa tumšas puses ceļu.

Un tomēr Lūkasam bija izdevies palīdzēt Veideram atgriezties no tā paša ceļa atpakaļ. Vai tā būtu uzpūtība domāt, ka viņš spēj izdarīt to pašu Cēbaota labā?

Lūkass atvairīja šo domu. Kaut arī Cēbaota liktenis patlaban bija saistīts ar viņējo, tamlīdzīga mērošanās spēkiem bija pārāk tālu nākotnē, lai sāktu to plānot jau tagad. Šobrīd viņam vajadzēja koncentrēties uz tūlīt veicamo un, nākotne bija jāatstāj Spēka ziņā. '

Kā dižadmirālis atrada Kardu? viņš jautāja Marai.

Viņas lūpas acumirklī sakniebās, un Lūkass uztvēra viņas apziņā pašpārmetumus.

Viņi pierīkoja izsekošanas signālaparātu manam kuģim, Mara teica. Es aizvedu viņus taisnā ceļā uz Karda paslēptuvi.

Lūkass pamāja, atcerēdamies Leas izglābšanu un postošo bēgšanu no pirmā zvaigžņu iznīcinātāja.

Viņi ar mums izspēlēja to pašu joku, viņš sacīja. -Tā viņiem izdevās atrast bāzi uz Javinas.

Ņemot vērā, ko tas viņiem maksāja, nedomāju, ka tev būtu par to jāsūdzas, Mara sarkastiski noteica,

Nedomāju, ka Imperators jutās iepriecināts, Lūkass nočukstēja.

Nē, tāds viņš nebija vis, Mara sacīja no atmiņām sadrūmušā balsī. Veideram šī kļūme gandrīz maksāja dzīvību.

Viņa tīši paskatī jās uz Lūkasa rokām.

Patiesību sakot, tieši toreiz viņš zaudēja labo roku.

Lūkass pakustināja savas mākslīgās labās rokas pirkstus, sajuzdams spokainu to svilinošo sāpju atblāzmu, kas bija izšāvušās caur viņa roku tajā brīdī, kad Veidera gaismas zobens pāršķēla ādu, muskuli un kaulu. Galvā viņam neskaidri pazibēja kāds sens tatūnu sakāmvārds, kaut kas par ļaunuma pāriešanu no vienas paaudzes uz otru…

Kāds ir plāns? viņš jautāja.

Mara dziļi ievilka elpu, un Lūkass sajuta, ar kādu emocionālu piepūli viņa noliek pagājušo sāņus.

Kardu tur uz dižadmirāļa flagkuģa, už Himērus, viņa Lūkasam teica. Saskaņā ar viņu lidojumu grafiku, pēc četrām dienām viņi uzņems krājumus Vistrilas sistēmā. Ja mēs pasteigsimies, nokļūsim tur dažas stundas pirms viņiem. Paslēpsim savu kuģi, iekāpsim vienā no transportkuģiem un gluži vienkārši nokļūsim uz Himērus kopā ar pārējo lidojumam nepieciešamo.

Lūkass pārdomāja viņas priekšlikumu. Izklausījās riskanti, bet tas nebija muļķīgs risks.

Kas notiks pēc tam, kad būsim nokļuvuši uz Himērus borta?

Saskaņā ar Impērijā ievēroto procedūru, transportkuģu komandas tiek turētas ieslēgtas savos kuģos, kamēr Himērus apkalpe veic izkraušanu, Mara sacīja. Vai vismaz tā bija parasts rīkoties pirms pieciem gadiem. Tas nozīmē, ka mums būs jāveic sava veida diversiju, lai tiktu no transportkuģa ārā.

Izklausās riskanti, purināja galvu Lūkass.

Mēs taču negribam pievērst sev uzmanību.

Vai tev ir kāda labāka ideja?

Lūkass paraustīja plecus.

Vēl ne, viņš teica. Bet mums ir četras dienas pārdomām. Gan jau kaut kas ienāks prātā.

22. nodala

Mara izslēdza atgrūdējpacēlājus, un transportkuģis ar klusu metālisku klikšķi nolaidās uz Himērai angārplatformas galvenā klāja.

Transportkuģis numur trīsdesmit septiņi nolaidies, Lūkass paziņoja saziņas aparāta mikrofonā.

Gaidām tālākos rīkojumus.

Transportkuģis numur trīsdesmit septiņi, pieņemts, skaļrunī atskanēja kontroliera balss. Izslēdziet visas sistēmas un sagatavojieties izkraušanai.

Sapratām.

Lūkass pastiepa roku, lai izslēgtu saziņas aparātu, bet Mara viņu apturēja.

Kontrole, šis ir mans pirmais kravas pārvadājuma lidojums, viņa teica, piešķirot balsij vajadzīgo dikas ziņkāres pieskaņu. Cik ilgs laiks paies līdz brīdim, kad varēsim lidot prom?

Iesaku jums iekārtoties pēc iespējas ērtāk, kontrolieris sausi atbildēja. Neviens nelido prom, kamēr neesam izkrāvuši visus transportkuģus. Domāju, ka paies vismaz pāris stundas.

Ak, sacīja Mara, un izklausījās, ka viņa ir pārsteigta. Nu ko… paldies. Varbūt es pa to laiku nosnaudīšos.

Viņa izslēdza saziņas aparātu.

Labi, Mara noteica, atbrīvodamās no drošības siksnām un pieceldamās. Mums vajadzētu būt pietiekami daudz laikam, lai nokļūtu līdz ieslodzījuma centram un atpakaļ.

Atliek tikai cerēt, ka viņi nav Kardu aizveduši prom no kuģa, sacīja Lūkass, sekodams viņai uz komandtiltiņa aizmuguri un spirālveida kāpnēm, kas veda lejup uz noliktavas nodalījumu.

Viņi nebūs to darījuši, Mara teica, kāpdama pa kāpnēm lejā. Vienīgās briesmas ir tās, ka viņi varbūt jau ķērušies pie vispārējās apstrādes.

Lūkass drūmi palūkojās uz viņu.

Vispārējā apstrāde?

-Tie ir viņu nopratināšanas paņēmieni.

Mara bija sasniegusi noliktavas telpas vidu un vērtējoši pavērās apkārt.

Labi. Tas varētu būt… kaut kur te.

Viņa norādīja uz klāja sektoru sev tieši priekšā.

Prom no ziņkārīgām acīm, un tu netrāpīsi nekam vitāli svarīgam.

Taisnība.

Lūkass iedarbināja gaismas zobenu un sāka uzmanīgi izgriezt grīdā caurumu. Viņš jau gandrīz bija to izdarījis, kad caurumā kaut kas spoži uzliesmoja un noliktava pēkšņi nodzisa gaisma.

Viss būs kārtībā, Lūkass sacīja Marai, kas bija sevis nomurminājusi kādu lamuvārdu. Ar zobena gaismu pietiks, lai varētu saskatīt apkārtni.

Mani vairāk uztrauc tas, ka kuģa kabelis varbūt ir saistīts ar angārplatformu, viņa asi atbildēja. Tad viņi noteikti pamanīs, kas noticis.

Lūkass mitējās darboties un pārbaudīja apkārtni ar džedija saasinātajiem jutekļiem.

Šķiet, ka neviens no tuvumā esošajiem nav neko pamanījis, viņš teica Marai. ,

Cerēsim, ka tā ir.

Viņa norādīja uz puspabeigto griezumu.

Turpini.

Viņš darbojās tālāk. Pēc minūtes viņi ar magnētisko vinču bija iecēluši no klāja un kuģa korpusa izgrieztos fragmentus noliktavā. Dažus metrus zem viņiem bija angārplalformas klājs, ko spokaini apgaismoja Lūkasa zobena zaļganā gaisma. Mara piestiprināja pie klāja vinčas kāsi, un Lūkass, nogūlies uz vēdera, iebāza gaismas zobenu izgrieztajā caurumā. Tad viņš apstājās un turpināja darboties tikai tad, kad sajuta, ka gaitenī zem angāra klāja neviena nav.

Neaizmirsti, ka griezums jāizdara slīpi, Mara viņam atgādināja, kad gaismas zobens sāka bez pretestības šķelt cieto metālu. Apaļš caurums griestos būtu pārāk uzkrītošs, lai to nevarētu nepamanīt pat jaunkareivji.

Lūkass pamāja ar galvu un turpināja griezt. Mara bi ja sagatavojusi vinču, un, tiklīdz viņš izslēdza gaismas zobenu, viņa ievilka smago metāla gabalu transportkuģa Kad izgrieztais metāla gabals atradās kādu metru virs grīdas, Mara izslēdza vinčas dzinēju.

Domāju, ka tas ir pietiekams augstums, viņa sacīja.

Ar šaušanai sagatavotu spridzekļšāvēju rokā Mara piesardzīgi apsēdās uz joprojām siltās cauruma malas un viegli nolēca uz klāja. Uz mirkli iestājās klusums viņa skatījās apkārt…

Ceļš brīvs, Mara čukstus pavēstīja.

Lūkass apsēdās uz malas un paskatījās uz vinčas kontrolpaneli. Viņš ar Spēka starpniecību nospieda slēdzi un tad arī lēca lejā.

Klājs atradās tālāk, nekā no augšas bija izskatījies, bet viņa džedija muskuļiem trieciens neko nekaitēja. Atguvis līdzsvaru, viņš paraudzījās augšup tieši tajā brīdī izgrieztā metāla tapa kārtīgi iesēdās atpakaļ caurumā.

Izskatās ļoti labi, Mara nočukstēja. Nedomāju, ka to kāds ievēros.

Nē, ja neskatīsies tam tieši virsū, piekrita Lūkass. Kur mums jāiet, lai nokļutu ieslodzījuma centrā?

Šeit, Mara atbildēja, ar spridzekļšāvēju norādīdama pa kreisi. Mēs gan neiesim turp, ģērbušies tā, kā patlaban. Nāc man līdzi.

Iedama Lūkasam pa priekšu, Mara aizgāja līdz gaiteņa galam, tad turpināja iet pa citu, platāku gaiteni. Lūkasa jutekļi modri uztvēra apkārtni, bet tikai pa retam bija sajūtams kāda cilvēka tuvums.

Te nu gan valda briesmīgs klusums.

Tas nav uz ilgu laiku. teica Mara. Šis ir paligdicnestu nodalījums, un vairākums cilvēku, kas te parasti strādā, atrodas augšstāvā un palīdz izkraut transportkuģus. Bet, pirms mēs ejam tālāk, mums jāpārģērbjas kaut kādos formas vai lidojuma tērpos.

Lūkass atcerējās, kā viņš pirmoreiz mūžā bija maskējies par Impērijas karavīru.

Labi, bet pacentīsimies izvairīties no trieciennieku bruņutērpa, viņš sacīja. Caur to ķiveru spraugām ir grūti kaut ko saredzēt.

Nebiju domājusi, ka džediji šim nolūkam izmanto acis, Mara dzēlīgi atcirta. Uzmanību, esam klāt. Šajā nodalījumā atrodas apkalpes locekļu dzīvojamās telpas.

Lūkass jau bija sajutis piepešu lēcienu uztvertajā apdzīvotības līmenī.

Nedomāju, ka varam nemanīti izlavīties cauri tādam cilvēku daudzumam, viņš brīdināja.

Nemaz negrasījos to darīt.

Mara norādīja uz kādu citu gaiteni, kas veda pa labi.

Tur kaut kur jābūt kaujas kuģu pilotu sagatavošanās telpām. Palūkosimies, vai nevaram atrast kādu tukšu telpu, kur mētājas pāris lieki lidošanas tērpi.

Bet, ja Impērija bija gana neuzmanīga, lai atstātu bez apsardzes palīgdienesta un noliktavu telpas, pret pilotu sagatavošanās telpām tā tik bezrūpīgi neizturējās. Gaiteņa galā ap turboliftu laukumu atradās sešas tādas telpas, un sarunas, ko varēja saklausīt caur durvīm, liecināja, ka ikvienā no tām atrodas vismaz divi cilvēki.

Ko darīsim? Lūkass Marai čukstus jautāja.

Un kā tu domā? viņa asi atteica, iebāzdama spridzekļšāvēju atpakaļ makstī un izlocīdama pirkstus. Pasaki tikai, kurā no telpām ir vismazāk cilvēku, un tad paej nost no ceļa. Es paveikšu pārējo.

Pagaidi mirkli, sacīja Lūkass.

Viņš saspringti domāja. Lūkass nevēlējās aukstasinīgi nogalināt vīrus, kas atradās aiz šīm durvīm, bet viņš arī negribēja nostādīt sevi tik draudīgā stāvoklī, kādā bija nonācis pirms pāris mēnešiem, kad Impērijas karaspēks negaidīti uzbruka Lendo kalnraktuvēm uz Nkllonas. Tur Lūkass bija uzbrūkošo ātrās reaģēšanas vienību veiksmīgi samulsinājis, izmantojot Spēku. Bet, to darot, viņš bija bīstami pietuvojies tumšajai pusei. Lūkass nevēlējās to piedzīvot vēlreiz.

Bet, ja viņš varētu tikai saudzīgi pieskarties Impērijas karavīru prātiem un nevajadzētu tos pilnībā paņemt savā varā un varmācīgi pārveidot…

Pamēģināsim šajā telpā, viņš teica Marai, pamājis ar galvu uz durvīm, aiz kurām sajuta esam tikai trīs vīrus. Bet mēs nesāksim cīņu. Domāju, ka man izdosies pietiekami iemidzināt viņu ziņkāri, lai es varētu ieiet tur iekšā, paņemt lidošanas tērpus un iznākt atkal ārā.

Ko darīsim, ja tu to nevarēsi? Mara skarbi vaicāja. Mēs zaudēsim visas priekšrocības, ko būtu devis pārsteigums.

Viss izdosies, apgalvoja Lūkass. Sagatavojies.

Debesbraucēj…

Turklāt es šaubos, vai, pat negaidīti pārsteidzot, tu varētu visus trīs izsist no ierindas, nesaceļot troksni, viņš piemetināja. Vai tu to vari?

Maras acis meta lāzerzibeņus, bet viņa ar žestu norādīja Lūkasam uz durvīm. Stingri noskaņojis savas domas uz Spēku, viņš tuvojās tām. Viņam pienākot klāt, smagais metāla panelis aizslīdēja prom, un Lūkass iegāja iekšā.

Pie datorgalda telpas centrā patiešām dīki tērzēja trīs viri: divi bija ģērbušies ierindas apkalpes locekļu brūnajos formas tērpos, bet vienam mugurā bija melnais flotes trieciennieka formas tērps un galvā spoža ķivere. Kad durvis atvērās, visi trīs pacēla galvas, unf Lūkass uztvēra garlaikotu interesi par jaunatnācēju. Viņš ar Spēka starpniecību saudzīgi pieskārās viņu prātiem, izslēgdams no tiem ziņkāri. Abi apkalpes locekļi pārlaida Lūkasam vērtējošus skatienu un tad vairs nepievērsa viņam uzmanību. Trieciennieks turpināja Lūkasu vērot, bet viņam tā bija tikai pārmaiņa no līdzšinējās savu biedru vērošanas. Pūlēdamies izskatīties cik vien iespējams ikdienišķi un bezrūpīgi, Lūkass piegāja pie sienas, kur atradās pakaramais ar lidošanas tērpiem, un izvēlējās trīs tērpus. Kad viņš pārlika tērpus pār roku un gāja no telpas ārā, saruna pie datorgalda ritēja tālāk.

Nu? izdvesa Mara.

Lūkass pamāja ar galvu, klusi izpūzdams elpu.

Uzvelc šo te, viņš sacīja. Es pacentīšos apspiest viņu ziņkāri vēl pāris minūtes. Ap to laiku viņi jau būs aizmirsuši, ka es vispār biju tur iegājis.

Mara pamāja un sāka vilkt mugurā lidošanas tērpu.

Man jāteic, ka šis ir visai parocīgs triks.

Lai būtu, kā būdams, šoreiz tas izdevās, piekrita Lūkass.

Viņš piesardzīgi atbrīvoja Impērijas karavīru prātus no sava pieskāriena, saspringti gaidīdams emociju izvirdumu, kas pazudinās viņa ieceri. Bet nekas tamlīdzīgs nenotika, Lūkass uztvēra tikai sarunas slinko ritējumu.

Triks bija izdevies. Vismaz šoreiz.

Kad viņš novērsa skatienu no sagatavošanās telpas, Mara jau bija izsaukusi turbolifta kabīni.

Nāc, nāc, viņa nepacietīgi māja ar roku.

Mara jau bija uzvilkusi lidošanas tērpu, bet pārējos divus pārmetuši pār plecu.

-Tu vari pārģērbties pa ceļam.

Ceru, ka neviens neiekāps liftā, kamēr es to darīšu, Lūkass nomurmināja, iekāpdams kabīnē. Būtu mazliet pagrūti paskaidrot.

Neviens liftā neiekāps, Mara sacīja, kad aiz viņa aizvērās turbolifta durvis un kabīne sāka kustēties. Es nospiedu taustiņu braucienam bez apstāšanās.

Viņa paskatījās uz Lūkasu.

Tu joprojām vēlies to paveikt šādā veidā?

Nedomāju, ka mums ir izvēle, viņš teica, uzvilkdams lidošanas tērpu.

Uzvilkts virs parastā tērpa, tas šķita neērti šaurs.

Mēs ar Henu reiz mēģinājām doties tiešā uzbrukumā. Tas notika uz Nūves Zvaigznes. Nevarētu sacīt, ka šis pasākums būtu izdevies.

Jā, bet toreiz jūs nevarējāt piekļūt galvenajam datoram, Mara aizrādīja. Ja es varētu pablēņoties ar ierakstiem un pārveidot pavēles, mums varbūt izdotos dabūt viņu prom, pirms viņi attaptu, ka tikuši apmuļķoti.

Bet tomēr paliktu liecinieki, kas zinātu, ka viņš ir prom, Lūkass viņai atgādināja. Ja kāds no viņiem nolemtu mutiski pārliecināties par pavēles pareizību, viss acumirkli sabruktu. Un es nedomāju, ka uz ieslodzījuma centra sargiem varētu iedarboties tas pats triks, ko izmantoju sagatavošanās telpā viņi ir pārāk modri.

Labi, noteica Mara, pagriezdamās pret turbolifta kontrolpaneli. Man tavs plāns neliekas diez cik pievilcīgs, bet, ja tu tā gribi, es piedalos.

Ieslodzījuma centrs atradās tālu kuģa aizftiugurē, dažus klājus zemāk par komandtiltiņu un sistēmu kontroles nodalījumu un tieši virs inženiernodalījuma un milzīgajiem dzinējiem. Turbolifts pa ceļam vairākas reizes mainīja virzienu, kustoties te horizontāli, te vertikāli. Lūkasam tāds ceļš šķita pārāk sarežģīts, un viņš pat vēl tobrīd prātoja, vai tikai Mara nespēlē dubultspēli. Bet viņas apziņā nebija uztveramas nekādas nodevības pazīmes, un Lūkass iedomājās, ka viņa varbūt tīši sarežģī braucienu ar liftu, lai nojauktu pēdas Himēras iekšējās drošības sistēmai.

Beidzot kabīne apstājās, un durvis atvērās. Viņi izgāja garā gaitenī, kur bija redzami daži apkalpes locekļi, kas gāja savās ikdienas darba gaitās.

Durvis, pa kurām tev jāiekļūst, atrodas tur, Mara nočukstēja, pamādama ar galvu. Došu tev trīs minūtes, lai tu varētu sagatavoties.

Lūkass pamāja un devās pa gaiteni uz priekšu, pūlēdamies izskatīties kā cilvēks, kas pieder šai vietai. Viņa soļi atbalsojās uz metāla klāja, atsaucot atmiņā to pirmo viesošanos uz zvaigžņu iznicinātāja, kas gandrīz bija beigusies traģiski.

Bet tolaik viņš bija bijis puišelis ar plaši ieplestām acīm, kam galvu reibināja iztēlē skatītas slavas un varonības ainas. Viņš bija pārāk naivs, lai saprastu, cik lielas briesmas nāk tam līdzi. Tagad Lūkass bija vecāks un pieredzējušāks, viņš skaidri apzinājās, kur ir iesaistījies.

Un tomēr bija tajā iesaistījies. Viņam ienāca prātā neskaidra doma, vai tas nenozīmē, ka viņš rīkojas vēl pārgalvīgāk, nekā bija rīkojies toreiz.

Lūkass sasniedza durvis un mazliet pastāvēja pie tām, izlikdamies, ka lasa kaut ko no datorbloknota, ko bija atradis vienā no lidošanas tērpa kabatām. Viņš nogaidīja brīdi, kad gaitenis bija pilnīgi tukšs. Tad, vēl pēdējo reizi ievilcis plaušās tīru gaisu, Lūkass atvēra durvis un iegāja iekšā.

Pat aizturot elpu, smirdoņa iesitās viņam kā pļauka sejā. Lai kādi bija Impērijas sasniegumi dažos pēdējos gados, atkritumu tvertnes uz viņu kuģiem smirdēja tāpat kā agrāk.

Viņš ļāva durvīm aizslīdēt ciet, un, kamēr tas notika, Lūkass izdzirdēja klusu skaņu sāka darboties iekšējais relejs. Viņš bija nedaudz kļūdījies, aprēķinot laiku Mara noteikti jau bija iedarbinājusi saspiešanas ciklu. Elpodams caur muti, Lūkass gaidīja… un mirkli vēlāk ar apslāpētu troksni sāka darboties hidrauliskā iekārta. Sienas gausi tuvojās cita citai.

Lūkass norija siekalas un cieši sažņaudza gaismas zobena spalu, pūlēdamies noturēties atkritumu un no ierindas izgājušo iekārtu kaudzes virspusē. Visas šīs pabiras tagad grozījās un slējās uz augšu ap viņa kājam. Tā bija Lūkasa ideja šādā veidā iekļūt ieslo dzijuma telpu stāvā, un viņam bija ilgi jārunā, iekams izdevās pārliecināt Maru, ka tas ir iespējams. Bet nu kad viņš no tiesas bija šeit un sienas nāca viņam vii sū, Lūkasam paša ideja vairs tik laba nelikās. Ja Mar; nevarēs pienācīgi kontrolēt sienu kustību… vai arī, ja viņa šajā nodarbībā tiks iztraucēta…

Vai arī, ja Mara kaut uz dažām sekundēm ļausies naidam, ko juta pret viņu…

Sienas nāca aizvien tuvāk, samaļot visu, kas'gadijās tām ceļā. Lūkass ar pūlēm turējās, lai nezaudētu pamatu zem kājām, visu laiku skaudri apzinādamies, ka to, vai Mara nav iecerējusi nodevību, viņš jebkurā gadījumā uzzinās par vēlu un vairs nevarēs izglābties. Saspiedējsienas bija pārak biezas, lai Lūkass varētu ar gaismas zobenu izgriezt caurumu, un zem kājām slīdošā masa jau bija aizvilkusi viņu pārāk tālu no durvīm, lai Lūkass varētu izkļūt pa tām ārā. Klausīdamies metāla un plastmasas šņirkstoņā, Lūkass noraudzījās, kā atstatums starp sienām samazinās līdz diviem metriem… tad līdz pusotram… tad līdz vienam …

Un tajā brīdī sienas nodrebēja un apstājās.

Lūkass dziļi ievilka elpu, gandrīz neievērodams sasmakušo dvaku. Mara nebija viņu nodevusi, un viņa savu uzdevumu veica nevainojami. Tagad bija Lūkasa kārta rīkoties. Piegājis pie telpas dibensienas, viņš salieca kājas zem sevis un lēca.

Atspēriena virsma bija ļodzīga, un atkritumu savācēja sienas pārāk augstas, tā ka pat ar džedija pastiprināto lēcienu viņš tika apmēram līdz pusei. Bet, ar milzīgu piepūli izlocījis augumu, Lūkass parāva ceļgalus uz augšu un izsvieda kājas uz priekšu. Nu viņš atradās drošā stāvoklī, atbalstījies ar kājām un muguru pret sienām. Mirkli atpūties, lai atgūtu elpu un sakopotu spēkus, Lūkass sāka virzīties uz augšu.

Tas nenācās tik grūti, kā viņš bija baidījies. Zēna gados uz Tatūnas viņš bija daudz kapaļājis un šādā veidā rāpies augšā pa mūra dūmeņiem vismaz pusduci reižu, kaut darījis to bez īpaša entuziasma. Pārvietoties pa savācēja gludajām sienām, protams, bija grūtāk, nekā pa dūmeni, kas mūrēts no akmeņiem, toties par labu nāca tas, ka atstatums starp sienām nemainījās un mugurā nedūrās akmeņu asās šķautnes. Pēc pāris minūtēm Lūkass jau bija sasniedzis savācēja sienu augšdaļu un atkritumu vadu, kas veda vismaz Lūkass tā cerēja uz stāvu, kurā atradās ieslodzījuma telpas. Ja Mara bija pareizi sapratusi sardzes maiņas kārtību, viņa rīcībā bija piecas minūtes. Sakodis zobus, viņš izlauzās cauri magnētiskajam ekrānam vada apakšdaļā un. atkal nokļuvis tīrā gaisā, sāka rāpties uz augšu.

Lūkass tika līdz augšai tieši pēc piecām minūtēm un secināja, ka Mara patiešām visu sapratusi pareizi. Caur restēm, kas aizsedza atkritumu vada atveri, viņš dzirdēja balsis un kustības skaņas nāca no kontroltelpas puses, un tās laiku pa laikam noslāpēja šņāciens, kas pavadīja turbolifta durvju atvēršanos. Notika sardzes maiņa, un pāris nākamās minūtes abu maiņu sargi uzturēsies kontroltelpā. Rīkojoties ātri, ar šo laiku pilnīgi pietiks, lai aizvestu cietumnieku viņiem no deguna priekšas.

Pieturēdamies ar vienu roku pie restēm, viņš paņēma gaismas zobenu un iedarbināja to. Uzmanīdamies, lai zobena gals nebūtu redzams no gaiteņa, viņš izgrieza daļu restu un ievilka tās pie sevis atkritumu vadā. Lūkass izmantoja āķi no lidošanas tērpa un pakarināja izgriezto restu daļu pie pārpalikušā restojuma, bet pats izrāpās ārā.

Gaitenī neviena nebija. Lūkass paskatījās uz tuvākās kameras numuru, lai aptvertu, kur atrodas, un tad devās meklēt to numuru, ko bija minējusi Mara. Šķita, ka saruna kontroltelpā tūlīt būs galā un drīz jaunās maiņas sargi dosies uz saviem posteņiem gaiteņos. Saasinājis jutekļus, Lūkass ieslīdēja šķērsgaitenī, ātri atrada norādīto kameru un, domās pirkstus sakrustojis, nospieda durviu atvēršanas pogu.

Kad durvis slīdēdamas atvērās. Talons Kards pacēla galvu no lāviņas, savilcis lūpas savā labi pazīstamajā sardoniskajā pussmaidā. Viņa acis apstājās pie ienācēja sejas, un smaids strauji nozuda.

Es tam neticu, viņš nočukstēja.

Es ari, atsaucās Lūkass, pārlaizdams ašu skatienu telpai. Vai esi gatavs ceļojumam?

Gatavs un možs, sacīja Kards, kas jau bija piecēlies un nāca uz durvju pusi. Par laimi, atrados tikai iepriekšējās apstrādes stadijā, kad cietumniekam nedod ēst un neļauj gulēt bet tev jau šī rutīna ir pazīstama.

Esmu par to dzirdējis.

Lūkass paskatījās uz abām gaiteņa pusēm. Tur joprojām neviena nebija.

Izeja ir tur. Nāc, iesim.

Atkritumu vada restes viņi sasniedza bez starpgadījumiem.

Tu, protams, joko, Kards teica, kad Lūkass ielīda caurumā un atspiedās ar kājām un muguru pret vada sienām.

Pie visām citām izejām stāv sargi, viņš Kardam atgādināja.

Taisnība, atzina Kards, negribīgi ielūkodamies caurumā. Jādomā, velti cerēt, ka te ir kāda virve.

Man ļoti žēl. Vienīgā vieta, kur to varētu piesiet, ir restes, un tur viņi to tūlīt pat pamanītu.

Lūkass, pieri saraucis, paskatījās uz Kardu.

Tev taču nav bail no augstuma, ko?

Tā ir krišana no augstuma, kas dara man raizes,

Kards sausi atbildēja.

Bet viņš jau rāpās atverē.

Mēs pa šo vadu nošļūksim līdz atkritumu saspiedējam, Lūkass viņam sacīja. Vai esi jau kādreiz to darījis?

Nē, bet es ātri apgūstu visu jauno, Kards atbildēja.

Paskatījies pāri plecam uz Lūkasu, viņš ieņēma tādu pašu pozu, atbalstīdamies pret atkritumu vada sienām.

Domāju, ka tu vēlies, lai šis caurums tiktu aizvērts, Kards piemetināja, noņemdams izgriezto restu fragmentu no āķa un atlikdams to atpakaļ atverē.

Lai gan tas neapmuļķos nevienu, kas šīs restes aplūkos tuvāk.

Ja mums palaimēsies, mēs jau būsim uz angārplatformas, pirms tas noliks. Tagad virzīsimies uz leju. Lēnām un prātīgi. Sākam.

Viņi bez īpašiem uztraukumiem nokļuva atkritumu saspiedējā.

Šo Impērijas pusi tūristi nekad neredz, Kards sausi piezīmēja, iebrizdams atkritumos. Kā mēs tiksim no šejienes ārā?

Durvis ir tepat, Lūkass sacīja, norādīdams kaut kur sev zem kājām. Marai sienas pēc pāris minūtēm jāatvelk atpakaļ un jānolaiž mūs lejā.

Ak, teica Kards. Tātad arī Mara ir šeit'?

Kamēr lidojām šurp, viņa pastāstīja, kā tu tiki sagūstīts, Lūkass sacīja, cenzdamies uztvert Karda apziņu.

Ja Talons Kards dusmojās uz Maru, viņš to labi slēpa.

Viņa teica, ka nav bijusi pie tā slazda vainīga.

Ak, par to es esmu pārliecināts, teica Kards. Kaut vai tāpēc, ka mani nopratinātāji tik cītīgi deva mājienus par pretējo.

Viņš domīgi paskatījās uz Lūkasu.

Ko viņa tev apsolīja par palīdzību?

Lūkass papurināja galvu.

Neko. Viņa man tikai atgādināja, ka esmu tev parādā tu uz Mirkras nenodevi mani Impērijas karaspēkam.

Kards blēdīgi pasmaidīja.

Jā, nudien. Vai viņa arī neminēja, kāpēc dižadmirālis tik ļoti vēlējās mani sagūstīt?

Lūkass sarauktu pieri raudzījās viņā. Kards viņu cieši vēroja… un tagad Lūkass sajuta, ka viņš kaut ko slēpj.

Manuprāt, tā ir atriebība par to, ka palīdzēji man aizbēgt. Vai ir vēl kaut kas?

Karda skatiens vairs nebija pievērsts viņam.

Sacīšu vienīgi to, ka Jaunajai Republikai tas būs liels ieguvums, ja tiksim no šejienes prom.

Viņa pēdējos vārdus apslāpēja žvadzošs troksnis, un saspiedēja sienas, smagnēji noraustījušās, sāka lēnām slīdēt katra uz savu pusi. Lūkass palīdzēja Kardam noturēt līdzsvaru, kamēr viņi gaidīja parādāmies durvis. Viņš ar jutekļiem centās uztvert, kāds ir stāvoklis ārā, gaitenī. Garām pagāja diezgan daudzi apkalpes locekļi, bet nevienā no viņiem Lūkass nesajuta aizdomas vai īpašu modrību.

Vai to visu dara Mara? Kards jautāja.

Lūkass pamāja.

Viņai ir kods, ar ko var piekļūt kuģa datoram.

Interesanti, Kards nočukstēja. No visa notikušā esmu nopratis, ka viņu pagātnē kaut kas vienojis ar Impēriju. Acīmredzot viņa ieņēmusi daudz augstāku stāvokli, nekā es domāju.

Lūkass pamāja ar galvu, atcerēdamies, ko Mara bija viņam atklājusi Mirkras mežā. Mara Džeida, Imperatora Labā Roka…

Jā, viņš Kardam atturīgi teica, tā bija.

Sienas sasniedza iepriekšējo stāvokli un apstājās.

Pēc mirkļa noklikšķēja relejs. Lūkass nogaidīja, kamēr tajā gaiteņa daļā, kas atradās tieši aiz durvīm, neviena nebija, tad atvēra durvis un izgāja ārā. Pāris apkalpes tehniskie darbinieki, kas strādāja pie atvērta paneļa pārdesmit metrus tālāk, aiz garlaikotas ziņkāres uzmeta skatienu jaunpienācējiem. Atbildējis viņiem ar tikpat bezrūpīgu skatienu, Lūkass izņēma no kabatas datorbloknotu un izlikās, ka tajā kaut ko ievada. Kards cītīgi tēloja savu lomu, stāvēdams viņam līdzās un žargonā kaut ko vervelēdams, kamēr Lūkass izlikās, ka ievada ziņojumu. Licis durvīm aizslīdēt atkal ciet, Lūkass iebāza datorbloknotu atpakaļ kabatā un Kardam pa priekšu devās pa gaiteni*prom.

Mara gaidīja laukumā pie turboliftiem, viņai pār elkoni bija pārmests trešais lidošanas tērps.

Kabīne tūlīt būs klāt, viņa čukstus paziņoja.

Uz mirkli, kad viņas un Karda acis sastapās, Maras seja sastinga.

Viņš zina, ka tu neesi viņu nodevusi, Lūkass viņai klusi pateica.

Es neko nevaicāju, Mara norūca.

Bet Lūkass juta, ka viņas sasprindzinājums izzūd.

Lūdzu, ņem, viņa piemetināja, pasniegdama Kardam lidošanas tērpu. Maskēšanās nolūkam.

Paldies, sacīja Kards. Kurp mēs dodamies?

Mēs ieradāmies šeit ar transportkuģi, Mara atbildēja. Izgriezām caurumu korpusa apakšdaļā, un mums jāpagūst to atkal cieši aizvērt, pirms viņi ļaus mums atgriezties uz planētas.

Kad ieradās turbolifta kabīne, Kards jau darbojās ar palienētā lidošanas tērpa aizdari. Kabīnē pirms viņiem bija iekāpuši divi vīri ar darba rīkiem, tā ka pārāk daudz brīvas vietas tur vairs nebi-

Uz kurieni jūs? viens no tehniskajiem darbiniekiem apvaicājās ar tāda cilvēka izklaidīgo pieklājību, kam galva aizņemta ar svarīgākām lietām.

Pilotu sagatavošanās telpa 33-129-T, Mara tādā pašā tonī atbildēja.

Vīrietis nospieda attiecīgo pogu uz paneļa, un kabīnes durvis aizslīdēja ciet. Lūkass pirmo reizi atviegloti ievilka elpu kopš brīža, kad Mara pirms piecām stundām bija nosēdinājusi savu kuģi uz Vistrilas. Vēl desmit, piecpadsmit minūtes, un viņi būs drošībā transportkuģī.

Neraugoties uz visām grūtībām, viņi bija to paveikuši.

Pienāca maiņas starpziņojums no angārplatformas, un Pelleons uz brīdi pārtrauca komandtiltiņa noviržu kontrolsistēmas ģenerālpārbaudi, lai to ātri pārskatītu. Lieliski kravas izkraušana noritēja, gandrīz par astoņām minūtēm apsteidzot grafiku, tādējādi Himēra varēs ātrāk satikties ar Viesuļvanagu, un viņi varēs bez liekas steigas iekārtot slēpni uzbrukumam dumpinieku konvojam pie Korfai. Viņš izdarīja atzīmi par ziņojuma pieņemšanu un nosūtīja to atpakaļ uz failiem. Pelleons bija atkal pievērsies noviržu kontrolsistēmai, kad izdzirda sev aiz muguras klusus soļus.

Labvakar, kaptein.

Trouns pamāja un, pienācis pie Pelleona krēsla, uzmeta nesteidzīgu skatienu komandtiltiņam.

Admirāl, Pelleons atbildēja ar galvas mājienu un pagriezās ar seju pret dižadmirāli. Domāju, ka jūs jau esat devies pie miera, ser.

Biju savā komandtelpā, sacīja Trouns, skatīdamies Pelleonam garām uz displejiem. Nodomāju, ka pirms došanās uz atpūtas telpām derētu vēl pēdējo reizi izdarīt kuģa vispārējo apskati. Vai notiek komandtiltiņa noviržu kontrolsistēmas ģenerālpārbaude?

Jā, ser,  teica Pelleons, prātodams, kādas rases mākslas darbus dižadmirālis šovakar pētīs. Pagaidām nekādu problēmu nav. Arī kravas izkraušana uz aizmugures platformas numur divi norit, apsteidzot grafiku.

Labi, sacīja dižadmirālis. Vai ir kādas ziņas no izlūkvienības, kas atrodas uz Endoras?

Pienācis tikai papildinājums jau saņemtajam ziņojumam, atbildēja Pelleons. Viņi acīmredzot pārliecinājušies, ka kuģis, ko notvēra, kad tas ielidoja sistēmā, patiesībā devies turp kontrabandas nolūkos laikam gribējuši pameklēt kaut ko noderīgu starp Impērijas bāzes atliekām. Viņi turpina noskaidrot kuģa apkalpes pagātni.

Atgādiniet viņiem, lai izdara pamatīgu pārbaudi, iekams palaiž kuģi vaļā, Trouns drūmi teica. Orgena Solo nebūtu tāpat vien pametusi Gadsimtu Vanagu orbītā. Agri vai vēlu viņa ieradīsies tam pakaļ… un, kad tas notiks, mums viņa jānotver.

Jā, ser, Pelleons pamāja.

Viņš bija pārliecināts, ka Endoras izlūkvienības komandierim nekāds atgādinājums nav vajadzīgs,

Ja runājam par Gadsimta Vanagu ko esat izlēmis par kuģa turpmāko izpēti?

Trouns papurināja galvu;.

Šaubos, vai tā mums vairs kaut ko dos. Lietderīgāk būtu nodarbināt izpētes komandu kā palīgspēku Himēras sistēmu apkopē. Lieciet, lai Gadsimta Vanagu pārved uz gaisa kuģu dziļumnoliktavu, iekams izdomāsim, kā to izmantot.

Jā, ser, sacīja Pelleons, pagriezdamies pret pulti un nospiezdams komandtaustiņus. Ak jā pirms dažām minūtēm pienāca vēl viens savāds ziņojums. Apgaitas patruļa apgādes bāzes apkārtnē uzgājusi kādu kuģi, kas tur izdarījis avāri jas nosēšanos.

Avāri jas nosēšanos? sarauca pieri Trouns.

Jā, ser, Pelleons atbildēja, atsaukdams uz ekrāna minēto ziņojumu. Tā apakšdaļa bijusi visai sliktā stāvoklī, un viss korpuss apsvilis.

Pelleona displejā parādījās attēls, un Trouns noliecās pāri viņa plecam, lai apskatītu to tuvāk.

Vai atrasti līķi?

Nē, ser, teica Pelleons. Vienīgais, kas atradies uz borta un tas ir visdīvainākais bijis kāds isalamirs.

Viņš juta, ka Trouns sastingst.

Parādiet to man.

Pelleons nospieda taustiņus, un parādījās otrs attēls isalamirs uz sava bioapgādes rāmja tuvplānā.

Šis rāmis nav darināts pie mums, viņš sacīja. Nav ne jausmas, no kurienes tas nācis.

To nu gan nebūs grūti noskaidrot, Trouns apgalvoja.

Viņš izslējās un dziļi ievilka elpu.

Iedarbiniet iebrukuma trauksmes signālu, kaptein. Pie mums ieradušies nelūgti viesi.

Pelleons pārsteigts cieši raudzījās viņā, kapteiņa pirksti neveikli sataustīja trauksmes slēdzi un pagrieza to.

Ciemiņi? viņš jautāja, kad iegaudojās trauksmes sirēnas.

Jā, sacīja Trouns, un viņa kvēlojošās acis piepeši uzliesmoja. Lieciet, lai nekavējoties pārbauda Karda kameru. Ja viņš joprojām atrodas tur, viņš tūlīt pat jāpārved citur un jānodod triecienvienības tiešā uzraudzībā. Gribu, lai apsardze no visām pusēm iejenktu kravu piegādājušos transportkuģus un acumirklī tiktu sākta to apkalpju identifikācijas pārbaude. Un tad…

Viņš ieturēja pauzi.

… izslēdziet Minētus galveno datoru.

Pelleona pirksti uz taustiņiem sastinga.

Izslēgt?

Izpildiet pavēles, kaptein, Trouns viņu pārtrauca.

Jā, ser, Pelleons atbildēja, un viņa lūpas piepeši bija kļuvušas stīvas.

Visos Impērijas karaspēkā nokalpotajos gados viņš nebija pieredzējis, ka tiktu tīši izslēgts karakuģa galvenais dators, to darīja vienīgi tad, ja kuģis bija novietots dokā. Izslēgt galveno datoru tas nozīmēja padarīt kuģi aklu un kroplu. Ja uz borta bija ienaidnieki, tam varēja būt fatālas sekas.

Piekrītu tas mazliet apgrūtinās mūsu pūliņus, sacīja Trouns, it kā uzminējis Pelleona bažas. Bet vēl vairāk tas apgrūtinās mūsu ienaidniekus. Redzat, viņi varēja uzzināt Himēras kursu un ceļamērķi vienīgi tad, ja Mara Džeida nolasīja šīs ziņas no datora, kad mēs viņu un Kardu atvedām šurp.

Tas nav iespējams, neatlaidās Pelleons un saviebās, kad viņa datora darbinātie displeji sāka nodzist. Visi piekļūšanas kodi, ko viņa būtu varējusi zināt, tika nomainīti jau pirms vairākiem gadiem.

Ja vien nepastāv kāds kods, ko nevar no sistēmas izdzēst, teica Trouns. Ko Imperators tajā licis ievadīt savām un savu tuvāko palīgu vajadzībām. Mēģinot no šejienes aizbēgt, Džeida noteikti gribēs to izmantot, tāpēc mēs viņai šo iespēju liegsim.

Pie viņiem pienāca kāds trieciennieks.

Jā, komandier? Trouns viņu uzrunāja.

Pa saziņas aparātu saņemts ziņojums no ieslodzījuma telpām, viņš elektroniski filtrētā balsī pavēstīja. Ieslodzītais Talons Kards vairs neatrodas savā kamerā.

Ļoti labi, draudīgi noteica dižadmirālis. Izziņojiet trauksmi visām vienībām lai sāk pārmeklēt teritoriju starp ieslodzījuma telpām un aizmugures angārplatformu. Kards jāsagūsta dzīvs es nesaku, ka viņu nedrīkst ievainot, bet dzīvam viņam jābūt. Kas attiecas uz viņa glābējiem ja iespējams, es gribu, lai arī viņi būtu dzīvi. Ja ne…

Viņš uz mirkli apklusa.

Ja ne, es sapratīšu.

23. nodala

Trauksmes sirēnu gaudošana skanēja skaļrunī virs galvas, un pēc dažām sekundēm turbolifta kabīne pēkšņi apstājās.

Sasodīts, nomurmināja viens no abiem artilēristiem, kas kabīnē bija nomainījuši tehniķus,

Viņš izzvejoja identifikācijas karti no ieliktņa aiz siksnas sprādzes.

Vai tiešām tiem tur, uz komandtiltiņa, neapnīk rikot mācību trauksmes?

Par tamlīdzīgām runām tu vari nonākt aci pret aci ar triecienvienību, otrs artilērists viņu brīdināja, iesāņus palūkodamies uz Lūkasu un pārējiem.

Pagājis garām savam biedram, viņš ieslidināja identifikācijas karti kontrolpaneļa atverē un nospieda apstiprinājuma koda taustiņus.

Pirms varu pārņēma dižadmirālis, bija daudz ļaunāk. Lai būtu, kā būdams, ko tad tu gribi, lai viņi dara izziņo zibensmācības jau iepriekš?

Tas viss ir nelietderīga laika šķiešana, ja gribi zināt manas domas, pirmais norūca, veikdams tās pašas darbības ar savu identifikācijas karti. Kas tad, viņuprāt, varētu iebrukt kuģī? Kāda pirātu banda, vai?

Lūkass vaicājoši paraudzījās uz Kardu, nesaprazdams, ko lai viņi tagad dara. Bet Mara jau tuvojās abiem artilēristiem, rokā turēdama identifikācijas karti, ko bija izņēmusi no lidošanas tērpa.

Nostājusies starp viņiem, Mara pastiepa identifikācijas karti uz spraugas pusi…

Un ar asu kustību spēcīgi iesita pirmajam artilēristam pa kaklu.

Vīrieša galva pasitās sāņus, un viņš bez skaņas sabruka uz grīdas. Otrais artilērists paguva tikai kaut ko neskaidri nomurdulēt, kad Mara jau bi ja nogādājusi viņu līdzās draugam.

Mums jātiek no šejienes ārā, viņa noskaldīja un taustīja kabīnes cilindrisko sienu, meklēdama durvju vietu. Pamatīgi aizslēgts. Sāc darboties, Debesbraucēj.

Lūkass iedarbināja gaismas zobenu.

Cik daudz laika mums ir? viņš jautāja, izgriezdams durvīs šauru izeju.

Ne pārāk daudz, Mara drūmi atteica. Turboliftu kabīnēs ir sensori, kas ziņo, cik daudz cilvēku tajās atrodas. Tie varbūt dos mums vēl kādu minūti laika identifikācijas karšu reģistrēšanai, bet pēc tam ziņos par mums sistēmas datoram. Man jātiek līdz galvenajam datoram, iekams ziņas no šejienes nokļūs tur un mūs meklēt tiks nosūtīta trieciennieku vienība.

Lūkass pabeidza griešanu un izslēdza gaismas zobenu, bet Mara un Kards izcēla izgriezto fragmentu no sienas un nolika malā. Priekšā atradās tuneļa siena.

Lieliski, sacīja Mara, izlīdusi pa caurumu. Tajā brīdi, kad lifta sistēma tika apturēta, kabīne bija sākusi griezties. Mēs vēl varam iespraukties tunelī.

Pārējie viņai sekoja. Turbolifta tunelis virziena mainīšanas sektorā bija taisntūrveidīgs, ar spožām sliedēm gar sienām, griestiem un grīdu. Ejot gar sliedēm, Lūkass sajuta elektriskā lauka klātbūtni, un viņš domās sev atgādināja, ka nedrīkst tām pieskarties.

Uz kurieni mēs ejam? viņš čukstus vaicāja Marai.

Tieši uz šejieni, viņa tāpat čukstus atbildēja, apstājusies pie apaļas plāksnes ar sarkanu apmali.

Plāksne bija ielikta sienā starp divām sliedēm.

Piekļūšanas tunelis tam vajadzētu aizvest mūs atpakaļ uz paligdienestu robotu noliktavu un datorpulli.

Gaismas zobens ātri tika galā ar piekļūšanas paneļa atslēgu. Mara kā bulta metās tur iekšā un ar spridzekļšāvēju rokā nozuda tumšajā tunelī. Lūkass un Kards viņai sekoja. Viņi pagāja garām divās rindās saliktiem, izslēgtiem apkopes robotiem, kas stāvēja, izslējuši visdažādākos darbarīkus, it kā tos kāds grasītos pārbaudīt. Aiz robotiem tunelis mazliet paplatinājās, veidojot nelielu telpu, kur, kā Mara bija paredzējusi, starp caurulēm un kabeļiem atradās datorpults. Viņa jau bija noliekusies pār to, bet, kad Lūkass ienāca telpā, viņš sajuta Maras apziņā pēkšņu šoku.

Kas noticis? Lūkass jautāja.

Viņi ir izslēguši galveno datoru, viņa atbildēja ar mulsu izteiksmi sejā. Ne tikai atvienojuši to no kopējās sistēmas vai apturējuši. Izslēguši pavisam.

Dižadmirālis noteikti ir sapratis, ka tu vari tajā iekļūt, sacīja Kards, nostādamies Lūkasam aiz muguras. Būs labāk, ja nestāvēsim uz vietas. Vai tev ir kāds priekšstats, kur mēs atrodamies?

Domāju, ka esam kaut kur virs aizmugures angārplatformas, sacīja Mara. Tie tehniskie darbinieki izkāpa nedaudz pirms centrālās apkalpes sekcijas, un pārāk tālu uz leju mēs nepaguvām nolaisties.

Virs angārplatformas, Kards domīgi atkārtoja. Citiem vārdiem sakot, netālu no gaisa kuģu dziļumnoliktavas?

Mara sarauca pieri.

Vai tu ierosini nozagt kuģi no turienes?

Kāpēc ne? Kards vaicāja. Iespējams, viņi gaida, ka mēs dosimies taisnā ceļā uz kādu no angārplatformām. Viņi varbūt nemaz neievēros mūs paceļamies ar gaisa kuģi no dziļumnoliktavas.

Un, ja tomēr ievēros, mēs būsim ieskrējuši kā peles slazdā, un trieciennieki mūs saņems ciet, atcirta Mara. Mēģinājums izlauzties no dziļumnoliktavas…

Pagaidi, Lūkass viņu apsauca.

Viņa džedija cīņas jutekļi raidīja brīdinājumu.

Kāds nāk.

Mara nomurmināja kādu lamuvārdu un noliecās aiz datorpults, nomērķējusi spridzekļšāvēju uz durvīm. Kards, kam ieroča joprojām nebija, atkāpās tunelī un paslēpās aiz robotiem. Lūkass pieplaka pie sienas līdzās durvīm, turēdams gaismas zobenu gatavībā, bet neieslēgdams to. Ieņēmis rīcības pozu, viņš ļāva sevī ieplūst Spēkam un ieklausījās tuvojošos trieciennieku draudīgajās, mērķtiecīgajās apzinās. Lūkasam ar nožēlu bija jāatzīst, ka ar saudzīgu pieskaršanos viņu prātiem te neko panākt nevarēs. Satvēris gaismas zobenu ciešāk, viņš gaidīja…

Atskanēja tikai aprauts brīdinājuma klikšķis, un durvis strauji atslīdēja vaļā. Telpā ieskrēja divi trieciennieki, turot rokās šaušanai sagatavotus spridzekļšāvējus. Lūkass pacēla gaismas zobenu, viņa īkšķis jau atradās uz iedarbināšanas slēdža…

Pēkšņi no tuneļa, kur bija nozudis Kards, parādījās starmeša gaisma, to pavadīja troksnis, kāds rodas, metālam beržoties pret metālu.

Trieciennieki ar vienu lēcienu bija pāri telpai un nostājās abpus iee jai tunelī, pavērsuši spridzekļ šāvējus pret gaismu un skaņu. Aiz viņiem telpā iesteidzās divi gaisa flotes karavīri melnos formas tērpos. Trieciennieki ieraudzīja aiz datorpults noliekušos Maru, un spridzekļšāvēji acumirklī mainīja virzienu, pavēršoties pret viņu.

Mara rīkojās ātrāk. Viņas spridzekļšāvējs raidīja četrus šāvienus, pa divi katram triecienniekam. Abi nokrita uz grīdas, un viens no viņiem pirms nāves vēl paguva raidīt bezmērķīgu šāvienu. Gaisa flotes karavīri nogulās aiz viņiem kā aizsegā un sāka mežonīgi šaut uz uzbrucējiem.

Viena gaismas zobena kustība ķēra viņus abus.

Lūkass izslēdza savu ieroci un, pabāzis galvu pa durvīm, ātri paskatījās apkārt.

Neviena nav, viņš ziņoja Marai.

Vismaz patlaban, viņa atteica, ielikdama spridzekļšāvēju makstī un paņemdama abus trieciennieku šaujamos.

Ejam.

Kards viņus gaidīja pie piekļūšanas paneļa, caur ko viņi bija ienākuši te iekšā.

Neizklausās, ka turbolifti jau būtu ieslēgti, viņš teica. Kadu brīdi mēs vēl varam droši pārvietoties pa tuneļiem. Vai bija kādi sarežģījumi ar meklētājiem?

Nē, sacīja Mara, pasniegdama viņam vienu šaujamo. Starp citu, tu ļoti veiksmīgi novērsi viņu uzmanību.

Pateicos, Kards atbildēja. Apkalpes roboti ir varen noderīgi, ja gadās pa rokai. Ejam uz dziļumnoliktavu?

Uz dziļumnoliktavu, Mara nopūzdamās piekrita. Būs labāk, ja tev šajā ziņā izrādīsies taisnība.

Jau iepriekš atvainojos, ja tā tomēr nebūs. Ejam.

Pamazām caur saziņas aparātiem un rāci jām sāka pienākt ziņojumi. Tie nebija uzmundrinoši.

Ieslodzījuma telpu stāvā no viņiem nav ne vēsts, Pelleonam ziņoja trieciennieku komandieris.

Viņš runāja izklaidīgi kā cilvēks, kas, risinot vienu sarunu, vienlaikus ieklausās otrā sarunā.

Viens no ieslodzījuma telpu atkritumu vada restojumiem ir pārgriezts tā viņi būs dabūjuši Kardu no turienes ārā.

Nav nozīmes, kā viņi to izdarījuši, norūca Pelleons. Apsūdzības var pagaidīt līdz vēlākam laikam. Šobrīd svarīgākais ir viņus atrast.

Apsardzes vienības pārmeklē tā turbolifta apkārtni, no kura tika saņemts trauksmes signāls, komandieris teica, un no viņa toņa varēja noprast, ka viss, ko viņš saka, būtu jāuzskata par svarīgu. Pagaidām viņi vēl neko nav ziņojuši.

Trouns novērsās no diviem sakaru virsniekiem, kas nodrošināja viņam pastāvīgus sakarus ar angārplatformu, raidot un uztverot ziņojumus.

Kādā veidā atkritumu vada restojums ir pārgriezts? viņš jautāja.

Par to man ziņu nav, komandieris atbildēja.

Noskaidrojiet to, Trouns ledainā tonī sacīja. Dariet arī zināmu savām meklētāju grupām, ka divi apkalpes tehniķi ziņojuši pie atkritumu savācēja redzēts vīrietis kaujas kuģa komandas locekļa lidošanas tērpā. Brīdiniet par to sargus uz angārplatformas.

Jā, ser, teica komandieris.

Pelleons paskatījās uz Trounu.

Nesaprotu, kāpēc tagad jānoskaidro, kā viņi dabūjuši Kardu no turienes ārā, ser, viņš sacīja. Vai nebūtu labāk ziedot visus spēkus viņu meklēšanai?

Vai jūs ierosināt sūtīt visus mūsu kareivjus un triecienniekus uz angārplatformām? Trouns laipni jautāja. Vai, jūsuprāt, mums jāpieņem, ka ienaidnieki, pirms aizbēgt no kuģa, nemēģinās nodarīt vēl kādu kaitējumu?

Nē, ser, atbildēja Pelleons, juzdams, ka pietvīkst. Es saprotu, ka mums jāaizsargā viss kuģis. Man gluži vienkārši šķiet, ka šī jautājuma noskaidrošana šobrīd nav tas vissvarīgākais.

Paļaujieties uz mani, kaptein, Trouns Iclusi teica. Tā ir tikai tāda nojauta, bet…

Admirāl, viņus pārtrauca trieciennieku komandieris. Ziņojums no meklēšanas grupas numur divsimt septiņi tā atrodas uz deviņdesmit astotā klāja.

Pelleona pirksti automātiski sāka spiest klaviatūras taustiņus, bet tad viņš atcerējās, ka nevarēs nosaukto vietu skatīt uz datora ekrāna.

Viņi atraduši grupu numur simt divi, visi miruši, komandieris turpināja ziņojumu. Divi nošauti ar spridzekļšāvējiem, pārējie divi…

Viņš saminstinājās.

Pārējo divu nāves cēlonis nav lāgā saprotams.

Nekā nesaprotama tur nav, komandier, Trouns sacīja, un viņa balss piepeši bija kļuvusi baisa. Dodiet rīkojumu meklēt uz līķiem mikroskopiskus griezumus ar apdegušām malām.

Pelleons cieši raudzījās viņā. Dižadmirāļa acīs dega agrāk neredzēta auksta uguns.

Ar apdegušām malām? Pelleons muļķīgi atkārtoja.

Un tad paziņojiet viņiem, Trouns runāja tālāk, ka viens no iebrucējiem ir džedijs Lūkass Debesbraucējs.

Pelleons juta, ka viņam mute paliek vaļā.

Debesbraucējs? viņš izdvesa. Tas nav iespējams. Viņš ir uz Jomārkas, pie Cēbaota.

Bija, kaptein, Trouns ledaini izlaboja. Tagad viņš ir šeit.

Dižadmirālis dziļi un apvaldīti ievilka elpu, un, kad viņš to atkal izpūta, šķita, ka izgaist arī viņa acumirklīgais niknums.

Acīmredzot mūsu lielīgajam džediju skolotājam, pretēji viņa apgalvojumiem, nav izdevies Debesbraucēju tur noturēt. Un es teiktu, ka mums tagad ir pierādījums tam, ka Debesbraucēja aizbēgšana no Mirkras nebija nejaušība.

Jūs domājat, ka Kards visu laiku ir sadarbojies ar dumpiniekiem? vaicāja Pelleons.

To mēs drīz uzzināsim, Trouns viņam sacīja un pagriezies paskatījās pār plecu. Ruh?

Klusējošais, pelēkais stāvs pienāca pie sava pavēlnieka.

Jā, mans kungs?

Izveido vienību no apkalpes locekļiem, kas nav kaujinieki, Trouns pavēlēja. Liec, lai viņi savāc visus isalamirus no inžeuieru un sistēmu kontroles telpām un nones tos lejā uz angārplatformām. Isalamiru nav tik daudz, lai to iedarbība skartu visu apkārtni, tā ka, tos izvietojot, vadies pēc sava mednieka instinkta. Jo vairāk mēs apslāpēsim Debesbraucēja džedija spējas, jo vieglāk būs saņemt viņu ciet.

Nogrijs pamāja un devās uz komandtiltiņa izeju.

Mēs varētu izmantot ari tos isalamirus, kas atrodas uz komandtiltiņa…, Pelleons iesāka.

Mirkli paklusējiet, kaptein, Trouns viņu pārtrauca.

Dižadmirāļa kvēlojošās acis ar neredzošu skatienu lūkojās ārā pa novērošanas lūku uz planētu, kas griezās zem viņiem.

Man jāpadomā. Jā. Manuprāt, viņi. cik iespējams, centīsies pārvietoties pa tādām vietām, kur viņus neviens nevar redzēt. Šobrīd tie varētu būt turboliftu tuneli.

Viņš pamāja abiem sakaru virsniekiem, kas vēl aizvien stāvēja aiz viņa krēsla.

Dodiet rīkojumu turboliftu kontrolei, lai atsāk normālu sistēmas darbību, tikai ne trīssimt divdesmit sestajā tuneļu savienojumā starp deviņdesmit astoto klāju un kuģa aizmugures angārplatformām, viņš pavēlēja. Visas tur atrodošās kabīnes jāpārvieto uz tuvāko liftu laukumu un jāatstāj tur izslēgtā stāvoklī līdz turpmākam rīkojumam.

Viens no virsniekiem pamāja ar galvu un sāka pārraidīt pavēli.

Jūs mēģināsiet dzīt viņus uz angārplatformu pusi? Pelleons uzdrošinājās pavaicāt.

Jā, es centīšos liegt viņiem pārvietošanos noteiktā virzienā, pamāja Trouns.

Viņa piere no saspringtas domāšanas bija saraukta krunkās, acu skatiens joprojām nebija pievērsts nekam konkrētam.

Jautājums ir ko viņi darīs, kad būs to sapratuši. Domājams, ka pūlēsies izkļūt no tuneļu tikla, bet kādā virzienā?

Šaubos, vai viņiem pietiks muļķības atgriezties uz transportkuģa, savas domas izteica Pelleons. Manuprāt, viņi izvairīsies no aizmugures angārplatformām un mēģinās piekļūt kādam kaujas kuģim, kas atrodas uz platformas kuģa priekšgalā.

Varbūt, Trouns gausi piekrita. Ja bēgšanu vada Debesbraucējs, tas nebūtu neiespējami. Bet, ja Kards ir tas, kurš dod pavēles…

Viņš apklusa, atkal dziļi iegrimdams domās.

Lai būtu kā būdams, Pelleons jau varēja kaut ko sākt darīt.

Pastipriniet kaujas kuģu apsardzi, viņš pavēlēja trieciennieku komandierim. Labāk, lai daži vīri iekāpj katrā no kuģiem gadījumam, ja iebrucēji tiks tik tālu.

Nē, viņi nemeklēs kaujas kuģus, ja priekšgalā atrodas Kards, Trouns nočukstēja. Viņš gribēs izmēģināt kaut ko, kas nav tik pašsaprotams. Varbūt kādu no vieglajiem ātrās reaģēšanas kuģiem? Iespējams, ka viņš galu galā atgriezīsies pie transportkuģiem, domādams, ka tur mēs viņus negaidām. Vai arī…

Pēkšņi dižadmirālis strauji pagrieza galvu pret Pelleonu.

Gadsimta Vanags, viņš noprasīja. Kur tas ir?

-Ak…

Atkal Pelleona roka veltīgi stiepās pie komandpults.

Es pavēlēju nosūtīt to uz dziļumnoliktavu, ser. Nezinu, vai mana pavēle ir izpildīta.

Trouns norādīja ar pirkstu uz trieciennieku komandieri.

Jūs lieciet, lai kāds uz angārplatformas padarbojas ar datoru un atrod to kuģi. Tad nosūtiet uz tā atrašanās vietu kaujinieku vienību.

Dižadmirālis paskatījās uz Pelleonu… un pirmo reizi, kopš bija izsludināta iebrukuma trauksme, Trouns pasmaidīja.

Viņi mums ir rokā, kaptein.

Kards paņēma nost Lūkasa izgriezto kabeļvada fragmentu un uzmanīgi ielūkojās atverē.

Šķiet, ka tuvumā neviena nav, viņš pāri plecam nočukstēja.

Viņa balss gandrīz nebija saklausāma mašīnu troksni, kas skanēja no blakustelpas.

Domāju, ka šeit mēs viņus esam apsteigusi.

Ja viņi vispār nāk šurp, teica Lūkass.

Viņi nāk, norūca Mara. Varu derēt. Tieši ar to jau Trouns bija pārāks par citiem dižadmirāļiem, ka spēja paredzēt ienaidnieka stratēģiju.

Tur ir kāds pusducis kuģu, Kards stāstīja tālāk. Spriežot pēc izskata, tie ir izlūkkuģi bez pazīšanās zīmēm. Iespējams, ka mums derētu jebkurš no tiem.

Vai ir kāda nojausma, kur mēs atrodamies? Lūkass jautāja, pūlēdamies pāri viņa mugurai kaut ko saskatīt kabeļvadā.

Ap kuģiem bija diezgan daudz brīvas telpas, turklāt uz klāja bija redzama ari kāda apgaismota atvere tā varēja būt kuģu pacelšanas lūka. Kaut ko tamlīdzīgu viņš bi ja redzējis jau uz Nūves Zvaigznes angārplatformas, tikai te bija ierīkota vēl viena, pirmajai atbilstoša lūka arī griestos acīmredzot, lai paceltu kuģus vēl tuvāk zvaigžņu iznīcinātāja centram.

Domāju, ka esam gandrīz pašā dziļumnoliktavas apakšā, Kards viņam sacīja. Vienu vai divus klājus virs aizmugures angārplatformām. Vislielākās grūtības radīsies, ja pacēlājs pats atrodas vienu klāju zemāk tad mēs nevarēsim piekļūt platformai un izlidošanas laukumam.

Labi, iesim iekšā un noskaidrosim to, Mara teica, nemierīgi taustīdama savu spridzekļšāvēju. Te gaidot, mēs neko neiegūsim.

Piekrītu.

Kards nolieca galvu uz sāniem.

Man šķiet, ka tagad dzirdu tuvojamies liftu. Tie tomēr virzās samērā lēni, un aiz kuģiem ir pietiekami daudz paslēptuvju. Debesbraucēj?

Lūkass atkal iedarbināja gaismas zobenu un ātri izgrieza lielāku caurumu, lai viņi varētu caur to ierāpties blakustelpā. Kards to darīja pirmais, Lūkass viņam sekoja, Mara noslēdza gājienu.

Tur ir pieeja angārplatformas datorķēdei, Mara sacīja, norādīdama uz datorpulti labajā pusē, kad viņi bija noliekušies aiz kādas daudzcietušas vieglās fregates. Tikko lifts būs garām, palūkošos, vai nevaru tai piekļūt.

Labi, bet neveltī tam pārāk daudz laika, Kards brīdināja. Neviena viltota pavēle nedos mums tik daudz labuma, lai tās dēļ būtu vērts vilcināties.

No lūkas parādījās kāda kuģa augšdaļa kuģi cēla augšā no angārplatformas. Šis kuģis šķita ļoti pazīstams. ..

Lūkass juta, ka viņam mute no pārsteiguma paliek vaļā.

Tas… nē. Nē, tas nevar būt.

Tas ir, teica Mara. Biju piemirsusi kad runāju ar dižadmirāli uz Endoras, viņš ieminējās, ka viņi to paņems uz borta.

Lūkass noskatījās, kā Gadsimta Vanags vienmērīgi ceļas uz augšu, un kaklā viņam iestrēga auksts ķamols. Ar šo kuģi bija lidojuši Lea un Čūbeka…

Vai viņš runāja arī kaut ko par gūstekņiem?

Ar mani ne, sacīja Mara. Man radās iespaids, ka viņi kuģī nevienu nav atraduši.

Tas nozīmēja, ka Lea un Čūbeka tagad ir iestrēguši tajā vietā, uz kuru bija devušies. Bet par to šobrīd nebija laika raizēties.

Mēs to paņemsim atpakaļ, Lūkass teica pārējiem, iebāzdams gaismas zobenu lidošanas tērpa tunikā. Piesedziet mani.

Debesbraucēj…, iešņācās Mara, bet Lūkass jau skrēja uz lūku.

Parādījās arī pati pacēlāja pamatne, un kļuva redzams, ka Vanagu pavada divi vīri: gaisa flotes karavīrs un kāds tehniskais darbinieks, kas turēja rokā tādu kā datorbloknota un kontrolierīces apvienojumu. Viņi ieraudzīja Lukasu…

Hei! Lūkass uzsauca, mādams viņiem ar roku. Apturiet to!

Tehniķis padarbojās ar datorbloknotu, un lifts apstājās. Lūkass sajuta karavīra apziņā pēkšņi parādāmies aizdomas.

Saņemta jauna pavēle, viņš teica, pienākdams pie lūkas. Dižadmirālis vēlas, lai kuģi laiž atkal lejā. To it kā izmantošot kā ēsmu.

Tehniķis sarauca pieri un ieskatījās savā datorbloknotā. Lūkass redzēja, ka viņš ir pavisam jauniņš, puisim varbūt nebija ne divdesmit gadu.

Te par tādu pavēli nekas nav ziņots, viņš iebilda.

Es arī par to nekā neesmu dzirdējis, norūca karavīrs.

Viņš izvilka spridzekļšāvēju un nenoteikti vērsa to pret Lūkasu, vienlaikus pārlaizdams ašu skatienu noliktavas telpai.

Tā pienāca tikai pirms minūtes, Lūkass sacīja, pamādams ar galvu uz datorpuiti sev aiz muguras. Ziņojumi šodien nezin kāpēc netiek pārraidīti diez cik ātri.

Lai būtu, kā būdams, izklausās pēc pasaciņas, karavīrs atcirta.

Viņa spridzekļšāvējs tagad bija pavisam noteikti nomērķēts pret Lūkasu.

Vai nevarētu apskatīt kādu identifikācijas dokumentu, ko?

Lūkass paraustīja plecus un, iedarbodamies ar Spēku, izsita spridzekļšāvēju karavīram no rokām.

Vīrietis pat nesaminstinājās, lai pabrīnītos par negaidīto ieroča zaudējumu. Viņš metās uz priekšu, pastiepis rokas pret Lūkasa kaklu…

Spridzekļ šāvēja stobrs piepeši bija mainījis virzienu. Karavīrs saņēma šāvienu tieši vēderā, agonijā aizžņaugti ieklepojās, nokrita uz klāja un palika tur nekustīgi guļam.

Es to paņemšu, Lūkass teica tehniķim, ar rokas mājienu aicinādams Kardu un Maru viņam pievienoties.

Tehniķis ar pelēkbālu seju, ne vārda neteikdams, pasniedza viņam datorbloknotu.

Labi nostrādāts, sacīja Kards, nostājies Lūkasam blakus.

Nomierinieties, mēs jums neko nedarīsim, viņš tehniķim piebilda, notupdamies un atbrīvodams elpu zaudējušo karavīru no rācijas.

Protams, ja jūs labi uzvedīsieties. Aizvelciet savu draugu līdz tam elektrības skapim un ieslēdzieties abi tur iekšā.

Tehniķis paskatījās uz viņu, tad uz Lūkasu un aši pamāja. Saņēmis karavīru aiz padusēm, puisis aizvilka viņu prom.

Pārliecinies, ka viņi ir izpildījuši manu rīkojumu, un tad nāc pie manis uz kuģi, Kards teica Lūkasam. Es iedarbināšu pirmslidojuma sistēmas. Vai man vajadzētu zināt kādus drošības kodus?

Nedomāju vis.

Lūkass pārlaida skatienu telpai un pamanīja, ka Mara jau darbojas pie datorpults.

Vanags jau pats par sevi ir diezgan sarežģīta ierīce.

Labi. Atgādini Marai, lai netērē pārāk daudz laika, niekojoties ar to datoru.

Viņš ienira zem kuģa, devās augšā pa platformu un nozuda kuģa iekšienē. Lūkass pagaidīja, kamēr tehniķis, kā pavēlēts, ieslēdz sevi un karavīru elektrības skapī, un tad sekoja Kardam.

Tam ir izcili ātra iedarbināšanas secība, Kards piezīmēja, kad Lūkass ienāca pilota kabīnē. Divas minūtes, varbūt trīs, un mēs būsim gatavi lidojumam. Tev vēl ir tā kontrolierīce?

Te būs, Lūkass sacīja, pasniegdams to viņam.

Es aiziešu pēc Maras.

Viņš palūkojās ārā pa pilota kabīnes logu…

Tieši tajā brīdī platās durvis telpas pretējā galā atvērās, atsedzot skatienam veselu trieciennieku vienību.

Ehē, Kards nočukstēja, kad astoņi baltās bruņās tērpti Impērijas kaujinieki mērķtiecīgā solī tuvojās Vanagam. Vai viņi zina, ka šeit esam mēs?

Lūkass saasināja savus jutekļus, mēģinādams novērtēt trieciennieku garīgo stāvokli.

Domāju, ka ne, viņš tāpat čukstus atbildēja.

Šķiet, ka viņi domā vairāk kā sargi, nevis kā karavīri.

Varbūt te ir pārāk trokšņains un nevar sadzirdēt, ka dzinēji ir iedarbināti, sacīja Kards, ieraudamies dziļāk sēdeklī, lai nebūtu no ārpuses saskatāms. Marai bija taisnība par dižadmirāļa paredzēšanas spējām, bet liekas, ka mēs tomēr esam viņam soli priekšā.

Lūkasam pēkšņi iešāvās prātā kāda doma, un viņš paraudzījās ārā. Mara bija notupusies aiz datorpults, un pagaidām trieciennieki viņu neredzēja.

Bet ilgi viņai neizdosies palikt nepamanītai… un, pazīstot Maru, Lūkass zināja, ka viņa nebūs tā, kas gluži vienkārši sēdēs un gaidīs, lai viņu atrod. Ja vien viņam būtu kāda iespēja brīdināt Maru, lai viņa vēl nešauj…

Varbūt, ka tāda iespēja bija. Mina, Lūkass mēmi sūtīja ziņu, cenzdamies domās viņu iztēloties. Pagaidi un sāc uzbrukumu tikai tad, kad es tev teikšu to darīt.

Atbildes nebija, bet viņš redzēja, ka Mara reaģē ar ātru paskatīšanos uz Vanaga pusi un atkāpjas dziļāk savā paslēptuvē.

Es nostāšos pie izejas lūkas, viņš sacīja Kardam. Mēģināšu kopā ar Maru notvert viņus krustuguni. Tu nerādies un paliec tepat.

Labi.

Lūkass noliecies aizsteidzās pa īso pilota kabīnes

gaiteni. Bija pēdējais bridis pienācis pie izejas lūkas, viņš sajuta, kā platforma dreb zem trieciennieku smagajiem kaujas zābakiem. Lūkasa jutekļi vēstīja, ka četri no viņiem nāk iekšā, bet pārējie četri paliek ārā un, izklīduši ap kuģi, vēro, vai kāds netuvojas. Vēl sekunde, un viņi būtu ieraudzījuši Lūkasu, vēl sekunde un kāds būtu pamanījis Maru. Mara, tagad.

Vietā, kur atradās Mara, uzliesmoja spridzekļšāvēja šāviena uguns. Tas tik ātri sekoja viņa pavēlei, ka Lūkasam radās iespaids Mara bija plānojusi šajā mirkli sākt uzbrukumu neatkarīgi no viņa atļaujas. Iedarbinājis gaismas zobenu, Lūkass uzlēca uz platformas, notverdams triecienniekus tieši tajā brīdī, kad viņi sāka griezties riņķi pret draudiem no aizmugures. Viņa pirmais zobena cirtiens norāva priekšgalā ejošā trieciennieka spridzekļšāvējam stobru. Iedarbodamies ar Spēku, Lūkass deva virām spēcīgu grūdienu, ietrieca viņu biedros, un viss bariņš bezpalīdzīgi noripoja uz pacēlāja pamatnes. Nolēcis no platformas, Lūkass atvairīja kāda cita trieciennieka raidīto šāvienu un skāra uzbrucēju ar gaismas zobena asmeni. Viņš pārtvēra vēl kādu duci šāvienu, līdz Maras ierocis apklusināja otru šāvēju. Ātrs skatiens visapkārt, un Lūkass pārliecinājās, ka ar pārējiem diviem viņa jau ir tikusi galā.

Uzbangojums Spēkā lika viņam strauji pagriezties trieciennieki, ko viņš bija noripinājis līdz pašai platformas apakšai, sāka slieties augšā. Lūkass ar kliedzienu viņus apturēja un, vēcinādams zobenu plašos lokos, gaidīja, kad Mara izmantos priešrocību, ko radīja uzbrucēju novērstā uzmanība, un sāks šaut. Bet viņa to nedarīja. Šāviņi kā bultas cits pēc cita lidoja uz Lūkasa pusi, un viņam vairs nebija izvēles. Četri gaismas zobena cirtieni, un tas bija galā.

Smagi elpodams, viņš izslēdza gaismas zobenu… un šokēts ieraudzīja, kāpēc Mara nebija šāvusi. Pacēlājs, uz kura atradās Vanags, vienmērīgi laidās lejup uz apakšējo klāju, un trieciennieki vairs neatradās Maras spridzekļ šāvēja ugunslīnijā.

Mara! Lūkass iesaucās, skatīdamies uz augšu.

Jā, kas ir? viņa atkliedza pretim, parādīdamās uz pacēlāja lūkas apmales.

Mara jau atradās kādus piecus metrus virs viņa galvas.

Ko Kards tur dara?

Domāju, ka mēs tūlīt lidosim prom, Lūkass atbildēja. Lec es tevi noķeršu.

Maras sejā pavīdēja bažīga izteiksme, bet Vanags ātri slīdēja uz leju, un viņa paklausīja bez vilcināšanās. Tiekdamies viņai pretim ar Spēku, Lūkass noķēra Maru ar neredzamu satvērienu, gausināja viņas kritienu un nolaida viņu uz Vanaga platformas. Tikko Maras kājas bija pieskārušās platformai, viņa sāka skriet un trijos soļos jau bija kuģa iekšienē.

Kad Lūkass cieši aizvēra izejas lūku un ienāca pilota kabīnē, Mara bija apsēdusies blakus Kardam.

Labāk piesprādzējies, viņa pāri plecam uzsauca.

Lūkass apsēdās viņai aiz muguras, apspiezdams vēlēšanos izdzīt viņu no otrā pilota sēdekļa. Vaņagu viņš pazina daudz labāk, nekā Mara vai Kards, bet tiem abiem varbūt bija lielāka pieredze lidošanā ar šīs klases kuģiem.

Un izskatījās, ka viņus gaida diezgan sarežģīts lidojums. Cauri pilota kabīnes stiklotajam jumtam Lūkass redzēja, ka viņi laižas lejā nevis uz angārplatformu, kā viņš bija cerējis, bet gan uz platu gaiteni, kura klājs bija aprīkots ar tādiem kā atgrūdējpacēlāju polsteriem.

Kas notika ar datoru? viņš Marai jautāja.

Nevarēju tikt iekšā, viņa sacīja. Kaut arī tam nebūtu nekādas nozīmes, pat ja man tas izdotos. Tai trieciennieku vienībai pietiks laika izsaukt palīgspēkus. Ja vien tev neienāca prātā sabojāt viņu rācijas.

Pēdējais teikums bija domāts Kardam.

Liecies mierā, Mara, Kards viņu norāja. Protams, ka es sabojāju rācijas. Par nelaimi, viņiem droši vien ir jāziņo tūlīt pēc ierašanās norādītajā vietā, tā ka mūsu rīcībā, vienalga, nav vairāk par dažām minūtēm. Varbūt pat ne tik daudz.

Vai tas ir mūsu izejas ceļš? Lūkass rauca pieri, skatīdamies uz gaiteni. Es domāju, ka mēs nolaidīsiemies taisnā ceļā uz angārplatformas.

Šķiet, ka šis pacēlājs līdz pašai apakšai neiet, teica Kards. Tas acīmredzot ir nozarojums ejai, kas ved no angārplatformas. īstā eja varētu būt tur, kur klājā redzams tas apgaismotais caurums.

Ko darīsim? vaicāja Lūkass.

Paskatīsimies, vai pacēlāju nav iespējams darbināt ar šo kontrolierīci, Kards sacīja, pacilādams datorbloknotu, ko bija atņēmis tehniķim. Es tomēr šaubos, Ja nu vienīgi viņi drošības apsvērumu dēļ būtu…

Skatieties! Mara noskaldīja, rādīdama uz gaiteņa otru galu.

Tur uz Karda pirms mirkļa pieminēto apgaismoto caurumu laidās lejā vēl viena pacēlājpamatne. Ja tas patiešām bija ceļš uz angārplatformu un ja pacēlājs tur apstāsies, aizšķērsodams viņiem ceļu…

Kards acīmredzot bija domājis tieši to pašu. Lūkass piepeši tika piespiests sēdekļa atzveltnei, jo Vanags strauji rāvās uz priekšu, pamezdams savu pacēlājpamatni un drāzdamies pa gaiteni uz priekšu kā apsvilis. Kādu brīdi tas mežonīgi svaidījās no vienas malas uz otru, bīstami pietuvodamies gaiteņa sienām, kuģa atgrūdējpacēlājiem atsitoties pret tiem, kas bija iebūvēti klājā. Zobus sakodis, Lūkass noskatījās, kā priekšā redzamā pacēlājpamatne teju leju nenovēršami aizvērs caurumu, un mutē sajuta to pašu bezpalīdzības rūgto garšu, ko bi ja jutis zem Džeba Huta troņistabas. Spēks kā toreiz, tā tagad bija viņa rīcībā, bet Lūkass nevarēja iedomāties, kā to lai izmanto. Vainīgs drāzās virsū lejupslīdošajam pacēlājam viņš sagatavoja sevi šķietami neizbēgamajai sadursmei… -

Un pēkšņi, metālam nošņirkstot pret metālu, viņi bija caurumā iekšā. Vanags vienu reizi apvēlās uz riņķi, krītot lejā milzīgajā telpā, kas atradās apakšā, atbrīvojās no pacēlāja vertikālajām sliedēm…

Un tur, tieši viņiem priekšā kad Kards atkal bija nostādījis kuģi normālā stāvoklī bija redzams lielais angārpJatformas nolaišanās un pacelšanās laukums. Un aiz ta melnās kosmosa tāles.

Kad viņi traucās pāri angārplatformai starp dažādajiem tur novietotajiem kuģiem, pret viņiem tika raidīts kāds pusducis spriedzekļšāvēja šāviņu. Bet šauts tika uz labu laimi, bez kārtīgas pozīciju ieņemšanas un nomērķēšanas, tā ka vairākums šāviņu aizlidoja viņiem garām. Vēl viens neprecīzs šāviņš pārlidoja pilota kabīnes jumtam, un tad jau viņi bija prom. Kuģis noraustījās, sadūries ar atmosfēras barjeru, un tad laidās lejā uz apakšā redzamo planētu.

Lūkass pamanīja, ka no angārplatformas viņiem pakaļ dzenas ātrās reaģēšanas vienības kuģi.

Klau, Mara, viņš sacīja, atbrīvodamies no drošības siksnām. Vai zini, kā jārīkojas ar lāzerlielgabalu?

Nē, viņa man ir nepieciešama šeit, teica Kards. Tas jādara tev. Un ej pie lielgabaliem kuģa aizmugurē domāju, ka man izdosies panākt, lai viņi koncentrē savu uzbrukumu tur.

Lūkasam nebija ne jausmas, kā viņš to iecerējis paveikt, bet strīdēties nebija laika. Vanagu jau sāka tricināt lāzeršāvieni, un Lūkass no pieredzes zināja, ka kuģa šāviennovirzitāji tos acīmredzot vairs nespēj atvairīt. Izgājis no pilota kabīnes, viņš steidzās uz kāpnēm, kas veda pie lielgabaliem līdz kāpņu vidusdaļai viņš aizlēca, tālāk uzskrēja pa pakāpieniem. Lūkass piesprādzējās ar siksnām, iedarbināja lielgabalus… un, pavēries apkārt, saprata, kas Kardam bija padomā. Vanags bi ja apmetis loku, pacēlies virs Himēias un lidoja tieši virs zvaigžņu iznīcinātāja vareno dzinēju raidītās izplūdes strūklas, pēc Lūkasa domām, atrazdamies tai gandrīz vai par tuvu, bet bija skaidrs, ka ātrās reaģēšanas kuģiem kādu bridi būs jāseko viņiem no mugurpuses.

Pie auss viņam iedūcās iekšējās saziņas aparāts.

Debesbraucēj? atskanēja Karda balss. Viņi jau gandrīz ir klāt. Esi gatavs?

Esmu gatavs, apgalvoja Lūkass.

Ar pirkstiem viegli pieskardamies šaušanas kontrolpogām, viņš koncentrēja domas un ļāva, lai viņā ieplūst Spēks.

Kauja bija sīva, bet īsa, savā ziņā tā atgādināja Lūkasam seno bēgšanu no Nāves Zvaigznes. Toreiz Lea bija aptvērusi, ka viņiem ļāvuši pārāk viegli aiziet, un šāvienu un sprādzienu troksnī viņš nemierīgi prātoja, vai tikai Impērijas spēkiem arī šoreiz nav prātā kāda viltība.

Un tad iedegās zvaigžņu līnijas, izraibinādamas debesis, un viņi bija brīvi.

Lūkass dziļi ieelpoja un izslēdza lielgabalus.

Veiksmīgu lidojumu, viņš sacīja saziņas aparāta mikrofonā.

Pateicos, atsaucās Karda atturīgā balss. Šķiet, ka esam vairāk vai mazāk tikuši sveikā cauri, kaut ir bojājumi ap labā borta enerģijas pārveidotāju. Mara aizgāja paskatīties, kas tur noticis.

Mēs varam bez tā iztikt, teica Lūkass. Hens visu kuģi apgādājis ar tik daudzām rezerves sistēmām, ka mēs varētu lidot, pat ja puse pašreiz darbojošos sistēmu izietu no ierindas. Kurp mēs dodamies?

Uz Karaskentu, sacīja Kards. Lai aizvestu uz turieni tevi un izpildītu doto solījumu.

Lūkasam bija jāpiepūla atmiņa, lai atcerētos, kas tas par solījumu.

Tu domā to, ka Jaunā Republika būs ieguvēja no tavas atbrīvošanas?

Tieši tā, apstiprināja Kards. Cik atceros no Solo darījumu piedāvājumiem uz Mirkras, jums trūkst transportkuģu, vai ne?

Mums to patiešām ir daudz par maz, atbildēja Lūkass. Vai esi dažus kaut kur noglabājis?

Ne gluži noglabājis, bet man nebūtu grūti tos paņemt. Kā tu domā, ko Jaunā Republika teiktu par apmēram diviem simtiem pirms Klonēto kariem ražotajiem drednautu klases smagajiem kreiseriem?

Lūkasam mute palika vaļā. Cilvēks, kas bija uzaudzis uz Tatūnas, varēja daudz ko nezināt, bet (ik nezinīgs viņš nebija, lai nesaprastu, par ko ir runa.

Tu taču negribi teikt… Tumšais Spēks?

Nolaidīsimies lejā un tad parunāsim par to, sacīja Kards. Ak jā Marai vēl pagaidām neko nevajadzētu teikt.

Šajā ziņā vari uz mani paļauties.

Izslēdzis saziņas aparātu, Lūkass pakarināja radioaustiņas uz āķa un kāpa lejā. Viņš pat neievēroja gravitācijas lauka virziena maiņu, kas notika, kad Lūkass atradās uz kāpnēm.

Gadsimta Vanags traucās prom no Himēras, vairīdamies un atšaudīdamies no ātrās reaģēšanas kuģiem, kas dzinās tam pa pēdām. Bēgļi centās ātrāk nokļūt kosmosa dzīlēs. Pelleons sēdēja pie savas pults, rokas dūrēs sažņaudzis un, bezpalīdzīgi klusēdams, vēroja notiekošo. Bezpalīdzīgi, jo galvenais dators joprojām darbojās tikai daļēji, un tāpēc Himēras sarežģītos ieročus un izsekošanas sistēmas nevarēja izmantot pret kuģi, kas bija tik mazs, pārvietojās tik ātri un atradās tik tālu. Klusēdams, jo piedzīvotā sagrāve tālu pārsniedza viņa lamu vārdu repertuāru.

Kuģis pazibēja vēl pēdējo reizi un tad nozuda… Pelleons sagatavojās visļaunākajam.

Visļaunākais viņam tomēr nebija jāpiedzīvo.

Atsauciet atpakaļ ātrās reaģēšanas kuģus, kaptein, Trouns sacīja, un viņa balsī nebija ne vēsts no sasprindzinājuma vai dusmām. Izslēdziet iebrukuma trauksmes signālu un lieciet, lai sistēmu kontroles nodaļa turpina atjaunot galvenā datora darbību. Ak jā var turpināt ari apgādes krājumu izkraušanu.

Jā, ser, Pelleons teica, slepus uzmezdams savam priekšniekam drūmu skatienu.

Vai Trouns kaut kādā veidā nebūtu sapratis nule notikušā nozīmīgumu?

Kad Trouns paskatījās uz viņu, dižadmirāļa kvēlojošās sarkanās acis iemirdzējās spožāk.

Mēs esam zaudējuši raundu, kaptein, viņš sacīja. Ne vairāk.

Man gan, admirāl, šķiet, ka mēs esam zaudējuši daudz vairāk, norūca Pelleons. Tagad Kards noteikti atdos Kutunas flotili dumpiniekiem.

Ak. to viņš tik vienkārši neatdos, Trouns gandrīz slinki iebilda. Kards nekad nevienam neko nav devis par brīvu. Viņš mēģinās tirgoties vai izvirzīs nosacījumus, kas dumpiniekiem nebūs pieņemami. Darījuma pārrunas prasīs laiku, jo īpaši tāpēc, ka uz Karaskentas valda nelabvēlīga politiskā situācija, ko mēs tur esam pacentušies radīt. Un laiks tas ir viss, kas mums nepieciešams.

Pelleons papurināja galvu.

Jūs pieņemat, ka kuģu zaglim Ferjē izdosies atrast to cilvēku, kas piegādāja kuģus koreliešu grupējumam, pirms Kards un dumpinieki būs vienojušies?

Ar pieņēmumiem tam nav nekāda sakara, Trouns klusi teica. Ferjē jau tagad izseko Solo un ir priekš mums ekstrapolējis viņa ceļamērķi… un, pateicoties tam, ka izlūkdienests ir lieliski pastrādājis, pētot Karda pagātni, es tagad skaidri zinu, kas tas ir par vīru, ko centīsies sastapt Solo.

Viņš pa novērošanas lūku noraudzījās, kā atgriežas ātrās reaģēšanas kuģi.

Dodiet rīkojumu navigācijas nodaļai, lai sagatavo kursu lidojumam uz Pantolominas sistēmu, kaptein, Trouns domīgi sacīja. Lidosim turp, tiklīdz būs pabeigta transportkuģu izkraušana.

Jā, ser, teica Pelleons.

Viņš nodeva pavēli tālāk navigatoriem un izdarīja galvā ātru aprēķinu. Laiks, kas nepieciešams Gadsimtu Vanagam, lai sasniegtu Karaskentu. Laiks, kas nepieciešams Himērai, lai sasniegtu Pantolominu…

Jā, Trouns sacīja, kā viņa domas uzminējis. Tagad tās ir sacensības uz ātrumu.

24. nodala

Saule bija norietējusi aiz Honogras brūnajiem pakalniem, un tās pēdējie stari mākoņus pte apvāršņa iekrāsoja sarkanus un violetus. Lea vēroja novakares dziestošās krāsas, stāvēdama uz dukha sliekšņa, juzdama labi pazīstamās, nervozās bailes, kādas viņai allaž uzmācās, kad bija jādodas cīņā un briesmās. Vēl dažas minūtes, un viņa, Čūbeka un Trīpio dosies ceļā uz Nistao izglābt Habarahu un bēgt. Vai arī mirt.

Lea nopūtās un iegāja atpakaļ dukhā, neskaidri prātodama, ko visā šajā lietā izdarījusi nepareizi. Tas bija licies tik saprātīgi lidot uz Honogru, tik pareizi izrādīt šādu drosmīgu labas gribas žestu pret nogrijiem. Pat pirms izlidošanas no Kašikas viņa bija bijusi pārliecināta, ka šis piedāvājums nav tikai viņas ideja vien, ka to viņai neuzkrītoši iedvesis Spēks.

Un varbūt tā arī bija. Vienīgi iedvesmotājs bija pavisam cita Spēka puse, nekā viņa domāja.

Pa durvīm ieplūda auksta vēja šalts, un Lea nodrebēja. Manā ģimenē Spēks ir stipri iesakņojies. Lūkass bija sacījis viņai šos vārdus pirms kaujas uz Endoras. Sākotnēji Lea nebija tam ticējusi līdz brīdim, kad viņa pacietīgajā vadibā sāka sajust šo spēju izpausmes sevī. Bet viņas tēvs bija mācījies to pašu, un viņam piemita tādas pašas spējas… un tomēr viņš galu galā bija pieslējies tumšajai pusei.

Sakustējās viens no dvīņiem. Lea apstājās un maigi pieskārās abām sīkajām būtnītēm sevī. To darot, viņā uzvilnīja atmiņu fragmenti. Viņas mātes seja, saspringta un skumja, izceļot Leu no lādes, kur viņa bija gulējusi, paslēpta no ziņkārīgām acīm. Svešās sejas, kas noliecās pār viņu, kamēr māte ar šiem cilvēkiem runāja skarbā tonī, kas bija Leu izbiedējis un licis viņai raudāt. Viņa atkal raudāja, kad māte nomira, cieši pieķērusies vīrietim, ko Lea bija iemācījusies saukt par tēvu.

Sāpes, bēdas un bailes… un tas viss viņas īstenā tēva dēļ, tā vīra dēļ, kas bija atteicies no vārda Anakins Debesbraucējs, lai sauktos par Dārtu Veideru.

No sliekšņa puses atskanēja klusa, čaboša skaņa.

Kas noticis, Trīpio? Lea jautāja, pagriezdamās pret robotu.

Jūsu Augstība, Cūbeka man paziņoja, ka jūs šo vietu drīz atstāšot, Trīpio sacīja, un viņa manierīgā balss bija mazliet satraukta. Vai varu pieņemt, ka es jūs pavadīšu?

Jā, protams, Lea viņam teica. Lai kas notiktu Nistao, nedomāju, ka tu vēlēsies palikt šeit un izbaudīt notikušā sekas uz savas ādas.

Es jums pilnīgi piekrītu.

Robots saminstinājās, un Lea pēc viņa izturēšanās noprata, ka nav pilnībā izkliedējusi Trīpio nemieru.

Ir kaut kas tāds, ko jums, manuprāt, noteikti vajadzētu zināt, viņš runāja tālāk. Viens no atindēšanas robotiem uzvedas ļoti dīvaini.

Vai patiesi? teica Lea. Kā tieši šis dīvainums izpaužas?

Šķiet, ka viņš pārāk daudz par visu interesējas, sacīja Trīpio. Viņš ir uzdevis neskaitāmus jautājumus, ne vien pārjums un Cūbeku, bet arī par mani. Esmu viņu arī redzējis pārvietojamies pa ciemu, kad viņam vajadzētu būt izslēgtam uz nakti.

Varbūt pieļauta kāda kļūda, programmējot viņa atmiņu, Lea teica, nebūdama noskaņota uz sarunu par robotu personības īpatnībām. Varu nosaukt vienu vai divus robotus, kas ir krietni vien ziņkārīgāki, nekā viņu programmā tas sākotnēji bijis paredzēts.

Jūsu Augstība! Trīpio aizvainoti protestēja. Artū ir pavisam cits gadījums.

Es nerunāju tikai par Artū.

Lea pacēla roku, lai atvairītu turpmākās iebildes.

Bet es saprotu tavas bažas. Lūk, ko es tev teikšu: tu pavēro to robotu manā uzdevumā. Labi?

Protams, Jūsu Augstība, sacīja Trīpio.

Viņš mazliet palocījās un izšļūca ārā sabiezējušajā krēslā.

Lea nopūtās un paraudzījās sev apkārt. Nemierīgi klīstot pa dukhu. viņa bija nonākusi pie sienas, kur atradās ģenealoģijas karte, un Lea ilgāku laiku to pētīja. Kokgriezumos bija jaušama vispusīga vēstures izpratne un apvaldīts, bet dziļš lepnums par savu ģimeni.Viņa ļāva skatienam izsekot saiknes starp vārdiem, prātodama, ko, pētot šo karti, domā un jūt paši nogriji. Vai viņi saskata uzvaras un zaudējumus, vai redz tikai uzvaras? Viņi redz abus, Lea nosprieda. Viņai par nogrijiem bija radies iespaids, ka tie ir ļaudis, kas neaizver acis patiesības priekšā.

Vai saskatāt šajā kokgriezumā mūsu ģimenes galu, lēdij Veidera?

Lea sarāvās.

Dažreiz es vēlos, lai jūs, nogri ji, neprastu tik labi pielavīties, viņa norūca, atguvusi līdzsvaru.

Piedodiet man, muitrukh sacīja, varbūt mazliet pasausi. Es negribēju jūs nobiedēt.

Viņa ar žestu norādīja uz karti.

Vai saskatāt tur mūsu galu, lēdij Veidera?

Lea papurināja galvu.

Es neredzu nekādas nākotnes vīzijas, muitrukh. Nedz jūsējās, nedz manējās. Es gluži vienkārši domāju par bērniem. Centos iztēloties, kā tas ir audzināt viņus. Prātoju, cik lielā mērā viņu raksturu izveidi ietekmē ģimene, un cik daudz jau piedzimstot ir ielikts pašā bērnā.

Viņa saminstinājās.

Domāju par to, vai ļaunums no ģimenes vēstures var tikt izdzēsts, vai arī tas pāriet uz katru nākamo paaudzi.

Maitrakh mazliet piešķieba galvu, lielās acis pētīja Leas seju.

Jūs runājat kā sieviete, kas pirmoreiz pilda bērna iznēsāšanas pienākumu.

Jā, atzinās Lea. Nezinu, vai Habarahs jums ir stāstījis, bet es nēsāju savus pirmos divus bērnus.

Un jūs baiļojaties par viņiem.

Lea juta, kā noraustās muskulis viņas vaigā.

Tam ir iemesls. Impērija grib man viņus atņemt.

Maitrakh klusi iešņācās.

Kāpēc?

īsti nezinu. Bet tas var but tikai ļaunā nolūkā.

Maitrakh nolaida acis.

Man ļoti žēl, lēdij Veidera. Es jums palīdzētu, ja varētu.

Lea pastiepa roku un pieskārās nogrijas plecam.

Es zinu.

Maitrakh paraudzījās augšup uz ģenealoģijas karti.

Esmu sūtījusi visus četrus savus dēlus briesmās, lēdij Veidera. Kaujās, kas bija jāizcīna Imperatora labā. Ar laiku nebūt nekļūst vieglāk noskatīties, kā viņi aiziet karā un pretim nāvei.

Lea iedomājās par visiem sabiedrotajiem un draugiem, kas bija gājuši bojā ilgajā karā.

Esmu sūtījusi nāvē draugus, viņa klusi teica. Tas bija ļoti grūti. Nevaru iedomāties, kā tas ir, ja nāvē jāsūta savi bērni.

Trīs no viņiem gāja bojā, maitrakh stāstīja tālāk, gandrīz kā sarunādamās pati ar sevi. Tālu no mājām, kur nebija neviena, kas par viņiem sērotu, kā tikai viņu karabiedri. Ceturtais kļuva par kropli un atgriezās mājās, lai nodzīvotu savu saīsināto dzīvi mēmā izmisumā par negodu, līdz nāve viņu no tā atbrīvoja.

Lea saviebās. Un tagad, par to, ka bija viņai palīdzējis, Habarahs samaksās gan ar negodu, gan nāvi…

Viņas doma piepeši aprāvās.

Pagaidiet mirkli. Jūs sacījāt, ka visi četri jūsu dēli devās karā? Un ka visu četru vairs nav dzīvajo vidū?

Muitrukh pamāja.

Pilnīgi pareizi.

Bet kā tad Habarahs? Vai tad viņš arī nav jūsu dēls?

Viņš ir mans trešās pakāpes dēls, muitrukh sacīja ar savādu izteiksmi sejā. Mana pirmā dēla dēladēls.

Lea skatījās uz viņu, pēkšņi apjauzdama kaut ko briesmīgu. Ja Habarahs bija nevis viņas dēls, bet gan mazmazdēls, un ja muitrukh bija pati personīgi piedzīvojusi kosmosa kauju, kas atnesa postu Honograi…

Muitrukh, cik ilgi jūsu pasaule jau ir tādā stāvoklī kā patlaban? Lea čukstus jautāja. Cik daudz gadu pagājis?

Nogrija viņu cieši uzlūkoja, nepārprotami uztverdama izmaiņas Leas noskaņojumā.

Lēdij Veidera, ko es tādu pateicu…?

Cik daudz gadu pagājis?

Muitrukh parāvās no viņas nost.

Četrdesmit astoņi nogriju gadi, viņa sacīja. Rēķinot Imperatora gados četrdesmit četri.

Lea atbalstījās ar plaukstu pret ģenealoģijas kaites gludo koku viņas ceļgali no šoka piepeši bija kļuvuši ļengani.

Četrdesmit četri gadi, viņa caur zobiem atkārtoja. Viņi turējuši jūs tādā stāvoklī četrdesmit četrus gadus?

Lea apcirtās pret durvīm.

Čūbij! viņa sauca, tajā brīdī neraizēdamās, kas vēl varētu viņu dzirdēt. Čūbij, ienāc šeit!

Kāda roka satvēra viņas plecu, un pagriezusies atpakaļ, Lea redzēja, ka maitrakh viņā noraugās ar neizprotamu izteiksmi savā citplanētietes sejā.

Lēdij Veidera, jūs man pateiksiet, kas ir noticis.

Četrdesmit četri gadi lūk, kas ir noticis, Lea viņai sacīja.

Pirmais dusmu karstums noplaka, dodbt vietu ledainai apņēmībai.

Viņi jūs turējuši verdzībā gandrīz pusgadsimtu. Melodami jums, acīs skatīdamies, krāpdami jūs, nogalinādami jūsu dēlus.

Viņa ar pirkstu norādīja uz zemi viņām zem kājām.

Tas nav četrdesmit četrus gadus ilga atindēšanas darba vērts. Un, ja viņi ne tikai attīra zemi…

Pie durvīm bija dzirdami smagi soļi, un ienāca Čūbeka ar šaušanai sagatavotu bultmeti rokā. Viņš ieraudzīja Leu, norēca jautājumu, bet viņa ierocis pavērsās pret maitrakh.

Man nedraud briesmas, Čūbij, Lea viņam teica. Es gluži vienkārši esmu ļoti nikna. Man vajag, lai tu sagādātu vēl papildu paraugus no saindētās zonas. Šoreiz tiem nav jābūt augsnes paraugiem atnes nedaudz tās kholm zāles.

Viņa redzēja vūkija sejā pārsteigumu. Bet viņš tikai norūcās par zirni, ka uzdevumu sapratis, un aizgāja.

Kāpēc jūs gribat izpētīt kholm zāli? muitrukh vaicāja.

Jūs pati sacījāt, ka tā vairs nesmaržo tāpat kā agrāk, pirms nebija uzlijis indīgais lietus, Lea viņai atgādināja. Domāju, ka te varētu but kāda sakarība, ko esam palaiduši garām.

Kāda sakarība te varētu būt?

Lea papurināja galvu.

Šobrīd neko vairāk nevēlos sacīt, muitrukh. Parunāsim par to. kad būšu saņēmusi apstiprinājumu.

Vai jūs joprojām gribat doties uz Nistao?

Vairāk kā jebkad, Lea drūmi atbildēja. Bet ne tāpēc, lai uzbruktu un aizbēgtu. Ja Cūbija sagādātie paraugi uzrādīs to, ko es domāju, iešu taisnā ceļā pie klanu vecākajiem.

Un, ja viņi atteiksies jūs uzklausīt, ko tad?

Lea dziļi ievilka elpu.

Viņi nevar atteikties, viņa teica. Jūs jau esat zaudējuši savus dēlus trijās paaudzēs. Vairāk zaudējumu jūs nevarat atļauties.

Kādu minūti nogrija skatījās uz viņu klusēdama.

Jūs sakāt taisnību, viņa sacīja.

Muitrukh klusi nošņācās caur saviem adatzobiem un ar sev raksturīgo līgano grāciju gāja uz durvīm.

Stundas laikā es atgriezīšos, viņa pāri plecam teica. Vai jūs tad būsiet gatava doties ceļā?

Jā, pamāja ar galvu Lea. Uz kurieni jūs ejat?

Maitrakh apstājās pie durvīm, un viņas tumšās

acis sastapās ar Leas skatienu.

Jūs sakāt taisnību, lēdij Veidera: viņiem ir jāklausās. Es atgriezīšos.

Maitrakh atgriezās pēc divdesmit minūtēm, piecas minūtes pirms Čūbekas. Vūkijs bija savācis divas saujas zāles no visdažādākajām vietām un atnesis analīžu izdarīšanas ierīci, kas bija paslēpta alindēšanas robotu nojumē. Lea iedarbināja ierīci, ievietoja tajā pāris neglītos, brūnos augus, un tad viņi devās uz Nistao.

Bet ne trijatā. Leai par pārsteigumu, pie maitrakh sadabūtā vaļējā apvidus lendspidera stūres sēdēja jauna nogrija, un, kad viņi raita gajēja soļa ātrumā brauca cauri ciemam, viņiem pievienojās vēl kāds ducis nogriju, ejot abpus lendspīderam kā goda sardze. Pati maitrakh gāja braucamajam blakus, un vadibas paneļa nespodrajā gaismā viņas sejas izteiksme nebija lāgā saskatāma. Sēdēdams uz aizmugures sēdekļa, uz kura bija nolikta ari analīžu izdarīšanas ierīce, Čūbeka taustīja savu bultmeti un dziļa rīkles balsī neuzticīgi ņurdēja. Viņam aiz muguras, bagāžas nodalījumā iespīlēts, Trīpio bi ja neparasti kluss.

Izgājuši cauri ciemam, viņi virzījās tālāk pa apkārtējo aramzemi. Lendspidera starmeši nebija ieslēgti, un nelielo nogriju pulciņu mākoņu apēnoto zvaigžņu gaismā praktiski nevarēja saredzēt. Grupa sasniedza nākamo ciemu, kas, aptumšots uz nakti, tikpat kā ne ar ko neatšķīrās no labības lauka, un izgāja tam cauri bez starpgadījumiem. Atkal aramzeme, atkal ciems, atkal aramzeme. Laiku pa laikam Lea redzēja priekšā pavīdam Nistao ugunis un satraukti prātoja, vai vēršanās tieši pie klanu vecākajiem šajā brīdī būs tā gudrākā rīcība. Viņi valdīja ar Impērijas palīdzību vai vismaz ar tās klusu piekrišanu, un tādiem lepniem un godkārīgiem ļaudīm nebūs patīkami dzirdēt, ka viņus apsūdz sadarbībā ar meliem.

Un tad, debesu ziemeļaustrumpusē, cauri biezajai mākoņu segai izlauzās cauri lielākais no trim Honogras mēnešiem… un Lea izbrīnīta ieraudzīja, ka viņas sākotnējais pavadoņu pulciņš ir neiedomājami paplašinājies. Viņiem visapkārt virmoja neskaidri saskatāmu stāvu jūra, tā plūda lendspīderam nopakaļ kā mēms paisuma vilnis.

Viņai aiz muguras Čūbeka pārsteigumā ierūcās. Mednieka instinkts bija viņam ļāvis sajust, ka pavadoņu skaits pieaug ar katru ciemu, kam viņi iet cauri. Bet pat viņš nebija aptvēris, cik daudz gājēju viņiem patiesībā pievienojies, turklāt Čūbeka nebūt nebija pārliecināts, ka viņu šis apstāklis iepriecina.

Bet Lea juta, ka saspringtais spiediens krūtīs mazinās. Viņa atlaidās pret sēdekļa atzveltni. Lai kas tagad notiktu Nistao, delegācijas iespaidīgais apjoms vien neļaus klanu vecākajiem viņu gluži vienkārši apcietināt un noslēpt faktu, ka viņa vispār šeit bijusi.

Maitrakh bija garantējusi viņai iespēju runāt. Pārējais bi ja atkarīgs no viņas pašas.

Nistao robežu viņi sasniedza tieši pirms saules lēkta. .. un atklāja, ka viņus gaida vēl viens nogriju pūlis.

Ziņa ir gājusi mums pa priekšu, maitrakh sacīja Leai, kad lendspīders un tā pavadoņi tuvojās gaidītājiem. Viņi atnākuši paskatīties uz lorda Veidera meitu un paklausīties, kas viņai sakāms.

Lea paraudzījās uz pūli.

Un kādu sakāmo viņi no manis gaida?

To, ka goda parāds Impērijai ir pilnībā atmaksāts, teica maitrakh. Ka jūs esat ieradusies piedāvāt nogriju tautai jaunu dzīvi.

Viņas tumšās acis ieurbās Leas sejā ar vārdos neizteiktu jautājumu. Lea, savukārt, paskatījās pāri plecam uz Cūbeku un savilka uz augšu uzacis. Vūkijs norūca apstiprinājumu un pavērsa analīžu ierīci uz augšu, lai viņa varētu redzēt displeju.

Kādā nakts ceļojuma brīdī ierīce savu darbu beidzot bija paveikusi… un, nolasot analīžu rezultātus, Lea sajuta jaunu dusmu uzplūdu pret Impēriju par to, ko viņi bija nodarījuši šai tautai.

Jā, viņa sacīja maitrakh. Es patiešām varu pierādīt, ka parāds ir atmaksāts.

Aplūkojot gaidītāju pūli tuvāk, Lea krēslainajā gaismā ievēroja, ka vairākums sanākušo nogriju ir sieviešu kārtas. Nelielajai vīriešu saujiņai, ko viņai izdevās pamanīt starp pārējiem, bija vai nu bērnu un jauniešu gaiši pelēkā, vai vecu ļaužu tumši pelēkā āda. Bet tieši lendspīderam ceļā bija nostājušies kādi desmit vīrieši jaunu, bet pieaugušu nogriju tēraudpelēkajā krāsā.

Redzu, ka ziņu saņēmuši arī klanu vecākie, viņa teica.

Tā ir mūsu oficiālā goda sardze, maitrakh paskaidroja. Viņi mūs pavadīs līdz Lielajam Dukham. kur jūs gaida klanu vecākie.

Goda sardze sargi vai karavīri ( Lea īsti nezināja, kā lai šos pavadoņus uztver) klusēdami sastājās lendspīdera priekšgalā, veidojot tādu kā bultas uzgali, un sāka iet. Pārējais pūlis dzīvi sačukstējās, domu apmaiņa galvenokārt notika starp pilsētas iedzīvotājiem un lauciniekiem. Lea nezināja, ko viņi saka cits citam, bet. ik reizes, kad viņas skatiens pievērsās nogrijiem, tie apklusa un lūkojās viņai pretim ar neslēptu apbrīnu.

Pilsēta izrādījās mazāka, nekā Lea bija gaidījusi galvenokārt tāpēc, ka nogriju ricībā nebija pārāk daudz zemes. Lielo Dukhu viņi sasniedza jau pēc dažām minūtēm.

Spriežot pēc nosaukuma, Lea bija domājusi, ka tas gluži vienkārši būs ciema dukha lielāks variants. Lielāks tas noteikti bija, bet, neraugoties uz arhitektonisko līdzību, pastāvēja arī ļoti striktas atšķirības. Sienas un jumts bija darināti nevis no koka, bet gan no sudrabaina metāla. Nekādu rotājumu uz šīm virsmām nebija. Balstošie pīlāri bija melni no metāla vai apstrādāta akmens, Lea lāgā nevarēja noteikt, kurš no šiem materiāliem izmantots. Uz pelēkām akmens plāksnēm klātu iee jas terasi veda melni un sarkani marmora pakāpieni. Aiz terases bija redzamas augstas dubultdurvis. Visa šī ēka šķita auksta un atsvešināta, tā stipri atšķīrās no priekšstata, kāds Leai dažās pēdējās dienās bija radies par nogriju etosu. Galvā viņai pazibēja doma, vai tikai nav tā, ka Lielo Dukhu uzcēlusi Impērija, nevis paši nogriji.

Kāpņu augšgalā, rindā sastājušies, stāvēja trīspadsmit vidēja vecuma nogriju vīrieši, un katram no viņiem mugurā bija sarežģīta šuvuma tērps, kas izskatījās pēc šalles un vestes krustojuma. Aiz viņiem terases vidū stāvēja Habarahs viņa rokas un kājas bi ja ar ķēdēm pieslēgtas pie diviem uz augšu saslietiem stabiem.

Lea paskatījās vecākajiem garām uz Habarahu, un viņā uzvilnīja sāpīga līdzjūtība. Maitrakh bija viņai stāstījusi, kā norit nogriju publiskās pazemošanas procedūra, bet, tikai ieraugot Habarahu, Lea saprata, cik dziļš apkaunojums ietverts šajā rituālā. Habaraha seja bija noliesējusi un bāla, un viņš no pārguruma bija iekāries ķēdēs, kas saistīja viņa rokas un kājas. Bet galvu Habarahs turēja augšā, un viņa tumšās acis modri vēroja notiekošo.

Kad lendspīders iebrauca dukha teritorijā, pūlis pašķīrās, izveidojot eju, pa kuru tas varēja aizbraukt līdz pašai ēkai. Oficiālā goda sardze devās augšā pa kāpnēm un nostājās, veidojot atdalošu rindu starp pūli un klanu vecākajiem.

Atceries, mēs neesam ieradušies šeit, lai cīnītos, Lea pačukstēja Čūbekam.

Sakopojusi visas zināšanas par to, kādai jābūt karaliskai uzvedībai, viņa izkāpa no lendspidera un kāpa augšā pa kāpnēm.

Kad Lea bija sasniegusi kāpņu augšgalu, pēdējās čalas pūlī apklusa.

Es jūs sveicu, nogriju tautas klanu vecākie, viņa skaļā balsī teica. Esmu Lea Orgena Solo, jūsu kunga Darta Veidera meita. Tā cilvēka meita, kas posta brīdī ieradās pie jums un sniedza palīdzību.

Viņa pastiepa plaukstas virspusi pret nogriju, kas stāvēja rindas vidū.

Viņš mirkli raudzījās uz Leu nepakustēdamies. Tad ar acīm redzamu negribīgumu pagājās uz priekšu un piesardzīgi apostīja viņas roku. Viņš atkārtoja šo pārbaudi divas reizes un tad iztaisnojās.

Lords Veiders ir miris, nogrijs sacīja. Mūsu jaunais kungs dižadmirālis pavēlējis mums atvest jūs pie viņa, Lea Orgena Solo. Jūs nāksiet kopā ar mums un pagaidīsiet, kamēr tiek sagatavots transports.

Čūbeka, stāvēdams kāpņu pakājē, brīdinoši ierūcās. Lea ar žestu viņu apklusināja un papurināja galvu.

Neesmu šeit ieradusies, lai padotos jūsu dižadmirālim, viņa klana vecākajam teica.

Jūs tomēr to darīsiet, viņš sacīja.

Nogrijs deva zīmi, un divi sargi izgāja no ierindas un tuvojās Leai.

Viņa palika, kur stāvējusi, atkal pamādama Čūbekam, lai viņš dara to pašu.

Vai jūs kalpojat Impērijai vai Honogras tautai?

Visi godīgie nogriji kalpo kā vienai, tā otrai, klana vecākais teica.

Vai patiesi? jautāja Lea. Vai kalpot Honograi tagad nozīmē sūtīt jaunos vīriešus paaudzi pēc paaudzes drošā nāvē Impērijas karos?

Jūs esat svešiniece, nogrijs nicinoši atbildēja. Jūs neko nezināt par nogriju godu.

Viņš pamāja sargiem, kas bija nostājušies Leai pie sāniem.

Ievediet viņu dukhā.

Vai jūs tik ļoti baidāties no vientuļas citplanētietes vārdiem? Lea vaicāja, kad abi nogriji stingri satvēra viņas rokas. Vai arī bīstaties, ka līdz ar manu ierašanos jūsu pašu vara mazināsies?

Jūs te nerunāsiet indes pilnus vārdus un nesēsiet nesaskaņas mūsu vidū! klana vecākais caur zobiem izgrūda.

Cūbeka atkal ierūcās, un Lea juta, ka viņš gatavojas skriet augšā pa kāpnēm viņai paligā.

Mani vārdi nesēj nesaskaņas, Lea teica, paaugstinādama balsi tā, lai viņas sacīto dzirdētu viss pūlis. Tie vēsta par nodevību.

Pūlis piepeši nemierīgi sakustējās.

Jūs cietīsiet klusu, neatlaidās nogrijs. Vai arī es likšu jūs apklusināt.

Es labāk paklausītos, kas viņai ir sakāms, no lejas sauca maitrakh.

-Tu arī cietīsi klusu! klana vecākais noskaldīja, kad pūlī atskanēja atbalsta čuksti maitrakh prasībai.

Tev te nav nedz vietas, nedz balss tiesību, maitrakh no Kimbaru klana. Es neesmu sasaucis nogriju tautas kopsapulci.

Tomēr tautas kopsapulce ir šeit, maitrakh atcirta. Lēdija Veidera ir ieradusies. Mēs uzklausīsim viņas vārdus.

Tad jūs tos varēsiet uzklausīt cietumā.

Klana vecākais pamāja, un vēl divi sargi atstāja ierindu, apņēmīgi tuvodamies kāpnēm.

Lea nosprieda, ka īstais brīdis ir klāt. Raudzīdamās lejup uz savu siksnu, viņa caur Spēku sakopoja visu savu enerģiju un ietekmi…

Un no jostas izlēca viņas gaismas zobens, atbrīvojies no maksts. Leas acis un prāts atrada slēdzi un atskanēja pazīstamais klikšķis un šņākoņa-zaļi baltais asmenis bija iedarbināts un vertikāli pāršķēla gaisu starp viņu un klanu vecākajiem.

No pūļa atskanēja tāda kā šņācoša noelšanās. Abi nogriji, kas gāja pie maitrakh, sastinga pussolī… un, kad elsienu atkal nomainīja pilnīgs klusums, Lea zināja, ka visu uzmanība beidzot ir pievērsta viņai.

Es ne tikai esmu lorda Veidera meita, viņa sacīja, piešķirdama savai balsij apvaldītu dusmu pieskaņu. Esmu arī Malarišasa, viņa varas un ietekmes mantiniece. Esmu ieradusies šeit caur daudzām briesmām, lai atklātu nodevību pret nogriju tautu.

Viņa riskēja nedaudz novērsties no gaismas zobena, kas lidinājās gaisā, un nomērīja ar gausu skatienu klanu vecāko rindu.

Vai jus mani uzklausīsiet? Vai labāk izvēlēsieties nāvi?

Labu bridi saglabājās klusums. Lea ieklausījās savos sirdspukstos un gaismas zobena dobjajā sanēšanā, prātodama, cik ilgi varēs noturēt ieroci karājamies gaisā, nezaudējot kontroli pār to. Un tad viens no klanu vecākajiem, kas stāvēja no viņas pa kreisi, paspēra soli uz priekšu.

Es uzklausīšu, kas ir sakāms Mal'ary'ush, viņš teica.

Pirmais klana vecākais nikni nospraustajās.

Nepievieno vēl savu artavu nesaskaņām, Irkheim, viņš brīdināja. Tu te redzi tikai iespēju glābt Kimbaru klana godu.

Varbūt es redzu iespēju glābt visas nogriju tautas godu, Vorkorh, Irkheims atcirta. Es uzklausīšu Mal 'aty 'ush. Vai esmu vienīgais, kas to vēlas?

Vēl viens klana vecākais, ne vārda neteicis, paspēra soli un nostājās viņam līdzās. Tad vēl viens, vēl viens un vēl viens, lidz Irkheimam bija pievienojušies deviņi no trīspadsmit klanu vecākajiem. Vorkorhs caur zobiem iešņācās, bet atkāpās atpakaļ savā iepriekšējā vietā.

Honogras klanu vecākie ir izdarījuši savu izvēli, viņš norūca. Jūs varat runāt.

Abi sargi palaida vaļā Leas rokas. Viņa noskaitīja līdz divi, tad pastiepa roku, paņēma gaismas zobenu un izslēdza to.

Es jums stāstīšu vienu un to pašu stāstu divas reizes, Lea sacīja, pagriezdamās pret pūli un ielikdama zobenu atpakaļ makstī. Pirmo reizi tā, kā jums to stāstīja Impērija, otro reizi tā, kā tas ir patiesībā. Tad jūs paši varēsiet izlemt, vai nogriju parāds ir vai nav nomaksāts.

Jūs visi zināt, kā kosmosā notikusi kauja izpostīja jūsu pasauli. Kā daudzi nogriji gāja bojā vulkānu izvirdumos, zemestrīcēs un plūdos, kas tām sekoja, līdz dzīvajos palikušie ieradās šajā vietā. Kā pie jums atlidoja lords Darts Veiders un piedāvāja palīdzību. Kā pēc savādi smakojoša lietus nolīšanas visi augi, izņemot kholm zāli, nokalta un iznīka. Kā Impērija jums stāstīja, ka zemi saindējušas ķimikālijas no bojā gājušā kuģa, un piedāvāja mašīnas, kas varētu augsni attīrīt. Un jūs ļoti labi zināt, kādu maksu viņi par šīm mašīnām prasīja.

Tomēr zeme patiešām ir saindēta, viens no klanu vecākajiem viņai teica. Gan es, gan daudzi citi gadiem ilgi mēģinājuši izaudzēt pārtiku vietās, kur šīs mašīnas nav darbojušās. Bet sēkla tika izniekota, jo nekas tur neizauga.

Jā, Lea pamāja. Bet tā nebija augsne, kas tika saindēta. Vai, pareizāk sakot, ne tieši augsne.

Viņa deva zīmi Čūbekam. Noliecies pār lendspīderu, viņš paņēma analīžu izdarīšanas ierīci un vienu no kholm zāles stādiem un atnesa tos viņai.

Tagad es jums izstāstīšu patieso stāstu, Lea sacīja, kad vūkijs atkal bija nokāpis pa kāpnēm lejā.

Pēc tam, kad lords Veiders savā kuģī aizlidoja, ieradās citi kuģi. Tie lidinājās virs jūsu pasaules šurpu, turpu. Tiem, kas vaicāja, ko viņi te dara, varbūt atbildēja, ka tiek novērota planēta, iespējams, lai meklētu citus dzīvajos palikušos vai citas apdzīvojamas vietas. Bet tie visi bija meli. Viņu īstais mērķis bija izsēt uz jūsu planētas jaunu augu.

Viņa pacēla uz augšu kholm zāli.

Šo augu.

Jūsu patiesība ir murgi, izspļāva klana vecākais Vorkorhs. Kholm zāle augusi uz Honogras kopš neatminamiem laikiem.

Es neteicu, ka tā bija kholm zāle, atcirta Lea.

Šis augs izskatās kā kholm zāle, ko jūs atceraties, pat smaržo ļoti līdzīgi tai. Bet ne tieši tāpat. Patiesībā tas ir smalks Impērijas izdomājums… ko jums atsūtīja Imperators, lai saindētu jūsu pasauli.

Pūļa klusēšanu nomainīja pārsteiguma kņada. Lea deva viņiem laiku, un gaidot viņas skatiens klīda pa apkārtni. Viņa lēsa, ka ap Lielo Duklni sapulcējies gandrīz tūkstotis nogriju, un vēl daudzi nāca klāt. Lea nosprieda, ka ziņa par viņas ierašanos izplatās joprojām, un paskatījās apkārt, lai redzētu, no kuras puses jaunpienācēji ierodas.

Palūkojoties pa kreisi, viņas skatienu piesaistīja metāliska iemirdzēšanās. Labu gabalu aiz Lielā DukIm, pa daļai paslēpies agrās rīta saules garajā ēnā, pie kādas citas ēkas stāvēja kastei līdzīgais atindēšanas robots.

Lea cieši paraudzījās uz to, un pēkšņi viņai pārskrēja baiļu drebuļi. Neparasti ziņkārīgais atindēšanas robots Trīpio bija to pieminējis, bet viņa tobrīd bija pārāk iegrimusi savās domās, lai pievērstu uzmanību sava robota bažām. Bet, ja atindēšanas robots atradās Nistao, vairāk kā piecdesmit kilometru attālumā no savas darba vietas, tas bija kaut kas daudz vairāk, nekā pārmērīga ziņkāre. Tam bija jābūt…

Lea noliecās, domās rādama sevi par nolaidību. Protams, ka dižadmirālis neaizlidoja prom, mirkļa iegribas vadīts. Viņš bija atstājis kādu vai kaut ko, kas novēroja te notiekošo.

Čūbij, tur, pa labi no tevis, viņa čukstus teica. Izskatās pēc atindēšanas robota, bet es domāju, ka tas ir spiegošanas robots.

Vūkijs kaut ko nikni norūca un sāka lauzties cauri pūlim. Bet, kaut arī nogriji pašķīra viņam ceļu, Lea zināja, ka viņš robotu nenotvers. Spiegošanas roboti ar pārmērīgu gudrību neizcēlās, tomēr tie bija pietiekami attapīgi, lai vairs ilgi neslaistītos tur, kur tikuši atmaskoti. Tas laidīsies lapās jau labu brīdi pirms tam, kad Čūbekam izdosies aizkļūt līdz blakusēkai. Un. ja robotam bija raidītājs… un. ja tuvumā bija kāds Impērijas kuģis…

Honogras tauta! viņa uzsauca, pārkliedzot sarunu troksni. Es jums tūlīt pat pierādīšu, ka tas, ko saku, ir taisnība. Šeit ir viens no Imperatora atsūtītajiem atindēšanas robotiem.

Lea norādīja uz robotu.

Pievediet to pie manis.

Pūlis pagriezās, lai paskatītos viņas norādītajā virzienā, un Lea sajuta nogriju nedrošību. Bet, iekams kāds paguva pakustēties, robots piepeši nozuda aiz ēkas stūra. Pēc mirkļa viņa manīja to pazibam starp divām citām ēkām robots drāzās prom, cik ātri vien jaudāja.

No taktikas viedokļa tas bija visnelāgākais lēmums, ko robots būtu varējis pieņemt. Bēgšana bija tas pats, kas vainas atzīšana, jo īpaši tādu cilvēku priekšā, kas robotus pazina kopš bērnības un skaidri zināja, kādai jābūt normālai atindēšanas mašīnas uzvedībai. Pūlis ieaurojās, un varbūt kādi piecdesmit no aizmugurē stāvošajiem, gados vecākajiem nogriju pusaudžiem metās robotam pakaļ.

Un, kad viņi to darīja, viens no sargiem, kas stāvēja uz terases blakus Leai, pielika pie mutes saliektu plaukstu un raidīja gaisā spalgu kliedzienu.

Lea atrāvās sāņus, ausīs viņai no šīs skaņas sāka zvanīt. Sargs atkārtoja kliedzienu, un šoreiz tepat netālu atskanēja atbildes kliedziens. Sargs pārgāja uz čivināšanu, kas izklausījās pēc sarežģīta dažādu putnu balsu popūrija. Sekoja īsa atbilde, un tad abi apklusa.

Viņš sauc pārējos uz piedalīšanos vajāšanā, maitrakh sacīja Leai.

Lea pamāja un, rokas dūrēs sažņaugusi, noskatījās, kā vajātāji nozūd aiz ēkas stūra. Ja robotam bija raidītājs, tas patlaban drudžaini centās pārraidīt iespējami vairāk datu…

Un tad pēkšņi vajātāji bija atkal redzami. Viņiem bija pievienojies pusducis pieaugušu nogriju vīriešu. Viņi gluži kā nomedītu zvēru nesa robotu, kas velti pūlējās atbrīvoties no vīru stingrā tvēriena.

Lea dziļi ievilka elpu.

Nesiet to šurp, pie manis, viņa teica, kad vajātāju grupa tuvojās.

Nogriji tā arī darīja seši pusaudži uznesa robotu augšā pa kāpnēm un noguldīja uz terases. Lea iedarbināja gaismas zobenu un pētīja robotu viņas acis meklēja antenu. Vienu Lea ieraudzīja, bet antena pati par sevi vēl neko nepierādīja. Gatavodama sevi visļaunākajam, viņa vertikāli pārgrieza robota ārējo apvalku. Vēl divi šķērsgriezumi, un tā iekšējais mehānisms tika atsegts vispārējai apskatei.

Kad Lea izslēdza gaismas zobenu, Cūbeka jau bija nometies ceļos robotam līdzās, un viņa prāvie pirksti saudzīgi cilāja caurules, kabeļus un šķiedras. Iedobuma augšdaļā bija neliela, pelēka kastīte. Viņš uzmeta Leai zīmīgu skatienu un atbrīvoja kastīti no vadiem, kam tā bija pieslēgta.

Čūbeka nolika kastīti sev blakus uz terases, un Lea norija kaklā sakāpušo kamolu. Viņa šo kastīti ļoti labi pazina, šajā ziņā viņai bija bijusi ilga un reizēm sāpīga pieredze: tā bija Impērijas izlūkrobota rīčību virzošā un novērojumus fiksējošā ierīce. Bet kontaktligzda, kurā vajadzēja būt iespraustai antenai, bija tukša.

Čūbeka tagad rakņājās pa iedobuma lejasdaļu. Lea noskatījās, kā viņš no mehānisma mudžekļa izceļ vairākus cilindrus, izlasa, kas uz tiem iegravēts, un atliek vietā. Pūlis atkal sāka sačukstēties tajā brīdi, kad Čūbeka, apmierināti ieņurdējies, izņēma no robota iekšienes lielu cilindru un garu adatu šie priekšmeti tur bija atradušies netālu no ieeļļošanas piltuves.

Lea uzmanīgi paņēma no viņa rokām cilindru. Tam nevajadzēja būt viņai bīstamama, bet nebija jēgas lieki riskēt.

Es uzaicinu visus klanu vecākos būt par lieciniekiem tam, ka šis cilindrs patiešām tika izņemts no šīs mašīnas, viņa pūlim skaļi teica.

Vai tas ir jūsu pierādījums? vaicāja Irkheims, šaubīgi skatīdamies uz cilindru.

Jā, Lea pamāja ar galvu. Es sacīju, ka šie augi nav tā kholm zāle, ko jūs pazināt pirms nelaimes. Bet neesmu jums vēl pateikusi, kur slēpjas atšķirība.

Paņēmusi vienu no augiem, viņa pacēla to uz augšu, lai visi varētu redzēt.

Imperatora zinātnieki paņēma jūsu kholm zāli un pārveidoja to, Lea pūlim teica. Viņi radīja noturīgas atšķirības, kas sagalabājās vairākās paaudzēs. Jūsu ievērotās smaržas izmaiņas rada ķīmiska viela, ko izdala saknes, stublājs un lapas. Un šai ķīmiskajai vielai ir tikai viens uzdevums: kavēt visu pārējo augu augšanu. Dižadmirālis apgalvo, ka mašīnas attīra zemi, bet patiesībā tās nodarbojas tikai ar šīs Impērijas stādītās, īpašās kholm zāles iznīcināšanu.

Jūsu patiesība atkal izrādījusies murgi vien, zobojās Vorkorhs. Robotiem nepieciešami divi desmiti dienu, lai attīrītu vienu pirkha zemes. Manas meitas varētu iznīcināt šādā nelielā zemes gabaliņā augošo kholm zāli vienā dienā.

Lea drūmi pasmaidīja.

Varbūt mašīnām nemaz nevajag tik daudz laika, kā izskatās. Noskaidrosim to.

Turēdama kholm zāli izstieptā rokā sev priekšā, viņa no garās adatas galiņa izspieda bālu šķidrumu un uzpilināja to auga stublājam.

Paraugdemonstrējums izdevās tieši tik teatrāls, kā Lea bija cerējusi. Piliens izsūcās cauri blāvi brūnajai auga virsmai, un dažas sekundes šķita, ka nekas nenotiek. Tad atskanēja tikko sadzirdama čurkstoša skaņa, un vēl pēc mirkļa augs sāka nomelnēt un nokalst. Pūlis šņācoši noelsās, kad katalītiskais iznīcinātājs izplatījās pa stublāju uz saknēm un lapām. Lea brīdi paturēja augu rokā, tad nometa to uz terases. Tur tas gulēja, čokurodamies kā sauss, ugunī iemests zars, līdz pāri palika tikai neatpazīstama, sakrokota, melna šķiedra. Lea uzmanīgi pieskārās tai ar kurpes purngalu, un šķiedra pārvērtās smalkā pulverī.

Viņa bija gaidījusi, ka no pūļa atskanēs jauns pārsteiguma vai dusmu izvirdums. Bet nāves klusums, kas tagad iestājās, bija briesmīgāks par jebkuru troksni. Nogriji bija sapratuši, ko šis paraugdemonstrējums pierāda.

Un, pārlaizdama skatienu viņu sejām, Lea zināja, ka ir uzvarējusi.

Viņa nolika cilindru uz terases blakus iznicinātajam augam un pagriezās ar seju pret klanu vecākajiem.

Esmu parādījusi jums savu patiesību, Lea teica. Jums tagad jāizlemj, vai nogriju parāds ir samaksāts.

Viņa paskatījās uz Vorkorhu un, pašai neizprotama impulsa vadīta, noāķēja no jostas gaismas zobenu un ielika to viņam rokā. Paejot klana vecākajam garām, Lea piegāja pie Habaraha.

Man ļoti žēl, viņa klusi sacīja. Nebiju domājusi, ka jums manis dēļ būs jāizcieš kaut kas tāds.

Habarahs pavēra muti nogriju adatzobu smaidā.

Impērija mums visu laiku mācījusi, ka tas ir karotāja lepnums un pienākums ciest sāpes sava virspavēlnieka labā. Vai gan lorda Veidera meita būtu mazāk vērta?

Lea papurināja galvu.

Es neesmu jūsu virspavēlniece, Habarah, un nekad tāda nebūšu. Nogriji ir brīva tauta. Esmu tikai ieradusies šo brīvību jums atjaunot.

Un dabūt mūs savā pusē pret Impēriju, Vorkorhs viņai aiz muguras dzēlīgi teica.

Lea pagriezās.

Es to vēlētos, viņa piekrita. Bet es jums to nelūdzu.

Vorkorhs brīdi viņā pētoši nolūkojās. Tad negribīgi atdeva viņai gaismas zobenu.

Honogras klanu vecākie nevar un nepieņems tik svarīgu lēmumu vienā dienā, viņš sacīja. Mums daudz kas jāpārdomā un jāsasauc nogriju tautas kopsapulce.

Tad sasauciet to, Habarahs mudināja. Lorda Veidera meita ir šeit.

Un vai viņa varēs mūs aizsargāt pret Impērijas spēku, ja mēs izvēlēsimies to pamest? Vorkorhs asi vaicāja.

Bet…

Nē, Habarah, viņam ir taisnība, teica Lea. Impērija jūs drīzāk iznicinās, nekā ļaus jums pieslieties tās ienaidniekiem vai kļūt neitrāliem.

Vai nogriji būtu aizmirsuši, kā jācīnās? Habarahs izsmejoši jautā ja.

Un vai Habarahs no Kimbaru klana būtu aizmirsis, kas notika ar Honogru pirms četrdesmit astoņiem gadiem? asi attrauca Vorkorhs. Ja mēs tagad atteiksimies no Impērijas, mums nebūs citas iespējas, kā vien pamest savu pasauli un kaut kur paslēpties.

Un, ja tas tiks darīts, acumirkli sāksies izrēķināšanās ar nogriju diversijas desantvienībām, kas kalpo Impērijai, Lea Habaraham aizrādīja. Vai jūs vēlaties, lai viņi mirst, pat nezinādami, kāpēc? Tā būtu necienīga rīcība.

Jūs runājat gudri, lēdij Veidera, sacija Vorkorhs.

Un Leai pirmo reizi likās, ka redz viņa acīs īgnu cieņu.

īsti karotāji prot novērtēt pacietību. Vai jus tagad lidosiet prom?

Jā, Lea pamāja ar galvu. Mana klātbūtne šeit joprojām ir jums bīstama. Izlūdzos no jums vienu laipnību: atļaujiet Habaraham aizvest mani atpakaļ uz manu kuģi. Un sacerēt ticamu leģendu…

Vorkorhs paskatījās uz Habarahu.

Habaraha ģimene noorganizēja sazvērestību viņa atbrīvošanai, viņš teica. Viņiem tas izdevās, un viņš aizbēga kosmosā. Viņam pakaļ dzinās trīs desantvienības, kas atradās šeit atvaļinājumā. Uz visu Kimbaru klanu gulsies negods, kamēr viņi nenosauks vainīgo vārdus.

Lea pamāja. Tāda leģenda derēja tikpat labi, kā jebkura cita.

Tikai brīdiniet desantvienības, ko sūtīsiet, lai viņi ir piesardzīgi, nonākot saskarē ar citām vienībām. Ja Impērijai radīsies kaut nojausma par to, kas te notiek, viņi jūs iznīcinās.

Nemāciet karotājiem viņu darbu, Vorkorhs atcirta.

Viņš mirkli vilcinājās.

Vai varat sadabūt priekš mums vēl šos te? nogrijs jautāja, norādīdams uz cilindru.

Jā, Lea atbildēja. Vispirms mums jāaizlido uz Endoru, kur atrodas mans kuģis. Pēc tam Habarahs var atlidot man līdzi uz Karaskentu, un es sagādāšu viņam rezerves krājumus ar šo vielu.

Klana vecākais saminstinājās.

Vai nav nekādas iespējas atgādāt to šurp ātrāk?

Lea atcerējās sarunu ar maitrakh viņa bija ieminējusies, ka šīs sezonas sējas laiks drīz būs beidzies.

Varbūt, ka ir, viņa teica. Habarah, cik daudz laika mēs ietaupītu, ja nelidotu uz Endoru, bet dotos taisnā ceļā uz Karaskentu?

Apmēram četras dienas, lēdij Veidera, viņš atbildēja.

Lea pamāja. Hens būs noskaities, ka viņa mīļotais Vanags atstāts riņķojam orbītā ap Endoru, bet citas izejas nebija.

Labi, viņa vēlreiz pamāja. Tad mēs tieši tā ari darīsim. Neaizmirstiet uzmanīgi izvēlēties vietas, kur lietosiet šo līdzekli šurp lidojošie Impērijas kuģi nedrīkst manīt, ka jums parādījušies jauni labības lauki.

Nemāciet arī zemkopjiem viņu darbu, Vorkorhs sacīja, bet šoreiz viņa balsij bija atturīga humora pieskaņa. Mēs ar nepacietību gaidīsim, kad Habarahs mums šo vielu atvedis.

Tādā gadījumā būs labāk, ja mēs dosimies ceļā tūlīt pat, Lea teica.

Viņa paraudzījās Vorkorham garām uz maitrakh un pateicībā pamāja. Beidzot beidzot viss bija sācis izdoties pēc viņu prāta. Par spīti Leas agrākajām šaubām, nu bija skaidri redzams, ka Spēks ir ar viņu.

Pagriezusies atpakaļ pret Habarahu, Lea iedarbināja gaismas zobenu un pārcirta viņa važas.

Nāciet, Habarah, viņa sacīja. Laiks doties ceļā.

25. nodala

Koraļļu Vanda afišēja sevi kā galaktikas visiespaidīgāko kazino… un, raudzīdamies apkārt lielajā un greznajā Līksmes zālē, Hens saprata, kāpēc nekad nebija dzirdējis kādu šo apgalvojumu apstrīdam.

Trīspakāpju telpā bija izvietots vismaz ducis kāršu galdu, turklāt tur bija vēl ari spēļu automāti un hologrāfiskā šaha galdiņi, un pat dažas tradicionāli pakavveidīgi izlocītas letes simultānspēles fanātiķiem. Bārā, kas sadalīja telpu divās daļās, bija atrodams gandrīz viss, ko apmeklētājiem varētu kāroties iedzert, lai vai nu nosvinētu uzvaru, vai aizmirstu neveiksmi, un aizmugures sienā bija ierīkots ēdienu izsniegšanas logs to cilvēku apkalpošanai, kas negribēja pātraukt spēli pat ēšanas dēļ.

Un, kad apmeklētājs bija noguris no skatīšanās savās kārtīs vai glāzē, viņš varēja pamielot acis ar ainavu, kas pavērās aiz caurspīdīgā korpusa. Zilganzaļā ūdens ņirba, simtiem zivtiņu un sīko jūras zīdītāju spožas krāsās, un tam visam apkārt slaveno Pantolomi11as koraļļu rifu sarežģīti izliektās cilpas un spirāles.

īsi sakot, Līksmes zāle bija brīnišķīgākais kazino, kādu Hens jebkad bija redzējis… un Koraļļu Vandā bija vēl septiņas tieši tādas pašas zāles.

Sēdēdams viņam blakus pie bāra, Lendo izdzēra pēdējo malku un atgrūda glāzi.

Ko tagad darīsim? viņš jautāja.

Viņš ir šeit, Lendo, Hens viņam sacīja, atraudams skatienu no ārpusē redzamā rifa un vēlreiz nopētīdams kazino. Kaut kur šeit.

Domāju, ka šo braucienu viņš būs izlaidis, nepiekrita Lendo. Varbūt viņam aptrūcies naudas. Atceries, ko teica Sena tam vīram nauda iztek kā ūdens caur pirkstiem.

Jā, bet ja viņam trūktu naudas, viņš mēģinātu pārdot koreiiešiem vēl kādu kuģi, Hens aizrādīja.

Viņš arī iztukšoja savu glāzi un piecēlās no sēdekļa.

Nāc mums jāapskata vēl viena zāle.

Un tad mēs sāksim to visu no sākuma, norūca Lendo. Un atkārtosim vēlreiz un vēlreiz. Tā ir bezjēdzīga laika šķiešana.

Vai tev ir kāda cita ideja?

Patiesību sakot, ir gan, teica Lendo, kad viņi apmeta plašu loku, lai tiktu garām kādam lielam herglikam, kas bīstami balansēja uz diviem sēdekļiem vienlaikus, un devās gar bāra leti uz izeju. Tā vietā, lai klīstu apkārt, kā esam to darījuši pēdējās sešas stundas, mums vajadzētu iekārtoties pie kāda kāršu galda un sākt zaudēt nopietnas summas. Izplatīsies ziņa, ka ieradušies divi nemākulīgi auni, kas nobrieduši cirpšanai, un, ja tas vīrs izšķērdē naudu tik ātri, kā Sena inuins stāstīja, viņš noteikti būs ieinteresēts kādu daļu no tās atgūt atpakaļ.

Hens pārsteigts uzlūkoja draugu. Viņam jau pirms pāris stundām bija radusies tāda pati ideja, bet viņš bija domājis, ka Lendo tam nepiekritīs.

Tev šķiet, ka tavs profesionālā spēlmaņa gods pārcietīs tādu apkaunojumu?

Lendo ieskatījās viņam tieši acīs.

Ja tādējādi es tikšu no šejienes prom un varēšu atgriezties pie saviem kalnraktuvju darījumiem, mans gods pārcietīs visu, ko vajadzēs.

Hens saviebās. Viņš reizēm aizmirsa, ka savā ziņā bija ievilcis Lendo šajā pasākumā pret viņa paša gribu.

Jā, Hens sacī ja. Piedod. Labi, klausies, ko es tev teikšu. Vēl pēdējo reizi ieskatīsimies tajā zālē. Ja viņa tur nebūs, nāksim atpakaļ uz šejieni un…

Viņš aprāvās. Uz bāra letes, iepretim tukšam sēdeklim, stāvēja pelnu trauks, kurā vēl aizvien kūpēja cigārs. Cigāra dūmiem bija neparasts, bet ļoti pazīstams aromāts…

Ehē, Lendo viņam pie pleca klusi noteica.

Es tam neticu, Hens sacīja, nolaizdams roku pie spridzekļšāvēja un pārlaizdams ašu mirkli ļaužu pilnajai zālei.

Tici vien, vecais draugs, teica Lendo.

Viņš pieskārās brīvajam sēdeklim.

-Tas vēl ir silts. Viņam jābūt tur jau viņš ir.

Tas patiešām bija Nailzs Ferjē, kas stāvēja zem greznās, no spoguļstikla darinātās izejas arkas, iekodis zobos kārtējo no saviem nekad neiztrūkstošajiem cigāriem. Ferjē viņiem uzsmaidīja, zobgalīgi salutēja un nozuda aiz durvīm.

Tas nu gan ir lieliski, sacīja Lendo. Ko tālāk?

Viņš grib, lai mēs viņam sekojam, Hens teica, ātri palūkodamies apkārt.

Nevienu pazīstamu seju viņš neredzēja, bet tas neko nenozīmēja. Ferjē ļaudis varēja būt ielenkuši viņus no visām pusēm.

Iesim un paraudzīsim, kas viņam padomā.

Tās var būt lamatas, Lendo brīdināja.

Vai arī viņš ir gatavs slēgt darījumu, atteica Hens. Turi savu spridzekļšāvēju kaujas gatavībā.

Par to neraizējies.

Viņi bija pusceļā līdz velvētajai ejai, kad izdzirdēja īsu, dobju rībienu, it kā tālumā būtu nodārdinājis pērkons. Tam sekoja otrs, jau skaļāks rībiens, un tad vēl trešais. Sarunu dūkoņa kazino pieklusa, jo arī citi ieklausījās, un, viņiem to darot, šķita, ka Koraļļu Vanda mazliet nodreb.

Hens paskatījās uz Lendo.

Vai tu domā to pašu, ko es? viņš nomurmināja.

Turbolāzera eksplozija, saskaroties ar ūdeni, Lendo drūmi nočukstēja. Ferjē patiesi gatavojas slēgt darījumu. Tikai ne ar mums.

Hens pamāja ar galvu, juzdams, ka vēders viņam sažņaudzas. Ferjē bija aizsteidzies viņiem priekšā un noslēdzis darījumu ar Impēriju… un, ja Katanas flotile nonāks Impērijas karavīru rokās, spēku līdzsvars karā pēkšņi atkal nosvērsies par labu viņiem.

Un, ņemot vērā, ka viņus komandē dižadmirālis…

Mums jāatrod tas kuģu tirgonis, un ātri, viņš sacīja, steigdamies uz izeju. Varbūt varam dabūt viņu prom no šejienes glābšanas pavadoņkuģī vai tamlīdzīgi, pirms mūs abordē.

Jācer, ka mums tas izdosies, pirms pārējie pasažieri sāks krist panikā, Lendo piemetināja. Ejam.

Viņi bija tikuši līdz durvju arkai, kad saprata, ka ir jau par vēlu. Pēkšņi pērkona dārdam līdzīgais grāviens atskanēja ne vairs tālumā, bet tieši viņiem virs galvas, un koraļļu rifu aiz caurspīdīgā korpusa uz mirkli apgaismoja nikns zaļas gaismas uzliesmojums. Koraļļu Vanda sazvārojās kā ievainots dzīvnieks, un Hens, gribēdams noturēt līdzsvaru, pieķērās pie arkas malas…

Kāds satvēra viņa roku un stipri to parāva, aizvilkdams viņu uz labo pusi. Hens instinktīvi ķēra pēc spridzekļšāvēja, bet, pirms viņš paguva to izraut, spēcīgas, spalvainas rokas apliecās ap viņa krūtīm un seju, piespiežot labo roku pie sāniem un vairs neļaujot saskatīt pēkšņo paniku gaitenī. Hens mēģināja kliegt, bet roka bija aizspiedusi arī viņa muti. Bez panākumiem cīnīdamies, domās lamādamies, viņš bija spiests ļaut, lai viņu velk pa gaiteni prom. Vēl divas reizes nodārdēja pērkons, un otrais grāviens gandrīz nogāza Henu un viņa sagūstītāju pie zemes. Virziena maiņa kaut kur sāņus… viņa elkonis atsitās pret durvju stenderi…

Stiprs grūdiens, un viņš atkal bija brīvs un aizelsies cīnījās pēc elpas. Hens atradās nelielā dzērienu noliktavā, kur gar trim sienām gandrīz līdz griestiem slējās kastes ar pudelēm. Vairākas kastes, Koraļļu Vandai līgojoties, bija apgāzušās, un no vienas no tām sūcās tumšsarkans šķidrums.

Atspiedies pret durvju stenderi, savilcis seju platā smaidā, Henā atkal noraudzījās Ferjē.

Sveicināti, Solo, viņš teica. Patīkami jūs atkal sastapt.

Ielūgums bija pārāk laipns, lai to noraidītu, Hens skābi atbildēja, skatīdamies apkārt.

Viņa spridzekļšāvējs karājās gaisā pie redeļkastu krāvuma, tieši kādas biezas un dīvaini blīvas ēnas viducī.

Jūs, protams, atceraties manu rēgu, Ferjē mīlīgi sacīja, norādīdams uz ēnu. Viņš bija tas, kas uzlavījās augšā pa Dāmas Laimes platformu, lai piestiprinātu kuģim mūsu izsekošanas signāiaparatūru. To, kas atradās kuģī iekšā.

Lūk, kāpēc Ferjē bija izdevies te tik ātri ierasties. Vēl viens pērkona dārds satricināja Koraļļu Vandu, un vēl viena kaste noliecās par daudz uz priekšu un nogāzās uz grīdas. Hens palēca nost un tad nopētīja ēnu tuvāk. Šoreiz viņam izdevās saskatīt acis un baltus, mirdzošus ilkņus. Viņš vienmēr bija domājis, ka rēgi ir tikai kosmosa leģenda. Acīmredzot ne.

Vēl nav par vēlu noslēgt darījumu, viņš Ferjē teica.

Tas uzmeta viņam pārsteigtu skatienu.

Šis ir jūsu darījums, Solo, Ferjē sacī ja. Kā jūs domājat, kāpēc tad atrodaties šeit, nevis tur, kur tūlīt sāksies šaušana? Mēs jūs te turēsim drošībā, kamēr viss atkal nomierināsies.

Viņš savilka uz augšu uzaci.

Kas attiecas uz Kelrisienu tā ir cita lieta.

Hens viņu drūmi uzlūkoja.

Ko jūs ar to gribat teikt?

To, ka man ir apnikusi viņa mūžīgā stāšanās man ceļā, Ferjē klusi teica. Tā ka tad, kad Koraļļu Vanda beidzot padosies un pacelsies virspusē, es gādāšu, lai viņš atrastos pašā priekšā, drošsirdīgi pūlēdamies pasargāt nabaga kapteini Hofneru no ļaunajiem triecienniekiem. Ja mazliet palaimēsies…

Viņš iepleta rokas un pasmaidīja.

Tātad to vīru sauc Hofners, ko? sacīja Hens, apspiezdams dusmas.

Ja viņš tagad no niknuma sāks ārdīties, Lendo ar to nebūs līdzēts.

Un ja nu viņa te nav? Impērija par to priecīga nebūs.

Ak, viņš te ir gan, Ferjē apgalvoja. Kaut sācis mazliet izrādīt uzbudinājumu. Viņš tika ieslēgts mūsu apartamentos stundu pēc tam, kad ieradāmies šeit.

Esat pārliecināts, ka tas ir īstais vīrs?

Ferjē paraustīja plecus.

Ja viņš nav īstais, dižadmirālis varēs vainot vienīgi pats sevi. Viņš bija tas, kurš nosauca man šī cilvēka vārdu.

Vēl viens sprādziens sašūpoja kuģi.

Nu ko bija jauki ar jums aprunāties. Solo, bet man jānoved darījums līdz galam, Ferjē teica, un, atguvis līdzsvaru, nospieda durvju atvēršanas slēdzi. Uz drīzu tikšanos.

Mēs samaksāsim jums divreiz vairāk, nekā piedāvā Impērija, Hens mēģināja vēl pēdējo reizi.

Ferjē pat neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Uz atvadām pasmaidījis, viņš izslīdēja pa durvīm un aizvēra tās.

Hens paskatījās uz ēnai līdzīgo rēgu.

Un kā ir ar tevi? viņš jautāja, Tu nevēlies būt bagāts?

Rēgs parādīja zobus, bet neatbildēja. Norībēja vēl viens pērkona dārds, un viņus asi sagāza uz sāniem. Koraļļu Vandu bija labi uzbūvēts kuģis, bet Hens zināja, ka ilgi tas šādu bombardēšanu neizturēs. Agri vai vēlu tam nāksies padoties un celties uz augšu… un tad ieradīsies trieciennieki.

Līdz tam brīdim viņam bija jāatrod iespēja tikt no šejienes ārā.

Himēras turbolāzeru lielgabali atkal izšāva, un uz komandtiltiņa hologrāfiskā displeja īsa, sarkana līnija ieurbās jūrā blakus melnajam cilindram, kas iezīmēja Koraļļu Vandas atrašanās vietu. Tajā brīdī, kad sarkanā līnija pieskārās bāli zaļajam jūras ūdenim, gaisā pacēlās milzīgs tvaiku mutulis, un tad bāli zaļais klajums aizviļņoja uz visām pusēm, bet Koraļļu Vanda triecienvilnī acīm redzami sazvārojās.

Viņi ir stūrgalvīgi, to nevar noliegt, sacīja Pelleons.

Viņiem uz borta ir daudz bagātu apmeklētāju, Trouns viņam atgādināja. Vairākums labprātāk noslīktu, nekā ļautu, lai viņiem varmācīgi atņem naudu.

Pelleons paskatījās uz datora izdrukām.

Ilgi viņi vairs nenoturēsies. Galvenais dzinējs ir izsists no ierindas, un kuģa korpusa šuvēs radušies plīsumi. Dators rāda ja viņi desmit minūšu laikā necelsies uz augšu, tad vairs nevarēs to izdarīt.

Tas kuģis pilns ar spēlmaņiem, kaptein, teica Trouns. Viņi visas cerības liks uz sava kuģa izturību un meklēs alternatīvu.

Pelleons, pieri saraucis, skatījās uz hologrāfisko displeju.

Kāda alternatīva viņiem varētu būt iespējama?

Pavērojiet.

Trouns pieskārās savam panelim, un hologrāfiskajā attēlā Koraļļu Vandas priekšā parādījās neliels balts aplis, kas sāka locīties kā tārps un kļuva iegarens.

Šķiet, ka zem šī rifu sektora ir eja, pa kuru viņi varētu no mums aizbēgt, vismaz uz laiku. Domāju, ka viņi virzās tieši turp.

Tas viņiem nekad neizdosies, sprieda Pelleons. Ne jau tā zvalstoties, kā viņi tur lejā šobrīd zvalstās. Tomēr drošs paliek nedrošs. Šāviens, kas nomērķēts taisni uz ieeju tajā labirintā, viņiem pavisam noteikti neļaus to izdarīt.

Jā, Trouns apcerīgā balsi teica. Žēl sabojāt tik skaistus rifus. Tie ir īsti mākslas darbi. Unikāli varbūt tieši ar to, ka tos radījušas dzīvas, bet nejūtīgas būtnes. Man būtu paticis papētīt tos krietni vien tuvāk.

Viņš atkal pagriezās pret Pelleonu un strupi pamāja.

Kad esat gatavi, varat šaut.

Nodārdēja vēl viens pērkona grāviens Impērijas kuģis, kas atradās viņiem virs galvas, atkal uzvārīja ūdeni blakus viņu kuģim… un, kad Koraļļu Vanda sagāzās uz sāniem, Hens izdarīja iecerēto gājienu.

Ļaujot, lai kuģa kustība aizslidina viņu sāņus, Hens, pa daļai streipuļodams, pa daļai krizdams, uzgāzās virsū vienam redeļkastu krāvumam, pēdējā bridi pagriezdamies tā, ka pret kastēm bija pavērsta viņa mugura. Viņš pacēla rokas uz augšu, it kā atbalstu meklēdams, un satvēra augšējās kastes malas. Ietriecoties kastēs, Hens bija tās sašūpojis. Viņš uzvilka augšējo kasti sev uz galvas, tad satvēra to vēl stingrāk un no visa spēka meta virsū rēgam.

Citplanētietim kaste trāpīja pa ķermeņa augšdaļu, viņš zaudēja līdzsvaru un atmuguriski nogāzās uz grīdas.

Hens acumirkli pieskrēja viņam klāt un izspēra no rēga rokām savu spridzekļšāvēju. Paķēris ieroci, viņš strauji pagriezās. Rēgs bija atbrīvojies no kastes un, pūlēdamies pieslieties kājās, kārpījās uz grīdas, kas bija kļuvusi slidena no izlijušā Menkūro viskija.

Nekusties! Hens noskaldīja, pavicinādams spridzekļšāvēju.

Tikpat labi viņš būtu varējis sarunāties ar caurumu gaisā. Rēgs turpināja slieties uz augšu…

Hens būtu varējis citplanētieli nošaut, bet viņš nomērķēja zemāk un iešāva viskija peļķē. Noskanēja mīlīgs vušš, un telpas vidus piepeši sāka degt ar zilām liesmām.

Rēgs atmuguriski izlēca no uguns, kaut ko kliegdams savā valodā. Hens varēja tikai priecāties, ka to nesaprot. Inerces spēks iemeta citplanētieti kastēs, un viss krāvums gandrīz nogāzās. Hens divreiz izšāva uz kastēm virs citplanētieša galvas, un uz rēga pleciem un galvas sāka šlākties divi alkohola ūdenskritumi. Citplanētietis atkal iekliedzās, atguva līdzsvaru…

Un Hens ar pēdējo šāvienu pārvērta ūdenskritumus ugunī.

Rēga kliedzieni pārgāja spalgās vaimanās, viņš rāvās prom no liesmām, bet pleci un galva tam jau liesmoja. Hens tomēr zināja, ka citplanētieša vaimanu galvenais iemesls ir dusmas, nevis sāpes, jo alkohola uguns nav nemaz tik karsta. Ja rēgam dos laiku, viņš noslāpēs uguni un tad, visticamākais, pārlauzīs Henam sprandu.

Rēgam netika dots laiks. Beidzot iedarbojās noliktavas automātiskā ugunsdzēsības sistēma, un sensori raidīja uguns dzēšanas putas vaimanājošajam citplanētietim tieši sejā.

Hens negaidīja, lai redzētu, kas no tā iznāks. Aizlavījies garām uz. laiku aklajam rēgam, viņš izgāja pa durvīm.

Kad Henu sagūstīja, gaitenis bija bijis pilns ar panikas pārņemtiem ļaudīm, bet tagad tur neviena nebija. Pasažieri vai nu atradās ceļā uz glābšanas pavadoņkuģiem, vai bija paslēpušies savu rezervēto luksusa kajīšu iedomātajā drošībā. Izšāvis uz noliktavas atslēgu, Hens to sabojāja, un durvis vairs nebija atveramas. Tad viņš skrēja uz kuģa galveno izejas lūku. Un cerēja, ka vēl laikus pagūs sastapt Lendo.

Kaut kur tālu apakšā Lendo saklausīja iedarbināto sūkņu dūkšanu, ko gandrīz apslāpēja pārbiedēto pasažieru kliedzieni un vaimanas. Koraļļu Vandu padevās ātrāk, nekā viņš bija gaidījis.

Lendo nedzirdami nolamājās un vēlreiz aši atskatījās pār plecu. Kur, pie velna, bija palicis Hens? Varbūt dzinās pakaļ Ferjē, gribēdams noskaidrot, kas viltīgajam kuģu zaglim padomā. Tas bija īsti Hena garā aizlaisties un spēlēt „sunīšus", kad darāms nopietns darbs.

Kad ieradās Lendo, kāds ducis Koraļļu Vandas apkalpes locekļu ieņēma aizsargpozicijas ap kuģa galveno izeju.

Man tūlīt pat jārunā ar kapteini vai kādu citu virsnieku, viņš tiem uzsauca.

Ejiet atpakaļ uz savu kajīti, viens no vīriem atcirta, uz viņu pat nepaskatījies. Mūsu kuģi tūlīt abordēs.

Es zinu, sacīja Lendo. Un es zinu, ko grib Impērijas karaspēks.

Uzrunātais pagodināja viņu ar īsu skatienu.

Jā? Ko tad?

Viņiem vajag vienu no jūsu pasažieriem, Lendo viņam teica. Viņam ir kaut kas tāds, ko Impērija…

Kā viņu sauc?

Nezinu. Tomēr man ir viņa ārējā izskata apraksts.

Brīnišķīgi, apkalpes loceklis noņurdēja, pārbaudīdams savu spridzekļšāvēju. Klausieties, kas jums jādara ejiet uz kuģa aizmuguri un ieskatieties visās kajītēs pēc kārtas. Ja atradīsiet viņu, dariet mums to zināmu.

Lendo nošņirkstināja zobus.

Es runāju nopietni.

Es arī, otrs atcirta. Ejiet no šejienes prom un pasteidzieties.

-Bet…

Es teicu kustieties.

Viņš nomērķēja spridzekļšāvēju pret Lendo.

Ja jūsu pieminētajam pasažierim ir kaut cik prāta, viņš droši vien jau atrodas kādā glābšanas pavadoņkuģī.

Lendo devās pa gaiteni atpakaļ, pārdomādams nuIe dzirdēto. Nē, kuģu piegādātājs nebūs iekāpis nekādā pavadoņkuģī. Iespējams, ka viņš pat neatrodas savā rezervētajā luksusa kajītē. Šeit bija Ferjē, un, pazīstot Ferjē, Lendo bija skaidrs, ka kuģu zaglis nebūtu viņiem tīši rādījies, ja neuzskatītu sevi par jau uzvarējušu.

Klājs zem viņa kājām viegli sašūpojās: Koraļļu Vanda bija sasniegusi ūdens virsmu. Lendo skrēja uz kuģa aizmuguri. Dažus gaiteņus atpakaļ bija pasažieriem pieejama datorpults. Ja viņam izdotos dabūt pasažieru sarakstu un atrast Ferjē kajīti, viņš varētu tur nokļūt, pirms kuģis nonāk Impērijas karaspēka rokās. Lendo iegriezās šķērsgaitenī…

Tie apņēmīgi nāca viņam pretim četri lieli vīri ar spridzekļšāvējiem šaušanas gatavībā, un starp viņiem gāja kalsns, sirms vīrietis, ko aiz citu augumiem gandrīz nevarēja pamanīt. Vīrs, kas gāja grupas priekšgalā, ieraudzīja Lendo, ātri pacēla spridzekļšāvēju uz augšu un izšāva.

Pirmais šāviens nekam netrāpīja. Otrs ietriecās sienā, bet Lendo paguva paslēpties aiz stūra.

Ferjē kajītes meklējumi beigušies, viņš nomurmināja.

Viņa aizsegam garām aizspindza vēl daži šāviņi, un tad, Lendo par pārsteigumu, šaušana mitējās. Pieplacis pie sienas, ar spridzekļšāvēju rokā, Lendo piesardzīgi atgriezās pie stūra un aši paskatījās ap to.

Viņi bija prom.

Vareni, viņš nomurmināja un paskatījās vēlreiz.

Viņi patiešām bija prom, varbūt iegājuši tikai apkalpes locekļiem pieejamajās telpās, kas atradās kuģa centrā. Dzīties kādam pakaļ pa nepazīstamu apvidu tā parasti nebija laba ideja, bet tobrīd citas iespējas nepastāvēja. Saviebis seju grimasē, viņš spēra soli ap stūri…

Un iekliedzās, kad gar viņa piedurkni aizšāvās no labās puses raidīts spridzekļ šāvēja šāviņš. Lendo, galvu noliecis, metās uz priekšu šķērsgaitenī, paguvis saskatīt, ka pa galveno gaiteni viņam tuvojas vēl trīs vīri. Viņš gana smagi atsitās pret biezo paklāju, lai acīs sāktu lēkāt zvaigznītes, apvēlās uz sāniem un izrāva kājas no ugunslīnijas, pilnībā apzinādamies, ka ir pagalam, ja viņu tagad no slēptuves vēro kāds no pirmās grupas.

Pienācēju šāvienu sprostuguns ietriecās sienā gandrīz vienā un tajā pašā vietā tas nozīmēja, ka viņi šāva, tikai sevi piesedzot, bet paši nāca viņam tuvāk. Smagi elpodams no straujā lēciena un kritiena Lendo bija aizcirtusies elpa viņš piecēlās kājās un skrēja uz velvētām durvīm šķērsgaiteņa vidū. Neko daudz tās viņu nepasargās, bet tas bija labākais, ko viņš varēja izmantot. Tikko Lendo bija ticis līdz durvīm, no uzbrucēju puses pēkšņi atskanēja lāsti, un bija dzirdami daži šāvieni. Izklausījās, ka tiek šauts no cita modeļa spridzekļ šāvēja…

Un tad iestājās klusums.

Lendo sarauca pieri, prātodams, ko viņi tagad darīs. Viņš dzirdēja kādu skrienam uz viņa pusi. Pieplacis durvīm, cik labi vien varēdams, Lendo nomērķēja spridzekļšāvēju pret gaiteņu krustpunktu.

Soļi pienāca pie krustpunkta un apstājās.

Lendo?

Lendo ar klusu atvieglojuma nopūtu nolaida šaujamo uz leju.

Esmu šeit, Hen, viņš pasauca. Pasteidzies Ferjē ļaudis sagūstījuši to vīru, ko meklējām.

Hens ātriem soļiem pienāca pie viņa.

Tas vēl nav viss, vecais draugs, viņš aizelsies teica. Ferjē grib nomedīt arī tevi.

Lendo saviebās. Tas Ferjē gandrīz bija izdevies.

Par mani neraizējies, viņš sacīja. Domāju, ka viņi aizgājuši uz kuģa centrālo daļu. Mums viņi jānoķer, pirms viņi tikuši līdz galvenajai izejas lūkai.

Varam pamēģināt, Hens drūmi teica, lūkodamies apkārt. Tās tur izskatās pēc dienesta durvīm.

Tās bija dienesta durvis. Un tās bija aizslēgtas.

Ferjē vīri iegāja tur iekšā, Lendo norūca un notupies pētīja pusatvērto slēdzenes paneli. Jā. Re, tās nupat darbinātas, savienojot vadus. Paskatīsimies…

Viņš piesardzīgi iebāza mehānismā savu mazo pirkstiņu, atskanēja iepriecinošs klik, un durvis atslīdēja vaļā.

Varam iet, Lendo sacīja.

Viņš atkal piecēlās kājās…

Un atsprāga atpakaļ, jo pa vaļējām durvīm izlidoja ugunīgu šāviņu kārta.

Jā, varam gan, noteica Hens.

Viņš bija piespiedies pie sienas otrpus durvju atverei un sagatavojis ieroci šaušanai, bet iespēja izšaut viņam neradās, jo aizejošā grupa atšaudījās bez pārtraukuma.

Cik Ferjē cilvēku galu galā ir uz šī kuģa?

Daudz, Lendo norūca.

Durvis, acīmredzot nospriedušas, ka neviens caur tām tomēr neies, aizslīdēja atkal ciet.

Manuprāt, mēs esam izvēlējušies grūtāko ceļu. Iesim atpakaļ uz galveno izeju un pamēģināsim notvert viņus tur.

Hens saķēra viņu aiz pleca.

Par vēlu, viņš teica. Ieklausies.

Lando sarauca pieri un sasprindzināja dzirdi. Cauri kuģa mehānismu klusajai dūkoņai viņš tālumā saklausīja trieciennieku lāzeršauteņu ātros šāvienus.

Viņi jau ir uz borta, Lendo nomurmināja.

Jā, pamāja Hens.

Klājs zem viņu kājām nodrebēja, un lāzeršauteņu šāvieni piepeši mitējās.

Zemskaņas granāta, viņš atpazina nule lietoto ieroci. Viss beidzies. Nāc, pasteigsimies.

Uz kurieni? Lendo vaicāja, kad Hens gāja prom pa šķērsgaiteni.

Uz glābšanas pavadoņkuģu novietni kuģa pakaļgalā, viņš atbildēja. Mums jātiek no šejienes prom.

Lendo juta, ka viņam mute paliek vaļā. Bet viņš paraudzījās uz draugu, un visi iebildumi palika neizteikti. Hena sejā bija ievilkušās saspringtas rievas, acis kvēloja dusmas un izmisums. Viņš zināja, par ko liecina notiekošais. Varbūt pat labāk nekā Lendo.

Glābšanas pavadoņkuģis parādījās virs jūras virsmas, un tam visapkārt peldēja kāds simts citu pavadoņkuģu un neskaitāmas rifa atlūzas. Hens caur nelielo iluminatoru noskatījās, kā pēdējais Impērijas kaujas kuģis paceļas no Koraļļu Vandas un aiztraucas debesīs.

Tātad viss beidzies? Lendo, aizmugurē sēdēdams, uzdrošinājās pavaicāt.

Tā ir, Hens atbildēja, saklausījis sarūgtinājumu viņa balsī. Iespējams, ka drīz viņi ķersies pie pavadoņkuģiem.

Mēs izdarījām visu, ko varējām, Hen, Lendo klusi aizrādīja. Un varēja būt vēl ļaunāk. Ja viņi būtu ar triecienvilni izcēluši Koraļļu Vandu no ūdens, paietu vairākas dienas, iekams mūs kāds atrastu.

Un tas ļautu Impērijai aizsteigties viņiem tālu priekšā.

Ak jā, lieliski, Hens skāņi noteica. Mums patiešām diži paveicies.

Ko citu mēs būtu varējuši darīt? Lendo neatlaidās. Nogremdēt kuģi, lai viņi to vīru nedabūtu un tas nekas, ja šajā procesā ietu bojā vairāki simti cilvēku? Vai varbūt vajadzēja ļaut, lai mūs nogalina nevienlīdzīgā cīņā ar trīs kaujas kuģu trieciennieku komandām? Tagad Karaskentai vismaz būs dota izdevība sagatavoties, pirms Tumšā Spēka kuģi sāks piedalīties kaujās.

Lendo centās viņu uzmundrināt, bet Hens tam vēl nebija gatavs.

Kā var sagatavoties triecienam, ko dos divi simti drednautu? viņš norūca. Mūsu spēki jau tā ir galēji sasprindzināti.

Liecies mierā, Hen, sacīja Lendo, sākdams mazliet skaisties. Pat ja kuģi ir labā stāvoklī un gatavi lidošanai, viņiem būs vajadzīga divtūkstoš vīru liela komanda katram no tiem. Paies gadi, iekams Impērijai izdosies sadabūt tik daudz jauniesaucamo un iemācīt viņiem, kā ar šiem kuģiem jālido.

Neaizmirsti, ka Impērija jau bija pasludinājusi, ka tai vajadzīgi jauni kuģi, Hens viņam atgādināja. Tas nozīmē, ka viņiem netrūkst lidošanai sagatavotu apkalpju.

Šaubos, vai viņiem ir četrsimt tūkstoši apmācītu jauniesaucamo, iebilda Lendo. Beidz gausties un paskaties taču reiz uz visu no gaišās puses.

Nekādas gaišās puses nav, purināja galvu Hens.

Noteikti ir, neatlaidās Lendo. Pateicoties tavai ātrajai rīcībai, Jaunajai Republikai vismaz ir saglabājusies iespēja cīnīties.

Hens caur pieri paskatījās uz viņu.

Kā tas jāsaprot?

Atceries, tu izglābi man dzīvību? Nošāvi tos Ferjē stulbeņus.

Jā, atceros. Kāds tam sakars ar Jaunās Republikas iespējām?

Hen! Lendo sacīja, piešķirdams sejai šokētu izteiksmi. Tu taču ļoti labi zini, cik ātri Jaunā Republika sabruktu, ja nebūtu manis.

Hens patiesi nopūlējās apspiest smaidu, bet šoreiz viņam tas diez ko neizdevās. Viņš izvēlējās kompromisu, greizi pasmaidīdams ar vienu lūpu kaktiņu.

Labi, es padodos, Hens nopūtās. Ja es mitēšos gremzties, vai tu apklusīsi?

Sarunājuši, Lendo pamāja.

'Hens atkal pievērsās iluminatoram, un smaids nodzisa. Lai Lendo saka, ko sacīdams, bet Katanas flotiles zaudēšana būs ļoti smags trieciens, un viņi abi to zināja. Viņiem kaut kā bija jānovērš šo kuģu nonākšana Impērijas rokās.

Kaut kā.

26. nodala

Mona Motma no pārsteiguma galvu vien nogrozīja.

Katanas flotile, viņa izdvesa. Pēc visiem šiem gadiem. Tas. ir neticami.

Varētu lietot pat vēl spēcīgāku izteicienu, Feilijs vēsi piebilda un, cieši raugoties Karda bezkaislīgajā sejā, viņa spalvas viļņojās.

Lea bija ievērojusi, ka šajā steidzīgi sasauktajā sanāksmē viņa skatiens gandrīz nemitīgi bija tik ciešs lūkojoties uz Kardu, uz Lūkasu, uz Leu pašu. Pat Mona Motma nebija izņēmums.

Patiesību sakot, varētu rasties šaubas, vai tas, ko jūs stāstāt, ir patiesība.

Lūkass, kas sēdēja Kardam blakus, sakustējās savā sēdeklī, un Lea sajuta, ar kādām pūlēm viņš apvalda dusmas uz botanu. Bet Kards tikai savilka uz augšu uzaci.

Vai gribat sacit, ka es jums meloju?

Ko, kontrabandists un melo? Feilijs atcirta. Kaut kas neiedomājams.

Viņš nemelo, uzstāja Hens, un viņa balsi jautās aizvainojums. Flotile ir atrasta. Es redzēju dažus no kuģiem.

Varbūt, sacīja Feilijs un, acis nodūris, sāka pētīt galda pulēto virsmu.

No visiem sanāksmē klātesošajiem vienīgi Henam līdz šim bija izdevies izvairīties no Feilija uzbrūkošajiem jautājumiem un niknā skatiena. Kaut kāda iemesla dēļ botans pat nevēlējās uz viņu paskatīties.

Bet varbūt ari ne. Katanas flotiles drednauti galaktikā nav vienīgie.

Es tam neticu, beidzot ierunājās Lūkass, raudzīdamies te uz Feiliju, te uz Monu Motmu. Kalanas flotile ir atrasta, Impērija devusies tai pakaļ, un mēs te sēžam un strīdamies par to?

Iespējams, nelaime ir tā, ka jūs pārāk viegli visam noticat, Feilijs asi atbildēja, pievērsdams skatienu Lūkasam. Solo mums stāsta, ka Impērija sagūstījusi kādu, kas var viņus aizvest pie tiem šķietamajiem Katanas flotiles kuģiem. Bet Kards teica, ka vienīgi viņš zina to atrašanās vietu.

Un, kā es šodien vismaz jau vienu reizi esmu sacījis, Kards strupi teica, tas, ka esmu vienīgais, kas saprata, ko esam atraduši, bija tikai pieņēmums. Kapteinis Hofners savā ziņā bija ļoti gudrs vīrs, un var gadīties, ka viņš dabūja flotiles koordinātes, pirms es tās izdzēsu.

Priecājos, ka jūs tā ticat sava bijušā sabiedrotā spējām, sacīja Feilijs. Es pats gan sliecos domāt, ka tas ir kapteinis Solo, kas kļūdās.

Viņa spalvas saviļņojās.

Vai arī viņš ticis tīši maldināts.

Lea juta, kā aptumšojas blakus sēdošā Hena noskaņojums.

Vai jūs nevēlētos paskaidrot savus izteikumus, padomniek? viņš stingri noprasīja.

Es domāju, ka jums sameloja, Feilijs vaļsirdīgi teica, joprojām izvairīdamies no Hena skatiena.

Domāju, ka tā persona, ar ko stājāties sakaros un kuras vārdu tik ļoti negribat mums nosaukt pastāstīja jums pasaciņu un ilustrēja to ar viltotiem pierādījumiem. Tam mehānismam, ko jūs sakāt, ka Kelrisiens tika izpētījis, var būt jebkāda izcelsme. Un jūs pats atzināt, ka nekad neesat bijis uz borta nevienā no šiem kuģiem.

Un kā ar Impērijas uzbrukumu Koraļļu Vandai?Hens skarbi vaicāja. Viņi uzskatīja, ka tur atrodas kāds, ko ir vērts nolaupīt.

Feilijs tikko jaušami pasmaidīja.

Vai arī viņi gribēja, lai mēs tam noticam. Un tas viņiem varētu ļoti labi izdoties… ja jūsu vārdā nenosauktā kontaktpersona patiesībā darbojas viņu labā.

Lea paskatījās uz Henu. Aiz šiem vārdiem kaut kas slēpās. Kaut kāds izjūtu virpulis, ko viņa nespēja noteikt.

Hen? Lea klusi jautāja.

Nē, viņš teica, nenolaizdams acis no Feilija. Viņš nedarbojas Impērijas labā.

Tā jūs sakāt, Feilijs pavīpsnāja. Bet jūs piedāvājat pārāk maz pierādījumu.

Labi, iejaucās Kards. Pieņemsim uz bridi, ka tas viss patiesībā ir viens liels ziepju burbulis. Ko dižadmirālis no tā iegūs?

Feilija spalvas sakustējās žestā, ko Lea novērtēja kā aizkaitinājumu. Viņi abi ar Kardu bija sagrāvuši botana teoriju, ka Trouns īstenībā nemaz nav Impērijas dižadmirālis, un Feilijs smagi pārdzīvoja pat šo niecīgo sakāvi.

Es gan domāju, ka tas ir acīm redzami, viņš Kardam stīvi sacīja. Kā jums šķiet, cik daudzas sistēmas mēs atstātu neaizsargātas, ja nosūtītu pietiekamu daudzumu labi apmācīta personāla iedarbināt un atvest šurp divsimt drednautus? Jā, Impērija patiesi daudz iegūs, ja rīkosimies pārsteidzīgi.

Viņi daudz iegūs arī tad, ja nedarīsim pilnīgi neko, ledaini aukstā balsī teica Kards. Es strādāju kopā ar Hofneru vairāk nekā divus gadus, un varu jums apgalvot, ka Impērijai nevajadzēs daudz laika, lai izdibinātu no viņa flotiles atrašanās vietu. Ja nerīkosieties ātri, varat visu zaudēt.

Ja te vispār ir, ko zaudēt, sacīja Feilijs.

Lea uzlika Hena rokai brīdinot plaukstu.

To var pietiekami viegli pārbaudīt, viņa iestarpināja, pirms Kards paguva atbildēt. Mēs varam nosūtīt uz turieni kuģi un tehniķu komandu. Ja flotile ir tur un šķiet esam darbošanās kārtībā, mēs varam sākt plaša mēroga glābšanas pasākumu.

No Karda sejas izteiksmes viņa noprata, ka viņš pat šādu rīcību uzskata par pārāk gausu. Bet Kards tomēr pamāja.

Domāju, ka tas būtu pietiekami saprātīgi, viņš teica.

Lea paskatījās uz Monu Motmu.

Mona Motma?

Es piekrītu, viņa atbildēja. Padomniek Feilij, jūs tūlīt pat dodiet rīkojumu admirālim Dreisonam sagatavot šim uzdevumam sardzes fregati un divus X klases kuģu eskadronus. Vislabākais būtu, ja kuģis šim nolūkam tiktu atrasts tepat Karaskentā. Mēs nevēlamies, lai kādam ārpus sistēmas rastos kaut nojausma, ko darām.

Feilijs mazliet piešķieba galvu.

Kā vēlaties. Vai rīt no rīta būs pietiekami ātri?

Jā.

Mona Motma paskatījās uz Kardu.

Mums būs nepieciešamas flotiles koordinātes.

Protams, piekrita Kards. Es tās iedošu rit no rīta.

Feilijs iešņācās.

Ļaujiet man jums atgādināt, kaptein Kard…

Ja vien jūs, padomniek, Kards rāmi runāja tālāk, nevēlaties, lai es aizlidoju no Karaskentas šovakar pat un piedāvāju ziņas par flotiles atrašanās vietu tam, kas solīs vairāk.

Feilija spalvas saplaka, viņš uzmeta Kardam niknu skatienu. Bet šoreiz botans nekādi nevarēja ietekmēt notikumu gaitu, un viņš to zināja.

Tātad no rīta, Feilijs norūca.

Labi, pamāja Kards. Ja tas ir viss, domāju, ka atgriezīšos savā mītnē un pirms pusdienām kādu bridi atpūtīšos.

Viņš palūkojās uz Leu… un pēkšņi viņa sejā vai apziņā kaut kas mainījās. Lea īsi pamāja ar galvu, un Karda skatiens bezrūpīgi aizslīdēja no viņas prom. Kards piecēlās.

Mona Motma, padomniek Feilij, viņš sacīja, katram no viņiem pamādams ar galvu. Bija interesanti.

Mēs tiksimies ar jums no rīta, Feilijs drūmi teica.

Karda lūpās parādījās tikko pamanāms sardonisks smaids.

Protams.

Tad es pasludinu šo sanāksmi par slēgtu, oficiālā tonī sacīja Mona Motma.

Iesim, Lea pačukstēja Henam, kad pārējie sāka vākt kopā savas datu kartes.

Kas te notiek? viņš tāpat čukstus jautāja.

Domāju, ka Kards grib aprunāties, viņa atbildēja. Pasteidzies, es negribu te iestrēgt sarunā ar Monu Motmu.

Jā, labi, ej vien, Hens sacīja savādi izklaidīgā balsī.

Viņa sarauktu pieri paraudzījās vīrā.

Tu esi pārliecināts?

Jā, viņš teica.

Hena skatiens pazibēja pāri viņas plecam, un Lea pagriezusies ieraudzīja, kā no telpas lieliem soļiem iziet Feilijs.

Ej vien. Es tevi panākšu.

Labi, viņa sacīja, savilkusi uzacis.

Viss ir kārtībā, viņš Leu mierināja un paspieda viņas roku. Man tikai kādu minūti jāaprunājas ar Feiliju.

Par ko?

Par personiskām lietām.

Viņš pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu. Parasti šis smaids Leai šķita mīļš un nevainīgs, bet šoreiz tas izskatījās mazliet samocīts.

Klau, viss ir kārtībā, Hens atkārtoja. Es ar viņu tikai parunāšos. Tici man.

To esmu dzirdējusi arī agrāk, Lea nopūtās.

Bet Lūkass jau bija izgājis no telpas, un Kards

patlaban gāja ārā… un Mona Motma izskatījās tā, it kā teju teju grasītos pienākt pie Leas un lūgt viņai kādu pakalpojumu.

Tikai pacenties būt diplomātisks, labi?

Viņa skatiens atkal pazibēja pāri Leas plecam.

Protams, Hens teica. Tu vari uz mani paļauties.

Kad Hens ieraudzīja Feiliju, botans gāja pa Lielo gaiteni uz sanāksmju zāli tai īpašajā gaitā, kas liecināja, ka viņš ļoti steidzas, bet nevēlas, lai citi to zinātu.

Ei! Hens uzsauca. Padomniek Feilij!

Vienīgā atbilde bija tuvākās čhala kociņu rindas

acumirklīga nokrāsošanās sarkanā krāsā. Nikni raudzīdamies Feilijam pakausī, Hens sāka iet lielākiem soļiem un drīz vien panāca botanu.

Es gribētu pārmīt ar jums kādu vārdu, padomniek, viņš sacīja.

Feilijs neskatījās uz Henu.

Mums nekas nav pārrunājams, viņš teica.

Ak, es gan domāju, ka ir, Hens sacīja, sākdams iet viņam līdzās. Piemēram, kā jums izkļūt no nepatikšanām, kurās esat šeit iekūlies.

Es domāju, ka ģimenes diplomāte ir jūsu sieva, Feilijs pavīpsnāja, iesāņus paskatīdamies uz Hena krekla priekšu.

Mēs šo lomu pildām uz maiņām, Hens viņam teica, visiem spēkiem cenzdamies apvaldīt nepatiku, ko juta pret botanu. Redzat, jūs šeit iekūlāties nepatikšanās tāpēc, ka mēģinājāt nodarboties ar politiku pēc botanu likumiem. Tā lieta ar to naudas pārvedumu meta ēnu uz Akbaru, tāpēc jūs, kā krietnam botanam klājas, metāties viņam virsū. Situāciju sarežģīja tas, ka jums neviens nepievienojās un jūs ar savu iniciatīvu palikāt viens, bet uz spēles bija likta jūsu politiskā reputācija. Jūs tagad nezināt, kā lai ar godu atkāpjas, tāpēc esat nolēmis, ka vienīgā iespēja glābt jūsu prestižu ir Akbara nogremdēšana.

Ak tā? Feilijs indīgi sacīja. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka es varēju izrādīt iniciatīvu, kā jūs to formulējāt, tāpēc, ka patiešām uzskatīju Akbars ir vainīgs nodevībā?

Nē, tā es, nudien, nedomāju, Hens viņam teica. Bet daudzi tā domā, un tieši tas apdraud jūsu reputāciju. Viņi uzskata, ka tādu traci var celt tikai tad, ja ir droši pierādījumi.

Kāpēc jūs domājat, ka man nav pierādījumu?

Visupirms jau tāpēc, ka neesat tos minējis, Hens vaļsirdīgi atbildēja. Tad vēl ir tas apstāklis, ka jūs nosūtījāt Breiliju uz Jauno Kovu, lai viņš tur mēģina noslēgt augstākā līmeņa darījumu ar senatoru Belu Iblisu. Breilijs taču ar to tur nodarbojās, vai ne?

Nezinu, par ko jūs runājat, Feilijs nomurmināja-

Kā tad. Un trešais fakts ir sekojošs: pirms piecām minūtēm jūs bijāt gatavs Belu Iblisu nostādīt lūdzēja lomā, lai tikai iegūtu laiku Katanas flotiles atvešanai.

Feilijs pēkšņi apstājās.

Ļaujiet man runāt ar jums atklāti, kaptein Solo, viņš teica, joprojām neskatīdamies Henam sejā. Vai nu jūs izprotat manas rīcības motīvus, vai ne, bet es noteikti izprotu jūsējos. Jūs cerat pats atvest uz Karaskentu Katanas flotili un tādējādi veicināt manu krišanu un Akbara attaisnošanu.

Nē, Hens gurdi sacīja, purinādams galvu. Tur jau ir tas suns aprakts, padomniek. Lea un pārējie nespēlē pēc botanu likumiem. Viņi pieņem lēmumus, kas balstīti uz pierādījumiem, nevis uz kādas personas prestižu. Ja Akbars ir vainīgs, viņu soda; ja viņš nav vainīgs, viņu atbrīvo. Te nav nekā sarežģīta.

Feilijs dzēlīgi pasmaidīja.

Pieņemiet manu padomu, kaptein Solo nodarbojieties ar kontrabandu, karadarbību un citām lietām, ko jūs saprotat. Politikas slepenie likumi stāv tālu pāri jūsu spējām.

Jūs pieļaujat kļūdu, padomniek, Hens teica, vēl pēdējo reizi mēģinādams pārliecināt botanu.

Tagad jūs varat atkāpties, neko nezaudējot jūs patiešām to varat. Bet, ja turpināsiet uzsākto, jūs riskējat krītot aizraut sev līdzi visu Jauno Republiku.

Feilijs izslējās visā augumā.

Es negrasos krist, kaptein Solo. Par to gādās mani atbalstītāji starp Jaunās Republikas militārpersonām. Akbars kritīs, un es ieņemšu viņa vietu. Tagad atvainojiet mani man jārunā ar admirāli Dreisonu.

Viņš pagriezās un gāja prom. Hens noskatījās viņam pakaļ ar sakāves skaņo garšu mutē. Vai tiešām Feilijs nesaprata, ko dara? Ka viņš visu licis uz vienas nedrošas kārts?

Varbūt viņš nevarēja to saprast. Varbūt vajadzēja būt pieredzējušam spēlmanim, lai paredzētu, kā kritīs kauliņi.

Vai politiķim, kas nav tik ļoti iestrēdzis savā sistēmā, ka nespēj mainīties.

Feilijs bija sasniedzis Lielā gaiteņa galu un nogriezās pa kreisi, kur atradās Admiralitātes centrs. Hens, galvu grozīdams, devās atpakaļ uz viesu mītni, kur bija apmeties Kards. Vispirms Koraļļu Vanda, un nu šis zaudējums. Viņš cerēja, ka tas nekļūs par tradīciju.

Mara stāvēja pie savas istabas loga un skatījās uz tālumā redzamajiem Manarai kalniem.Viņa juta, ka domas no nelāgajām atmiņām kļūst aizvien smagākas. Imperatora pils. Pēc pieciem gadiem viņa bija atgriezusies Imperatora pilī. Tā bija vieta, kur notika svarīgas valdības sanāksmes, spožas pieņemšanas, tika vītas tumšas un noslēpumainas intrigas. Vieta, kur bi ja sākusies viņas ietekme.

Vieta, kur Mara bija atradusies, kad tam visam pienāca gals.

Viņa ar nagiem skrāpēja loga rāmja kokgriezumus, iztēlē skatīdama labi pazīstamās sejas: dižadmirālis Trouns, lords Veiders, Tarkins, simtiem padomdevēju, politiķu un lišķu. Bet tiem visiem pāri pacēlās Imperatora tēls. Mara ar gara acīm redzēja viņu tik skaidri, it kā Imperators raudzītos viņā caur logu krunkainā seja drūmi saviebta, dzeltenīgajās acīs plaiksnl dusmas un nosodījums.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Es cenšos, viņa čukstus atbildēja vārdiem, kas skanēja galvā.

Bet, to sakot, viņa jau pati šaubījās, vai tā ir taisnība. Viņa bija palīdzējusi glābt Debesbraucēja dzīvību uz Mirkras, viņa bi ja devusies uz Jomārku lūgt viņam palīdzību, un tagad bez ierunām bija lidojusi viņam līdzi uz Karaskentu.

Viņai nedraudēja nekādas briesmas. Kardam arī ne. Viņa vairs nevarēja iedomāties, kāpēc Debesbraucējs varētu būt noderīgs viņai vai kādam no Karda ļaudīm.

īsi sakot, attaisnojuma viņai vairs nebija.

Bija dzirdams, kā blakusistabā klusi atveras un aizveras durvis Kards atgriezās no sanāksmes. Novērsusies no loga un priecīga par iemeslu vairs nešķetināt šo domu pavedienu, viņa gāja uz durvīm, kas savienoja viņu istabas.

Kards tur nokļuva pirmais.

Mara? viņš sacīja, atvērdams durvis un pabāzdams galvu viņas istabā. Ienāc, lūdzu, pie manis.

Kad viņa iegāja Karda istabā, viņš stāvēja pie datorpults. Pietika paskatīties uz viņa seju, lai Mara saprastu.

Kaut kas nenotika tā, kā vajag? viņa jautāja.

Neesmu īsti pārliecināts, viņš teica, izņemdams no kopēšanas atveres datu karti. Tas botans no Padomes ar pārsteidzošu neatlaidību pretojās mūsu piedāvājumam. Viņš praktiski piespieda Monu Motmu nepieļaut nekādas nopietnas darbības kuģu atgūšanai, kamēr nebūs pārbaudīta to atrašanās vieta. Patlaban viņš dod rīkojumu sagatavot kuģi lidojumam rīt no rīta.

Mara savilka uzacis.

Aizdomas par krāpšanu?

Iespējams, bet es neredzu tam jēgu.

Kards papurināja galvu.

Trouns jau ir sagūstījis Hofneru. Viņš drīz tiks flotilei klāt. Nē, es domāju, ka tās ir Feilija iekšpolitiskās spēles, kas varbūt saistītas ar viņa kampaņu pret admirāli Akbaru. Bet es tomēr negribētu riskēt.

Esmu dzirdējusi par botanu paradumiem iekšpolitikā, Mara drūmi piekrita. Ko tu gribi, lai es daru?

Gribu, lai tu šonakt pat lido prom uz Troganas sistēmu, viņš teica, sniegdams viņai datu karti. Visticamākais, ka Eivzs ir paslēpies tur. Sazinies ar viņu un pasaki, ka man nepieciešami visi mūsu kuģi, kas var gan lidot, gan cīnīties lai viņš tos,atsūta uz vietu, kur atrodas Katanas flotile.

Mara uzmanīgi paņēma karti, vēsā plastmasa kņudināja viņas pirkstus. Te nu tā bi ja, viņai rokā Katliņus flotile. Bagātība un vara…

Eivzs var man neuzticēties, viņa brīdināja.

Nedomāju vis, sacīja Kards. Impērija jau būs atkal izsludinājusi mūsu grupas vajāšanu tas vien viņu pārliecinās, ka esmu izglābies. Datu kartē ievadīts arī īpašs pazīšanās kods, kas viņam ir zināms. Šo kodu dižadmirālis nebūtu varējis no manis tik ātri izdabūt.

Cerēsim, ka Eivzs nav augstākās domās par Impērijas nopratināšanas metodēm nekā tu, Mara teica, ieslidinādama datu karti savā tunikā. Vai ir vēl kaut kas?

Nē… jā, Kards sevi pārlaboja. Pasaki Gentam, ka es gribu, lai viņš lido uz Karaskentu, nevis kopā ar citiem dodas pie Katanas flotiles. Kad viss būs galā, es satikšos ar viņu šeit.

Ar Gentu? Mara sadrūma. Kāpēc?

Gribu redzēt, ko lietpratējs var izdarīt ar to aizdomīgo naudas kumšķi Akbara rēķinā. Debesbraucējs ieminējās par pieņēmumu, ka nauda rēķinā parādījusies vienlaikus ar iebrukumu, bet pagaidām neviens to nav varējis pierādīt. Varu derēt, ka Gentam tas izdosies.

Es domāju, ka mūsu iesaistīšanās Jaunās Republikas politikā aprobežosies tikai ar vienu darījumu, iebilda Mara.

Tā arī ir, pamāja ar galvu Kards. Kad dosimies no šejienes prom, negribu atstāt sev aiz muguras godkārīgu botanu.

Saprotu, bija jāatzīst Marai. Labi. Vai tev ir kuģis priekš manis?

Pie durvīm klauvēja.

Pēc minūtes būs, Kards atbildēja, pieiedams pie durvīm un atvērdams tās.

Tā bija Debesbraucēja māsa.

Jūs gribējāt ar mani tikties? viņa jautāja.

Jā, Kards pamāja. Domāju, ka esat pazīstama ar manu sabiedroto Maru Džeidu?

Mūs iepazīstināja, kad jūs ieradāties Karaskentā, Lea atbildēja.

Uz mirkli viņas un Maras acis sastapās, un Mara satraukti prātoja, cik daudz Debesbraucējs viņai ir stāstījis.

Man nepieciešams, lai Mara nodotu manā vārdā kādu ziņu, Kards sacīja un, pirms aizvērt durvis, paskatījās uz abām gaiteņa pusēm. Viņai būs vajadzīgs ātrs plaša darbības diapazona kuģis.

Es varu viņai tādu sagādāt, teica Lea. Vai jums derēs Y klases izlūkkuģis, Mara?

Ļoti labi, Mara īsi attrauca.

Es sazināšos ar kosmodromu un nokārtošu izlidošanu.

Viņa paraudzījās atkal uz Kardu.

Vai ir vēl kaut kas?

Jā, sacīja Kards. Gribu zināt, vai jūs varat noorganizēt tehniķu komandu un šovakar pat nosūtīt to kosmosā.

Padomnieks Feilijs jau nodarbojas ar tamlīdzīgas komandas nosūtīšanu, Lea viņam atgādināja.

To es zinu. Gribu, lai jūsu komanda tur nokļūst pirmā.

Viņa brīdi pētīja Kardu.

Cik lielu komandu jūs vēlaties?

Neko pārāk sarežģītu, Kards viņai teica. Nelielu transportkuģi vai fregati, varbūt zvaigžņu iznīcinātāju eskadronu, ja varat atrast tādu, kas nebaidās riskēt ar oficiālo aprindu dusmu izpelnīšanos. Galvenais ir nepieļaut, lai Feilija izvēlētā apkalpe tur ierodas kā vienīgā.

Mara atvēra muti, bet, ne vārda neteikusi, atkal aizvēra. Ja Kards gribēja, lai Lea zinātu, ka tur ieradīsies arī viņa ļaudis, viņš pats būtu varējis viņai to pateikt. Kards paskatījās uz Maru, tad uz Lea.

Vai varat to izdarīt?

Domāju gan, viņa sacīja. Feilijs ir guvis lielu atbalstu starp militārpersonām, bet armijā netrūkst ļaužu, kas labprāt redzētu admirāli Akbaru atgriežamies amatā.

Te būs koordinātes, Kards teica, sniegdams viņai datu karti. Jo ātrāk jūsu komanda izlidos, jo labāk.

Tā dosies ceļā pēc divām stundām, Lea apsolīja.

Labi, Kards pamāja, un viņa seja kļuva skarbāka. Tad atlicis vēl tikai viens paskaidrojums. Gribu, lai jūs saprastu, ka manai rīcībai ir divi iemesli. Pirmkārt, vēlos pateikties jūsu brālim par to, ka viņš riskēja ar savu dzīvību, palīdzēdams Marai mani atbrīvot un, otrkārt, tikt vaļā no Impērijas vajāšanas, likvidējot galveno iemeslu, kāpēc viņi to dara. Tas ir viss. Kas attiecas uz jūsu karu un iekšpolitiku, šajā ziņā mana organizācija ari turpmāk saglabās pilnīgu neitralitāti. Vai tas ir skaidrs?

Lea pamāja.

Pavisam skaidrs, viņa teica.

Labi. Tad sāciet darboties. Līdz flotilei ir tālu, un jūsu komandai jāizlido tā, lai pēc iespējas vairāk apsteigtu Feiliju.

Piekrītu.

Lea paskatījās uz Maru.

Nāciet, Mara. Iesim un salūkosim jums kuģi.

Rācija līdzās Vedža Antila guļamtīklam sāka raidīt satraucošo izsaukuma signālu. Klusi ievaidējies, viņš taustījās tumsā pēc slēdža.

Paklau, lieciet taču mani kādu brītiņu mierā, ko? viņš lūdzās. Es joprojām dzīvoju pēc Endo laika.

Te Lūkass, Vedž, pazīstama balss sacīja. Piedod, ka izcēlu tevi no gultas, bet man nepieciešams kāds pakalpojums. Ko tu teiksi, ja taviem ļaudīm varbūt nāksies iekulties nelielās nepatikšanās?

Kad mēs tādās neesam bijuši? Vedžs atteica, pilnībā pamozdamies. Kas par lietu?

Sasauc kopā savus pilotus, tiksimies pēc stundas kosmodromā, Lūkass viņam teica. Kuģu stāvvietā numur piecpadsmit. Mums būs viens no vecajiem transportkuģiem, tā ka varēsim uzņemt uz tā visus tavus X klases kuģus.

-Tad jau paredzēts ilgs lidojums?

Dažas dienas, Lūkass atbildēja. Šobrīd neko vairāk nedrīkstu tev teikt.

Tu esi noteicējs, sacīja Vedžs. Pēc stundas būsim klāt.

Tad uz tikšanos. Un paldies.

Vedžs izslēdza rāciju un izvēlās no gultas, sajutis labi pazīstama satraukuma trīsas. Desmit kopā ar dumpiniekiem un Jauno Republiku aizvadītajos gados viņš bi ja daudz lidojis, daudz cīnījies. Bet nezin kāpēc uzdevumi, ko viņš atcerējās kā pašus interesantākos, allaž bija tie, kas veikti kopā ar Lūkasu Debesbraucēju. Vedžs lāgā nezināja, kāpēc tas tā. Varbūt džedijam gluži vienkārši uz to bija ķēriens.

Viņš cerēja, ka arī šoreiz tā būs. Politiskās intrigas Karaskentā, Impērijas uzbrukumu seku likvidēšana dažādos Jaunās Republikas nostūros tas viss uzdzina bezcerību. Pārmaiņas nāks viņam par labu.

Ieslēdzis gaismu, Vedžs izņēma no drēbju skapja tīru tuniku un sāka ģērbties.

Nakts vidū sadabūt kuģi izlidošanai no Karaskentas nebija grūti, Leas pilnvaras to garantēja. Bet fregate ar duci X klases kuģu tas bija diezgan neparasti, lai sāktos pārspriedumi un minējumi… un ziņa par to galu galā nenovēršami sasniedza arī Feilija atbalstītāju ausis.

No rīta viņš jau visu zināja.

Tas pārsniedz iekšējās politiskās cīņas ietvarus, viņš Leai uzrūca, un viņa spalvas viļņojās uz priekšu un atpakaļ kā labības asni vējā. Tā bija klaja nelikumība. Ja ne pat nodevība.

Neesmu pārliecināta, ka es to vērtētu tik krasi, sacīja Mona Motma.

Bet viņa izskatījās satraukta.

Kāpēc tu tā rīkojies, Lea?

Viņa tā rīkojās tāpēc, ka es viņai to lūdzu, Kards rāmi iestarpināja. Un, tā kā Katanas flotile vēl nav pakļauta Jaunās Republikas jurisdikcijai, nedomāju, ka jebkuras ar to saistītas darbības var uzskatīt par nelikumīgām.

Atbilstošo juridisko procedūru mēs jums izskaidrosim vēlāk, kontrabandist, Feilijs indīgi teica. Patlaban mums jānoskaidro nopietns drošības pārkāpums. Mona Motma, es lūdzu jūs izdot pavēli par Solo un Debesbraucēja apcietināšanu.

Šī prasība apmulsināja pat Monu Motmu.

Pavēli par apcietināšanu?

Viņi zina, kur atrodas Katanas flotile, Feilijs noskaldīja. Neviens no viņu grupas nebija tiesīgs saņemt šādu informāciju. Viņus jāizolē, kamēr flotile pilnībā nepāries Jaunās Republikas īpašumā.

Šaubos, vai tas ir nepieciešams, Lea sacīja, paskatīdamās uz Kardu. Henam un Lūkasam arī agrāk tika uzticēta slepena informācija…

Tagad nav agrāk, Feilijs viņu pārtrauca. Tagad ir tagad, un viņi nebija tiesīgi to zināt.

Viņa spalvas saplaka.

Domāju, ka šajos apstākļos būs labāk, ja es pats personīgi uzņemšos šī uzdevuma izpildi.

Lea uzmeta skatienu Kardam un redzēja viņa sejā atspoguļojamies viņas pašas domas. Ja Feilijs varēja personiski atvest Katanas flotili…

Laipni lūdzam pievienoties, padomniek, Kards botanam teica. Padomniece Orgena Solo un es, mēs abi priecāsimies lidot jūsu sabiedrībā.

Pagāja kāda sekunde, iekams Feilijs aptvēra nule dzirdēto.

Par ko jūs runājat? viņš bargi noprasīja. Neviens nav jūs pilnvarojis turp lidot.

Pilnvaras izdodu e.v, Kards vēsi sacīja. Katanas flotile joprojām pieder man un piederēs, kamēr Jaunā Republika to nebūs pārņēmusi savā īpašumā. Līdz tam brīdim noteikumus diktēju es.

Feilija spalvas atkal saplaka, un Leai kādu mirkli šķita, ka botans metīsies Kardam pie rīkles.

Mēs to neaizmirsīsim, kontrabandist, viņš nošņāca. Gan pienāks jūsu laiks.

Kards sardoniski pasmaidīja.

Varbūt. Vai mēs varam iet?

27. nodala

Ievidžinājās galamērķa tuvošanās signāls, un Lūkass savā sēdeklī izstaipījās. Viņi to bija paveikuši piecās dienās.

Klāt esam, viņš teica. Esi gatavs?

Tu mani pazīsti, Hens sacīja, sēdēdams pilota sēdeklī viņam aiz muguras. Es vienmēr esmu gatavs.

Lūkass iesāņus pavērās draugā. Ārēji Hens šķita pavisam normāls vai vismaz atradās tikpat tuvu šādam stāvoklim kā parasti. Bet aiz bezrūpīgās vieglprātības Lūkass dažās pēdējās dienās bija pamanījis kaut ko citu: drūmu, gandrīz naidīgu noskaņojumu, kas pavadīja Henu, kopš viņi bija izlidojuši no Karaskentas. Arī tagad Lūkass to sajuta, un, pētot Hena seju, redzēja tajā sasprindzinājuma rievas.

Vai ar tevi viss kārtībā? viņš klusi vaicāja.

Ak, protams. Man nekas nekaiš.

Rievas ievilkās vēl dziļākas.

Bet man tomēr gribētos, lai viņi kaut reizi atrastu kādu citu, kas dodas tādos mazos izbraucienos pa galaktiku. Vai zini, ka mēs ar Leu nepavadījām kopā pat vienu dienu? Nebijām tikušies veselu mēnesi, un mums neatvēlēja pat vienu dienu.

Lūkass nopūtās.

Es zinu, viņš teica. Dažreiz jūtos tā, it kā skrietu pilnā ātrumā kopš tā brīža, kad pametām Tatūnu kopā ar robotiem un Benu Kenobiju.

Hens papurināja galvu.

Nebiju viņu redzējis veselu mēnesi, viņš atkārtoja. Viņas grūtniecība kļuvusi divtik saskatāmāka. Es pat nezinu, ko viņi abi ar Cūbeku ir piedzīvojuši uz tās planētas viņai tik vien pietika laika, lai pateiktu man, ka tie radījumi nogriji tagad ir mūsu pusē. Lai ko tas arī nozīmē. No Cūbija man tāpat neizdevās neko vairāk izdabūt. Viņš uzstāj, ka tas ir Leas stāsts, un jāstāsta viņai pašai. Esmu gatavs to vūkiju vai nožņaugt.

Lūkass paraustīja plecus.

Tev ar to ir jāsamierinās, Hen. Mēs gluži vienkārši pārāk labi izpildām mums uzticētos uzdevumus.

Hens pavīpsnāja. Bet sasprindzinājums viņa sejā nedaudz atslāba.

Jā. Tā ir gan.

Vēl vairāk Lea mūs iekļāvusi to cilvēku sarakstā, kam viņa var droši uzticēties, Lūkass turpināja nopietnākā toni. Kamēr nebūs atrasts informācijas noplūdes avots Imperatora pili, šis saraksts diez vai paplašināsies.

-Jā.

Hens saviebās.

Kāds man teica, ka Impērijā to saucot par avotu Deltu. Vai tev ir kāda nojausma, kurš tas varētu būt?

Lūkass papurināja galvu.

Patiešām nezinu. Tomēr tai ir jābūt Kopsapulcei tuvu stāvošai personai. Varbūt pat Padomei. Viens gan ir skaidrs būs labāk, ja mēs čaklāk pastrādāsim pie šī avota atrašanas.

-Jā.

Hens sakustējās un pastiepa rokas pēc hiperdzinēja svirām.

Sagatavojies…

Viņš parāva sviras, un pēc mirkļa viņi jau bija dziļā kosmosa melnumā.

Klāt esam, Hens paziņoja.

Tā ir.

Lūkass paraudzījās apkārt, un pret paša gribu viņam pār muguru pārskrēja drebuļi.

Nāves punkts nekurienes vidū.

Šai sajūtai vajadzētu būt tev pazīstamai, sacīja Hens, ieslēgdams apkārtnes novērošanas sensorus.

Paldies, teica Lūkass, bet iestrēgt starp sistēmām ar noslāpušu hiperdzinēju tā nav sajūta, ko es vēlētos iepazīt.

Tas man nebija prātā, nevainīgi atsaucās Hens, ieslēgdams rāciju. Es runāju par Tatūnu. Vedž?

Esmu šeit, atskanēja balss mikrofonā.

Tā rādās, ka esam sasnieguši mērķi četri-septiņi-svītra-viens-seši-seši, Hens viņam sacīja. Esat lidojumam gatavi?

Gatavi un nepacietīgi.

Labi.

Hens vēl pēdējo reizi pavērās ārā pa skatulūku un tad nospieda taustiņu kravas lūkas atvēršanai.

Aiziet.

Lūkass pastiepa kaklu, skatīdamies Hena norādītajā virzienā. Pirmajā bridi viņš varēja saredzēt tikai zvaigžņu klaidu, uz melnā fona to starojums bija tik spilgts, ka griezās acīs. Un tad viņš to ieraudzīja: kuģa lidojuma uguņu nespodrāko mirdzumu. Lūkass ar acīm izsekoja tukšo telpu starp šīm ugunīm, domās tām pieskaņojot kuģa apveidus, un pēkšņi tēls kļuva pilnīgs.

Tas ir drednauts.

Tur ir vēl viens, tūlīt aiz pirmā, teica Hens. Un mazliet zemāk vēl trīs.

Lūkass pamāja ar galvu viņš bija tos ieraudzījis, un viņa augums savādi iekņudējās. Katanas flotile. Tikai tagad viņš saprata, cik maz patiesībā bija ticējis tās eksistencei.

Kuru no kuģiem mēs pārbaudīsim? Lūkass jautāja.

Varam ķerties pie tā, kas atrodas mums vistuvāk, Hens atbildēja.

Nē, Lūkass gausi sacīja, cenzdamies izprast neskaidro iespaidu, ko radīja kņudošā sajūta. Nē. Pārbaudīsim… to tur, mazliet tālāk.

Viņš norādīja uz lidojuma ugunīm dažus kilometrus tālāk.

Vai ir kāds īpašs iemesls?

īsti nezinu, Lūkasam bija jāatzīstas.

Viņš juta sev pievērsto Hena skatienu. Tad draugs paraustīja plecus.

Labi, Hens teica. Lai tā būtu. Izvēlamies pārbaudei to kuģi. Vedž, vai tu tos redzi?

Lieli transportkuģi, vairāki eksemplāri, Vedža balss apstiprināja. Mēs veidojam apjums apsardzes joslu. Pagaidām izskatās, ka te neviena nav.

Labi, sacīja Hens. Tomēr nezaudējiet modrību.

Viņš ieslēdza kuģa iekšējās saziņas aparātu un paskatījās uz savu hronometru.

Lendo? Kur jūs esat?

Patlaban atrodamies pie kravas lūkas, balss atbildēja. Esam visu nepieciešamo sakrāvuši atgrūdējpacēlāju kamanās, un varam sākt darbu.

Labi, atsaucās Hens. Tūlīt būsim klāt.

Viņi tuvojās izvēlētajam drednautam, un Lūkass jau varēja saskatīt kuģa korpusa atstaroto zvaigžņu gaismu, kas iezīmēja tā aprises. Kuģis bija cilindrveidīgs, un ap tā vidusjoslu bija izvietots kāds pusducis šaujamlūku, kā arī milzīgs loks, kas līdzinājās gliemezim kopumā drednauts izskatījās dīvaini arhaisks. Bet tā bija šķietamība. Smagie drednautkreiseri bija bijuši Vecās Republikas gaisa flotes mugurkauls, un, kaut tie nebija tik slaidi kā Impērijas zvaigžņu iznicinātāji, kas stājās to vietā, šo kuģu masīvie turbolāzera lielgabali joprojām varēja dot graujošu triecienu.

Kā mēs tiksim uz borta? Lūkass Henam vaicāja.

Tur ir galvenā nolaišanās platforma, Hens teica, norādīdams uz nespodri apgaismotu taisnstūri. Mēs ielidosim tur iekšā un nosēdīsimies uz tās.

Lūkass šaubīdamies aplūkoja taisnstūri.

Ja tā ir pietiekami liela.

Viņa bažas izrādījās nepamatotas. Nolaišanās platformas ieeja bija lielāka, nekā izskatījās, par platformu pašu nemaz nerunājot. Hens ar profesionāļa nevērību ielidoja iekšā, apgrieza kuģi otrādi, lai tā priekšgals atrastos pret izeju, un nosēdināja to uz platformas.

Labi, viņš noteica, izslēgdams sistēmas un atsprādzēdams siksnas. Ķersimies pie darba.

Lendo, Cūbeka un no četriem vīriem sastāvošā tehniķu komanda jau gaidīja viņus pie kravas lūkas. Bija redzams, ka tehniķi jūtas mazliet neveikli ar neierastajiem spridzekļšāvējiem pie sāniem.

Vai gaiss kuģī pārbaudīts, Anselm? Hens jautāja.

Tam nav ne vainas, tehniķu komandas vadītājs ziņoja, piedāvādams Henam ielūkoties datorbloknotā un pārliecināties pašam. Tas ir pat labāks, nekā tam pēc visiem šiem gadiem vajadzētu būt. Tur noteikti vēl darbojas daži apkopes roboti.

Hens uzmeta skatienu analīzes datiem, atdeva datorbloknotu un pamāja ar galvu Čūbekam.

Labs ir, Čūbij, taisi vaļā lūku. Tomrus, tu stumsi līdzņemamo kravu. Uzmanieties no tukšajām vietām gravitācijas laukā, negribu, lai jūs ar visām kamanām attaptos pie griestiem.

Gaisam uz nolaišanās platformas piemita savāds pelējuma smārds, eļļas un putekļu sajaukums, nosprieda Lūkass, ar mazliet metālisku piegaršu. Bet citādi tas bija gana svaigs.

Ļoti iespaidīgi, viņš piezīmēja, kad grupa, ejot nopakaļ atgrūdējpacēlāju kamanām, tuvojās drednauta galvenajai ieejas lūkai. Jo īpaši, ja ņem vērā, cik daudz laika pagājis.

Sajās pilnībā kopā sasaistītajās datorsistēmās bija paredzēts katrs sīkums, sacīja Lendo. Kāds ir rīcības plāns, Hen?

Domāju, mums vajadzētu sadalīties, Hens teica. Jūs abi ar Čūbi ju ņemiet līdzi Anselmu, Tomrusu un kamanas un ejiet pārbaudīt dzinēju telpas. Mēs dosimies uz komandtiltiņu.

Lūkasam tas bija viens no dīvainākajiem lidojumiem mūžā tieši tāpēc, ka viss šķita tik normāli. Apgaismojums plašajos gaiteņos darbojās nevainojami, tāpat kā gravitācijas plāksnes un visas pārējās vides sistēmas. Durvis automātiski atvērās, tiklīdz kāds no viņu grupas piegāja tām pietiekami tuvu, lai tās iedarbinātu, un viņu skatieniem pavērās lieliskā kārtībā uzturētas mašīntelpas, iekārtu kabineti un apkalpes atpūtas telpas. Cauri viņu soļu troksnim bija saklausāmas nenodarbināto sistēmu klusās, mehāniskās skaņas, un paretam viņi manīja kādu veclaicīgu robotu, kas joprojām darīja savu darbu. Kuģis izskatījās tā, it kā būtu pamests tikai iepriekšējā dienā.

Bet tā tas nebija. Kuģi bija peldējuši šajā tumsībā pusgadsimtu… un apkalpes locekļi bija tos nevis pametuši, bet miruši šeit mokās un ārprātā. Ielūkodamies tukšajos šķērsgaiteņos, kam viņi gāja garām, Lūkass prātoja, kā apkopes roboti bija uztvēruši to, ka viņiem jāaizvāc līķi.

Komandtiltiņš atradās diezgan tālu no nolaišanās platformas. Bet galu galā viņi tur nokļuva.

Tā, esam klāt, Hens rācijā paziņoja, kad ar mazliet čērkstošu skaņu atvērās pneimatiskās durvis, kas atdalīja komandtiltiņu no datortelpas. Šķiet, ka nekādu acīm redzamu bojājumu nav. Kādā stāvoklī ir dzinēji?

Tie gan diez cik labi neizskatās, ziņoja Lendo. Tomruss saka seši no astoņiem galvenajiem enerģijas pārveidotājiem ir izsisti no ierindas. Viņš vēl nav beidzis pārbaudi, bet es domāju, ka šis cilindrs bez pamatīga remonta nekur aizlidot nevarēs.

Nevaicā man, vai esmu pārsteigts, Hens sausi atteica. Un kā ir ar hiperdzinēju? Vai ir kāda cerība, ka varēsim kuģi vismaz aizvilkt līdz kādai remontbāzei?

Anselms to vēl pārbauda, sacīja Lendo. Es personiski uz to tik lielas cerības neliktu.

Jā. Nu, ko mēs esam šeit, lai kuģi apskatītu, to izkustināt no vietas nav mūsu uzdevums. Palūkosim, kādas kontrolsistēmas jāatstāj ieslēgtas, un tas ari viss.

Lūkass paskatījās uz sienu virs pneimatiskajām durvīm. Viņš apstājās, lai izlasītu vēlreiz, kas rakstīts uz tur piestiprinātās plāksnītes.

Tā ir Kutunu, Lūkass nočukstēja.

-Ko?

Ari Hens izstiepa kaklu, lai uzmestu skatienu plāksnītei.

-Ha.

Viņš savādi uzlūkoja Lūkasu.

Vai tāpēc tu gribēji, lai pārbaudām šo kuģi?

Lūkass papurināja galvu.

Tas bija tikai minējums. Intuīcija caur Spēku.

Hen, Lūkas, viņus pēkšņi pārtrauca Vedža balss. Mums kāds tuvojas.

Lūkass juta, ka sirds viņam salecas.

Kur?

Vektors divi-desmit svītra divdesmit-viens. Pēc apveida… tā ir apsardzes fregate.

Lūkass klusi izpūta elpu.

Labāk sazinies ar viņiem, viņš teica. Paziņo, kur mēs atrodamies.

Patiesību sakot, viņi jau sazinās ar mums. Neizslēdziet rāciju, es savienošu jūs ar viņiem.

…tein Solo, te kapteinis Virdžilio no apsardzes fregates Kvenfisa, Hena rācijā ieskanējās jauna balss. Vai jūs mani dzirdat?

Šeit Solo, Hens atbildēja. Runāju no Vecās republikas kuģa Katana borta…

Kaptein Solo, man ar nožēlu jādara jums zināms, ka jūs un jūsu komanda esat apcietināti, Virdžīlio viņu pārtrauca. Jums tūlīt pat jāatgriežas uz sava kuģa un jābūt gataviem padoties.

Virdžīlio vārdi un mulsais klusums, kas tiem sekoja, atbalsojās uz kuģa komandsastāva novērošanas klāja, kas atradās aiz un virs Kvenfisas komandtiltiņa. Sēdēdams pie galvenās pults, Feilijs zobgalīgi uzsmaidīja Leai, veltīja nedaudz mazāk aizskarošu smaidu Kardam un tad atkal pievērsa uzmanību X klases kuģu dzinēju astēm, kas bija redzamas kādu gabalu tālāk.

Šķiet, ka viņi neuztver jūs nopietni, kaptein, viņš sacīja, pagriezies pret iekšējās saziņas aparātu. Varbūt jūsu X klases kuģu eskadrona parādīšanās pārliecinās viņus, ka mums joki nav prātā.

Jā, padomniek, Virdžīlio mundri teica.

Lea sasprindzināja dzirdi, velti pūlēdamās saklausīt viņa balsi nepatikas pieskaņu. Vairākums viņai pazīstamo karakuģu kapteiņu ārkārtīgi apvainotos, ja viņiem būtu jāpilda tiešas civilpersonu pavēles, jo īpaši tādu civilpersonu, kuru personiskā militārā pieredze ir visai niecīga. Bet diez vai Feilijs šim uzdevumam izvēlētos Kvenfisu, ja Virdžīlio nebūtu viens no viņa nelokāmākajiem atbalstītājiem. Vēl viens norādījums ja viņai tāds vispār bija vajadzīgs kas te ir īstais noteicējs.

X klases kuģiem: uz priekšu!

Atskanēja apslāpēts, dobjš troksnis divi eskadroni kaujas kuģu izlidoja no sava bāzes kuģa.

Kaptein Solo, te runā kapteinis Virdžllio. Lūdzu atsaucieties.

Kaptein, te runā pulka komandieris Vedžs Antils no Mežonīgā eskadrona, viņu pārtrauca Vedža balss. Vai varu uzzināt, kas jūs pilnvarojis mūs apcietināt?

Atļaujiet man, kaptein, sacīja Feilijs, pieskardamies rācijas slēdzim panelī viņam aiz muguras. Komandier Antil, te runā padomnieks Borskis Feilijs. Šaubos, vai jūs to zināt, bet kapteinis Solo darbojas nelikumīgi.

Piedodiet, padomniek, teica Vedžs, bet es nesaprotu, kā tas var būt. Mēs saņēmām pavēli no padomnieces Leas Orgenas Solo.

Un šo jauno pavēli devusi pati Mona Motma, Feilijs paskaidroja. Tādējādi, jūsu pilnvaras…

Vai varat to pierādīt ?

Šķita, ka Feilijs apmulst.

Pavēle ir te, manā priekšā, komandier, viņš sacīja. Jūs varēsiet ar to iepazīties, tiklīdz būsiet uz borta.

Komandier, šobrīd apcietināšanas pavēles avots nav no svara, iestarpināja Virdžīlio, balsī ieskanoties aizkaitinājumam. Kā augstākstāvošs virsnieks es jums pavēlu padoties un kopā ar savu eskadronu ierasties uz mana kuģa borta.

Iestājās ilgs klusuma bridis. Lea paskatījās uz Kardu, kas ari sēdēja uz novērošanas klāja, tikai ceturto daļu telpas tālāk. Bet viņš raudzījās ārā caur izliekto, caurspīdīgo virsmu, un viņa seja bija bezkaislīga. Varbūt viņš atcerējās iepriekšējo reizi, kad bija ieradies šajā vietā.

Un ja nu es atteikšos, ko tad? Vedžs beidzot jautāja.

Aizmirsti par to, Vedž, iejaucās Hena balss. Nav vērts riskēt ar nodošanu kara tiesai. Dodies vien pie viņiem, mums tu vairs neesi nepieciešams. Bija patīkami ar jums patērzēt, Feilij.

Atskanēja kluss klikšķis Hena rācija tika atvienota…

Solo! Feilijs iebļāvās, noliekdamies pār rāciju, it kā no tā būtu kāds labums. Solo!

Viņš pagriezās un uzmeta niknu skatienu Leai.

Runājiet ar viņu, Feilijs viņai pavēlēja, ar pirkstu norādīdams uz rāciju. Es gribu, lai viņš atgriežas.

Lea papurināja galvu.

Man ļoti žēl, padomniek. Kad Hens ir tādā noskaņojumā, viņš nevienu neuzklausa.

Feilija spalvas saplaka.

Es lūdzu jūs pēdējo reizi, padomniec. Ja jūs atteiksieties…

Viņam nekad vairs neradās izdevība šos draudus pabeigt. Lea ar acs kaktiņu redzēja kaut ko pazibam, un, kad viņa pagriezās, lai paskatītos, kas tas īsti ir, sāka skanēt Kvenfisas trauksmes signāls.

Kas…? Feilijs, saraudamies savā krēslā, iebrēcās un sāka drudžaini raudzīties apkārt.

Tas ir Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs, Kards, pārkliedzot trauksmes sirēnu taurēšanu, viņam paskaidroja. Un tā rādās, ka tas lido uz mūsu pusi.

Mums uzradies ceļabiedrs, eskadrona komandier, viens no Vedža X klases pilotiem uzsauca, kad rācijā kļuva dzirdama Kvenfisus trauksmes sirēnu spalgā skaņa. Zvaigžņu iznicinātājs, atrašanās vieta viens-septiņi-astoņi svitra astoņdesmit-seši.

Sapratu, teica Vedžs, novirzot savu kuģi tā, lai tas izvairītos no sadursmes ar tuvojošamies Kvenfisus kaujas kuģiem un pēc tam pagriežot to par simt astoņdesmit grādiem.

Jā, tas bija zvaigžņu iznīcinātājs tieši iepretim Kvenfisui, un starp abiem šiem kuģiem atradās pats flotiles centrs Kutami.

Lūkas? viņš pasauca.

Mēs to redzam, Lūkasa balss skanēja aizžņaugti. Patlaban dodamies uz nolaišanās platformu.

Labi pagaidi, Vedžs pats sevi pārtrauca.

Uz zvaigžņu iznīcinātāja prāvās apakšdaļas tumšā fona pēkšņi bija parādījušās vairākas dzinēju astes.

Viņi izlaiž pavadoņkuģus, viņš Lūkasam sacīja. Spriežot pēc dzinēju astēm, kādus divpadsmit.

Mēs pasteigsimies, ieskanējās Hena balss. Paldies par brīdinājumu, tagad dodies atpakaļ uz Kventisu.

Rācija noklikšķēja un apklusa.

Ne vella mēs turp nedosimies, Vedžs pie sevis nomurmināja. Mežonīgais eskadrons, uz priekšu!

Kapteinis Virdžīlio mēģināja kaut ko pateikt raidītāja brīvajā kanālā. Pārslēdzis rāciju uz eskadrona frekvenci, Vedžs iedarbināja X klases kuģa dzinējus ar pilnu jaudu un devās pretim Katanai.

Gluži netālu, tepat aiz Kvenfisus X klases kuģu dzinēju astēm, Mežonīgais eskadrons pagriezās un aiztraucās zvaigžņu iznīcinātāja virzienā.

Viņi grasās tam uzbrukt, izdvesa Feilijs. Viņi ir zaudējuši prātu.

Viņi nevis uzbrūk, bet rada lidojošu aizsegu, Lea viņam sacīja, raudzīdamās notikumu attīstībā aiz caurspīdīgās virsmas un cenzdamās novērtēt pārtveršanas iespējas. Zvaigžņu iznīcinātājs atradās daudz par tuvu.

Mums jālido turp un jāpalīdz viņiem, Lea teica. Kaptein Virdžīlio…

Kaptein Virdžīlio, tūlīt pat sauciet X klases kuģus atpakaļ, Feilijs viņu pārtrauca. Navigatori lai sagatavo pārlēcienu uz gaismas ātrumu.

Padomniek? Virdžīlio apmulsis jautāja. Vai jūs pavēlat viņus pamest?

Mūsu pienākums, kaptein, ir tikt no šejienes prom dzīviem un sacelt trauksmi, Feilijs asi atcirta. Ja Mežonīgais eskadrons atsakās pildīt pavēles, mēs neko nevaram darīt viņu labā.

Lea pielēca kājās.

Kaptein…

Feilijs bija ātrāks viņš izslēdza iekšējās saziņas aparātu, pirms viņa paguva kaut ko pateikt.

Es te esmu galvenais, padomniec, Feilijs teica, kad Lea sāka nākt uz viņa pusi. Mani pilnvarojusi pati Mona Motma.

Pie velna ar jūsu pilnvarām, Lea noskaldīja.

Viņai uz brīdi radās gandrīz nepārvarama vēlēšanās noraut no jostas gaismas zobenu un pāršķelt šo pieglaimīgo seju…

Lea ar pūlēm šo vēlmi apspieda. Paļauties mežonīgam naidam tas nozīmēja iet pa tumšās puses ceļu.

Mona Motma nevarēja paredzēt, ka notiks kaut kas tāds, viņa sacīja, visiem spēkiem cenzdamās, lai balss skanētu mierīgi. Feilij, tur, ārā, ir mans vīrs un mans brālis. Ja mēs viņiem nepalīdzēsim, viņi ies bojā.

Un, ja mēs viņiem palīdzēsim, viņi, visticamāk, šā vai tā ies bojā, Feilijs vēsi atbildēja. Un jūsu nedzimušie bērni līdz ar viņiem.

Leai bija tāda sajūta, it kā viņai kāds iegrūstu sirdī ledainu dunci.

Tas nav godīgi, viņa nočukstēja.

No realitātes godīgums netiek prasīts, teica Feilijs. Un realitāte šajā gadījumā ir tāda, ka es nedzīšu pretim iznīcībai vīrus un kuģus zaudētas lietas dēļ.

Nekas vēl nav zaudēts! Lea neatlaidās, un, pametot skatienu ārā, viņas balss no izmisuma aizlūza.

Nē, tas nedrīkstēja tā beigties. Pēc tā visa, ko viņi abi ar Henu bija kopā pārcietuši. Lea paspēra vēl vienu soli uz Feilija pusi…

Kvenfisa atkāpsies, botans klusi sacīja, un pēkšņi no kādas apslēptas vietas krēmkrāsas kažokā viņam rokā uzradās spridzekļ šāvējs. Un nedz jūs, nedz kāds cits nepiespiedīs mani šo lēmumu mainīt.

Sensoru ziņojums, kaptein, virsnieks, kas stāvēja pie Augstākā Tiesnešu skanēšanas pults, sauca augšup uz komandtiltiņu. Visos pārējos drednautos šajā reģionā dzīvības formas nav atrastas.

Tātad viņi koncentrējušies uz šo vienu drednautu, pamāja kapteinis Brandei. Tad uz to mēs arī vērsīsim savu triecienu. Dumpinieki nesteigsies atklāt uguni uz kuģi, kurā atrodas viņu pašu ļaudis. Viens kaujas kuģu eskadrons tomēr lido šurp, gribēdams aizšķērsot mums ceļu?

Jā, ser. Apsardzes fregate un pārējie divi eskadroni pagaidām nav reaģējuši. Mēs viņus noteikti esam pārsteiguši negaidot.

Varbūt.

Brandei atļāvās mazliet pasmaidīt. Tā ar dumpiniekiem bija vienmēr. Viņi cīnījās kā traki zvēri, kad viņiem nebija ko zaudēt, bet, ja ļauj viņiem izgaršot uzvaru un baudit kara laupījuma sagādātos priekus, viņi pēkšņi vairs tā nesteidzas riskēt ar dzīvību. Viens no daudzajiem iemesliem, kāpēc Impērija viņus galu galā sakaus.

Pavēliet pavadoņkuģiem ieņemt aizsardzības pozīciju, viņš deva rīkojumu sakaru virsniekam. Un lai divi kaujas kuģu eskadroni dodas pārtvert tos X klases kuģus.

Viņš atkal pasmaidīja.

Un nosūtiet ziņu uz Himēru. Paziņojiet dižadmirālim, ka esam izaicinājuši ienaidnieku.

Hens labu brīdi lūkojās ārā pa komandtiltiņa novērošanas lūku uz tuvojošamies Impērijas kuģiem, galvā ātri aprēķinādams attālumu un laiku un nepievērsdams uzmanību tramīgajiem tehniķiem, kas nervozi mīņājās pie komandtiltiņa durvīm.

Vai mums nevajadzētu doties prom? viņam aiz muguras stāvēdams, skubināja Lūkass.

Hens pieņēma lēmumu.

Mēs nekur neiesim, viņš teica, ar īkšķi ieslēgdams rāciju. Mūsu kuģis pacelsies no nolaišanās platformas tieši īstajā brīdī, lai uzskrietu virsū tiem pavadoņkuģiem un kaujas kuģiem. Lendo?

Esmu šeit, atskanēja Lendo saspringtā balss. Kas tur ārā notiek?

Šurp lido Impērijas kuģi, Hens viņam sacīja, pieiedams pie komandtiltiņa artilērijas kontrolpaneļa un ar rokas mājienu aicinādams tehniķus viņam pievienoties.

Mežonīgais eskadrons lido šurp, lai tos pārtvertu, bet izskatās, ka Feilijs ar savējiem taisās laisties lapās.

Lendo nedzirdami nolamājās.

Mēs nevaram te gluži vienkārši sēdēt un ļaut, lai Vedžs viens pats mēģina tos pārtvert.

Mēs nemaz netaisāmies tā rīkoties, Hens viņu drūmā balsī nomierināja. Parosies tur, savā galā, un paskaties, kādā stāvoklī ir turbolāzeru lielgabalu uzlādēšanas ierīces. Mēs te, augšā, pārbaudīsim artilērijas kontrolpaneli. Un pasteidzies ja viņi vairs nelidos vienotā grupā, bet sadalīsies, mēs nevarēsim dot viņiem pienācīgu triecienu.

Labi.

Hens aizbāza rāciju atkal aiz jostas.

Kā izskatās, Šen?

Izskatās, ka viss darbojas, no kontrolpaneļa apakšas atskanēja tehniķa apslāpētā balss. Klain?

Sakaru sistēmai ari nav ne vainas, ziņoja otrs tehniķis, stāvēdams pie pults telpas pretējā pusē. Ja izdotos p;uiākt, lai dators iedarbina sistēmu… tā, viss kārtībā.

Viņš paskatījās uz Henu.

Visa sistēma ir jūsu ricībā.

Hens apsēdās pie ieroču pults, pārlaida acis nepazīstamajai kontrolsistēmai un prātoja, vai visas šīs pūles nebūs tikai tāds spļāviens tukšumā. Kaut šiem drednautiem bija centralizēta datorsistēma un tos visus varēja vadīt vienlaikus, lai tie lidotu, tomēr bija nepieciešama vairāk nekā divtūkstoš cilvēku liela apkalpe.

Bet Impērijas gaisa flote negaidīs, ka aizvēsturisks kuģis varētu šaut. Viņam radās cerība.

Uz priekšu, viņš pie sevis nomurmināja, nospiezdams vizuālās nomērķēšanas taustiņu.

Pavadoņkuģi joprojām lidoja cieši kopā, aizsegušies no nejaušiem X klases kuģu trāpījumiem ar saviem nokarenajiem vairogiem. Ātrākie kaujas kuģi tagad bija tos panākuši, lidojumā aplieca pavadoņkuģu grupu no visām pusēm un sāka aizsteigties tai priekšā.

Tu varēsi izdarīt tikai vienu šāvienu, Lūkass nočukstēja.

Paldies, norūca Hens. Tieši to man vajadzēja dzirdēt.

Viņš dziļi ievilka elpu, aizturēja to un viegli nospieda lielgabalu kontrolslēdžus.

Kalumi nozvalstījās, un, kad ārā uzliesmoja daudzās turbolāzeru liegabalu šāviņu ugunis, viņš dzirdēja, kā divtik dobjš troksnis satricina klāju tur sabruka kondensatori. Lūkasam bija taisnība pirmais šāviens šim kuģim bija arī pēdējais. Bet tas bija tā vērts. Lāzera šāviņi trāpīja pavadoņkuģu grupējumam pašā viducī, un piepeši šķita, ka visi Impērijas gaisa spēki sadalās pa sastāvdaļām neskaitāmu sprādzienu ugunis. Dažas sekundes aiz sekundāro sprādzienu blāzmas un šķembu mākoņiem nekas nebija saskatāms. Tad no šīm drupām izšāvās pāris kuģi, tiem pievienojās vēl daži, bet no lidaparātu kustības bija redzams, ka tie cietuši nopietnus bojājumus.

Tā rādās, ka jūs esat izsitis no ierindas piecus pavadoņkuģus, ziņoja Klains, raudzīdamies makrotālskatī, ko turēja cieši piespiestu sejai. Ari dažus kaujas kuģus.

Viņi sākuši izvairīšanās manevru, Lūkass piebilda.

Labs ir, Hens sacīja, pieceldamies no krēsla un paņemdams savu rāciju. Šī spēlīte nu ir galā. Lendo?

Lai ko tu tur nupat izdarīji, te tas radīja īstu jucekli, atskanēja Lendo balss. Vairs nedarbojas šāvienu kontrolsistēmas kondensatori un arī vismaz viens no ģeneratoriem. Ko darīsim tālāk?

Gatavosimies uzņemt uz borta viesus, Hens viņam teica. Tiekamies kuģu novietnes galvenajā gaitenī tieši aiz nolaišanās platformas. Palūkosim, kā varam aizsargāties.

Labi.

Hens izslēdza rāciju.

Iesim, viņš sacīja.

Būtu labāk, ja mums izdotos atrast kaut ko aizsardzībai noderīgu, piezīmēja Lūkass, kad viņi no komandtiltiņa devās uz kuģu novietnes gaiteni. Jo īpaši, ja spēku samērs varbūt būs viens pret četrdesmit.

Hens papurināja galvu.

Nekad nestāsti man par spēku samēru, viņš draugam aizrādīja, paskatīdamies hronometrā.

Tagad tas kuru katru brīdi varēja sākties.

Turklāt nekad nevar zināt, kad spēku samērs mainīsies.

Mēs nevaram viņus tā gluži vienkārši pamest, Lea teica, neskaidri apzinādamās, ka runā ar Feiliju kā ar bērnu. Tur, ārā, ir mans vīrs un mans brālis, un kāds ducis labu X klases kuģu pilotu. Mēs nevaram viņus atstāt Impērijas spēku varā.

Personiskos apsvērumus nedrīkst stādīt augstāk par savu pienākumu pret Jauno Republiku, padomniec, sacīja Feilijs.

Viņa spalvas saviļņojās, varbūt atzinīgi vērtējot paša vērīgo prātu. Bet spridzekļ šāvē js botana rokās stāvokli nemainīja.

Jūs noteikti to saprotat.

Tie nav tikai personiski apsvērumi, Lea neatlaidās, ar pūlēm apvaldīdama dusmas. Tas ir…

Vienu mirkli, Feilijs viņu pārtrauca, pieskardamies iekšējās saziņas aparāta slēdzim. Kaptein? Kad pāriesim uz gaismas ātrumu?

Pēc kādas minūtes, Virdžīlio balss atbildēja. Varbūt divām.

Dariet to, cik ātri vien varat, kaptein, teica Feilijs.

Viņš atkal izslēdza iekšējās saziņas aparātu un paraudzījās uz Leu.

Jūs kaut ko gribējāt sacīt, padomniec?

Lea piespieda sevi atslābināt sakostos zobus. Ja Feilija ierocis kaut nedaudz novirzītos, viņa varētu riskēt un mesties viņam virsū. Bet tādā situācijā kā patlaban viņa bija bezspēcīga. Viņas pilnībā neattīstītās spējas iedarboties caur Spēku bija pārāk niecīgas, lai izrautu šaujamo viņam no rokām vai pavērstu to citā virzienā, bet ar gaismas zobenu viņa Feiliju nevarēja sasniegt viņš stāvēja kādu metru par tālu.

Hens un Lūkass Jaunajai Republikai ir vitāli nepieciešami, viņa teica. Ja viņi ies bojā vai tiks sagūstīti…

Katūna šauj, Kards mierīgi piezīmēja, pieceldamies kājās, it kā, lai varētu labāk saredzēt.

Arī Lea palūkojās ārā tālumā bija redzams, kā Impērijas kuģus acumirklī aprij uguns.

Viņiem zināmi daudzi Jaunās Republikas noslēpumi, Feilij. Vai vēlaties, lai tie top zināmi Impērijai?

Baidos, ka jūs pārprotat padomnieka nolūkus, Lea, Kards sacīja, pienākdams pie vietas, kur viņa sēdēja.

Viņš pagāja Leai garām, nevērīgi nomezdams uz pults viņai līdzās datorbloknotu.

Jūs, protams, esat noraizējusies par savu ģimeni, Kards runāja tālāk, noiedams vēl pāris soļus, pirms pagriezties ar seju pret Feiliju. Padomniekam Feilijam ir citas prioritātes.

Par to es nešaubos, teica Lea.

Mute viņai pēkšņi kļuva sausa Lea bija iesāņus paskatījusies uz Karda nolikto datorbloknotu. Uz tā ekrāna bija īss vēstījums.

Ieslēdziet iekšējās saziņas aparātu un rāciju.

Viņa atkal pacēla acis. Feilija spridzekļšāvējs joprojām bija nomērķēts uz viņu, bet botana violetās acis tagad lūkojās uz Kardu. Zobus sakodusi, Lea koncentrēja uzmanību uz pulti Feilijam aiz muguras un iedarbojās uz to ar Spēku… un, neatskanot pat parastajam klikšķim, iekšējās saziņas aparāts bija ieslēdzies. Vēl viena piepūle, un ieslēdzās arī rācija.

Es nesaprotu, viņa sacīja Kardam. Kādas gan citas prioritātes varētu būt padomniekam Feilijam?

Tas ir pavisam vienkārši, teica Kards. Padomnieka Feilija vienīgais rīcības motīvs ir viņa personiskā politiskā izdzīvošana. Viņš aizbēg no cīņas, jo uz šī kuģa atrodas viņa visdedzīgākie atbalstītāji un viņš nevar atļauties nevienu no tiem zaudēt.

Lea samirkšķināja acis.

Ko viņš…? Bet es domāju…

Ka ši ir parastā Kvenfisas apkalpe?

Kards papurināja galvu.

Nebūt ne. Vienīgi kapteinis un vecākie virsnieki bet viņi jau no sākta gala bijuši Feilija pusē. Tāpēc Feilijam bija vajadzīgas tās dažas stundas pirms izlidošanas no Karaskentas: lai izdarītu izmaiņas apkalpes sastāvā un būtu drošs, ka visi, kas atrodas uz šī kuģa borta, ir viņam pilnīgi uzticami.

Viņš pasmaidīja sakniebtām lūpām.

Neviens no apkalpes to, protams, nesaprata. Viņiem radīja iespaidu, ka tas tiek darīts drošības nolūkos.

Lea pamāja ar galvu, un visu viņas augumu pārņēma aukstuma sajūta. Tātad tas nebija tikai kapteinis. Viss kuģis bija Feilija pusē.

Tas nozīmēja, ka viss beidzies un viņa ir zaudējusi. Pat ja viņai izdotos uzveikt Feiliju pašu.

Tā ka jūs varat iedomāties, nevērīgā tonī turpināja Kards, cik ļoti Feilijs nevēlas kādu no viņiem zaudēt tik vecmodīga iemesla dēļ kā uzticība saviem biedriem. īpaši pēc tam, kad padomnieks tā nopūlējies, pārliecinādams viņus, cik ļoti viņam rūp ierindas karavīrs.

Lea uzmeta Kardam asu skatienu viņa pēkšņi bija sapratusi, uz ko viņš tēmē.

Vai tā ir taisnība, padomniek? Lea Feilijam jautāja, likdama balsij skanēt neticīgi. Visas šīs runas par militārpersonu atbalstīšanu bijušas tikai tāda spēle, lai iegūtu politisko varu?

Nekļūstiet muļķīga, padomniec, Feilijs teica, nicīgi noviļņodams spalvu. Kādam gan citam nolūkam karavīrs varētu būt politiķim vajadzīgs?

Vai tāpēc jums ir vienaldzīga Mežonīgā eskadrona vīru bojāeja? vaicāja Kards. Tāpēc, ka viņi politikā neiejaucas?

Neviens nesatraucas par savu ienaidnieku bojā eju, Feilijs auksti atbildēja. Un visi tie, kas nav manā pusē, ir mani ienaidnieki.

Viņš pacilāja spridzekļšāvēju.

Esmu pārliecināts, kaptein Kard, ka man vairs nekas nav jāsaka.

Kards novērsa skatienu no Feilija un paraudzījās ārā.

Jā, padomniek, viņš teica. Man arī šķiet, ka jūs jau esat pietiekami pateicis.

Lea sekoja viņa skatienam. Feilija X klases eskadrons grupās pa diviem, pa trim kuģiem traucās no Kvenfisus uz Katanu palīgā Vedžam. Pamezdami politiķi, kurš nupat bija atklājis, cik maz viņam patiesībā rūp viņu liktenis.

Jā, viņa nočukstēja. Jūs esat pietiekami pateicis.

Feilijs ar sarauktu pieri paskatījās uz Leu, bet, kad viņš gribēja kaut ko teikt, komandtiltiņa durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja kapteinis Virdžīlio, pie katra sāna viņam bija pa karavīram.

Padomniek Feilij, viņš stīvi sacīja. Ar cieņu lūdzu jūs atgriezties savā kajītē. Šie vīri jūs pavadīs.

Feilija spalvas saplaka.

Es nesaprotu, kaptein.

Mēs šo telpu slēdzam, ser, Virdžīlio godbijīgi paskaidroja, tomēr viņa balsī bija saklausāmas dusmas.

Piegājis pie botana sēdekļa, viņš noliecās pie iekšējās saziņas aparāta.

Te runā kapteinis, Virdžīlio teica. Visiem gatavoties kaujai.

Tūlīt pat ieskanējās trauksmes signāls… un Feilija acīs Lea varēja saskatīt šoku, ko radīja pēkšņā izpratne par notiekošo.

Kaptein…

Saprotiet, padomniek, daži no mums neuzskata, ka uzticība biedriem būtu izgājusi no modes, Virdžīlio viņu pārtrauca, pagriezdamies pret Leu. Padomniec Orgena Solo, es gribētu, lai jūs pievienojaties man uz komandtiltiņa ja jums nav iebildumu. Mēs esam izsaukuši palīgā zvaigžņu kreiseri, bet paies kāds laiks, iekams tas ieradīsies.

Tad mums tikai jānoturas līdz tam brīdim, sacīja Lea un piecēlās.

Viņa paskatījās uz Kardu.

Paldies, Lea klusi teica.

Es nedarīju to jūsu vai jūsu kara dēļ, Kards viņu brīdināja. Kuru katru brīdi var ierasties Mara un mani ļaudis. Man negribējās, lai viņi nonāktu aci pret aci ar zvaigžņu iznīcinātāju.

Viņi nebūs vieni, sacīja Virdžīlio. Padomniek?

Tā ir zaudēta lieta, teica Feilijs, vēl pēdējo reizi mēģinādams kaut ko ietekmēt.

Viņš atdeva savu šaujamo vienam no karavīriem.

Būs jau labi, sacīja Virdžīlio, piespiesti pasmaidīdams. Arī pašu dumpinieku kustību kādreiz uzskatīja par zaudētu lietu. Atvainojiet mani, padomniek man jāvada kauja.

Himēra lidoja pa apgabalu, ko Pelleons pie sevis bija iedēvējis par Noliktavu, kad pienāca ziņojums no Augstākā Tiesneša.

Interesanti, Trouns piezīmēja. Viņi reaģējuši ātrāk, nekā biju gaidījis.

Kards noteikti nolēmis būt devīgs, sacīja Pelleons, izskatīdams sekojušo paplašināto ziņojumu.

Iznicināti pieci pavadoņkuģi un trīs kaujas kuģi; viens no drednautiem acīmredzot atrodas dumpinieku varā un piedalās kaujā. Izskatījās, ka briest nozīmīga saķeršanās.

Es ieteiktu sūtīt atbalstam vēl vienu zvaigžņu iznicinātāju, admirāl, viņš teica. Var gadīties, ka arī dumpiniekiem jau nāk palīgā lielāki kuģi.

Mēs paši lidosim turp, kaptein, sacīja Trouns. Navigator, nosakiet kursu atpakaļceļam pie Katanas flotiles.

Navigācijas virsnieks nekustējās. Viņš palika nedabiski stīvi sēžam savā darba vietā, uzgriezis viņiem muguru.

Navigator? Trouns atkārtoja.

Admirāl, pienāk ziņa no sargposteņu līnijas, pēkšņi ziņoja sakaru virsnieks. Sistēmā ielidojusi neidentificēta Ulāna klases fregate un tuvojas mums. Viņi uzstājīgi pieprasa personisku un nekavējošu sarunu ar jums.

Trouna kvēlojošās acis savilkās šaurās spraudziņās, un viņš nospieda rācijas slēdzi… un piepeši Pelleons saprata, kas lido ar to kuģi.

Te runā Trouns, dižadmirālis teica. Ja nemaldos, skolotājs Cēbaots?

Jūs nemaldāties, rācijas mikrofonā nodārdēja Cēbaota balss. Es gribētu ar jums runāt, di/admirāl. Tūlīt pat.

Mēs dodamies palīgā Augstākajam Tiesnesim, Trouns sacīja, uzmezdams ašu skatienu vel aizvien nekustīgajam navigācijas virsniekam. Kā jūs varbūt jau zināt. Kad mēs atgriezīsimies…

Tagad, dižadmirāl.

Uzmanīgi kustēdamies saspringtajā klusumā, Pelleons nospieda taustiņus, pieprasot Cēbaota kuģa kursa projekciju.

Lai dabūtu viņu uz borta, būs vajadzīgas vismaz piecpadsmit minūtes, viņš pačukstēja.

Trouns klusi ievilka gaisu caur zobiem, un Pelleons zināja, ko viņš domā. Mainīgajā negaidītās kaujas situācijā piecpadsmit minūtes varēja būt izšķirošais laiks starp uzvaru un sakāvi.

Kaptein, dodiet pavēli, lai Augstākajam Tiesnesim talkā iet Valdonīgais, dižadmirālis beidzot teica. Mēs paliksim šeit un uzklausīsim savu sabiedroto.

Pateicos, dižadmirāl, sacīja Cēbaots. Es novērtēju jūsu augstsirdību.

Un navigācijas virsnieks pēkšņi noelsās un sakņupa krēslā.

Trouns pastiepa roku pie savas pults un ar asu kustību izslēdza rāciju. Viņš paraudzījās lejup apkalpes telpā un pamāja diviem komandtiltiņa sargiem.

Uz slimnieku novietni, Trouns viņiem teica, norādīdams uz navigācijas virsnieku, ko tagad kratīja drebuļi.

Kā jūs domājat, kur Cēbaots atradis to Ulānu?Pelleons čukstus jautāja, kamēr sargi palīdzēja navigācijas virsniekam piecelties no krēsla un aizveda viņu uz kuģa aizmugures nodalījumu.

Visticamāk, ka viņš to nolaupījis, Trouns sacīja saspringtā balsī. Viņš sūtīja mums vēstis no vairāku gaismas gadu liela attāluma, un viņš noteikti zina, kā iegūt varu pār cilvēku rīcību. Acīmredzot viņš iemācījies abas šīs spējas apvienot.

Pelleons lūkojās lejup apkalpes telpā, un viņam pār muguru pārskrēja drebuļi.

Neesmu pārliecināts, ka man tas patīk, ser.

Arī man tas diez ko nepatīk, kaptein, piekrita Trouns, pagriezdams galvu, lai paraudzītos ārā pa skatulūku.

Iespējams, ka pienācis laiks, viņš dziļdomīgi piebilda, pārskatīt mūsu vienošanos ar skolotāju Cēbaotu. Bet tas jādara ļoti piesardzīgi.

28. nodala

Katanas turbolāzeri uzliesmoja un sagrāva Impērijas pavadoņkuģu grupas centru. Viens no Vedža X klases kuģu pilotiem raidīja kara saucienu.

Vai redzējāt?

Beidzt pļāpāt, Mežonīgais Septiņi, Vedžs viņu norāja, pūlēdamies kaut ko saskatīt caur degošo atlūzu mākoni.

Impērijas spēki bija dabūjuši pa degunu, bet tas arī bija viss.

Viņiem rezervē ir vēl daudz kaujas kuģu.

Vedž?

Vedžs pārslēdza kanālus.

Es tevi dzirdu, Lūkas.

Mēs nolēmām palikt uz kuģa, Lūkass teica. Mēģinot aizlidot, mēs viņiem ieskrietu tieši nagos, un tu jau zini, ka transportkuģi nav nekādi cīnītāji.

Tu ar savu grupu tikpat labi vari doties no šejienes prom un pasvilpt kādu mums palīgā.

Vedžs redzēja, ka sveikā palikušie pavadoņkuģi pārkārtojas izvairīšanās manevram. Kaujas kuģi lidoja pa priekšu, atbrīvodami tiem ceļu.

Jūs nemūžam nespēsiet viņiem pretoties, viņš Lūkasam neizteiksmīgā balsī sacīja. Uz pavadoņkuģiem var būt trīs simti karavīru.

Mums tomēr ir lielākas izredzes, cīnoties ar viņiem, nekā jums ar zvaigžņu iznīcinātāju, atcirta Lūkass. Netūļājieties un lidojiet prom.

Vedžs sakoda zobus. Lūkasam bija taisnība, un viņi abi to zināja. Bet pamest savus draugus šeit…

Mežonīgā eskadrona komandieri, te runā Zelta eskadrona komandieris, rācijā gluži negaidot atskanēja jauna balss. Lūdzam atļauju jums pievienoties.

Savilcis uzacis, Vedžs paskatījās ārā pa pilota kabīnes caurspīdīgo jumtu. Jā, tie bija viņi: divi Kvent'isus X klases kuģu eskadroni, kas no aizmugures tuvojās viņa grupai, cik ātri vien varēdami.

Atļauja dota, viņš sacīja. Nedomāju, ka padomnieks Feilijs ļaus jums izlidot un piedalīties spēlē.

Feilijam par to vairs nav nekādas teikšanas, otrs komandieris drūmi atbildēja. Pastāstīšu vēlāk. Kapteinis tagad pakļaujas Orgenai Solo.

Pirmā labā ziņa, ko šodien dzirdu, Vedžs noņurdēja. Labi, klausieties, kāds ir rīcības plāns. Sūtiet četrus kuģus no savas grupas uzbrukumā pavadoņkuģiem, mēs, pārējie, ķersimies pie kaujas kuģiem. Ja mums palaimēsies, tiksim ar viņiem galā, pirms nākamais vilnis būs klāt. Mums laikam gan vairāk neviens paligā nenāks?

Kapteinis teica, ka ceļā uz šejieni ir zvaigžņu kreiseris, atbildēja Zelta eskadrona komandieris. Tomēr nav zināms, kad tas ieradīsies.

Iespējams, k;i pārāk vēlu, Vedžs domās sev teica.

Labi, viņš skaļi sacīja. Ķeramies pie lietas.

Pie zvaigžņu iznīcinātāja nolaišanās plaformas bija parādījušās jaunas dzinēju astes tur izlidoja otrais kaujas kuģu vilnis. Pēc kāda laika tie sagādās viņiem nepatikšanas, bet patlaban X klases kuģi bija vairākumā. Un Impērijas spēki to zināja. Kaujas kuģi izklīda, cenšoties izšķirt uzbrucējus, lai tie nevarētu cits citu piesegt. Vedžs ātri novērtēja situāciju.

Visiem X klases kuģiem: cīnīsimies kuģis pret kuģi, viņš teica. Izvēlieties savu mērķi un uz priekšu.

Pielidojis tuvāk, Vedžs redzēja, ka divi no Impērijas kaujas kuģiem ir ātrākie un izturīgākie pārtvērējkuģi. Izvēlējies vienu no tiem sev, viņš atrāvās no grupas un dzinās tam pakaļ.

Lai kādus zaudējumus Impērija aizvadītajos piecos gados bija cietusi kosmosa kuģu un labi apmācīta personāla jomā, ātri kļuva skaidrs, ka kaujas pilotu apmācīšanas programmu tas neko daudz nav skāris. Vedža izvēlētais pārtvērējkuģis veikli izvairījās no viņa pirmā uzbrukuma un metās sāņus, vienlaikus tiekot nost no X klases kuģa ceļa un pavēršot pret to savus lāzerus. Vedžs lika savam kuģim apmest brīvā kritiena cilpu. Viņš saviebās, kad pretinieka šāviens aizlidoja pietiekami tuvu garām, lai iedarbinātu labā borta dzinēja karstuma sensorus. Vedžs asi pagriezās pret labo bortu un gaidīja otru šāvienu, bet tas nesekoja. Izvedis X klases kuģi no kombinācijas cilpa/ pagrieziens, viņš skatījās apkārt, meklēdams pretinieku.

Uzmani savu aizmuguri, Mežonīgā eskadrona komandieri viņam ausīs iebļāva Mežonīgais Trīs.

Un Vedžs atkal raidīja savu kuģi brīvā kritiena cilpā. Tieši tajā bridi gar viņa kuģa augšdaļu aizšņāca otrs lāzera šāviņš. Impērijas pilotu ne vien nebija apmānījis viņa „korķviļķa" manevrs, bet viņš arī bija pamanījies Vedžam tajā sekot.

Viņš joprojām ir tev aiz muguras, Mežonīgais Trīs apstiprināja. Izdari izvairīšanās manevru minūtes laikā es būšu klāt.

Neraizējies, Vedžs viņam teica.

Virpuļojošajās debesīs aiz caurspīdīgā pilota kabīnes jumta viņš ieraudzīja vēl vienu Impērijas kuģi strauji palidojam viņam garām. Steidzīgi mainījis virzienu, Vedžs izgāja no cilpas un drāzās šim kuģim taisni virsū. Impērijas kaujas kuģis mazliet parāvās sāņus pilots bija pamanījis draudošās briesmas un centās tikt nost no X klases kuģa ceļa.

Tieši ar to Vedžs bi ja rēķinājies. Palidojis zem Impērijas kaujas kuģa, viņš apgrieza savu kuģi otrādi, iznirdams bīstami tuvu pretinieka pilota kabīnes jumtam.

Pārtvērējkuģis, kas sekoja Vedža kuģim, bija instinktīvi novirzījies sāņus, lai neietriektos vienā no savējiem kuģiem, un tagad iekrita kā pēdējais vientiesis. Pietika ar vienu precīzi nomērķētu X klases kuģa lāzera šāvienu, lai pārtvērējkuģis tiktu iznīcināts.

Skaists lidojums, Mežonīgā eskadrona komandier, Zelta eskadrona komandieris novērtēja. Tagad mana kārta.

Vedžs saprata. Palielinājis dzinēja jaudu, viņš traucās prom no kaujas kuģa, ko bija izmantojis kā aizsegu. Tikko viņš bija prom, Impērijas kaujas kuģi ķēra Zelta eskadrona komandiera lāzera šāviņš.

Kāda ir situācija? Vedžs vaicāja, kad viņa kabīnes jumtu uz mirkli apspīdēja sprādziena atblāzma.

Esam tikuši galā, Zelta eskadrona komandieris sacīja.

Vai patiesi?

Vedžs sarauca pieri un ar plašu loku apgrieza savu kuģi apkārt. Jā, nudien tuvumā bija redzami tikai X klases kuģi. Ja neskaita, protams, izklīstošos degošo atlūzu mākoņus.

Kur palikuši pavadoņkuģi? viņš jautāja.

Nezinu, atzinās otrs komandieris. Zelta Trīs, Zelta Četri, ziņojiet.

Sešus no tiem mēs pieveicām, Zelta eskadrona komandier, kāda jauna balss teica. Nezinu, kas notika ar septīto.

Vedžs nedzirdami nolamājās un, pārslēgdams kanālus, atskatījās uz zvaigžņu iznīcinātāju. Strauji tuvojās jauna Impērijas kaujas kuģu grupa. Viņam nebija laika kaut ko darīt Katanas labā, Vedžs varēja viņus tikai brīdināt.

Lūkas? Jums tūlīt būs viesi.

Mēs zinām, Lūkass saspringtā balsī atbildēja. Viņi jau ir klāt.

Viņi nāca ārā no pavadoņkuģa, lāzeru uguns piesegti, un virzījās uz divām pneimatiskajām durvīm, caur kurām varēja no nolaišanās platformas nokļūt dziļāk kuģī. Lūkass no savas atrašanās vietas nevarēja viņus redzēt, nedaudz labāk iebrucējus redzēja Hena grupa, kas gaidīja viņus, paslēpusies aiz pneimatisko durvju malām. Bet viņš dzirdēja Impērijas karavīru spridzekļšāvēju šāvienus un sajuta viņu tuvošanos.

Un šai sajūtai piemita kaut kas tāds, no kā viņam uz skausta uzmetās zosāda. Kaut kas ar šiem atnācējiem īsti nebija kārtībā…

Ievidžinājās viņa rācija.

Lūkas? atskanēja klusā Lendo balss. Viņi nāk. Vai esi gatavs?

Lūkass izslēdza gaismas zobenu un vēl pēdējo reizi pārbaudīja savu rokudarbu. Liels gaiteņa griestu posms tagad bīstami karājās dažās metāla sloksnēs, no niecīgākā ierosinājuma tas gāzīsies lejā. Zem tā divi sienas posmi atradās līdzīgā maskētas minas stāvoklī.

Viss sagatavots, viņš sacīja Lendo.

Labi. Tūlīt ies vaļā…

Un pēkšņi kakofonijai pievienojās dažādu šķiru ieroču spalgie šāvieni aizstāvji atklāja uguni uz Impērijas karavīriem. Dažas sekundes abas ieroču grupas sacentās savā starpā. Tad ar grūtībām slīdoša metāla blarkšķis apklusināja visas citas skaņas.

Četri tehniķi bija pirmie, kas apskrēja ap stūri, kur gaidīja Lūkass. Viņu sejās atspoguļojās bailes, nervozitāte un pacilāts satraukums par pirmajām izturētajām ugunskristībām. Viņiem sekoja Lendo, un kā pēdējie ieradās arī Hens un Čūbeka.

Gatavs? Hens Lūkasam jautāja. -Jā.

Lūkass norādīja uz griestu un sienu sašķeltajiem posmiem.

Tas viņus tomēr pārāk ilgi neaizkavēs.

Nav arī vajadzīgs, Hens norūca. Pietiek ar to, ka daži no viņiem tādējādi tiks padarīti cīnīties nespējīgi. Ejam.

Pagaidi, teica Lūkass un saasināja jutekļus caur Spēku.

Šīs savādi uztraucošās apziņas…

Viņi sadalās, viņš Henam sacīja. Puse no viņiem joprojām ir pie pneimatiskajām durvīm, otra puse iet uz labā borta ekspluatācijas sektoru.

Mēģina mūs ielenkt, pamāja Hens. Lendo, cik droši mēs varam te justies?

Ne pārāk, bija jāatzīst Lendo. Pneimatiskās durvis, kas ved uz nolaišanās platformu, kādu brīdi izturēs, bet ekspluatācijas sektorā ir vesels lērums noliktavu un apkopes telpu, caur kurām viņi varbūt var iekļūt galvenajā labā borta gaitenī. Tur bija pārāk daudz durvju, lai mēs pagūtu tās visas aizvērt.

Pie pneimatiskajām durvīm, kur viņi bija nupat stāvējuši, atskanēja apslāpēts, dobjš troksnis uzbrucēji lauzās iekšā.

Tātad šī grupa novērsis mūsu uzmanību, kamēr otra centīsies apiet mūs no aizmugures, secināja Hens. Nu ko, mēs šā vai tā nevēlamies paturēt visu gaiteni. Čūbij, jūs abi ar Lendo ņemiet pārējos un ejiet atpakaļ uz komandtiltiņu. Pa ceļam padariet pēc iespējas vairāk viņējo vīru kaujas nespējīgus. Mēs abi ar Lūkasu iesim uz labo bortu un palūkosim, vai nevaram to kompāniju mazliet aizkavēt.

Čūbeka norūcās par zīmi, ka uzdevumu sapratis, un gāja prom. Četri tehniķi jau bija ceļā uz norādīto vietu.

Lai jums veicas, sacīja Lendo un sekoja viņiem.

Hens paskatījās uz Lūkasu.

Vēl aizvien tikai divas grupas?

Jā, atbildēja Lūkass, saspridzinādamies, lai noteiktu ienaidnieka atrašanās vietu.

Dīvainā sajūta joprojām nebija mitējusies…

Labi. Ejam.

Viņi devās prom. Hens gāja pirmais pa šauru šķērsgaiteni, kuram abās pusēs cieši līdzās atradās daudzas durvis tās bija apkalpes kajītes.

Uz kurieni mēs ejam? Lūkass jautāja, ātriem soļiem sekojot viņam aiz muguras.

Uz labā borta lielgballūku numur divi, teica Hens. Tur vajadzētu būt kādai riebeklībai, ar ko piepildīt galveno gaiteni turbolāzeru dzesētājam vai kaut kam tamlīdzīgam.

Ja vien viņiem nav mugurā dzīvībai svarīgās funkcijas aizsargājošie kombinezoni, Lūkass aizrādīja.

Tādu viņiem nebi ja, teica Hens. Vismaz neredzēju viņiem tos mugurā, kad viņi mūs apšaudīja. Viņiem bija parastie karavīru gaisa filtri, bet, ja mēs piepildīsim visu gaiteni ar dzesētāju, no tiem pārāk liela labuma nebūs.

Nekad jau nevar zināt, viņš domīgi piemetināja. Dzesētāji reizēm arī viegli uzliesmo.

Žēl, ka Katanas flotile nesastāv no zvaigžņu burukuģiem, Lūkass sacīja, atkal mēģinādams ar saviem jutekļiem uztvert ienaidnieku.

Ciktāl viņam izdevās tos sajust, viņi atradās Lendo pieminētajā telpu virknē un virzījās cauri tām uz galveno labā borta gaiteni.

Mēs, nudien, būtu varējuši izmantot tās pretuzbrukuma ierīces, ar kurām šie kuģi bija apgādāti.

Ja šis būtu zvaigžņu burukuģis, Impērija tik ļoti necenstos atņemt mums to neskartu, atteica Hens. Viņi to gluži vienkārši uzspridzinātu, un lieta darīta.

Lūkass saviebās.

Taisnība.

Viņi sasniedza labā borta galveno gaiteni un bija tikuši līdz tā pusei, kad Hens piepeši apstājās.

Kas, pie velna…?

Lūkass pagriezās un skatījās. Desmit metru atstatumā, pustumsā zem izdegušiem gaismas paneļiem stāvēja liela metāla kaste, iešķībi atbalstīta pret daļēji saskatāmu kabeļu un statņu mudžekli. No šaurās novērošanas lūkas ārā slējās spridzekļšāvējlielgabals ar diviem stobriem, gaiteņa sienas tā tuvumā bija sapostītas un nomelnējušas, un varēja saredzēt arī kādu pusduci prāvu caurumu.

Kas tas ir? viņš vaicāja.

Izskatās pēc tāda apsviluša izlūkpašgājēja, Hens atbildēja. Iesim, apskatīsim to tuvāk.

Jābrīnās, kā tas šeit nokļuvis, Lūkass ejot sacīja.

Ari grīda zem viņu kājām bija jūtami cietusi. Lai kas te bija darbojies, šauts bija pamatīgi.

Varbūt kāds to izveda no noliktavas, kad sāka plosīties HIV vīruss, no kā visi arī nomira, izteica pieņēmumu Hens. Vai nu lai aizstāvētu komandtiltiņu, vai ari šaudīšanās notikusi ārprāta lēkmē.

Lūkass pamāja. Iedomājies, kas te varbūt bija noticis, viņš nodrebēja.

Tam vajadzēja būt ļ oti sarežģīti dabūt šo mašīnu te iekšā.

Mēs jau nu noteikti nemēģināsim to no šejienes dabūt ārā, Hens teica, raudzīdamies uz gruvešu kaudzi tajā vietā, kur reiz bija bijusi pašgājēja labā kāja.

Saraucis uz augšu uzaci, viņš paskatījās uz Lūkasu.

-Ja nu vienīgi…?

Lūkass nori ja siekalas. Skolotājs Joda uz Dagobahas reiz bija izcēlis savu X klases kuģi no purva… bet skolotājs Joda bija Spēkā daudz stiprāks par Lūkasu.

Noskaidrosim, viņš sacīja.

Dziļi ievilcis elpu, atbrīvojis prātu no blakusdomām, Lūkass pacēla roku un iedarbojās uz priekšā stāvošo mašīnu ar Spēku.

Pašgājējs pat nepakustējās. Lūkass mēģināja vēlreiz, un tad vēlreiz. Bet nekā. Vai nu mašīna bija pārāk iestrēgusi starp griestiem un sienu, lai varētu pakustēties, vai ari Lūkasam gluži vienkārši nepietika spēka to pacelt.

Lai nu paliek, teica Hens, raudzīdamies pa gaiteni atpakaļ. Būtu jauki, ja tas kustētos mēs to būtu varējuši novietot tajā lielajā datortelpā aiz komandtiltiņa un nokniebt katru, kas tuvotos. Bet varam izmantot to arī šeit. Paraudzīsim, vai varam ielīst tur iekšā.

Ielicis spridzekļšāvēju makstī, viņš pakāpās uz mašīnas vienīgās vēl atlikušās kājas.

Viņi tuvojas, Lūkass viņu brīdināja, nemierīgi vērdamies pa gaiteni atpakaļ. Vēl pāris minūtes, un mēs viņus ieraudzīsim.

Nāc labāk šurp pie manis, teica Hens.

Viņš bija nokļuvis līdz pašgājēja sānu durvīm un stenēdams tās atvēra…

Kas tur ir? Lūkass asi vaicāja, sajutis, ka Hena apziņa strauji mainās.

Tu negribēsi to zināt, Hens viņam drūmi atbildēja.

Bija redzams, ka viņam ir jāsaņemas, lai noliektos un ielīstu tur iekšā.

Tas vēl aizvien ir uzlādēts, Hens uzsauca, balsij mazliet ietrīsoties. Paraudzīsimies…

Lielgabala stobrs Lūkasam virs galvas pagriezās par dažiem grādiem.

Un tam joprojām piemīt spēja manevrēt, Hens apmierināti piebilda. Lieliski.

Lūkass tagad bija ticis līdz kājas augšdaļai, uzmanīgi virzīdamies garām asajām malām. Pašgājējs bija piedalījies sīvā cīņā. Zemapziņā viņam kaut kas iekņudējās…

Viņi nāk, Lūkass Henam pačukstēja un, nošļūcis no pašgājēja kājas, klusi piezemējās uz klāja.

Notupies un noliecis galvu, viņš palūkojās pa spraugu starp izliekto kāju un pašgājēja korpusu, cerēdams, ka tumsā viņu nevarēs pamanīt.

Lūkass bija paslēpies īstajā brīdi. Impērijas karavīri pa gaiteni ātri tuvojās viņiem, iedami atstatu cits no cita saskaņā ar militārās piesardzības prasībām. Ieraudzījuši sabojāto pašgājēju, abi vīri, kas gāja priekšgalā, uz mirkli apstājās, iespējams, mēģinādami izlemt, vai riskēt ar tiešu tuvošanos vai atteikties no pārsteiguma elementa un atklāt aizseguguni. Tas, kurš šajā grupā bija noteicējs, izšķīrās par kompromisu: pirmie divi vīri zagšus devās uz priekšu, bet pārējie vai nu līda pa grīdu, vai pārvietojās, pieplakuši pie sienas.

Hens ļāva viņiem gandrīz pienākt pie pašgājēja. Tad, pacēlis lielgabala stobru virs viņu galvām, viņš izšāva uz galveno grupu.

Acumirklī atskanēja atbildes šāvieni, bet ciņa nebija vienlīdzīga. Hens sistemātiski ārdīja sienas un grīdu, spiezdams atpakaļ to uzbrucēju saujiņu, kam bija laimējies atrast kādu durvju nišu, kurā paslēpties, un iznīcinādams tos, kam nebija tā paveicies. Abi pirmie vīri zibenīgi reaģēja viens no viņiem sāka šaut uz novērošanas lūku, otrs rāpās augšā pa pašgājēja kāju, lai tiktu pie sānu durvīm.

Augšā viņu sagaidīja Lūkass. Lejā palikušais uzbrucējs paguva vēl trīs reizes izšaut neviens no šāvieniem netrāpīja mērķī un tad gaismas zobens ķēra arī viņu.

Lielgabals uzreiz mitējās šaut. Lūkass ieskatījās gaitenī, saasinādams jutekļus caur Spēku.

Vēl trīs no viņiem ir palikuši, viņš brīdināja, kad Hens pavēra pašgājēja durvis un izspraucās ārā.

Lai paliek, Hens teica, uzmanīgi norāpdamies lejā pa mašīnas sabojāto kāju un ielūkodamies savā hronometrā. Mums jāiet atpakaļ pie Lendo un Čūbija.

Viņš Lūkasam sērīgi uzsmaidīja.

Turklāt iedarbināšanas kristāli nupat sadega. Iesim prom, pirms viņi to aptver.

Pirmais kaujas kuģu vilnis bija iznicināts, arī no pavadoņkuģiem neskarts bija palicis tikai viens. Dumpinieku apsardzes fregate un tās X klases kuģi tagad bija iesaistījušies kaujā ar pirmo un trešo eskadronu un cīnījās veiksmīgi.

Un kapteinis Brandei vairs nesmaidīja.

Izlido ceturtais eskadrons, ziņoja kaujas kuģu kontroldienests. Piektais un sestais eskadrons gaida jūsu pavēles.

Dodiet tiem rīkojumu kaujā neiesaistīties.

Citas izvēles viņam patiesībā nebija. Piektais un sestais bija izlūku un bumbvedēju eskadroni gana noderīgi savā īpašajā uzdevumu sfērā, bet ne tiešā cīņā ar dumpinieku X klases kuģiem.

Vai ir kādas ziņas par Valdonīgo?

Nē, ser. Pēdējā ziņojumā, ko saņēmām no Himēras pirms pacēlām savus vairogus bija teikts, ka viņu aptuvenais ierašanās laiks ir 15:19.

Tātad bija atlikušas vairs tikai septiņas minūtes. Bet kaujas reizēm tika zaudētas vēl īsākā laika sprīdī, un, vērojot notikumu gaitu, šķita, ka šī varētu būt viena no tādām kaujām.

Un tas atstāja Brandei tikai vienu reālu iespēju. Lai cik ļoti viņam nepatika doma par došanos pretim tā drednauta lurbolāzeriem, viņš bija spiests iesaistīt cīņā Augstāko Tiesnesi.

Visi uz priekšu, Brandei pavēlēja virsniekiem pie kuģa vadības pults. Pacelt visus vairogus, turbolāzeru lielgabalus šaušanas gatavībā. Un paziņojiet abordāžas vienības komandierim, ka vēlos, lai drednauts tūlīt pat pārietu Impērijas rokās.

Jā, ser.

Caur klāju bija dzirdama dobja rēkoņa zemgaismas ātruma dzinēji uzņēma jaudu…

Un bez kāda brīdinājuma šai rēkoņai pievienojās kuģa trauksmes sirēnu gaudošana.

Bandīti nāk ārā no gaismas ātruma kuģa aizmugurē, noskaldīja virsnieks, kura pārziņā atradās sensori. Astoņpadsmit lidaparāti fregates klases kuģi un vēl citi mazāki. Viņi uzbrūk.

Brandei neganti nolamājās, nospiezdams atbilstošā displeja taustiņus. Tie nebija dumpinieku kuģi, šī uzbrūkošā grupa, un viņš nezināja, kas tie varētu būt. Bet tas nebija svarīgi.

Izdariet pagriezienu divi-septiņi-viens, viņš kuģa vadības pultij pavēlēja. Pagrieziet aizmugures turbolāzerus pret bandītiem. Un lai izlido sestais eskadrons.

Lai kas viņi bija, Brandei viņiem ātri vien iemācīs nebāzt degunu Impērijas darīšanās. Kas attiecās uz uzbrucēju identitāti… to izlūkdienests varēs noteikt ari vēlāk, izpētot lūžņus.

Uzmanies, Mara, rācijā brīdināja Eivza balss. Viņi mēģina mainīt virzienu. Un mums ceļā stājas Impērijas kaujas kuģi.

Labi, atsaucās Mara, atļaudamās sardoniski pasmaidīt.

Tātad kaujā tiek raidītas pēdējās rezerves. Lielākā daļa zvaigžņu iznīcinātāja kaujas kuģu bija iesaistīti cīņā ar Jaunās Republikas spēkiem, un tas nozīmēja, ka pret Karda ļaudīm raidīs tikai izlūkkuģus un bumbvedējus. Tas nebija nekas tāds, ar ko viņi nevarētu tikt galā.

Dankin, Torv sagatavojieties pārtveršanai.

Abi piloti apstiprināja, ka uzdevumu sapratuši, un viņa atkal pievērsa uzmanību neuzkrītošajai vietai zem zvaigžņu iznīcinātāja centrālā zemgaismas ātruma dzinēja sprauslas Maras Z-95 lāzeri nemitējās šo punktu apšaudīt. Tur zem vairogu aizsega atradās galvenā kuģa aizmugures daļas sensoru sistēma. Ja Marai izdotos to sabojāt, viņa un pārējie varētu netraucēti uzbrukt milzīgā kuģa relatīvi neaizsargātajai apakšdaļai.

Pēkšņi gaisā uzšāvās metāla un plastmasas daļiņu mākonis lāzeri bija caururbuši vairogu.

Kārtībā, viņa sacīja Eivzam. Aizmugures apakšdaļas centrālais sektors tagad ir akls.

Labi pastrādāts, teica Eivzs. Pavēle visiem: uzbrukumā!

Mara ar savu Z-95 aizlidoja sāņus, prieciga, ka tikusi prom no karstuma un radiācijas, kas plūda no zvaigžņu iznicinātāja dzinējiem. Mežonīgais Kurds un citas fregates tagad varēs drāzties iekšā zvaigžņu iznicinātāja ārējā korpusā, bet viņas mazais kaujas kuģis vairāk noderēs, atvairot no viņiem Impērijas kaujas kuģus.

Bet vispirms viņai bija jāpiesakās Kardam.

Džeida izsauc Kardu, viņa sacīja rācijas mikrofonā. Vai esi šeit?

Tieši šeit, Mara, paldies, atskanēja pazīstamā balss, un Mara juta, ka sasprindzinājums mazliet atslābst.

Tieši šeit, paldies tas nozīmēja, ka uz Jaunās Republikas kuģa borta viss bija labi.

Cik labi jau nu varēja būt, atrodoties iepretim Impērijas zvaigžņu iznīcinātājam.

Kāds ir stāvoklis? viņa jautāja.

Mums ir daži bojājumi, bet pagaidām turamies, Kards atbildēja. Uz Katanas borta atrodas neliela tehniķu komanda, un viņi iedarbināja drednauta turbolāzerus, laikam tāpēc zvaigžņu iznīcinātājs nevēlas mums tuvoties. Bet nav šaubu, ka galu galā tas savu biklumu pārvarēs.

Tas jau ir pārvarēts, teica Mara. Kad mēs ieradāmies, kuģa dzinēji darbojās ar pilnu jaudu. Un pārāk ilgi mēs viņu uzmanību novērst nevarēsim.

Mara, te runā Lea Orgena Solo, rācijā atskanēja jauna balss. Mēs izsaucām papildspēkus, un kreiseris jau ir ceļā.

Arī Impērijas kuģa papildspēki noteikti jau ir ceļā, Mara atturīgi sacīja. Nebūsim varonīgi līdz muļķībai, labi? Dabūjiet savus ļaudis nost no Katanas un laižamies no šejienes prom.

Mēs nevaram, teica Orgena Solo. Uz Katanas borta ir Impērijas karavīri. Mūsējiem ceļš uz nolaišanās platformu ir nogriezts.

Mara paraudzījās uz masīvo, tumšo drednauta korpusu, ko apgaismoja tikai kuģa paša lidojuma gaismas un tam līdzās un apkārt notiekošās kaujas uguņu atspulgi.

Tad jūs varat viņus norakstīt, viņa sacīja. Impērijas kuģi diez vai ir tālu no šejienes viņu papildspēki nokļūs šeit daudz ātrāk, nekā jūsējie.

Un, it kā viņas vārdu ierosināta, pa kreisi no Maras kuģa pazibēja pseidokustība, un piepeši parādījās trīs drednauti, kas lidojumā veidoja trīsstūri.

Mara! asi iesaucās Eivzs.

Es viņus redzu, Mara teica, kad pirmajai triādei sekoja otra. Viss beidzies, Kard. Tiec no šejienes prom…

Uzmanību, Jaunās Republikas spēki, kanālā dobji ieskanējās jauna balss. Te runā senators Germs Bels Ibliss, atrodos uz karakuģa Lielais Piekūns borta. Vai varam piedāvāt savu palīdzību?

Lea cieši raudzījās uz rācijas mikrofonu, un viņā ieplūda savāds izjūtu sajaukums pārsteigums un cerība mijās ar neticību. Viņa saskatījās ar Kardu. Viņš mazliet paraustīja plecus, papurināja galvu.

Biju dzirdējis, ka viņš ir miris, Kards nočukstēja.

Lea norija siekalas. Vai viņa būtu… bet tā bija Bela Iblisa balss. Vai arī lielisks tās atdarinājums.

Germ, te runā Lea Orgena Solo, viņa sacīja.

Lea! teica Bels Ibliss. Pagājis tik ilgs laiks, vai ne? Negaidīju, ka tu pati personiski būsi šeit. Lai gan man laikam būtu vajadzējis to zināt. Vai tas viss ir tava ideja?

Lea sarauktu pieri paskatījās ārā pa skatulūku.

Nesaprotu, ko jūs domājat ar to visu. Lai būtu kā būdams, ko jūs pats šeit darāt?

Kapteinis Solo nosūtīja manai palīdzei koordinātes un lūdza mūs nākt talkā, Bels Ibliss sacīja, balsī iezogoties piesardzīgai notij. Es pieņēmu, ka viņš to darī jis pēc tava lūguma.

Lea piespiesti pasmaidīja. Viņai būtu vajadzējis iedomāties.

Henu reizēm pieviļ atmiņa, viņa teica. Kaut, godīgi sakot, mums nepietika laika, lai visos sīkumos pastāstītu viens otram, ko esam piedzīvojuši.

Es saprotu, Bels Ibliss gausi noteica. Tātad patiesībā tas nebija oficiāls Jaunās Republikas uzaicinājums?

Nebija, bet tagad ir, Lea viņu nomierināja. Šajā brīdī es lūdzu jūsu palīdzību Jaunās Republikas

vārdā.

Viņa paskatījās uz Virdžīlio.

Lūdzu, ierakstiet to kuģa dienasgrāmatā, kaptein.

Jā, padomniec, atsaucās Virdžīlio. Varu jums apliecināt, senator Bel Iblis, ka priecājos par jūsu ierašanos.

Pateicos, kaptein, Bels Ibliss sacīja, un Lea iztēlojās senatora slaveno smaidu. Mazliet paplucināsim Impērijai spalvas, vai ne? Lielais Piekūns ir gatavs.

Seši drednauti tagad bija sastājušies visapkārt zvaigžņu iznīcinātājam un gāza pār to nerimstošu jonu liegabalu uguni, nepievēršot uzmanību aizvien retākajiem turbolāzeru šāviņiem, kas atsitās pret to korpusiem.

Marai tomēr taisnība, teica Kards, nostājies Leai blakus. Būs labāk, ja lidosim prom, tiklīdz varēsim dabūt tehniķu komandu no tā kuģa nost.

Lea papurināja galvu.

Mēs nevaram atstāt Katanas flotili Impērijai.

Kards pavīpsnāja.

Pieņemu, ka jums nav bijusi izdevība saskaitīt, cik daudz drednautu te palicis.

Lea savilka uzacis.

Nē. Kāpēc?

Es izdarīju skanēšanu, Kards drūmi sacīja. Pirmīt, kad jūs strīdējāties ar Feili ju. No sākotnējiem divsimt Katanas kuģiem… palikuši piecpadsmit.

Lea cieši palūkojās viņā.

Piecpadsmit? viņa izdvesa.

Kards pamāja.

Baidos, ka biju novērtējis dižadmirāli par zemu, padomniec, viņš teica, un viņa izsmalcināti atturīgajā balsī bija saklausāms sarūgtinājums. Es zināju, ka viņš sāks vest kuģus no šejienes prom, tikko būs noskaidrojis to atrašanās vietu. Bet es negaidīju, ka viņš no Hofnera to uzzinās tik ātri.

Lea nodrebēja. Viņa pati reiz bija pārcietusi nopratināšanu Impērijas gaumē. Pat pēc vairākiem gadiem atmiņas par to joprojām bija dzīvas.

Diez vai no viņa daudz kas ir palicis pāri.

Pietaupiet savu līdzjūtību, sacīja Kards. Pazīstot Hofneru, šķiet neticami, ka Trounam būtu vajadzējis ķerties pie tādas mežonības kā varmācīga piespiešana. Ja Hofners ir sācis labprātīgi runāt, tas nozīmē, ka dižadmirālis gluži vienkārši ir izmantojis skaidras naudas lielo ietekmi.

Lea raudzījās ārā, kur noritēja kauja, un viņu pārņēma drūma neveiksmes sajūta. Viņi bija zaudējuši. Tā bija noticis, neraugoties uz visiem viņu pūliņiem.

Viņa dziļi ievilka elpu un atkārtoja džediju atslābināšanās vingrinājumus. Jā, viņi bija zaudējuši bet tikai kauju, nevis karu. Impērija varbūt bija dabūjusi Tumšo Spēku, bet paies gadi, iekams viņiem izdosies savervēt un apmācīt komandas, kas varēs lidot ar visiem šiem drednautiem. Pa to laiku daudz kas varēja notikt.

Jums taisnība, viņa teica Kardam. Vislabāk būs, ja tagad izvairīsimies no zaudējumiem. Kaptein Virdžīlio, tiklīdz tie kaujas kuģi būs neitralizēti, es gribu, lai uz Katanas tiktu izsēdināts desants palīdzības sniegšanai mūsu tehniķu komandai.

Atbildes nebija.

Kaptein?

Virdžīlio ar stingu skatienu raudzījās ārā pa komandtiltiņa skatulūku, un viņa seja bija kā no akmens izcirsta.

Par vēlu, padomniec, viņš klusi sacīja.

Lea pagriezās un arī palūkojās pa skatulūku. Aplenktajam Impērijas kuģim tuvojās otrs zvaigžņu iznīcinātājs, kas pēkšņi bija izniris no hiperkosmosa.

Bija ieradušies Impērijas papildspēki.

Atkāpties! kliedza Eivzs, un viņam aizrāvās balss. Visiem kuģiem, atkāpties! Sistēmā uzradies otrs zvaigžņu iznīcinātājs.

Pēdējo vārdu pa pusei noslāpēja Z-95 tuvošanās brīdinājuma signāla šķindoņa kaut kas bija pienācis kuģim pārāk tuvu. Mara lika nelielajam kuģim aizplanēt sāņus, tikko izvairīdamās no Impērijas kaujas kuģa ugunslīnijas.

Atkāpties uz kurieni? viņa noprasīja, pārvērzdama planēšanu vāji kontrolētā grīstes lidojumā, kas ievērojami samazināja kuģa ātrumu.

Viņas uzbrucējs, varbūt kļuvis pārlieku pašapzinīgs papildspēku ierašanās dēļ, ar rēkoņu padrāzās viņai garām pārāk ātri, lai varētu kārtīgi notēmēt. Mara vēsā mierā notrieca šo kaujas kuģi.

Gadījumā, ja esi aizmirsis, dažiem no mums uz borta nav tik lielas datorjaudas, lai mēs varētu aprēķināt drošu lēcienu hiperkosmosā.

Es nosaukšu jums attiecīgos skaitļus, sacīja Eivzs. Kard…

Es piekrītu, no apsardzes fregates atsaucās Karda balss. Laidieties no šejienes prom.

Mara sakoda zobus, pamezdama skatienu uz otru zvaigžņu iznīcinātāju. Viņai riebās uzgriezt ienaidniekam muguru un bēgt, bet viņa zināja, ka Eivzam un Kardam ir taisnība. Bels Ibliss bija pārvietojis trīs no saviem kuģiem, raidot tos pretim jaunajam draudam, bet bija skaidrs pat ar jonu lielgabaliem apbruņoti drednauti zvaigžņu iznīcinātāju pārāk ilgi aizkavēt nevarēs. Ja viņi visdrīzākajā laikā neizstāsies no kaujas, var gadīties, ka otras izdevības viņiem vairs nebūs…

Pēkšņi viņas apziņa uztvēra briesmas. Mara atkal lika Z-95 phuiēt sāņus, bet šoreiz viņa to izdarīja par vēlu. Kuģis stipri sazvārojās, un Marai aiz muguras atskanēja šņākoņa, ar kādu pārkarsēts metāls iztvaiko izplatījumā.

Man trāpīja! viņa strupi ziņoja, ar vienu roku automātiski nospiezdama sistēmu izslēgšanas slēdžus, bet ar otru steigdamās hermētiski noslēgt sava lidojuma tērpa ķiveri.

Viņa to paguva pēdējā brīdī vēl viena īsa iešņākšanās, kas izbeidzās, gandrīz lāgā nesākusies, vēstīja, ka cauršauta arī pilota kabīne.

Jauda zaudēta, lidošanas spēja zaudēta. Tūlīt katapultēšos.

Viņa pastiepa roku pēc katapultēšanās sviras… un apstājās. Gadījuma pēc vai pirmsbojāejas instinkta vadīts viņas sakropļotais kaujas kuģis bija nomērķēts gandrīz tieši uz pirmā zvaigžņu iznīcinātāja kreisās puses angārplatformu. Ja viņai izdotos piespiest vēl mazliet pad;uboties rezerves manevrēšanas sistēmu…

Ar nelielu padarbošanos vien nepietika, bet, kad Mara beidzot atkal satvēra katapultēšanās sviru, viņa juta apmierinājumu, zinādama, ka pat, iedams nāvē, viņas Z-95 kaut nedaudz atriebsies Impērijas kara mašīnai. Daudz tas nebūs, bet kāda drusciņa tomēr.

Viņa nolieca sviru uz leju un pēc mirkļa tika spēcīgi iespiesta savā sēdeklī sprāgstoši lādiņi uzspridzināja pilota kabīnes jumtu, un Mara tika katapultēta ārā no kuģa. Viņai garām ātri aizzibēja zvaigžņu iznīcinātāja kreisais sāns, un vēl ātrāk garām traucošais Impērijas kaujas kuģis…

Un pēkšņi katapultēšanās sēdekļa elektronika raidīja mokoši spalgu signālu, mežonīgi iesprakšķējās elektriskie loki… un Mara ar šausmām saprata, ka varbūt pieļāvusi pēdējo kļūdu savā mūžā. Apņēmusies nomērķēt savu sabojāto Z-95 uz zvaigžņu iznīcinātāja angārplatformu, viņa bija pielidojusi milzīgajam kuģim pārāk tuvu un katapultējusies tieši drednauta jonu lielgabalu uguns līnijā.

Un ar šo vienu elektronikas atvadu kaucienu Mara bija pazaudējusi pilnīgi visu. Rāciju, signālugunis, ierobežotās manevrēšanas dzinējus, dzīvības procesu nodrošināšanas regulējošo sistēmu, neatliekamās palīdzības signālaparātu.

Visu.

Uz mirkli viņai galvā pavīdēja doma par Debesbraucēju. Pirms kāda laika arī viņš bija pazudis izplatījuma dzīlēs. Bet viņai bija bijis iemesls Debesbraucēju meklēt. Nevienam nebija līdzīga iemesla, lai meklētu Maru.

Degošs Impērijas kaujas kuģis aizdrāzās viņai garām un uzsprāga. Prāva atlūza trāpīja pa keramikas bruņām, kas daļēji aizsedza viņas plecus, un Maras galva stipri atsitās pret sēdekļa galvasbalsta malu.

Un, krizdama tumsā, viņa redzēja savā priekšā Imperatora seju. Un zināja, ka ir atkal viņu pievīlusi.

Viņi tuvojās datortelpai, kas atradās tūlīt aiz Katanas komandtiltiņa, kad Lūkass piepeši sarāvās.

Kas noticis? Hens strupi noprasīja, ātri atskatīdamies gaitenī viņiem aiz muguras.

Tā ir Mara, Lūkass atbildēja, un viņa seja bija saspringta. Viņai gadījusies nelaime.

Trāpījums? Hens jautāja.

Trāpījums un… un viņa ir apmaldījusies, Lūkass sacīja, koncentrējoties sasprindzinājis pieri. Viņa noteikti ieskrējusi kādā no jonu stariem.

Puisis izskatījās tā, it kā nupat būtu zaudējis savu vislabāko draugu, nevis kādu, kas gribējis viņu nogalināt. Hens jau gribēja kaut ko šajā sakarā sacīt, bet pēdējā mirklī nosprieda, ka patlaban viņiem ir svarīgākas lietas, par ko raizēties. Varbūt tā atkal ir kāda no tām džediju duilībām, ko šā vai tā nav iespējams izprast.

Tagad mēs nevaram viņai palīdzēt, viņš sacīja, atsākdams iešanu uz priekšu. Nāc.

Datortelpā varēja iekļūt kā no kuģa labās puses, tā kreisās puses galvenajiem gaiteņiem, savukārt no turienes vienas vienīgas pneimatiskās durvis veda taisni uz komandtiltiņu. Kad ieradās Hens un Lūkass, Lendo un Čūbeka stāvēja abpus ieejai no kreisās puses gaiteņa, slēpdamies no lāzeršāvienu kārtām un laiku pa laikam riskēdami atbildēt ar kādu žiglu atbildes šāvienu.

Kā jums gāja, Lendo? Hens vaicāja, kad viņi abi ar Lūkasu pienāca pie durvīm.

Ne pārāk labi, vecais draugs, Lendo atrūca. Vēl palikuši vismaz desmit viņējo vīru. Senu un Tomrusu ievainoja var gadīties, ka Šens nomirst, ja stundas laikā nenogādāsim viņu pie medicīniskās aprūpes robota. Anselms un Klains rūpējas par viņiem uz komandtiltiņa.

Man un Lūkasam veicās mazliet labāk, bet pāris viru mums joprojām seko, stāstīja Hens, ātri novērtēdams vairākās rindās saliktās datorpultis.

Tās itin labi noderēs aizsegam, bet, ņemot vērā telpas izvietojumu, aizstāvji nevarēs atkāpties nekur tālāk, neatsedzot sevi ienaidnieka ugunij.

Nedomāju, ka mēs četratā varam šo telpu noturēt, viņš sprieda. Būs labāk, ja atkāpsimies uz komandtiltiņa.

No kurienes mums vairs nav tālāk, kur iet, aizrādīja Lendo. Ceru, ka esi apsvēris šo apstākli?

Hens juta, kā blakusstāvošais Lūkass sagatavo sevi izšķirošam solim.

Labi, Lūkass teica. Dodieties uz komandtiltiņu, jūs visi. Es te tikšu galā viens pats.

Lendo aši paskatījās uz viņu.

Ko tu darīsi viens pats?

Es tikšu ar to galā, Lūkass atkārtoja.

Atskanēja ass klikšķis un šņāciens viņš bija iedarbinājis gaismas zobenu.

Ejiet prom es zinu, ko daru.

Iesim, arī Hens skubināja.

Viņš nezināja, kas Lūkasam padomā, bet puiša sejā bija kaut kas tāds, kas apslāpēja jebkurus iebildumus.

Mēs varam sargāt viņu no aizmugures.

Pēc minūtes viņi bija nostājušies katrs savā vietā: Hens un Lendo tūlīt aiz komandtiltiņa pneimatiskajām durvīm, Čūbeka dažus metrus tālāk kādas dzinēju kontrolpults aizsegā, Lūkass palika stāvam velvētajā ejā viens pats ar dūcošo gaismas zobenu rokā. Pagāja vēl viena minūte, iekams Impērijas karavīri saprata, ka gaiteņi tagad ir viņu rīcībā, bet, tiklīdz viņi bija to sapratuši, tie ātri virzījās uz priekšu. Ap datorpultīm sāka spindzēt aizseguguns šāviņi, un Impērijas karavīri viens pēc otra noliekušies skrēja iekšā pa abām gaiteņu durvīm un slēpās aiz garajām datorpultīm, pievienodami arī savu devumu lāzeršāviņu krusai.

Negribēdams izpalikt no kaujas, arī Hens nemitīgi šāva, kaut ļoti labi saprata, ka tikai taisa troksni. Lūkasa gaismas zobens darbojās kā dzīva un izsalkusi radība, tas novirzīja šāviņus, kas pielidoja pārāk tuvu. Pagaidām šķita, ka puisis nav ievainots… bet Hens zināja, ka ilgi tā nebūs. Tiklīdz Impērijas karavīri pārtrauks šaušanu uz labu laimi aizsega radīšanas nolūkā un koncentrēsies uz konkrētu mērķi, šāvienu būs pārāk daudz, lai pat džedijs varētu no tiem izvairīties. Zobus griezdams, vēlēdamies, kaut zinātu, kas Lūkasam prātā, Hens turpināja šaut.

Sagatavojies! Lūkass pārkliedza šāvienu troksni.

Un, kamēr Hens prātoja, kam viņam vajadzētu gatavoties, puisis soli atkāpās un pasvieda savu gaismas zobenu sāņus. Tas spirālveidīgi aizlidoja pāri datortelpai, ietriecās sienā…

Un ar pērkona grāvienam līdzīgu troksni pāršķēla datortelpas sienu. Tagad tā bija atvērta kosmosam.

Lūkass atrāvās atpakaļ, tikko pagūdams iekļūt komandtiltiņa telpā, pirms pneimatiskās durvis aizcirtās, lai pasargātu šo telpu no sprādziena radītās spiediena samazināšanās. Kādu mirkli gaudoja trauksmes sirēnas, bet tad Čūbeka tās izslēdza, un vēl kādu minūti Hens varēja sadzirdēt lāzeršāviņu dobjo troksni, bojā ejai nolemtajiem Impērijas karavīriem veltigi šaujot pa pneimatiskajām durvīm.

Un tad šaušanu pamazām nomainīja klusums… un viss bija galā.

Lūkass jau stāvēja pie galvenās skatulūkas, noraudzīdamies kaujā, kas norisinājās ārā.

Nomierinies, Lūkas, Hens sacīja, ielikdams spridzekļšāvēju makstī un no mugurpuses pienākdams viņam klāt. Mēs esam izslēgti no cīņas.

Tā nedrīkst būt, uzstāja Lūkass, un viņa mākslīgās labās rokas plauksta te atvērās, te sažņaudzās.

Varbūt viņš atcerējās Mirkru un to garo gājienu kopā ar Maru cauri mežam.

Mums kaut kas jādara, lai viņiem palīdzētu. Ja mēs to nedarīsim, Impērijas spēki viņus visus nogalinās.

Mēs nevaram nedz šaut, nedz pārvietot kuģi, Hens norūca, cīnīdamies ar paša nevarības sajūtu.

Lea bija uz tās apsardzes fregates tur, ārā…

Kas mums atlicis?

Lūkass bezpalīdzīgi pamāja ar roku.

Nezinu, viņš atzinās. Tu no mums abiem esi tas gudrākais. Tev kaut kas jāizdomā.

Jā, Hens nomurmināja, raudzīdamies apkārt. Protams. Tiek uzskatīts, ka man tikai jāpavicina rokas un…

Viņš aprāvās… un juta, ka lūpas viņam savelkas greizā smaidā.

Čūbij, Lendo pieejiet pie tiem sensoru displejiem, Hens pavēlēja, lūkodamies lejup uz pulti, kas atradās viņam priekšā. Tā nebija īstā.

Lūkas, palīdzi man atrast… nē, nevajag. Redz, kur tas ir.

Kas ir šis „tas"? Lendo vaicāja, nostādamies pie displeja, uz kuru bija norādījis Hens.

Padomā par to kādu brīdi, Hens teica, pārlaizdams skatienu kontrolsistēmām.

Labi, izskatījās, ka viss joprojām ir ieslēgts. Viņam atlika vienīgi cerēt, ka viss ieslēgtais ari darbojas.

Starp citu, kur mēs atrodamies? Hens piebilda, pieiedams pie stūres pults un iedarbinādams to.

Mēs esam nekurienes vidū, Lendo atbildēja ar saspringtu pacietību. Un darbošanās ar to stūri mūs nekur neaizvedīs.

Tev taisnība, Hens piekrita un, lūpas sakniebis, pasmaidīja. Mūs nekur neaizvedīs.

Lendo cieši raudzījās viņā… un palēnām arī viņa sejā atplauka smaids.

Pilnīgi pareizi, viņš blēdīgi teica. Pilnīgi pareizi. Šī ir Katanas flotile. Un mēs esam uz Katanas borta.

Tu esi sapratis, Hens viņam sacīja.

Dziļi ievilcis elpu, domās sakrustodams pirkstus, viņš palielināja dzinēju jaudu.

Katana, protams, neizkustējās no vietas. Bet galvenais iemesls, kāpēc visa Katanas flotile bija nozudusi vienlaikus…

Vienu atradu, iesaucās Lendo, noliecies pār sensora displeju. Atrašanās vieta četrdesmit tris svītra divdesmit.

Tikai vienu? jautāja Hens.

Tikai vienu, Lendo apstiprināja. Pateicies liktenim par to pašu mums vēl ir laimējies, ja pēc tik ilga laika ir kaut viens kuģis, kura dzinēji joprojām darbojas.

Cerēsim, ka tie turpinās darboties, norūca Hens. Nosauc man tā otra zvaigžņu iznīcinātāja pārtveršanas kursu.

-Ak…

Lendo sarauca pieri.

Piecpadsmit grādi pa kreisi un mata tiesu uz leju.

Skaidrs.

Hens uzmanīgi izdarīja nepieciešamās izmaiņas kursā. Tā bija dīvaina sajūta no attāluma vadīt citu kuģi, kas saslēgts vienotā ķēdē ar tavējo.

Vai tā būs labi? viņš jautāja Lendo.

Izskatās, ka viss ir kārtībā, Lendo apstiprināja. Palielini vēl mazliet jaudu.

Artilērijas kontrolsistēmas nedarbojas, Lūkass brīdināja, nostādamies Henam blakus. Nezinu, vai bez tām jūs varēsiet precīzi nomērķēt.

Pat netaisos to mēģināt, Hens viņam nopietni teica. Lendo?

Pavirzies nedaudz vairāk uz kreiso pusi, viņš deva norādījumu Lendo.-Vēl mazliet… kārtībā.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz Henu.

Pozīcija ieņemta nevainojami.

Aiziet. Hens sacīja un palaida vaļā bremzes.

Protams, uz zvaigžņu iznīcinātāja nevarēja nepamanīt drednautu, kas nāca tiem taisni virsū, bet viņu elektroniku un kontrolsistēmas joprojām paralizēja Bena Iblisa jonu uzbrukums, tāpēc viņiem arī nebija nekādas iespējas pavirzīties nost no drednauta ceļa.

Pat no tāda attāluma, kādā atradās Katana, trieciens un sprādziens izskatījās ļoti iespaidīgi. Hens noraudzījās, kā lielā ugunslode pamazām izplēn, un tad pagriezās pret Lūkasu.

Labi, viņš teica. Tagad gan mēs esam no kaujas izstājušies.

Kapteinis Brandei pa Augstākā Tiesneša sānu skatulūku ar mulsu neticību noraudzījās, kā Valdonīgais aiziet bojā liesmās. Nē tas nevarēja būt. Tas gluži vienkārši tā nevarēja būt. Tikai ne Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs. Tikai ne varenākais kuģis Impērijas gaisa flotē.

Pret komandtiltiņa novirzītājekrānu atsitās kāds šāviņš un izrāva viņu no domām.

Ziņojiet, kapteinis noskaldīja.

Šķiet, ka viens no ienaidnieka drednautiem cietis Valdonīgā eksplozijā, ziņoja sensoru virsnieks. Pārējie divi atgriežas uz šejieni.

Kā papildspēks tiem trim drednautiem, kas vēl aizvien apšaudīja viņus no jonu lielgabaliem. Brandei uzmeta ašu skatienu taktikas displejam, bet tā bija nevajadzīga nodarbošanās. Viņš pats labi zināja, kāda ir viņu vienīgā iespēja.

Aiciniet atpakaļ visus vēl palikušos kaujas kuģus, Brandei pavēlēja. Tikko tie būs uz borta, mēs izdarisim lēcienu uz gaismas ātrumu.

Jā, ser.

Un, kad komandtiltiņa apkalpe sāka darboties, izpildot viņa pavēli, Brandei atļāvās pasmaidīt ar cieši sakniebtām lūpām. Jā, šo kauju viņi bija zaudējuši. Bet zaudēta bija tikai kauja, nevis karš. Gan viņi drīz atgriezīsies… un atgriešanās notiks ar Tumšo Spēku, ko komandēs dižadmirālis Trouns.

Lai dumpinieki paliek te un priecājas par savu uzvaru. Var gadīties, ka tā ir viņu pēdējā uzvara.

29. nodaļa

Remontbrigāde, kas ieradās no Kvenfisus. salaboja datortelpas ārsienu rekordlaikā. Kuģis, ko bija lūdzis Lūkass, gaidīja viņu uz nolaišanās platformas, un nebija pagājusi ne stunda kopš otrā zvaigžņu iznīcinātāja bojāejas un pirmā atkāpšanās, kad viņš jau atkal bija ārā, kosmosā.

Atrast starp kaujas lūžņiem vienu vienīgu gausi peldošu katapultēšanās sēdekli tas Karda ļaudīm bija bi jis gandrīz bezcerīgs uzdevums. Džedijam tas nesagādāja nekādas grūtības.

Kad viņi atrada Maru, viņa bija bez samaņas gan tāpēc, ka bija bīstami samazinājusies gaisa piegāde, gan arī tāpēc, ka viņai bija viegls smadzeņu satricinājums. Eivzs nogādāja Maru uz Mežonīgā Kurda borta un ar gandrīz neprātīgu ātrumu nodeva medicīniskai aprūpei uz kreisera, kas beidzot bija ieradies. Lūkass, pārliecinājies, ka viņi droši nokļuvuši uz kreisera borta, devās atpakaļ uz Kutami, kur atradās kuģis, ar ko viņš un pārējā komanda atgriezīsies Karaskentā.

Viņš prātoja, kāpēc viņam bija tik svarīgi izglābt Maru.

To Lūkass nezināja. Bija daudzi saprātīgi izskaidrojumi, sākot ar pateicību par viņas palīdzību kaujā un beidzot ar to, ka dzīvību glābšana ir dabisks džediju pienākums. Bet neviens no tiem nebija nekas vairāk kā prāta pieņēmums. Vienīgais, ko Lūkass zināja pavisam droši, bija tas, ka viņam vajadzēja to izdarīt.

Varbūt tā bija Spēka ietekme. Varbūt tā bija pēdējā jaunības ideālisma un naivuma lēkme.

Uz pults viņam priekšā ievidžinājās rācija.

Lūkas?

Jā, Hen, ko vēlies?

Lido atpakaļ uz Katanu. Tūlīt pat.

Lūkass paraudzījās uz tumšo kuģi, kas vīdēja priekšā, un viņam pārskrēja drebuļi. Hens bija runājis kā cilvēks, kas iet cauri kapsētai…

Kas noticis?

Nepatikšanas, Hens atbildēja. Tagad es zinu, kas Impērijai padomā. Un tas nav nekas labs.

Lūkass norija siekalas.

Tūlīt būšu klāt.

Tā, Trouns noteica, un, kad viņš pacēla kvēlojošās acis no Augstākā Tiesneša ziņojuma, tajās dega auksta uguns. Pateicoties tam, ka jūs tik neatlaidīgi mani aizkavējāt, mēs esam zaudējuši Valdonīgo. Ceru, ka esat apmierināts.

Cēbaots nesatricināmā mierā atbildēja uz viņa skatienu.

Nevainojiet mani savu topošo galaktikas iekarotāju nelietpratībā, viņš sacīja tikpat ledainā balsī, kādā bija runājis Trouns. Vai varbūt tā bija nevis viņu nelietpratība, bet gan dumpinieku prasme. Ja Himēra būtu piedalījusies kaujā, iespējams, ka jūs tagad gulētu miris.

Trouna seja sadrūma. Pelleons paspēra pussoli tuvāk dižadmirālim, tādējādi ieiedams dziļāk zonā, ko no džedija ietekmes sargāja aiz komandiera sēdekļa novietotais isalamirs, un sagatavoja sevi Trouna dusmu izvirdumam.

Bet dižadmirāļa pašsavaldīšanās spējas izrādījās lielākas, nekā Pelleons bija gaidījis.

Kāpēc jūs esat šeit? Trouns rāmi apvaicājās.

Cēbaots pasmaidīja un tīši novērsās.

Jūs esat man devis daudzus solījumus, kopš pirmo reizi ieradāties uz Veilendas, dižadmirāli Troun, viņš teica, ieturēdams pauzi, lai nopētītu vienu no hologrāfiskajām skulptūrām, kas atradās telpā. Esmu šeit, lai gādātu, ka šie solījumi tiek pildīti.

Un kā jūs esat nodomājis to darīt?

Pārliecinot jūs, ka esmu pārāk svarīgs, lai mani varētu, sacīsim, aizmirst tad, kad jums tas ir izdevīgi, sacīja Cēbaots. Šeit un šajā brīdī es gribu darīt jums zināmu, ka atgriezīšos uz Veilendas… un uzņemšos jūsu Tantisas kalna projekta vadību.

Pelleons juta, ka viņam aizžņaudzas kakls.

Tantisas kalna projekts? Trouns bezkaislīgi pārjautāja.

Jā, teica Cēbaots un, pievērsis skatienu Pelleonam, atkal pasmaidīja. Ak, es zinu par to, kaptein. Par spīti jūsu sīkajām pūlēm noslēpt no manis patiesību.

Mēs gribējām jums aiztaupīt nevajadzīgas neērtības, Trouns apgalvoja. Piemēram, nepatīkamas atmiņas, ko šis projekts varētu atsaukt jūsu prātā.

Cēbaots pētoši viņā noraudzījās.

Iespējams, ka tā bi ja, džediju skolotājs piekrita, tomēr viņa balsī bija saklausāms viegls sarkasms. Ja tāds patiešām bijis jūsu rīcības motīvs, es jums pateicos. Bet atmiņu laiks ir pagājis. Kopš pametu Veilendu, mana vara un spējas ir pieaugušas, dižadmirāli Troun. Man vairs nav nepieciešams, lai jūs saudzētu manas jūtas.

Cēbaots izslējās visā augumā, un, kad viņš atkal ierunājās, viņa balss dārdēja un atbalsojās visā telpā.

Esmu Cēbaots, džediju skolotājs. Spēks, kas satur kopā galaktiku, kalpo man.

Trouns gausi piecēlās kājās.

Un jūs kalpojat man, viņš teica.

Cēbaots papurināja galvu.

Vairs ne, dižadmirāli Troun. Loks ir noslēdzies. Tagad atkal valdīs džediji.

Uzmanieties, Cēbaot, Trouns brīdināja. Ieņemiet kādu pozu gribat. Bet nekad neaizmirstiet, ka pat jūs neesat Impērijai neaizstājams.

Cēbaota spurainās uzacis savilkās uz augšu… un smaids, kas sakrunkoja viņa seju, uzdzina Pelleonam ledainas trīsas. Tas bija tas pats smaids, ko viņš atcerējās no Veilendas.

Smaids, kas pirmais bija viņu pārliecinājis, ka Cēbaots patiešām ir vājprātīgs.

Gluži pretēji, džediju skolotājs klusi sacīja. Kopš šī brīža esmu viss, ko Impērija nevai■ aizstāt.

Viņš pacēla acis pret zvaigznēm, kas bija redzamas aiz telpas caurspīdīgās sienas.

Nāciet, Cēbaots teica. Pārrunāsim jauno vienošanos par mūsu Impēriju.

Lūkass raudzījās lejup uz to Impērijas karavīru līķiem, kas bija miruši, kad viņš pēkšņi pāršķēla ārsienu Katanas komandtiltiņa blakustelpā. Beidzot viņš saprata, kāpēc uz viņa apziņu šie karavīri bija atstājuši tik savādu iespaidu.

Nedomāju, ka pastāv kļūdīšanās iespēja, viņš dzirdēja sevi sakām.

Hens viņam aiz muguras paraustīja plecus.

Lea lika, lai viņiem izdara ģenētisko pārbaudi. Bet es nedomāju, ka kļūdos.

Lūkass pamāja ar galvu, skatīdamies viņa priekšā salikto līķu sejās. Vai, pareizāk sakot, vienā un tajā pašā sejā, kas atkārtojās vairākas reizes.

Klonētie.

Tad, lūk, kā, viņš klusi noteica. Impērija kaut kur ir atradusi Spertija klonēšanas cilindrus. Un likusi tiem darboties.

Tas nozīmē, ka viņiem nebūs vajadzīgi daudzi gadi, lai atrastu un apmācītu apkalpes locekļus jauniegūtajiem drednautiem, Hens drūmā balsī sacīja. Varbūt pietiks tikai ar dažiem mēnešiem. Varbūt nebūs nepieciešams pat tik ilgs laiks.

Lūkass dziļi ievilka elpu.

Man par to ir patiesi nelāgas priekšnojautas, Hen.

Jā. Man arī.

Nobeigums sekos.

[1] robeža starp debess ķermeņa apgaismoto un neapgaismoto pusi.

Content

Zāns Timotejs Zvaigzņu kari-2. Tumšais spēks atgriežas

1. nodala

2. nodala

3. nodaļa

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodala

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodaļa

Nobeigums sekos.