Hārpers Toms

Ahilleja vairogs

TOMS HĀRPERS AHILLEJA VAIROGS

.

.

PRIEKŠVĀRDS "ATSTĀSTAM PAR TROJAS KARU"  AUTORS KRĒTAS DIKTISS

Prologs

Krēta,1941.gada 20.maijs

Leģenda vēstīja, ka tieši šeit cilvēki pirmo reizi traucās pretī debesīm. Gribēdami līdzināties mākslīgajiem putniem, tie iezie- das ar bišu vasku un ietērpās spalvās, metās lejup no varenas pils un laidas pari mirguļojošai jūrai. Viņi tiecās augšup, arvien tuvāk saulei - līdz viens no abiem, vel zēns, pielidoja parak tuvu, izkausēja spārnus un krita. Brīdī, kad uz ūdens virsmas nolai- das pēdējā spalva, zēns jau bija nogrimis zem ūdens un ieslīdējis mitiskaja pasaule. Tagad debesis atkal bija redzami cilvēki. Spalvu vieta tiem bija zīda spārni, un tīklotas siksnas, kas viņus turēja, nekusa saules staros. Viņi devēja sevi par Fallschirmjager jeb debesu medniekiem. Viņi nevis krita, bet gan laidas lejup, pretī zemei, ka izsalkuši ērgļi.

Pembertons tos ieraudzīja no sava kabineta loga. Viņš saprata, ka sākušās nepatikšanas, tiklīdz vairs negranda bumbas. Visu iepriekšējo nedeļu tas bija pastavigas šausmas: dzinēju rūkoņa, kam sekoja Muku lidmašīnu gaudas, un pec brīža zemi sastīpoja sprādziens. Dažreiz bumbas nokrita tik tuvu pie villas, ka senlietas drebēja vitrīnas, grabēdamas ka šķīvji uz paplātes, līdz kalpotaji nonesa visu leja pagrabā. Tagad bumbas vairs nekrita. Augstdzimušie bēgļi, kuri padarīja Pembertona dzīvi tik nožēlojamu, bija devušies prom, un ari kalpotaji nozuda - no rīta Pembertons bija tos aizsūtījis majas pie ģimenem. Viņš bija palicis viens. Un bija pienācis laiks nozust.

Viņš paķēra mugursomu no statīva stūri un izpurināja tas saturu virs galda. Lauka izkrita nedēļu veca sviestmaize, pustukšs termoss, fotokamera, lukturītis un spalvu nazis, ka ari vairaki saburzīti šokolādes papīriņi. Pembertons paņēma lukturīti un nazi, parejo atstadams, bet pirms tam izņēma filmu no kameras. Pēc tam, steiga drebedams, viņš atslēdza galda atvilktni un izņēma no tas piezīmju gramatu. Mīksto, bruņo adas apvalku izvagoja putekļiem klatas plaisas, un zelta monogramma stūri bija gandrīz pilnīgi izzudusi. Ta bija davana no sievas, gandrīz pati pēdējā, un Pembertonam tā bija darga - bet ne jau tas darīja grāmatu tik vērtīgu. Viņam nebija iebildumu atstat iebrucējiem visu pārējo villa - senlietas un muzeja eksponātus, no Anglijas ievestās drēbēs un mēbeles, pat viņa iemīļoto bibliotēku - bet tikai ne šo gramatu.

Neko citu viņš nevareja darīt. Aizsprādzējis somu, Pembertons devas uz durvju pusi un izgaja saules gaisma, kamēr debesis augstu virs galvas planēja daudzkrasainie zīda mākoņi - balti, sarkani, zaļi un dzelteni.

Pembertons gaidīja, līdz bija pilnīgi pārliecināts, līdz ieraudzīja pirmo izpletni uzziedam pēcpusdienas skaidrajas debesīs. Tagad jau bija par veļu. Ieleja drebēja, lunkers-52 transporta lidmaši- nam dārdinot tai pari, un viņš jau dzirdēja saraustīto šāvienu troksni aiz likuma, kas veda pretī ziemeļiem uz I lēraklijas ostu. Vācieši acīmredzot nolaidušies uz dienvidiem no pilsētiņas, nogriežot Pembertonam ceļu, un līdz ar katru nakamo mirkli arvien vairak papildspēku leca lauka no lidmašinam. Šis virziens Pembertonam bija slēgts. Tāpēc viņš devās uz dienvidiem, uz kalnu pusi.

Viņa soļi bija strauji. Pembertons uzturējās Kreta vel pirms kara, nu jau divus gadus, un viņa ilgie pārgājieni pa salu bija kļuvuši leģendāri kolēģu vidu. 1,.enganums, kas bija paradijies ap viņa jostasvietu pec parak daudzām svinīgam pusdienām koledžā, bija nozudis, un saule gan izbalinaja pēdējos melnos pavedienus viņa matos, toties iedvesa jaunu elpu un veselīgu sārtumu vaigos. Pembertonam bija piecdesmit seši gadi, bet šobrīd viņš jutas jaunaks nekā pirms desmit gadiem.

Pieveicis apmēram ceturtdaļjudzi, viņš pameta skatienu atpakaļ. Lejup priežu ielenkuma bija tik tikko saskatamas Knosās pils izrakņatas sienas. Ši pils bija Pembertona mūža apsēstība, un pat šaja steiga viņam iesmeldzās sirds, jo bija ta jaatstaj iebruceju vara. Būdams vel students pirms Liela Kara, viņš palīdzēja leģendārajam seram Arturam Evansam to atbrīvot no trīs tukstošus gadu ilgušā miega. Tas bija zelta laikmets, kad viņi šķietami rakas pretī mītam un katru dienu atrada kaut ko izcilu, kas pārvērtā leģendu par vēsturi. Pēc trīsdesmit gadiem, kļuvis par atraitni, Pembertons atgriežas un kļuva par izrakumu kuratoru. Varoņu laiks arheoloģija bija pagajis; atklajumu sasteigto tempu nomainīja rūpīga, lena zinātniskā analīze, un Pembertons tik un tā jutas laimīgs. Viņam pat bija izdevies veikt dažus atklājumus pašam uz. savu roku - un vienu, kas apstulbinātu pat Evansu. Viņš pasniedzās atpakaļ un saspieda mugursomu, vēlreiz parliecina- damies, ka dārga piezīmju gramata ir sava vieta.

Ziemeļu pusē paradijas vel viena zemu planējoša lidmašīna. Pembertons redzeja to pavisam skaidri: strupo priekšgalu, melno krustu sānos, pat balto dūmu strēli aizmugurē. Tā acīmredzot bija izpildījusi uzdevumu un tūlīt griezīsies atpakaļ uz kontinentu pec jaunas kravas. Bet ta nepagriežas. Ta turpinaja ceļu virs pils un talak pa ieleju tieši pretī vecajam arheologam.

Pembertons nebija gļēvulis. Viņš bija stāvējis ierakumos Flan- drija un piespiedis sevi mesties pari malai līdz ar visiem, tomēr, redzot tuvojošos lidmašīnu, viņš sastinga ka salsstabs. Viņš pa- gaza galvu atpakaļ un apsviedās apkart, kad ta vilkās viņam pari, darbinadama dzinējus tik lēni, ka šķietami varēja tūlīt pat nokrist zemē. Taisnstūrveida atvere fizelāžā izskatījās pec vaļējas brūces.

Pembertons satrukas: luka paradijas stāvs, kas vērās pretī zemei. Viņš ieraudzīja Pembcrtonu, un abu skatieni sastapas; Pem- bertonu pārņēma savada vienotības izjuta. Nakamaja mirkli virs nokrita. Izstiepis rokas ka spārnus, viņš krita lejup no lidmašīnas, bridi karajas gaisā un ļavas, lai viņu aizrauj zīda straume. Aiz viņa gaisa uzvijas gara aste, ta izstiepās taisna un izplauka balta izpletņa zieda, raujot viru augšup ka marioneti. Tik un ta šķita, ka viņš krīt biedejoša ātruma.

Bija aizritējušas tikai sekundes, bet gaisa viņam aiz muguras jau planēja vel citi viri. Lidmašīnas uzdevums tatad vel nebija pabeigts. Pembertons palūkojas lejup. Vējš nesis izpletņlēcējus viņam garam, tomēr ne tik talu, lai varētu aizbēgt. Viņš bija noķerts lamatas. Nespedams izdomāt nevienu citu iespēju, viņš atgriežas pie kokos paslēptas pils.

Pembertons žigli uztraucas augšup pa četrus tukstošus gadu vecajiem pakapieniem un sabruka aiz sienas, smagi vilkdams elpu. Evanss nebija apmierinats ar vienkāršu izrakumu veikšanu; dažviet viņš bija centies to atjaunot, un rezultāts bija vairakas pus- uzceltas istabas, kas slejas virs drupām kā spokaini stāvi. Dažiem viesiem tas šķita vilinošas, citi to uztvēra ka arheoloģijai mestu apvainojumu; Pembertons, kuru profesija spieda but noraidošam, patiesība slepus vienmēr bija apbrīnojis šis istabas. Nekad viņam nebija ienācis prata, ka bus šeit jaslepjas izmisīga vēlmē glābt savu dzīvību. Viņš pagriežas un nedaudz pacēla galvu, pamezdams skatienu lauka pa atjaunotās sienas logu.

Vienu mirkli Pembertons uzdrošinājās ceret, ka izpletņlēcēji devušies kaut kur talak. Pēc tam viņš tos ieraudzīja. Viri bija pat tuvāk, neka arheologs bija baidījies: dažu minušu laika, kamēr viņš atskrēja atpakaļ līdz pilij, ienaidnieki bija atbrīvojušies no izpletņiem, sapulcējušies un sākuši ceļu pa ieleju. Viņš redzēja tos izkārtojušos šaura līnija, virzoties uz priekšu pa raibajam olīvkoku audzēm, kas stiepās lejup uz pils pusi. Pembertons saskaitīja sešus vīrus ar cieši pieguļošam kaskam galva un vaļīgiem, zaļiem tērpiem, kas šķita dīvaini neērti cīņai, ja viņi izvēlētos ceļu uz rietumiem, viņi paietu talu garam sabrukušajai pilij. Šobrīd viņi devās tieši tai pretī.

Pembertonam aiz muguras nočirkstēja kaut kas ciets un metālisks, atsitoties pret akmeni. Viņš panika apsviedas apkart - un novēloti atcerējās vīrus ieleja. Vai tie viņu redzējuši? Ne. Izpletņlēcēji bija nozuduši dienvidu sienas ena un pagaidam nebija redzami. Pembertons pameta skatienu atpakaļ, šoreiz rīkodamies piesardzigak. kielaja pagalma, kur senie ļaudis reiz bija dejojuši veršiem uz muguras, tagad ka asins traips gulēja milzīgs, sarkans izpletnis. Audums raustījās un viļņoja vējā, bet aiz ta melnu virvju mudžeklis stiepās līdz tērauda tvertnei, kas izmēra ziņa līdzinājās zarkam. Pembertons redzēja trieciena radīto plaisu ģipša plāksnes un juta sevi iedegamies dusmas par šo neverīgo vandālismu.

Pirmais no vācu kareivjiem, virs ar seržanta pakapi, pārmetās pari sienai un skriešus šķērsoja pagalmu līdz konteineram. Pārējie viņam sekoja un apstaja seržantu, kamēr viņš nometās ceļos un pacēla vaku. Daži kapa lauka no vaļīgā kombinezona, kura bija ieterpušies lekšanas bridi, atklajot skatienam pelēko kaujas tērpu un patronsomu, bet citi paņēma ieročus, ko seržants viņiem izsniedza.

Tomēr aiz kareivjiem kaut kas kustējās. Pembertons ar acs kaktiņu pamanīja kadu stāvu, kas žagas par svētnīcas jumtu nedaudz pa kreisi no viņa. Cilvēkam mugura bija baltas dranas un ap galvu apsieta melna šalle - tradicionalais Krētas zemnieka ieterps. Rokā viņš uzmanīgi turēja šauteni, neļaudams lai saskarties ar akmens virsmu. Ierocis izskatijas pat vecāks par pašu zemnieku, tas diezin vai bija lietots pēdējo piecdesmit gadu laika, kopš no salas bija padzīti turki, - bet nebija nekādu šaubu par vira nodomiem.

Pembertons piesardzīgi pameta savu slēptuvi aiz kolonnas un pavicinaja roku, cenzdamies piesaistīt grieķa uzmanību, nerādoties acis vāciešiem. Tie šķietami nemanīja briesmas; trīs viri bija iedeguši cigaretes un smēķēja, bet pārējie krava aprīkojumu mugursomas. Viens izmeta kadu joku, un pagalmu paršalca nervozi smiekli.

- Pst! - Pembertons sakostiem zobiem šņaca, mezdams piesardzību pie malas savā izmisigaja mēģinājumā apturēt grieķi. Kas gan šim vīram padoma? Vācieši gandrīz jau bija izkravajuši konteineru un gatavojās doties prom. Vēl pec dažam sekundem viņi aizies - un Pembertons bus drošība.

Grieķis acīmredzot bija sadzirdējis Pembertona balsi. Viņš asi pagriežas un nomērķēja, bet jau nakamaja mirkli plati pasmaidīja, pazinis angli arheologu, tik bieži redzētu šaja ielejā, Brunaja, grumbām izvagotaja seja atmirdzēja ļoti balti, nelīdzeni zobi. Viņš pacēla šauteni pie pleca, piemiedza aci, lūkodamies tas sarusēju- šaja tēmēkli, un izšāva.

No vācu seržanta rīkles izsprāga asinis, un šāviena skaņa atbalsojas pagalma. Uz svētnīcas jumta gulošais grieķis izmisīgi meģinaja pārlādēt ieroci, raustīdams tā smago aizslegu. Bet vācieši viņu pamanīja. No automātisko pistoļu stobriem uzplaiksnīja robots zibens, un grieķi saplosīja lodes. Trieciena spēks lika viņam aizvelties atmuguriski, atstajot uz plakana jumta lipīgu asiņu sliedi.

Ieroču skaņas apklusa. Pembertons tālumā dzirdēja Herakli- jas kaujas trokšņus, bet tie šķita nekaitīgi un remdeni pec Schmeis- ser mežonīga rejiena. Viens no kareivjiem metas skriet augša pa lēzenajām kapnem, kas veda uz svētnīcas jumtu un līdz grieķa nekustīgajam augumam. Viņš iespera līķim un iešava vienu bezjēdzīgu lodi tam galva. Pembertons nodrebeja un ierāvās dziļāk kolonnas davataja aizsega. F.vansa atjaunotas istabas bija tikai dekorācijās, tikpat dziļas ka Mežonīgo Rietumu fasades kada I lo- livudas studija. Tagad, kad gan pagalma, gan kreisajā puse bija ienaidnieka karavīri, Pembertonam bija ļoti maz iespeju paslēpties. Viņš piespieda muguru pie pilara, neuzdrošinādamies pakustēties.

Pretēja puse pie talakas sienas durvis paradijas ena. Pembertons sastinga un tikai pēc brīža uzdrīkstējās ievilkt elpu. Caur durvīm bija ienācis pavisam sīks kaķēns, kurš tagad staveja saules gaisma, plati ieplestam acīm u/lūkodams arheologu.

-   Ej prom, - Pembertons bez skaņas tam pavēlēja un pastiepa kaklu, gribēdams pārliecināties, ka vācietis uz jumta nav viņu pamanījis. Ja nu kaķa kustības piesaistīs kareivja skatienu?

Kaķēns attupas uz pakaļkajam, pacēla ķepu un saka aplaizīt kažoku.

-   Prom! - Palūkojies apkart, Pembertons redzēja, ka vācietis vēl joprojām stāv uz jumta viņam pretī un ar skatienu mekle citus partizānus. Kareivis kuru katru mirkli varēja pamanīt Pembertonu.

Viri pagalma kaut ko nepacietīgi uzsauca. Viņu seržants mira, un vācieši dedzīgi vēlējas sniegt viņam palīdzību. Uzmetis vel pedejo skatienu ielejai, kareivis uz jumta griezās atpakaļ. Pember- tona pleci saguma uz priekšu un viņš atvieglots piespieda pie krūtīm somu.

Bet kaķis partrauca mazgašanas rituālu un sastindzis stāvēja, nedaudz grīļodamies uz īsajām kajam. Uz ložu sacaurumota līķa bija nolaidies krauklis, nemanīdams vācieti, kurš staveja turpat blakus, un ari mazo plēsoņu enu aizsega. Kaķēnam nodrebeja astes gals, un no pavērtas rīkles atskanēja savads, klikšķim līdzīgs troksnis. Un dzīvnieks metas uzbrukumā.

Pēc tam viss notika parak strauji, lai Pembertons kaut ko spētu saskatīt. Karavīrs uz jumta apcirtās apkart un raidīja mežonīgu ložu kārtu gaisa. Viņa biedri pagalma redzēja vel mazak, bet viņiem nebija noskaņojuma rīkoties uzmanīgi. Viņi ķeras pie saviem ieročiem ar pilnu sparu, un piepeši visapkart lidoja lodes, cements, akmens šķembas un ģipsis. Kaut kas uzšķērda Pembertona vaigu, gandrīz trāpot aci, bet viņš to gandrīz nejuta, tikai pie- leca kajas un, cieši spiezdams sev klat somu, metas uz durvīm sev pretī. Viņš ta ari neuzzinaja, kas notika ar kaķi.

Knosās pils vairs nebija leģendas minētais labirints, tomēr ta- ja vel joprojām bija iespējams paslepties, un Pembertons to pazina labak neka jebkurš cits. Viņš izskrēja caur durvīm, tik tikko dzirdēdams kliedzienus sev aiz muguras, un parlēca par balkona malu debesim atvērtajas drupas apakša. Šaura plaisa veda uz pazemes kambari un pec tam atpakaļ saules gaisma. Kreisaja puse stiepās garu gaiteņu rinda, bet Pembertons no tiem novērsās un pagriežas pa labi. Šeit nekas daudz nebija izrakņāts, baidoties kaitēt augšējo drupu pamatiem, tomēr zem liela pagalma bija izveidoti daži izmēģinājuma tuneļi. Viens no tiem veda līdz pašai talakajai izrakumu malai. Ja izdotos līdz tai tikt, varbūt Pembertons varētu aizskriet ari līdz austrumu puses vārtiem un izla- vities caur kokiem ielejas dziļakaja daļa. Augša uz terasem dimdēja soļi, un viņš piespiedās pie sienas. Ja kads palūkotos pari malai, Pembertons nekavējoties paradītos ta redzeslokā. Bet neviens nenāca. Dažus jardus talak uzbēruma melneja tuneļa atvere. Viņš pieskrēja pie tas un ielauzās iekša. Tunelis nebija daudz plataks par pašu Pembertonu; ne vienu reizi vien arheologs apdauzīja plecus pret vecajiem koka pāļiem, kas balstīja griestus. Caur plaisam bira smalkas zemes strūkliņas, kas piepildīja viņa krekla krokas un kutina ja kaklu. Turklāt nebija iespējams palūkoties atpakaļ, pārliecinoties, vai viņam neviens neseko. Pembertons varēja tikai lauzties talak, stumjot somu pa priekšu pretī mazajam gaismas četrstūrim, kas spīdēja tuneļa galā.

Beidzot viņš to sasniedza un spēcīgi pagrūda somu, līdz ta nokrita uz grīdas, bet pats tai sekoja. Viņš attapas kāpņu laukuma, kas bija vislabak saglabajušas pils daļa. Ta tomēr neapmieri- naja Evansu, un viņš to izrotaja ar freskām un krāsotam kolonnām, tapec telpa izskatijas gandrīz tapat ka pirms trīsdesmit trim gadsimtiem, l.abaja puse bija kāpnes, kas veda augšup uz pagalmu, bet otrs posms nozuda lejup kreisaja puse. Ja vien Pembertonam izdotos tikt leja, zemakaja līmeni…

Uz kapnem augša atskanēja soļi. Pirms Pembertons spēja pakustēties, tie apgaja ap stūri un apstajas kāpņu laukuma. Vācu kareivis blenza lejup uz arheologu. Viņš nedaudz kliboja, droši vien pec Ieciena ar izpletni, bet ierocis viņam roka bija biedējoši nekustīgs.

- Wa< haben wir hier? - Jaunekļa acis iepletās, redzot neparasto skatu. Viņš bija gatavojies sastapt vel vienu zemnieku vai ari apmaldījušos kareivi, nevis šo noskrandušo angļu arheologu ar apaļam brillēm. - V\/as bist du denn fūr einer? Englānder? Soldat? - Viņš ar asu kustību pagrūda Schmeisser mašīnpistoli uz Pember- tona pusi. - Spion?

Pembertons apvija rokas apkart somai un aizvēra acis. Viss bijis veltīgs, un tagad viņš mirs šeit, kļūdams par pēdējo skeletu Minotaura labirinta. Viņš atcerejas visas kapenes, kuras bija uzlauzis savas karjeras laikā, un pratoja, vai to niknie iemītnieki jau gaidīs viņu atriebes karam acīm. Varbūt viņš vismaz atkal redzēs savu Greisu.

Atskanēja šāviens, kas regaini atbalsojās krēsla grimstošaja kāpņu laukuma. Pembertons izbrīnīts saprata, ka neko nejūt. Varbūt kareivis netrāpījis… vai ari Pembertons jau bija miris. Viņš šķietami veselu mužibu gaidīja, līdz vācietis pabeigs iecerēto. Ta ka nekas nenotika, viņš atvēra acis.

Vācu kareivis gulēja uz grīdas, paslējis purngalus uz augšu un papēžus pievērsis Pembertonam. No pakapieniem pilēja asinis. Pirms Pembertons paguva aptvert šo jauno pavērsienu, viņam garam jau pazibēja tumšs stāvs. Nepazīstamais uzskrēja augša, lekdams pari trim pakapieniem, parbaudija vacieša pulsu un atgriežas. Viņam mugura nebija formastērpa, toties roka bija pistole un zabaka izspiedās kaut kas aizdomīgi līdzīgs nazim. Viņa iedegušaja seja jautās rūpes.

Vīrietis lūkojas lejup uz Pembertonu.

-    Vai jus esat Grieķijas karalis?

Pembertons truli veras pretī cilvēkam, kurš nupat izglābis viņam dzīvību. No augšas krita saules stari, metot ieslīpu ēnu viņam par seju un atklajot skatienam skarbi sakniebtas lupas, vēja aprautu adu un bardas rugājus, kas liecinaja, ka no rīta viņš pametis gultu liela steiga. Krēsla mirdzēja tumšas acis.

Vienīga atbilde, kas Pembertonam naca prata, nebija īpaši as- pratiga:

-    Vai es izskatos pec grieķa?

Virs paraustīja plecus.

-   Man teica, ka viņš varētu but šeit.

-    bija. - Pembertons ar pulem piecēlās kajas, vēl joprojām īsti nesaprazdams, kads likteņa pavērsiens iemetis viņu šaja saruna. - Karalis bija apmeties mana nama. - Viņš lieliski atcerejas savu pārsteigumu, kad atgriezās villa un ieraudzīja tur Grieķijas monarhu. Jaunzēlandiešu sargi dežureja dārzā, sakaru virsnieki auroja radioaparāta, ko bija uzstādījuši Pembertona darbistaba, dīkie galminieki sēdēja uz terases un, nepārtraukti smēķēdami, dalīja neskaitāmus karšu komplektus. - Viņu pārvietoja talak… Ja nemaldos, uz I lanju.

-   Vairs viņš tur nav atrodams. - Vīrietis atrava vaļa revolvera spalu un izmantota ladiņa vieta ielika jaunu, ko izņēma no maisiņa pie jostas. - Šorīt viņš aizbēga. Neviens nezina, uz kurieni. Man lika meklet viņu šeit.

Pembertons piemiegtam acīm vēroja svešinieku.

-   Kas jūs esat?

-   Grants. - Viņš nepasniedza roku sveicienam.

-   Džons Pembertons. Es šeit esmu kurators.

-   Apsveicu. - Grants iebāza revolveri maksti un pieliecas, lai paņemtu automatu. Viņš parmeklēja mirušā vacieša formastērpu un izvilka gan trīs rezerves aptveres, gan - Pembertons šausmas ievilka elpu - divas rokasgranatas.

-   Jus taču tās neizmantosiet šeit?

-    Kapec gan ne? - Grānts ieslepa granatas jostā un uzmeta automata siksnu pleca. - Ja raizējaties, ka aplups krāsojums, jus esat nokavējis vismaz pāris tūkstošus gadu. - Viņš pagriežas atpakaļ pret kāpnēm. - Gaidiet šeit.

Pembertona mute bija izkaltusi sausa ka tuksnesis.

-   Kur jūs ejat?

-   Meklēt Grieķijas karali.

Pembertons gaidīja, ierāvies kāpņu ejas stūra ena. Granta soļu skaņa atri vien noklusa, un iestājās klusums. Cenzdamies ne- žvadzinat sprādzes, viņš atvēra mugursomu un iebāza taja roku. Paldies Dievam, piezīmju grāmata bija sava vieta; viņš parlaida pirkstus par adas vaku un jautaja sev, ko viņš te dara. No kurienes Grānts paradijas? Vai viņš atgriezīsies? Pat ja viņam izdosies atbrīvoties no pils sargiem, ka gan izvairīties no pārējiem, kas noteikti apsēduši visu salu ka sērga? Pembertonam kara māksla nebija sveša, bet jau divdesmit gadus viņš to bija vērojis tikai caur biezo arheoloģijas segu: apsviluma švīkas uz sienam, apskram- bati un salocīti bronzas asmeņi, ļoti reti ari kads skelets, kas jānofotografē, jaapzime ar numuru un jāizliek apskatei. Tagad Pembertons bija iemests paša kara svelmē, un doma, ka viņš kļus par interesantu eksponātu kadam nākotnes arheologam, nepavisam nešķita patīkama.

Kaut kur ļoti tuvu atskanēja kliedzieni, kam sekoja trīs strauji šāvieni. Pembertons saravas. Šeit sēdēt bija bīstami - viņam nepieciešama kāda tumšāka paslēptuve kaut kur talak. Uzmanīgi sperdams soļus uz platajam kāpnēm, viņš žagas lejup uz Kolonnu zāles pusi.

Grants nometas ceļos blakus divu vāciešu līķiem un ieladeja sava Webley trīs jaunas aptveres. Šo paradumu viņš bija ieguvis jau paša sakuma - vienmer pārlādēt ieroci, tiklīdz rodas tada iespeja. Grants jau pat vairs neskaitīja reizes, kad šis liekas lodes izglābušās viņam dzīvību.

Viņš noslēpa \Nebley maksti un satvēra Schmeisser. "Vēl divi," viņš nodomaja. Grānts bija pavadījis visu dienu, no paslēptuves vērojot ieleju, jau kopš brīža, kad viņa karaspēka daļā ieradās pārbijies adjutants un, vārdus bērdams, paziņoja par Grieķijas karaļa pazušanu. Grants redzēja lidmašīnas gaisa, redzēja izpletņlēcēju mākoni krītam virs salas un dumus ceļamies no pilsētām, un viņa saka virst niknums. Kapec viņam sēdēt mala tikai tāpēc, ka kads neaptēsts politiķis raizējas par karali, kuru negribēja redzet pat paša pavalstnieki? Viņš redzēja Pembertonu pametam villu un pec tam vēroja izpletņlēcēju vienību, kas nolaidas talak ieleja. Tobrīd Grants pameta savu posteni un norāpās leja pa nogāzi līdz pilij. īpašu uzdevumu vienība nesūtīja viņu uz Grieķiju, lai viņš luretu uz karaliskajam personām; viņam bija dots uzdevums no- galinat nacistus. Un tieši to viņš grasijas darīt.

Grants zemu pieliecās un žagas lejup pa pils austrumu nogāzi. Viņš bija pavadījis daudz laika, pētot to no augšas, bet tagad, paša drupu vidu, bija gandrīz neiespejami prata savietot skatu no putna lidojuma ar milzīgo, haotisko ainavu visapkart. Tas bija īsts snaipera sapnis - tik daudz iespejamo aizsegu tik daudzos līmeņos, ka viņš nezināja, kurp vērst skatienu.

- Pacietību, - Grants klusi nomurmināja. Ta nekad nav bijusi viņa stiprā puse. Bet labirinta vel joprojām maldījās divi vācieši, un, akli taustoties apkart, Grants kļutu par vieglu mērķi. I,abak…

Mura gabals uz sienas viņam blakus sašķīda, lodes sadragats. Grants neredzēja, no kurienes ta lidoja, tapec, instinkta vadīts, abam rokam sagraba Scmeisser un apsviedas apkart, grasīdamies atklat uguni. No stobra izskrēja divas lodes; pec tam - nekas. Iestrēga. Viņš norava automalu no pleca un aizsvieda prom, mezdamies pa labi, un par viņa galvu aizsvilpa vēl vairaki šāvieni. Tas maitasgabals ir virs manis. Gulēdams uz vēdera, Grants rapas pa seklo grāvi, kas reiz kalpoja par karalisko gaiteni. Tam gala rēgojas tumšs kambaris, kalna iebuvets pagrabs. Ja izdotos tikt līdz tam, viņam vismaz būtu jumts, kas aizsargatu galvu. Ausis šalca asinis; viņš dzirdēja vācu kareivi rāpjamies lejup viņam pakaļ. Atteicies no piesardzības, Grānts strauji metas cauri durvju ailai, un viņam sekoja jauns ložu mākonis.

Viņš nonāca gara, šaura telpa, ko no abām pusēm izroboja vai- rakas nišas, kas atgādināja steliņģus stalli. Tās atdalīja zemas sienas, un katra bija saliktas smagas mala urnas, visas augstakas par Grantu. Viņš mirkli apdomāja iespeju ierāpties kadā no tam un paslepties, bet atmeta šo domu. Viņš nonāktu lamatas kā kaķis maisa.

Caur durvju aiļu iespindza jaunas lodes, uzjundīdamas putekļu virtenes no sausas zemes. Grants aizskrēja līdz kambara ta- lakajai malai, meklēdams durvis vai pat kādu caurumu siena. Neka nebija - durvis, pa kuram viņš ieradas, bija vienīgā izeja. Man gan ir paveicies, viņš drūmi nodomaja. Vienīgā nesagrauta telpa visas šajas nolāpītajās drupas. Pēdējais steliņģis labaja puse bija tukšs; Grants iemetas iekša, un taja paša bridi vajatajs ieskreja pa durvīm.

Mirkli valdīja klusums; vācietis gaidīja, kamēr acis apradis ar tumsu, un Grants saravies tupēja aiz sienas. Viņš meģinaja palu- koties ara, bet resnvederaina urna blakus nišā pilnība aizsedza skatu.

- Rudi, - vācietis uzsauca. - Komm. Ich hube ihn.

Atbildes nebija. Grantu tas iepriecināja. Turklāt balss izklausījās nedroša. Kareivis nezinaja, kur Grants paslepies, un negri- beja to uzzināt pats uz savu roku. Tas bija ļoti labi.

Kustedamies klusi ka kaķis, Grānts pārrāpās pari zemajai sienai un nolēca otrā nišā aiz lielas urnas. Pasitis atpakaļ revolvera gaili, viņš paliecās uz sāniem, ar kailo roku ādu juzdams raupjo, auksto mala virsmu. Kur ir vācietis?

Viņš pacēla ieroci gar urnas malu, un saules stars, kas iestiepās telpā no durvīm, uz mirkli apspīdēja stobru. Tikai uz mirkli, bet nervozajam izpletņlēcējam ar to pietika. Istabu satricināja šāvieni, un no urnas krita lieli māla gabali. Viens trapīja Grāntam pa labo roku; viņš pat nepaguva to apzināties, kad pirksti izpletās un nometa revolveri. Tas nokrita zemē, un kambari valdošo kakofoniju papildina ja jauna skaņa; trieciena spēks iekustināja šaušanas mehānismu.

Grants metās atpakaļ aiz urnas. Paldies Dievam, minojieši prata gatavot urnas ilgam laikam: virsma bija saplaisajuši no ložu triecieniem, tomēr tā nebija saplīsusi. Savukārt revolvera šāviens, šķiet, bija licis vācietim šo to pārdomāt. Viņš vairs nešava, droši vien gaidīdams biedru. Uzmanīgi pametis skatienu aiz urnas, Grants redzeja divus melnus, nospodrinātus zabakus pa labi no durvīm.

Tagad viņš zinaja, kur stāv vācietis, bet nevareja tikt tam klat. Revolveris mētājās smiltis, gandrīz pietiekami tuvu, lai Grānts varētu pastiept roku un to satvert, bet pietiekami talu, lai šis mēģinājums beigtos ar viņa navi. Viņam vel bija nazis zabaka, bet viņš netiktu ienaidniekam tik tuvu, lai to izmantotu. Tatad palika tikai…

Grants palūkojas lejup uz abam granatam, ko bija iebāzis aiz jostas. Viņš atcerejas nabaga arheologu un šausmas ta seja, kad Grānts atņēma granatas beigtajam vācietim.

- Piedod, vecais, - viņš nočukstēja, atskrūvēja aizbāzni granātas rokturī, sataustīja auklu iekšā un asi to parāva. Viens… Divi… Grants izslējās, salieca roku un svieda granātu uz gaiteņa tālāko galu. Trīs… Ta aizlidoja ārpus redzamības robežas. Četri… Granata nograbēja, atsizdamas pret urnas malu blakus kareivim, un ar dobju būkšķi iekrita iekša. Pieci…

Urna sašķīda gabalos, un vācu kareivis nozuda mala šķembu mākonī. Grants nevilcinājās. Viņš izskrēja ejā un paķēra revolveri, ar plūstošu kustību nometās ceļos un trīs reizes nospieda gaili, vēl pat neapstājies. Divi pēdējie šāvieni bija lieli. Izpletņlēcējs noslīga zemē starp urnas atliekam. Viņa seja bija parvertusies par asiņainu masu, un no maza caurumiņa tieši zem ērgļa emblemas krušu kreisaja puse teceja sīka, sarkana straumīte. Viņš vairs nekustējās.

Grants palūkojas uz putekļu un mala kaudzi, kura vairs ne- vareja pazīt skaisto senlietu. Arheologi vurēs ilgi pulēties, liekot to visu kopā, viņš nodomāja.

Un izdzirda šāvienus.

Džons Pembertons bija pārbijies. Tadas šausmas viņš nebija jutis kopš Ipras kaujas - un toreiz viņš vismaz atradas savu viru ielenkuma. Tagad viņš bija pilnīgi viens. Kaut kur tuvuma, varbūt sienas otra puse, atskanēja strau ja šāvienu virkne un pec īsas pauzes kaut kas dobji nodardeja, šķietami satricinot pili līdz pašiem pamatiem. Vai bumbvedēji atgriezušies? Sprādziena atbalsis šūpoja akmens šahtu; viņš nedzirdēja šāvienus, kas sekoja pirmajiem, - un nedzirdeja soļus, kas lēnām zagās leja pa kapnem.

Pirmā lode trapija Pembertonam plecā un tik spēji sagrieza vecā arheologa ķermeni, ka otra aizlidoja garam. Treša ietriecās starp lāpstiņām un iznāca lauka no krūtīm. Viņš krita uz priekšu un apveļas uz muguras. Acu priekša parādījās tumša migla. Pembertons neskaidri redzēja recošu briesmoni, kas viņam tuvojas no kāpņu puses. Savada jās, šķērsa jas zāles ēnas šķita, ka no apaļas ķiveres spraucas ragi.

Pat pirmsnāves mirkļos Pembertonam galva bija tikai viena doma. Grāmatu. Viņš sniedzas pec mugursomas - bet nevareja to sataustīt. Viņš bija to nometis bridi, kad juta pirmo lodi. Piemiedzis acis, lai kaut nedaudz izkliedētu asinis mirkstošo miglu, Pembertons ieraudzīja somu blakus pilaram. Viņš pagriežas uz sāniem un stiepās tai pretī.

Smags zabaks piespieda veca vira roku pie zemes. Viņš tik tikko juta sāpes, bet šķebinošā skaņa, ko radīja lūstošie pirksti, lika viņam skaļi iekliegties. Briesmonis smējās, priecādamies par upura agoniju.

-    VVunscht du dieses? - Balss bija skarba un maurojoša, vēl vai- rak pastiprinot uzbrucēja līdzību ar vērsi. Turēdams šauteni pavērstu pret Pembertonu, monstrs pieliecās un pacēla mugursomu, šūpodams to arheologam deguna priekšā. Pembertons vārgi mēģi- naja somu aizsniegt, bet nespēja. Viņam sapeja plaušas, katrs elpas vilciens sagadaja mokas, un apkart pletās asiņu peļķe. Monstrs bija attaisījis somu un patlaban rakņajas pa to; viņš izvilka lukturīti, spalvu nazi, divas šokolādes tāfelites un piezīmju gramatu.

Pembertons izmisis ievaidejās. Briesmonis iesmejas; ta bija drausma, šņācošā skaņa, kas pārvērtās par neizpratnes pilniem krācieniem, kad viņš sāka šķirstīt lapas.

-                ist dus?

-Ej elle.

Pembertons izmantoja itin visas enerģijas rezerves, lai to pateiktu - bet monstru tas saniknoja. Viņš izslējās, aizmeta gramatu mala un pacēla šauteni ka vali. Pembertonam pat nepietika speķa sarauties. Pār briesmoņa plecu viņš redzeja neskaidru enu, kas kustējās aiz kāpņu kolonnām ka sīka liesma. Bet šaja pili uguns nedega jau trīs tukstošus gadu.

Paslēpies aiz kolonnas, Grants neredzeja vācieti, toties redzēja melno ēnu, kas slejās pari mirstošajam arheologam. Pat neiedomājies par revolveri, viņš izvilka no zabaka nazi un metās lejup no kapnem. Divi klusi, plati soļi, un viņš jau bija šķērsojis kambari. Vācietis saka griezties, bet nokavēja: Grants pašava kreiso roku kareivim ap kaklu, parava to atpakaļ un ietrieca nazi līdz spalam vacieša kakla. Vīrietis atmeta galvu un sāpes iegaudojas. Grants spēji pagrieza nazi un izvilka to ara. No brūces izšļācās asinis, notraipot Granta seju, un vācietis saguma. Grants atgrūda viņu mala un vērās lejup.

Uzmetis Pembertonam vienu skatienu, Grants saprata, ka arheologs šo kāpņu šahtu neatstās dzīvs. Vaigi un lupas bija baltas, ķermenis zaudējis daudz asiņu. Bet viņā vēl bija palikušas dažas dzīvības lāses. Pembertons pacēla drebošu roku un noradīja uz kaut ko Grantam aiz muguras. Viņa mute izstiepās un sa- vilkas, mēģinot izdabūt laukā dažus pēdējos vārdus. Grants nometas ceļos viņam blakus un pielika ausi Pembertonam pie lupām, ar acīm sekodams izstieptajai rokai. Stūri metajas maza, bruņa piezīmju gramata.

-Ark…

Pembertonam aizžņaudzas balss. Grants maigi piespieda veca vira galvu sev pie krūtīm. Viņam gribējās teikt, lai tas neruna un taupa speķus, bet Grānts zinaja, ka tam nav nozīmes. Lai ko arheologs gribēja teikt, labak to sacīt tagad.

Nobālējušās plaukstas, piepeši atguvušas sparu, saķēra Granta krekla apkakli. Dziestošajās acis iegailejas dzirksts, un tās pie- versās viņam.

- Arkana, - Pembertons čukstēja. - Maja ar aprikožu kokiem. Aiznes to viņai.

Rokas atslaba, acis aizveras, un Grants saoda tik pazīstamo, drausmo nāves smaku.

Viņš iznesa arheologa līķi arā un noguldīja to starp pils atkla- tajiem pamatiem, apsedzis ķermeni ar gruvešiem, lai pasargatu no putniem. Kadā akmeni bija iegraveta savāda zīme, kaut kas ar trim zariem, līdzīgs dakšai vai trejžuburim, un to Grants izmantoja ka kapakmeni. Viņš paņēma no mirušajiem izpletņlēcējiem visu, ko varēja, un parladeja revolveri. Pec tam, tapat ka seno laiku varoņi, devas pretī cīņai.

Pirmā nodala

Oksforda,1947.gada marts

-   "Dusmas." Pirmais vārds, kas uzrakstīts Rietumu pasaules literatūra, rada vadmotīvu visam turpmakajam.

Students pacēla skatienu no savas esejas, acīmredzami cerēdams uz kādu reakciju. Divas bāli zilas acis cieši raudzījās viņam par plecu un pētīja ledus kārtiņu, kas sedza logu. Kamīna spraksteja un šņāca uguns, bet tās cīņa pret salu, kas žņaudza visu Angliju jau kopš janvara, bija veltīga. It īpaši jau Oksfordas koledžas vejainajas viduslaiku istabas, kuru sienas bija uzkrājušās sevi piecsimt gadus mitruma un drebuļu.

Puisis nokremšļojas un turpina ja.

-   Visus "Iliadas" varoņus sava varā tur dusmas. Dažiem šķiet, ka viņi spēj ar tām manipulēt; citi tām pakļaujas. Vairums to iespaidā mirst, un tas izskaidro, kāpēc stāsts atstāj tik spēcīgu iespaidu vēl trīs tukstošus gadu pēc ta rašanās. Kā liecina nesena pagatne, dusmas un vardarbība vel joprojām ir pasaule valdošas kaislības. "Iliada" nav stāsts par pagatni; tas ir stāsts par tagadni. Mes varam tikai ceret, ka līdzīgi Ahillejam ar laiku ļausim cilvēcībai apvaldīt mūsu dusmas un lepnumu, veidojot laba- ku, taisnigaku nākotni.

Klusums. Artūrs Rīds, klasiskās filoloģijas profesors, drūmi rauca pieri grāmatām piebāztās istabas otrā malā.

-   Vai es pateicu kaut ko nepareizu?

Zilas acis atravas no loga un pievērsās studentam.

-    Poēma.

Puisis samirkšķinaja acis.

-    Ka, lūdzu?

-   Tā ir poēma. Nevis stāsts.

Students noraustīja mutes kaktiņu, tomēr norija vārdus, kas viņam jau bija uz mēles, un iedūra skatienu eseja.

-    Vai man turpināt?

Rīds atlaidas krēslā un nopūtas. Karš bija mainījis visu. Trīsdesmitajos gados studenti bija lētticīgi jaunieši, kuri alka izpatikt un bija viegli aizraujami. Šī jauna paaudze bija citāda. Ko gan viņš, pavadījis kara gadus pie sava galda, varēja tiem iemācīt par varoņiem?

Kluss klauvējiens pie durvīm partrauca konsultāciju, l'aradi- jās šveicars un pielieca galvu, cītīgi ignorēdams studentu.

-    Atvainojiet, profesor. Uzgaidamaja telpa ir Mjuira kungs, kurš veļas jus redzēt.

Iegrimis sava milzīgajā krēsla, uzmetis uz kājām segu un ap galvu aptinis biezu šalli, Kids bija gandrīz neredzams šveicaram gaiteni, bet students viņu redzēja lieliski - un pamanīja ari dīvaino izteiksmi, kas paradijas profesora seja, it ka viņš butu iekodies skaba ābolā.

-   Sakiet viņam, ka nonākšu leja, tiklīdz atbrīvošos.

-    Viņš bija ļoti uzstājīgs, ser.

-   Tads esmu ari es, Gordona kungs. - Rīds noņēma brilles un sāka tas spodrināt šalles mala. Visiem, kas viņu pazina, tas bija ļoti skaidrs mājiens, ka saruna beigusies. Velreiz palocījis galvu, šveicars pazuda.

Rīds stingi lūkojas uz pelnu pelēkajām oglēm kamīnā, tik ilgi, ka students jau sāka justies pilnīgi piemirsts. Pec brīža, savilcis lupas acīmredzami piespiesta smaida, Kids smagnēji pagrieza galvu pret studentu.

-    Pie ka mes palikam?

Pēc stundas, kad puisis bija kļuvis nedaudz vecāks, bet - pēc Rīda domam - ne īpaši gudrāks, šveicars atgriezās. Tiklidz viņš nedaudz pavēra durvis, viesis izlauzas viņam garam. Mjuira kungs bija slaida auguma virs, kalsns un stiegrains, un izskati- jas sabozies. Viņa rudie mati bija apcirpti tuvu pie adas un līdzinājās drāšu vikšķim. Nenovilcis meteli, viņš gariem soļiem šķērsoja nelielo istabu un atkrita uz izdeldētā dīvāna pretī Rīdām. Vecie spilveni sēkdami iegrima zem viņa svara. Viesis paliecās uz priekšu, plati iepletis kajas, un līdzinājās leopardam, kurš gatavs Iecienām. Viņš saberzeja plaukstas.

-    Piedodiet, ka liku jums gaidīt, - Rīds miermīlīgi atvainojas.

-   Sasodīts, jums nevajadzēja tā darīt. Esmu aizņemts cilvēks.

-   Tomēr mērojāt visu ceļu līdz Oksfordai, lai mani apciemotu. Varējāt ari piezvanīt.

-   Es jums zvanīju. Vakar piecas reizes un vēl divas aizvakar.

-    Ak, laikam šveicars pazaudējis jusu atstātās ziņas. Lai nu ka, tagad esat šeit. Ka varu jums palīdzēt?

Mjuirs izvilka no ziloņkaula etvijas cigareti un aizdedza sērkociņu. Rīdām viņš neko nepiedavaja. Kad cigaretes gals jau kvēloja, viņš iebaza roku kabata un izvilka cietu, bruņu aploksni, ko nometa uz kafijas galdiņa profesoram pretī.

-    Kadas ir jūsu domas par šo?

Rīds pacēla aploksni. Tajā bija tikai viena fotogrāfija uz bieza papīra. Viņš samiegtām acim to uzlukoja, nesteidzīgi pieceļas no krēsla un devas pie galda blakus sienai. Izņēmis no atvilktnes smagnēju palielinamo stiklu, viņš pielika to pie attēla.

-   Mala plāksne… daļa no tas. Attēla apakšējo malu sedz melna josla, kas neļauj skaidri saskatīt priekšmetu. Šķiet, uz plāksnes ir kaut kas iegravēts, bet fotogrāfija ir parak miglaina. Neko citu es neredzu, tikai rokaspulksteni plāksnei blakus. - Rīds nolika palielinamo stiklu. - Vai fotogrāfiju uzņēma Džons Pembertons?

Mjuirs saspringa.

-    Kapec jautajat?

-   Vai ta ir taisnība?

-   Iespējams. Nu un?

Rīds uzsita ar pirkstu pa attēlu.

-   Pulkstenis. Pembertons to vienmēr izmantoja mērogam, foto grafedams senlietas. Miers viņa pīšļiem. - Profesors vēlreiz uzmeta skatienu attēlam un pieversas Mjuiram. - Cik noprotu, jus par viņu esat dzirdējis? Nedomāju, ka arheoloģija ir jusu aizraušanās.

-   Brīvajos brīžos, kad Pembertons nerakņajas pa sen zudušam civilizācijām, viņš stradaja musu laba. - Cigarete jau bija gandrīz nozudusi; Mjuirs iesvieda tas galu kamīna. Uzsprakstēja dažas vientuļas dzirksteles.

-   Musu? - Rīds atkartoja.

-   Militarais izlūkdienests. Mes viņu savervējam jau pirms kara - palūdzam turēt acis vaļa gadījumam, ja Hitlers pieverstu savu kāro skatienu Kretai. - Jau otra cigarete redzami gaisa Mjuiram mute. Rīds dzēlīgi nodomaja, ka viesis vismaz cenšas sasildīt istabu.

-   Protams.

-   Mēs izmantojam Pembertonu sakariem ar vietejiem, kontaktu nodibināšanai, tamlīdzīgiem sīkumiem. Būdams arheologs, viņš varēja klaiņot it visur, nepiesaistot nevēlamu uzmanību. Žēl gan, ka viņš nomira pirmaja iebrukuma diena. Mus tas atsvieda atpakaļ par sešiem menešiem.

-   Ļoti neveiksmīgi, - Rīds piekrita, veltīdams Mjuiram neizdibināmu skatienu no sniegbalto uzacu aizsega. - Un tagad jus pārlūkojāt viņa fotogrāfijas?

-   Pec kara mes atradam šo attēlu vācu arhīva.

Rīds pakasīja kaklu vietā, kur to bija noberzusi šalle.

-   Jus taču negribat teikt… ?

-   Ka Pembertons bija nodevējs? - Mjuirs skarbi, rūgti iesmejas. - Ne. Sagrabuši salu savā varā, vācieši ierīkoja štābu Pember- tona villa, tāpēc viņiem bija daudz iespeju rakņaties pa atvilktnēm.

-    Kāpēc…

-    Tam nav nozīmes. - Otrais cigaretes nodegulis sekoja pirmajam uguni. Mjuirs strauji atvēra etviju un jau sniedzās pec trešās, bet apravas un aizcirta vaku ciet. Viņš bungoja ar pirkstiem pa ziloņkaulu asa automatiskā ieroča ritma. - No jums man tikai jauzzina, kas parādīts šaja attēla.

Rīds atkal paņēma palielinamo stiklu un tuvinaja to fotogrāfijai.

-    Droši vien vēlīnais Minoja vai agrīnais Mikenu laikmets…

-   Angliski, ludzu. - Etvijas vaks atsprāga vaļa, un Mjuira nepacietīgie pirksti atmeta savaldību.

-   Labi. Fotogrāfijā redzama mala plāksne, visticamak, datējama ar četrpadsmito gadsimtu pirms mūsu eras un nākusi no Krē- tas vai kontinentālās Grieķijas. Ta nav tik sena ka piramīdas, tomēr senaka par Trojas karu. - Viņš pasmaidīja. - Protams, ja jus tam ticat.

-   Tatad plāksne ir no Grieķijas un veca kā mūžība. Kas uz tās rakstīts?

Rīds nopūtas un nolika attēlu.

-   Sekojiet man.

Ar pulem uzstīvējis mugura meteli un uzmaucis pari ausim ar kažokadu izliktu cepuri, viņš veda Mjuiru lejup pa koka kāpnēm, pari pagalmam un lauka pa koledžas lielajiem vārtiem. G.ar ceļa maļam vidēja netīras sniega kupenas, kas sniedzās cilvēkam gandrīz līdz viduklim, un nedaudzie gajeji, kuri uzdrošinājās iet pa apledojušo ietvi, bija saliekušies pret vēju, kas svilpa par Terlstntu. Jumti čīkstēja, protestējot pret sniega nastu, un lāstekas ka naži karajas pie notekam, bet koledžas sienas, vasara tik zeltainas, šķita tikpat pelekas ka debesis.

-   Vai bijāt šeit? - Rīds jautaja, iedams pa Brodstritu un garam Beliola koledžas gotiskajiem tornišiem. Apsniguši tie izskatijas ka izkāpuši no kadas pasakas. - Savos studiju gados, tas ir?

-   Ne, Kembridža.

-   Ak ta, - Rīds patiesa līdzjūtībā teica. - Procul omert abesto.

Viņi klusēdami turpinaja ceļu garam sniega slīgstošai kapsētai un pari ielai uz Ešmola muzeju. Tā milzīgais, neoklasicisma stila veidotais portiks šķita neiederamies koledžu viduslaikiem rakstungaja pieticībā. Pamājis sargam, Rīds veda savu viesi iekša caur tukšajam galerijām uz krēsla grimstošu dibenistabu. Ta izskatijas pec skapja, kas paredzēts sen aizmirstu civilizāciju kramiem. Visur slejas augstas statujas, ieterptas palagos, zem kuriem rēgojās marmora kaju pirksti; pie sienam bija atbalstītas gleznas zeltītos rāmjos; stūros sagrūsti eksponātu plaukti bez stikliem ka nelietoti skolas galdi. Liela daļa no to satura bija izņemta, atsta- jot aiz sevis tikai tumšas ēnas baltajos dēļos, bet viena plaukta vel bija daži eksponāti. Rīds piegaja pie ta un izstiepa pirkstu.

Mjuirs pieliecās tuvāk. Rīds radīja uz mala plāksni, gadu gaita nomelnējušu un trijās vietas ieplaisājušu. Tas malas bija raupjas, bet virsma gluda. Taja bija ieskrapeti vairaki simti sīku, vijīgu simbolu, kas kreslainaja istaba bija gandrīz nesaskatami.

Rīds iesledza gaismu un pasniedza Mjuiram palielinamo stiklu.

-   Kas tas ir? - Asais tonis viesa balsi beidzot bija nozudis.

-    Šo rakstu atklaja ap tūkstoš deviņsimto gadu. Sers Arturs Evanss to atrada Kretā, Knosa, un deva tam nosaukumu "Lineārais B raksts". Ta ka viņš toreiz bija Ešmola muzeja kurators, diezgan daudzas plāksnes nokļuva šeit.

Mjuirs nolika palielinamo stiklu mala un pietuvinaja fotogrāfiju plāksnei.

-Jus gribat teikt, ka šadu priekšmetu ir daudz?

-   Diezgan. Kopuma apmēram simt piecdesmit, kaut gan daži no tiem ir tikai fragmenti. - Rīds paraustīja plecus. - Tā nav mana specialitāte. Nezinu, kāpēc dzināties uz Oksfordu tik nelaga laikā, lai uztieptu man šo attēlu. Varējāt iesēsties taksometra, aizbraukt uz britu muzeju un uzzināt to pašu. Tur strada ļoti izpalīdzīgi ļaudis.

Mjuirs izlikās, ka nav viņu dzirdējis.

-   Vai varat to izlasīt?

Rīds izbrīnīts iesmejas.

-    Izlasīt? Zinātnieki cenšas izprast šo rakstību jau gandrīz piecdesmit gadus. Nevienam tas nav izdevies. Lineārā B raksta uzlaušana butu ieverojamakais izrāviens vēsturē, kopš Šampol- jons atrisinaja Ēģiptes hieroglifu miklu. Un viņam galu gala bija Rozetas akmens.

-    Vai esat mēģinājis?

Rīds papurinaja galvu.

-    Ka jau teicu, ta nav mana specialitāte. Un es nezinu, kāpēc…

-    Man steidzami nepieciešama atbilde, un jus esat vienīgais ar pieliekami augsta līmeņa piekļuvi informācijai. - Mjuirs jau bija nolicis fotogrāfiju un patlaban soļiem mēroja istabu, košļadams neaizdegtu cigareti.

-   Piekļuvi informācijai? - Rīds apjucis atkartoja. - Ja ari šajas plāksnes bijis kads noslēpums, tas attiecas uz trīs tūkstošu gadu senu pagatni. Tagad tas noteikti vairs nav nekas slepens.

-   Maldaties, profesor. - Mjuirs apsviedās apkart un tuvojās Rīdām. - Pamēģiniet to atšifrēt. Pec darba ar Ultru jums tas bus nieks vien. Šis ir pavisam vienkāršs teksts.

-    Ne gluži…

-    Un iespējams, jums vajadzēs doties uz Grieķiju. Ja Pembertons tur uzņēmis šo fotogrāfiju, varbūt viņš atradis ari ko citu.

Rīda seja atplaiksnija patiesas šausmas.

-    Uz Grieķiju? Tur taču šobrīd notiek pilsoņu karš.

Mjuirs skarbi iesmejas un nometa cigareti zeme.

-   Tur vismaz būs siltāk nekā šajā nolādetaja morgā.

Bija jau tumšs, kad Mjuirs beidzot atgriezās Londonā un iegāja pelēkajā maja Viktorijas iela. Lielākā daļa darbinieku jau bija izklīduši pa majam, bet naktssargs ielaida viņu arhīva. Mjuirs pulējās četras stundas, bet beigās atrada gan vardu, gan personas lietu. Viņš saka lasīt no beigām, strauji šķirstīdams izkaltušās lapas. Līdzīgi pārejām lietām šajā nodalījumā arī šī sākās tūkstoš deviņsimt trīsdesmit astota gada beigās. Pirmie ieraksti bija vienkārši - medicīniska vēsturē, novērtējumi apmacibu laika -, bet vēlāk to kļuva arvien vairak. Laika posma starp četrdesmito un četrdesmit ceturto gadu ziņojumi bija apjomīgi un bieži, gluži ka tūrisma ceļvedis uz daudzajām kara frontēm - Parīzi, Maskavu, Atēnām, I lērakliju, Aleksandriju, Kairu -, un tos visus ievadīja mulsinoša, vienmēr mainīga kodēto vārdu virkne. Četrdesmit piek- taja gada ziņojumu skaits spēji samazinājās, un parādījās daži skribelejumi, ar kuriem birokrātiskais aparats atbrīvoja šo cilvēku no pienākumiem. Un pedeja lapa bija viena vienīga telegramma. Pec nodzeltējušo kara ziņojumu šķirstīšanas šis papīrs šķita tīrs un čaukstošs.

Mjuirs klusi iesvilpās.

-Ak, tu muļķa velns. - Viņš veltīja vēl piecas minūtes lietas pārlasīšanai un pacēla klausuli.

-   Man jātiek uz Svēto zemi. - Klusuma bridis. - Nē, man vienalga, pat ja jums jasanko viens sasodīts brīnums.

Otra nodala

Cezareja, Palestinas mandats

Pils bija uzcelta uz zemesraga, kas kā īkšķis iestiepās ramaja Vidusjura. Pirms astoņiem simtiem gadu to bija uzbūvējuši franču bruņinieki, lai atvairītu iebrucējus, kurus kardinaja līdzenais krasts un mierīgā jura. beigu beigās bruņinieki zaudēja, bet pils staveja ka stāvējusi. Tas bija piemineklis krustnešu apbrīnojamai kara makslai un gadsimtu gaita lēni, nenovēršami bruka.

Tagad to atdzīvināja jauna kolonistu paaudze, kas izgreznoja viduslaiku cietokšņus ar to rādītāju izteici neaptveramiem izgudrojumiem. Gar milzīgajam sienam vijās dzeloņstieples, un loka šāvēju vietu torņos ieņema automati. bet tie vairs nebija domāti ienaidnieku atbaidīšanai. Pils spēks bija pavērsts pret to pašu, un masivie nocietinājumi tagad sargāja valsti, cilvēkus ieslogot, nevis dzenot prom.

Mašīna piebrauca pie vārtiem dažas minūtes pirms pusnakts. Neizslēdzis dzinēju, vaditajs izlēca ara un skriešus metas atvērt aizmugurējās durvis. Ilga brauciena laika no Jeruzalemes viņš bija uzzinājis, ka šis pasažieris necieš kavēšanos.

Atskanēja strupa pavele:

-   Gaidiet šeit. Es drīz atgriezīšos.

Tumsu šķēla gaismas stars, un jau pēc brīža vārtos paradijas gaišmatains vīrietis virsnieka formastērpa, roka turēdams lapu.

-   Leitnants Kargils, ser.

-    Labvakar. - Viesis nenosauca savu vardu un ari nesatvēra plaukstu, kas bija neveikli izstiepta uz priekšu, it ka svārstīdamās starp rokasspiedienu un militāru salutešanu. - Vai jums šeit nav elektrības?

-   Diemžēl pecpusdiena salūza ģenerators. - Kārgils šķietami alka izpatikt viesim; viņš vel nebija atklājis, ka Mjuira gadījuma tas ir veltas cerības. - Kads bija jusu ceļojums, ser?

-   Nolāpīti pretīgs. - Mjuirs sekoja Kargilam cauri vārtu arkai, tālāk pa velvetu koridoru un beidzot lauka pagalma, kas bija kļuvis par mājvietu angaru kolonijai. - Vai esat pēdējā laikā viesojies Jeruzaleme? Mūsu cienījamie valdības viri pārvērtuši pilsētas centru par kaut ko līdzīgu miniatūrai Birkenavai un ieslegušies iekša. Paslepušies aiz dzeloņstieplēm. Un tik un ta nav pasargati no tiem sasodītajiem Irgun partizāniem. - Viņš riebuma papuri- naja galvu. - I.abi, vienalga. Vai mūsu vīrs vel ir šeit?

Piepešās temata maiņas izbrīnīts, Kargils bridi kavējās atbildēt.

-   Es viņu pārvedu uz pratinašanas telpu. Mēs gan droši nezinājām, cikos ieradisieties, tapec viņš tur sež jau vairākas stundas.

-    Lieliski. Viņam bijusi iespeja nedaudz pamarineties. Spriežot pec personas lietas, šis puisis ir ciets rieksts. Kara radījis visādus varoņdarbus. Dabūja pat Izcila dienesta ordeni, un tos neizsniedz par tualešu rakšanu.

-    Vai tiešam? - Kargils pārsteigts vaicaja. - Tadi vīri parasti nepārdod ieročus cionistiem.

Mjuirs iesmejas.

-   Pagaja trīs mēneši, kopš viņam pie krūts piesprauda medaļu, un viņš pazuda. Dezerteja. Šis Granta kungs ir sarežģīts cilvēks.

Viņi nonāca pagalma talakaja stūrī, kur vecam stallim bija uzlikts skarda jumts un ierīkotas tērauda durvis. Kargils tas atslēdza.

-   Vai jums būs nepieciešama palidzība, ser? Varu pasaukt dažus seržantus…

-   Ne, paldies. Gaidiet šeit gadījumam, ja kaut kas notiks. Vai esat bruņots?

Kargils pieskaras ieroča makstij.

-   Turiet to gatavība. Ja kads grib iznākt lauka pa šim durvīm, pirms tam divas reizes nepieklauvējis no iekšpuses, atklājiet uguni.

-   Vai jums tiešam šķiet… - Kārgila sejā atplaiksnija šausmas.

-   Es jau teicu, ka viņš ir sarežģīts cilvēks.

Durvis nograbedamas aizcirtas Mjuiram aiz muguras. Kamera tāpat kā viss parejais šaja cietoksni bija savads veca un jauna sajaukums: viduslaiku mura sienas papildinatas ar dzelzs jumtu un steidzīgi salietu betona grīdu. Tapat ka viduslaikos to ari tagad apgaismoja uguns - šoreiz Kolmena lampa, pakārta pie sijas. Telpas vidu pie tērauda galda bija nolikti divi koka krēsli, pavērsti viens pret otru, un tur sēdēja Grants, kura laba roka ar dzelžiem bija pieslēgta pie galda kājas.

Mjuirs brīdi pētīja ieslodzīto. Personas lieta ievietotā fotogrāfijā bija desmit gadus veca, bet nebija iespējams secināt, vai šis laiks Grantam kaitējis vai ne. Protams, viņš bija novecojis - tapat kā vairums viru, kas palika dzīvi pec kara. Granta gadījumā parmai- ņas nebija ne labas, ne sliktas. Viņam bija rētas - viena no tam ka čūska vijas pa kreisas rokas apakšdelmu no elkoņa līdz plaukstas locītavai - un grumbas mutes un acu kaktiņos, bet tas nemainīja pašu seju. Šķita, ka gadi ķērušies pie jauna vīrieša fotogrāfijā un gluži vienkārši ievilkuši asakas līnijas, padarījuši attēlu skaidraku. Pat pieķēdēts pie galda, viņš tik un ta pamanījās bezrūpīgi atgazties krēsla un veltīt Mjuiram saju, ironijas piesātinātu smaidu.

Mjuirs atšķīra piezīmju grāmatu un saka lasīt.

-   Grānts K.S. Dzimis tūkstoš deviņsimt septiņpadsmitā gada oktobri Daremas grāfiste. Izglītību guvis… vieta, kas nav ņemama vēra. Pametis skolu trīsdesmit ceturlaja gada. Pārcelies uz Dien- vidafriku, pēc tam uz Rodeziju. Daudz ceļojis pa Dienvidāfriku, stradadams par raktuvju izluku Kimberlija Dimantu kompānijās laba. baumots par saistību ar iedzimtajiem antibeļģiskajiem speķiem Kongo. Atgriezies Anglija trīsdesmit astotaja gadā, militārā izlūkdienesta savervēts, vēlāk pārcelts uz īpašu uzdevumu vienību. Aktīvais dienests Grieķijā, Ziemeļafrika, Balkanos un Padomju Savienība. Četrdesmit ceturtā gada jūlija saņēmis ordeni par izcilu dienestu; ta paša gada oktobri pēc incidenta Kreta netālu no Improsas pazudis, uzskatīts par dezertējušu. Velak para- das saistībā ar melno tirgu Londona; pec tam baumots par darbību Vidusjuras reģiona austrumos, tirgojot ieročus ta dēvētajai Grieķijas Demokrātiskajai armijai, Jrgun, Haganah un citiem cio- nistu pazemes elementiem. Atrašanās vieta šobrīd nezināmā. I ,a- bojums: atrašanas vieta šobrīd pie galda maza, netīra kamera pašā nekurienes vidu. Paredzama atrašanas vieta: ilga uzturēšanas Viņa Majestātes sagadatas telpas par ieroču piegadašanu impērijas ienaidniekiem.

Mjuirs aizcirta ciet piezīmju gramatu un atkrita tukšaja krēsla. Grants vērās viņam pretī, iepletis acis tēlotā apbrīnā.

-   Vai ir vel kas?

Viņa balss sagadaja Mjuiram pārsteigumu. Kaut kur tas dziļumos viņš saklausīja ziemeļos auguša zēna raupjos patskaņus, bet tiem pari klajas tik daudzi citi akcenti un uzsvari, ka neko nevarēja skaidri secināt, šis virs bija visu tautību sajaukums.

-   Tikai fakts, ka tirgotie ieroči izlaupīti no krātuvēm, kas bija paredzētas grieķu pretošanas kustības apbruņošanai kara laika.

Grants paraustīja plecus.

-    Neviens tos neizmantoja. Fbreji lielāko daļu pēdējās desmitgades pavadījuši, lūkojoties uz ieročiem no bīstama gala. es nospriedu, ka viņi vismaz pelnījuši iespēju ar kaut ko atšaudīties.

-   Tie ir musu ieroči. Un ar tiem šauj uz mums.

Grānts atkartoja neverigo, laisko plecu kustību.

-   Mums? Manuprat, es vairs nepiederu pie ši kluba.

-Tapec nolēmi atriebties, pārdodot ienaidniekiem mūsu ieročus? - Mjuirs izpūta caur nāsīm nicinājuma pilnu dūmu mākoni.

-   Mani interesēja tikai nauda.

-   Tā laikam ir priekšrocība, strādājot judu laba.

(Irānis neatbildeja, bet ari nenovērsās.

Mjuirs piesita ar jaunu cigareti pie ziloņkaula etvijas.

-    Lai nu ka, man ir pie kajas, ar ko tu nodarbojies šobrīd. Ks ierados parunat par Kretu un Džonu Pembertonu. - Viņš uzšķīla dzirksti. - Tu viņu pazini.

-   Vai tiešam?

Grāntam izdevās saglabat neizteiksmīgu seju, bet Mjuirs bija vadījis pietiekami daudzas pratinašanas, lai spētu ielūkoties zem maskas.

-   Krētā. Dienā, kad ieradas nacisti. Mes tevi sutijam meklet karali netālu no Knosās. Tu saskrējies ar Pembertonu. Pēdējais redze ji viņu dzīvu.

-   Un pirmais redzēju viņu mirušu. Nu un?

-   Tavā ziņojuma rakstīts, ka viņš pirms nāves atdeva tev pie- zīmju grāmatu.

-Un?

Mjuirs pārliecās par galdu. Cigaretes gailošais gals apstajas dažu collu attaluma no Granta sejas, un dumi plūda viņam acīs.

-   Es gribu noskaidrot, ko tu ar to izdarīji.

-Atdevu viņa atraitnei.

-   Pembertonam nebija sievas, asprati. Viņa nomira pirmā.

-   Varbūt tā bija māsa. - Grānlam asaroja acis no dūmiem, bet viņš pal nepamirkšķinaja. Viņš ilgi lūkojas Mjuiram acis… un iepūta dumu mākoni Mjuiram tieši seja, turklāt tik pēkšņi, ka tas atravas. - Kā tev šķiet, ko es ar to izdarīju? Man nebija laika iet uz bibliotēku. Iemetu gramatu krūmos un devos meklet kadu nacistu, ko nogalinat. Ja lasīji manu atskaiti, tev zināms, ka man tas izdevās diezgan veiksmīgi.

Mjuirs atgāžas krēsla.

-   Es tev neticu.

-   Tu droši vien neesi pat degunu apsildījis frontē.

-    Es neticu, ka virs izmantoja savu pēdējo mirkli, lai iedotu tev šo gramatu, un tu to gluži vienkārši aizmeti prom. Vai tevi nemaz neinteresēja, kas viņam bija tik svarīgs?

-   Ja viņš butu man iedevis savu veiksmīgo sērkociņu kastīti un medaljonu ar mīļotas matiem, es rīkotos tieši tapat. - Grants papurinaja galvu. - Es pāršķirstīju gramatu, bet tur bija tikai nesalasāmi skribelejumi un blēņas. Man vel bija daudz, jaizdara, un es nevareju atļauties lieku svani. Tāpēc no ta atbrīvojos.

Mjuirs vēl ilgi lūkojas uz ieslodzīto un spēji piecēlās.

-   Žēl. Ja tev butu ši gramata vai tu zinātu, kur to meklet, es palīdzētu tikt tev no šejienes lauka. Varbūt pat varētu izgādāt nedaudz naudas. Nedomāju, ka judi tev vel kaut ko maksās. - Viņš gaidpilni vēroja Grantu. - Nu, ko teiksi?

-   Ej ellē, - Grants atbildēja.

Mašīna iebrauca koku skupsnā un lēnam apstajas. Tās priek- šejie lukturi meta dzeltenu gaismas loku izcirtumā, atklājot skatienam apdauzītu pikapu ar nolocītam audekla maļam. Tam ap kart slaistijas vairaki jauni vīrieši dažados kaujas tērpos, smēķēja cigaretes un parbaudija ieročus. Viņi izskatijas bīstami - bet, ja mašīna sedošie jutas nobažījušies, viņi to neizradija. Neviens nekapa ara. Mašīnas aizmugure nočīkstēja rokturis, pasažierim nolaižot logu leja.

Viens no vīriešiem pienaca pie mašīnas un pieliecies ielūkojas iekšā. Nakts bija silta, bet viņam mugura bija metelis, un melna berete sedza īsi apcirptos, sirmos matus. Pleca viņam bija uzmesta mašīnpistole.

-    Esat gatavi? - Aizmugurēja sedeklī gailēja cigaretes oglīte, bet seja aiz tās grima ena. - Atrādāt, ko vajadzēja?

Vīrietis ar bereti galva pamaja.

-    Tas bija pikapa, ka jau solījāt. Mes esam gatavi.

-    Nesalaidiet visu grīste. Un parūpējieties, lai viņš tiek lauka dzīvs.

Grantu aizveda atpakaļ uz kameru - krustnešu pils velvēto vīna pagrabu, kura iespiestas trīs lāviņās. Telpa valdīja necaurredzama tumsa, kura viņam bija jāaiztaustās līdz savai guļvietai. Viņš atkrita uz matrača, pat nepuledamies novilkt kurpes.

Uz lāviņās Grantam blakus uzliesmoja sērkociņš, atklajot skatienam jaunekļa seju ar melniem, netīriem matiem un olivkrasas adu. Viņš aizdedza abas cigaretes, kuras turēja iespiestas starp lupām, padeva vienu Grantam un nopūta liesmu, pirms ta apde- dzinaja viņam pirkstus.

Grants pateicīgs pieņema davanu.

-    Paldies, Efraim.

-   Vai tevi sita? - Jauneklim nevarēja but vairak par piecpadsmit vai sešpadsmit gadiem, bet viņa balss skanēja pavisam lietišķi. Un kapec gan ne? Grants nodomāja. Efraims šaja cietuma bija pavadījis daudz ilgāku laiku neka viņš pats, jau gandrīz trīs mēnešus; viņš tika sodīts, jo I laifa apmetaja akmeņiem britu policistu.

-   Nē, mani nesita.

-    Vai viņi jautaja, kur ir begins?

-   Nē. - Grants atlaidas guļus, salicis rokas aiz galvas, un pūta dumus pretī griestiem. - šoreiz tie nebija parastie izsitēji. Atbrauca kaut kads sausiņš no Londonas. Irgun viņu neintereseja, viņš tikai gribēja uzrakt senu vēsturi.

-    Vai tu viņam atbildēji?

-   Es…

Abi ieslodzītie sajuta sprādzienu pat caur metru biezajam sienam. Lāviņas sašūpojas, un no griestiem bira smiltis. Grānts ne- kavejoties nolēca zeme, vilkdams līdzi Efraimu. Abi tupēja tumsā, gatavodamies kaut kam nozīmīgam. Cilvēki saka šaut - vispirms panika un saraustīti, pec tam jau saskaņoti un nepārtraukti; cīņai pievienojas automati.

-   Viņi tuvojas. - Turēdams Efraimu aiz pleca, Grants veda jaunekli uz priekšu, līdz viņa plauksta atdūrās pret durvju auksto metālu. Tas vēl joprojām bija aizslēgtas no ārpuses. Cieši piespiedies pie sienas, viņš aizgrūda Efraimu uz durvju otru malu.

-   Gatavojies. Kads nāk.

Leitnants Kargils atgriežas sava kabineta un pieleja sev pilnu glāzi no pudeles, ko glabaja galda atvilktne. Kara laika viņš bija sastapis daudz nepatīkamu cilvēku, un ari Palestīnā to netrūka, bet retais spēja izstarot tik vesu naidīgumu ka šis bezvārdā viesis.

Pie durvīm kads pieklauvēja. Viskijs izšļakstljas pari glazēs maļam. Vai viesis kaut ko aizmirsis?

-    Inženieris, ser. Man jasalabo ģenerators.

Kargils atvieglots nopūtas.

-    Nāciet iekša.

Inženieris bija maza auguma vīriņš ar brillēm stieples ietvara, ģerbies slikti pieguļoša formastērpā, kas izskatījās ka pārveidots no lielākā izmēra.

-   Ir jau vels ģeneratora labošanai, vai ne? - Kargils ar kabatas lakatu slaucīja viskija peļķi. - Vai vieglāk nebutu pagaidīt dienasgaismu?

Inženieris paraustīja plecus. Viņš redzami svīda.

-    Pavēlēs, ser. - Vīriņš vel joprojām gaja Kargilam pretī, krei- saja roka sažņaudzis instrumentu somu. - Ser, es butu ļoti pateicīgs, ja jus man pasniegtu atslēgas.

-   Jums nevajag manas atslēgas, lai tiktu klat ģeneratoram. Tas atrodas…

Kargils pacēla skatienu un ieraudzīja, ka sešu collu attaluma no deguna ir Luger stobrs.

-   Velns un elle, kas te… ?

-   Atslēgas, ludzu.

Vīrietis pastiepa roku, un vaļīga krekla piedurkne pavilkas uz augšu. Uz plaukstas locītavas stiepās sīka ciparu virkne, ieteto- veta slimīga purpura krasā, kas nekad neizbalos.

-Jus nebūsiet pirmais, kuru redzēšu mirstam. Dodiet atslēgas.

Pistoles stobra pavadīts, Kargils atspradzeja no jostas atslēgu saišķi un nolika to uz galda. Inženieris - nē, ebrejs, Kargils domas izlaboja - izņēma no somas elektrības kabeli un pieseja Kargila plaukstas pie krēsla atzveltnes, bet potītes piesaiteja galda kajai. Kargils pacieta šo pazemojumu, stoiski klusējot.

-    Ar šim atslēgam var atvērt kameras, bet caur parades vārtiem jus netiksiet. Neceriet ta gluži vienkārši iziet lauka, vedot līdzi visus savus lrgun drauģeļus.

-   Mes atradīsim izeju.

Tiklīdz vardi izskanēja no vīrieša mutes, pili līdz pašiem pamatiem satricinaja spēcīgs sprādziens. Tas neapšaubami notika kaut kur ļoti tuvu. Kargils uz krēsla sagrīļojās, nespeja noturēt līdzsvaru un apgazas, sāpes iekliegdamies, jo viņa kajas bija piesietas pie galda. Caur putekļu un dumu mākoni, kas virpuļoja kabineta, viņš redzēja ebreju paķeram atslēgas un uz atvadam piemetām pirkstus pie cepures.

-   Shalom.

Soļu skaņa tuvojas. Tai bija savs ritms, uz priekšu, stat, uz priekšu, stat. Katras apstašanas laika Grants dzirdēja kliedzienus un metala šķindoņu. Vel viens mašīnpistoles rejiens no ārpuses uz bridi noslāpēja visus trokšņus; kad tas apklusa, pie durvīm jau žvadzēja atslēgas. Grants tumsa saspringa. Iekšpuse nebija roktura - viņš varēja tikai gaidīt, kamēr atslēga ieslideja sledzene, pagriežas, noklikšķēja…

-Rukkukh.

Durvis atspraga vaļā, bet eņģu čīkstoņu pārspēja Bfraima līksmais spiedziens.

-   Ruk kakh! - viņš gavilēja, atkārtodams Irgun saukli. - Ruk kakh. Paldies Dievam, jus atnacat.

-    Varēsi pateikties Dievam, kad tiksim no šejienes lauka, - Grants nomurminaja.

Kad viņi iznaca ara, glābējs jau bija ķeries pie nakamas celles, bet gaiteni miņajas izglābtie cietumnieki. Talakaja gala pie izejas stāvēja ir guri kaujinieks, kurš izdalīja visiem mazos šaujamieročus no maisa.

-   Gluži ka sasodīts ebreju Ziemassvētku vecītis, - Grants noteica.

Efraims apjucis viņu uzlūkoja.

-    Kas tas tāds?

Viņi izlauzas cauri cilvēku drūzmai garam kaujiniekam - kuram jau bija beigušies ieroči - līdz pils galvenajam pagalmam. Astoņi simti gadu bija pacēluši zemi gandrīz metru augstak par sākotnējiem pamatiem, un, lai atvieglotu piekļušanu, gar ēkas fasadi bija izrakts grāvis. Tagad tas bija pilns ar bijušajiem ieslodzītajiem un to glabejiem, kas piedalījās sparīga apšaude ar angļiem pie vartsarga majas. Pagalma talakaja mala kūpoša drazu kaudze un milzīgs caurums iezīmēja vietu, kur kaujinieki izspridzi- najuši sev ceļu cauri pils sienai.

-   Kurš ir galvenais?

Grants to ieauroja ausi tuvakajam cīnītajam, kalsnam jauneklim, kurš izmantoja karabini, saglabajušos vel no Pirmā pasaules kara. l aika sprīdi, kas pagaja, kamēr viņš parava atpakaļ aizsle- gu, atkal iegrūda to vieta un notēmēja, viņam kaut ka izdevās noradīt uz garu stāvu melna beretē un meteli gravja vidu. Grants pielīda tam klat.

-    Kur ir atkapšanas ceļš? Cauri sienai?

Komandieris papurinaja galvu.

-   Tā bija ieeja, - viņš angliski paskaidroja. - Ara mēs iesim pa sētas durvīm. - Viņš ar galvas mājienu noradīja pa kreisi, kur rietumu siena stiepās pretī jūrai. Neticīgi blenzdams uz to, Grants ieraudzīja viru rindu slapstamies ēnas sienas pamatne; britu kareivji viņus neredzēja, jo visus šāvienus virzīja uz cietuma pusi.

-    Mēs peldēsim?

-   Ja pasteigsieties, tas nebūs nepieciešams.

Grants pameta skatienu atpakaļ uz vartsarga namu. Torņa augša caur senajam bultu lūkam gaisu šķēla automatiska ieroča zibsnis. Slēpdamies grāvi, viņi bija drošība, bet kļus par vieglu mērķi, tiklīdz pametis šo aizsegu.

-Jums vajadzēs to apturēt, pirms aizejam.

Komandieris viņu uzlukoja.

-   Tu piesakies?

-    Kapec gan ne?

Leitnantam Kargilam šis vakars saka nepatikt jau kopš brīža, kad ieradas noslēpumainais viesis. Viņam sapeja potīte vieta, kur viņš krizdams to salocīja, bet tas bija nieks salidzinajuma ar gulēšanu uz grīdas, piesietam pie biroja mebelem, un bezspecigu klausīšanos cīņas trokšņos. Viņš pat nezinaja, kurš uzvar. Un leitnants neloloja ilūzijas, ka pec kaujas beigām kaut kas uzlabosies.

Durvis atspraga vaļa. Ieslodzīts aiz sava galda, Kargils redzēja brūnus, novalkātus zābakus. Viņš pastiepa kaklu un paguva ieraudzīt neskutu seju, kas izbrīna veras leitnantam pretī. Lugums pec palīdzības neizteikts nomira Kargilam uz lupām.

-    Tu esi tas ieroču tirgonis. - Viņam prata iešāvās drausma doma. - Tas taču nav saistīts ar tavu viesi?

Grants neatbildēja; viņš rava atvilktnes lauka no Kārgila galda un apgrieza tas otrādi virs galda virsmas. No apakšējas atvilktnes viņš izņēma bruņu adas maksti. Zem parloka vidēja Webley revolvera valrieksta koka spals. Grānts to izvilka ara un ieskatijas patrontelpa.

Kārgils gan bija bezspecigs un neaizsargāts, tomēr saņēmas un neizradīja vājumu.

-    Vai tu mani nošausi?

Grānts papurinaja galvu.

-   Nav jēgas. Gan to izdarīs armija, kad uzzinās, ka tu esi salaidis visu grīste. - Viņš bridi domaja. - Klau, kads ir tavs cepures izmērs?

Ārpus Kargila kabineta slejas nobružātās kāpnes, kas veda uz vaļņiem. Grants uzskrēja pa tam augša, ar vienu soli pieveikdams divus pakapienus, un metās gar sienu uz vartsarga nama torņa pusi. Neviens nebija iedomājies aizslēgt durvis, un Grants ielavī- jas iekša. Ši torņa daļa bija pilnība iztīrīta, atstajot tikai četrus tērauda pīlārus, kas atbalstīja ieroču platformas uz jumta. Tie tumsa spīdēja, atspoguļojot ārpusē notiekošas kaujas ugunis, bet aukstaja kambari ka bungu rīboņa atbalsojas automatisko ieroču dārdi. Grants uzvilka virs sajauktajiem matiem Kargila cepuri, pieskaras revolverim, kas bija droši piespradzets viņam pie vidukļa, un uzrāpās augša pa koka trepēm, pienaglotam pie sienas.

Artilerists uz. jumta nevareja dzirdēt Granta tuvošanos, bet laikam bija pamanījis to ar acs kaktiņu. Viņš atlaida gaili un pameta skatienu apkārt.

-    Velns un elle, ko tu dari? - Grants ieaurojas sava labakaja militaraja angļu mele. - Turi taču tos judus pie zemes!

Ar balsi un pazīstamu virsnieka cepures siluetu pietika, lai artilerists nomierinātos. Viņš atspieda ieroci pret plecu un raidīja vēl vienu niknu kārtu. Tas nozīmēja, ka G.rantam ir pietiekami daudz laika. Viņš šķērsoja jumtu un ar vienu labi tēmētu sperie- nu lika artileristam agonija vārtīties pa koka grīdu. Pēc vel diviem prasmīgiem sitieniem nelaimīgais artilērists zaudēja samaņu.

Grants norava savam upurim joslu un to izmantoja, lai sasietu viņam rokas aiz muguras. Kad tas bija izdarīts, Grants atgriežas pie automata, pagrieza to un raidīja garu ložu virkni aptuve- naja britu vienības virziena. Ieraudzījis apjukumu, ko izraisīja šis gājiens, viņš atplauka plata smaida. Daži modrākie kareivji sūtīja viņam pretī vairakus šāvienus, nodauzot šķepeles no mura robiem, bet vairums šķita zaudējuši jebkādu veselo sapratu. Tikmēr pie cietuma šaušana pamazām apklusa, jo kaujinieki izmantoja šo izdevību, lai mestos begt.

Vel reizi nospiedis gaili, Grānts pacēla ieroci, uzmanīdamies, lai nepieskartos sakarsētajam stobram, un aizsteberēja līdz tala- kajai sienai. Viņš iegrūda automatu tukšaja grāvi. Kad to kads atradīs, Grānts, cerams, jau bus talu prom.

Tranšejā bija palicis tikai pusducis cīnītāju. Vel paris miruši gulēja zeme, bet vairumam, šķiet, bija izdevies aizbēgt. Grants pie- skreja pie komandiera ar melno bereti.

-   Tieši laika, - tas noņurdēja un iegrūda vel vienu aptveri ložmetēja. - Mums japaspej uz laivu. - Viņš pagriezās pa labi un pasniedza ieroci kaujiniekam sev blakus. - Turi tos angļus šeit, līdz būsim pari sienai.

Kaujinieka rokas saguma zem ložmetēja svara, bet apņēmība jaunaja seja negaisa.

Grants iepleta acis.

-   Pfraim?

Puisis atbalstīja ieroci pret gravja malu un fanatiska kvēle tēmēja uz. ienaidniekiem. Grants pieversas komandierim.

-   Tu nevari viņu šeit pamest.

-   Kādam jāaizkavē briti, kamēr tiekam prom.

-    Es palikšu, - Grants izgrūda, pat neapdomājies.

Komandieris paraustīja plecus.

-    Dari, ka velies, angli. Ja paliksi, tevi pakars.

-   Ja es aiziešu, viņi pakārs puiku.

Efraims papurinaja galvu un atklaja baltos zobus smaida.

-   Tas nav iespejams. Es esmu parak jauns. Kad bušu pietiekami vecs, lai mani pakartu, Izraēla bus brīva.

-   Ludz Dievu, kaut ta butu.

Grants lūkojas lejup uz zenu, uz netīrajiem matiem un spožajam acīm, kuras gailēja velme ievainot nīstos pretiniekus. Varbūt Grants šaja vecuma izskatījās tads pats - diena, kad staveja Port- elizabetes kuģu piestātne tikai ar ceļasomu pie dvēseles. Daļa no Granta - jaunais vīrietis, kurš bija aizbēdzis uz Dienvidafriku, - gribēja palikt pie zena un izdzīvot savus varonīgos sapņus. Bet cita, skarbaka daļa, zinaja, kas jadara.

Viņš pastiepa roku un sabužinaja Efraima matus.

-    Nesedi uz vietas, - viņš ieteica. - Ja nemitīgi pārvietosies, ienaidnieki domas, ka tava vieta ir daudzi.

Efraims pasmaidīja, noliecās par ieroci un nospieda gaili. Lož- metejs gandrīz izlēca viņam no rokām, līdz viņš lēnam atguva kontroli par to.

Kaujinieku komandieris paraustīja Granta piedurkni.

-   Mums jāiet.

Abi metās skriet gar sienu. Grants jutas atklats lodēm, bet Efraima saraustītie šāvieni vel joprojām aizkavēja sargus. Tālaka torņa pamatne karajas virvju kāpnes. Viņš strauji uzrāpās augša, no stajas uz vaļņa un lūkojas uz meness apspīdēto juru. Pavisam netālu no klints, vietā, kur siena sastapas ar viļņiem, trīsdesmit vīri saravušies sēdēja motorlaivā.

-   Laižamies leja. - No sena cietokšņa izrobojuma karajas virve. Grants to satvēra, pasvieda ķermeni uz priekšu un slīdēja lejup - tik strauji, ka nobraza plaukstu adu. Paspēris divus soļus uz slidenas klints, viņš jau lūkojas laiva iekšā. Vel pec soļa un stava kritiena viņš gulēja, izstiepies uz. tilpnes. Blakus atskanēja bukšķis; ari komandieris bija nolēcis lejā. Lielais dzinējs ierecās, un Grants paslīdēja nedaudz atpakaļ, laivai uzņemot ātrumu rā- maja ūdeni. Neviens neierunajas. Visi saspringti gaidīja lodes, kas sašķaidītu neaizsargāto laivu. Bet nekas nenotika.

Grants pietrausās kajas un pamanijas iespiesties uz soliņa, kas stiepās gar laivas malu. Pec piecpadsmit minūtēm viens no viņa kaimiņiem uzšķīla sērkociņu, un pec brīža visur jau dega cigaretes un skanēja čukstus izsauktas gaviles. Grants pieceļas un devas uz laivas pakaļgalu, kur samekleja komandieri.

-   Uz kurieni mes dodamies?

-    Pie krasta mus gaida kravas kuģis. Tas mus aizvedis līdz Tīrai. - Viņš iepleta rokas. - Pec tam - kur vien vēlies.

Grants bridi domaja. Mjuira ierašanas bija iedēstījusi viņa prata kadu domu, kaut gan viņš necerēja, ka izdosies to tik atri īstenot. Viņš ievilka dumus no cigaretes un izpūta tos mēnessgaismā.

-    Vai vari nogādāt mani Krētā?

Treša nodala

Arkana, Krēta. Pēc divām nedeļām

Vietējie dēvēja kalnu par Zeva vaigu. Tas slejas pari ciematam un apkartejiem vīna dārziem ka milzīga akmens dure, kas draud debesim. Aizvēsturiskajā laikmeta mīnojieši, kas pielūdza vērsi, ta virsotne uzcēla svētvietu; vairakus tūkstošus gadu vēlāk tas vieta paradijas maza, balsinata baznīca, bet ciemata iedzīvotāji vel joprojām augusta devās svētceļojuma kalna un atstaja veltes svētvieta. Pat dievu pazušana un atgriešanas nespeja mainīt salinieku paražas.

Šaja aprīļa rīta ap vienpadsmitiem jebkurš dievs, verdamies lejup, redzētu veco autobusu iegāzelejamies pilsētas laukuma un izlaižam pasažieru pulku. To vidu vairums bija lauksaimnieki, kuri atgriezās no tirgus. Daudzi aizklīda uz kaphenion pusi, lai turpinātu stridus un pļapas pie kafijas tases, bet viens devas pre- teja virziena un iegriezās šaura sānielā, kas veda uz kalna piekāji. Neviens viņam nepieversa īpašu uzmanību, kaut gan visi viņu pamanīja. Ciemata iedzīvotāji bija pieraduši pie svešiniekiem jau kopš vāciešu ierašanas. Rūgta pieredze bija devusi mācību, ka drošāk vienmēr tos ignorēt.

Grants aizklīda līdz ciemata talakajai malai, kur iela kļuva par taciņu starp ābeļdārziem. Zeme cēlas pretī kalnam, un vieta, kur apstradatie lauki atkapas klinšu un savvaļas zāles priekša, slējās mura namiņš. Dārza vistas knabaja augsni apkart sarūsējušai vīnogu spiedei, un sienu apvija vīnstīgas, bet aizvirtņi bija svaigi nokrāsoti un no skursteņa ceļas tieva dumu stidziņa. Blakus majai skatienam atklajas neliela aprikožu koku audze, kam jau paradijas pirmās lapas.

Viesis bridi staveja un vēroja maju, pec tam atvēra vārtiņus un klusi kapa augšup pa kāpnēm līdz parades durvīm, kas, ka jau parasti grieķu lauku majam, atradas otraja stava. Grānts nepie- klauveja, tikai nosvilpoja dažas notis no sērīga grieķu marša.

Vējš, kas puta no kalna, izrava notis viņam no lupām un aiz- traucas prom. Savvaļas ziedi nočaukstēja, brāzmās sašupoti. Vaļīgs aizvirtnis sitās pret sienu. Baidīdamies pazaudēt cepuri, Grants to noņēma un iebaza azote. Viņš to bija nopircis pirms trim dienam Aleksandrijas tirgū, steiga to uzmanīgi neaplūkojis, un cepure izrādījās nedaudz par platu.

Viņš vēl bridi gaidīja un nolēma atgriezties velak. Viņš pagriežas - un sastinga.

Būdams pieredzejis militārists, Grants tik un ta nebija dzirdējis sievieti pienakam viņam no mugurpuses. Viņai mugura bija vienkāršā, melna kleita, un galvu sedza melna šalle. No aizmugures viņu varētu noturēt par kadu no vecajam sievie- lem, kas mīt katra grieķu ciemata, tikpat mezglainas un savītušas ka olīvkoki un tikpat neatņemama ainavas sastāvdaļa. Bet, skatoties no priekšpuses, bija redzams kleitas savilktais viduklis, kas atklaja kārdinošos ķermeņa izliekumus, un glītas, slaidas potītes. Tumšie mati bija atglausti atpakaļ zem šalles, tikai viena cirta šūpojas pie vaiga. Ta uzsvēra neapvaldīto sejas skaistumu.

-   Grant? - Seja sašķobījās, un tumšas acis uzzibsnīja. - Es nedomāju, ka atgriezīsies. Nedomāju, ka tev pietiks bezkaunības.

Viņas balss bija tada pati, kadu Grants to atcerejas - strauja ka liesma, izrunājot angļu valodas vārdus. Viņš uzlika cepuri galva tikai tāpēc, lai varētu to tēlota pieklājībā pacelt.

-    Marina. Es…

-Ja es vēl kādreiz gribētu tevi ieraudzīt, tad tikai ar nodomu tevi nogalinat.

Grants paraustīja plecus.

-   Tam vel pietiks laika. F.s ierados tevi brīdināt.

-   Tāpat, ka brīdināji Alekseju?

-    Es tavu brāli nenogalināju. - Grants šos vārdus noskaldīja ļoti leni un auksti.

-   Vai tiešām? - Marina saka virzīties viņam pretī, dusmas kvēlodama, un Grants saspringa. Viņš nekad nebija pieļāvis kļudu, nepienācīgi novērtējot šo sievieti. Vairums vīriešu, kas to piemirsa, to pec tam rūgti nožēloja. - Trīs dienas pec slēpņa viņš devas tikties ar tevi Improsas aizā. Neviens no jums vairs neatgriežas… bet tikai viens ir dzīvs.

-    Goda vārds, viņa nāvei nebija nekādās saistības ar mani. - Ta nebija gluži patiesība. Grants tikpat ka juta rīkle kapjam šķe- bigo nelabumu, kas viņu mocīja, gaidot aizā ar revolveri rokā; sviedri lija acis, sveloši ka asaras. - Jēzus, viņš man bija ka brālis.

Grāntam bija vel daudz, ko teikt, bet tas visu padarītu vel sliktāku. Un viņam tiešām nebija laika. Pametis skatienu par plecu, viņš atkal pievērsās Marinai.

-   Hs ierados tevi brīdināt, - Grants atkartoja. - Vai atceries gramatu?

Marina apjukusi pacēla skatienu.

-Ko?

-   Gramatu. Arheologa piezīmju gramatu, ko es tev iedevu un piekodināju paslēpt. Vai atceries?

Vēja pūsma piepeši pacēla viņas šalli un aizrāva to prom. Šalle aizlidoja par dārzu un ieķērās koka zaros pie sienas. Marinas garie mati izplūda gara plīvura, mežonīgi un nevaidami.

-    Es to neatceros.

-   Atceries gan. Divas dienas pec iebrukuma. Es to atnesu šeit, izpildīdams arheologa lugumu. Tu bedajies, jo viņš bija nogalināts.

-   Pembertons bija labs cilvēks, - Marina klusi noteica. - Labs anglis. - Viņa vel bridi lūkojās uz Grantu. Acs kaktiņa iemirdzējās asara. Ta nekrita, bet Marina ari nenoslaucīja to. Grants gluži vienkārši staveja un gaidīja.

Šķita, ka viņa pieņem kadu lēmumu.

-    Nāc iekšā.

Maja viss izskatījās tapai ka iepriekš: virtuve, guļamistaba un dzīvojama istaba, viss ļoti vienkāršs, bet nevainojami tīrs. Mura kamīnā kupeja apdedzis baļķis, un uz palodzēm gozējas vāzes ar savvaļas puķu un kaltētas lavandas kārtojumiem. Pie sienam karājās fotogrāfijās: vīrietis ar lielu cepuri galvā, sēdēdams uz eze- ļa, centās nekustēties kameras priekša; divas jaunas sievietes smejas upes krasta; jauns vīrietis kaujinieka formastērpa mēģina ja izlikties drosmīgs, bet viņa seja bija neskaidra un saspringta. Uz šo attēlu Grants neskatījās.

Marina nozuda virtuvē un atgriezās pec dažam minūtēm ar divām sīciņam kafijas tasēm un divām ūdens glazem. Grants pamanīja, ka viņa ari izsukājusi matus. Viņa nolika dzerienus uz mežģīņu galdauta un apsēdas viesim pretī. Grants piesardzīgi iemalkoja kafiju un saviebas. Ta bija bieza un duļķaina kā darva.

-    Vai esi zaudējis patiku pret grieķu kafiju?

-   Tikai pārliecinājos, ka tai nav pieberts strihnīns.

Marina pati pret savu gribu iesmejas.

-   Varu apsolīt, ka nogalināšu tevi pati savam rokam, nevis ar indi.

-labi. - Grants pacēla tasi un norija visu tās saturu viena malkā. Viņš skatijas, ka Marina dzer savējo. Viņai pašlaik bija divdesmit septiņi gadi, un viņa bija tievākā neka toreiz, kad Grants iekliboja viņas maja, bet sieviete nebija zaudējusi savu mežonīgo, neapvaldīto skaistumu. Jau toreiz Marina kopa ar brāli bija kļuvuši par tadam ka slavenibam atiJartiko jeb grieķu pretošanas kus- tiba. Turpmakajos menešos, Granta atbalstīti un apgadati, viņi kļuva par vienu no bistamakajiem ērkšķiem vāciešu miesa. Turklāt Grants un Marina bija mīļākie. Tā bija piesardzīga deka, kas jāslēpj gan no vāciešiem, gan grieķiem; viņi zaga īsus mirkļus ganu būdās un aiz apdrupušam mura sienām, parasti pašā dienas tveicē pirms naksnīgajam partizanu gaitām. Grants vel joprojām atcerējās, kā garšoja sviedri uz Marinas kakla; ka čabēja mirtes un oleandri; kā Marina vaidēja un viņš centās skaņas apslāpēt ar saviem skūpstiem. Tas bija drausms, neželigs laiks, bet sekss tādēļ bija vel jo kaisligaks un dzirkstošaks. Līdz tas viss beidzas svelmaina aprīļa dienā balto kalnu aizā, kur gaisu piesātinaja rozmarīns un kordits.

Grānts pamanīja, ka Marina viņu vēro, un steigšus iedzēra malku ūdens.

-Tatad tu ieradies mani brīdināt. Par ko? Pembertona gramatu?

Marina bija apvaldījusi emocijas un nu šķita rāmaka; viņas balsī skanēja ledaina pieklājībā, bet sievietes vaigi vēl joprojām kvēloja.

-   Tas… - Grants bridi svārstījās. - Tas ir garš stāsts.

-    Tad jau tev jasak no sakuma. - Marina atlaidas krēsla un sakrustoja rokas virs krūtīm. - Pastasti, kas ar tevi notika pēc Kre- tas.

-   Es atgriezos Anglija. - Pat šajā aprautaja teikuma slepas neskaitāmi stāsti: piepūšama laiva, kas nakts aizsegā joņoja pretī krastam netālu no Duvras; kaila istabiņa Oldkomptonstrita virs kafejnīcas un piesardzīgi atbīdīti aizkari katru reizi, kad uz ielas paradījās policists; pusnakts sanaksmes izpostītu namu sienas. - Kadu dienu es gāju pa beikerstritu, un man krūtis ieskrēja vīrietis. Varda tieša nozīme ieskreja, gandrīz notrieca mani no kājām. Viņš ļoti atvainojas, ļoti nožēloja, gribēja izmaksat man tasi tējas. Viņš to piedavaja tik dedzīgi, ka es piekritu.

-   Tas bija spiegs?

-   Ja nemaldos, viņš stradaja Murks&tSpencer. Tas ir apģērbu veikals, -Grants paskaidroja, ieraudzījis Marinas neizpratne savilkto seju. - Bet viņš bija ebrejs. Viņš man pastastija par saviem draugiem, kuri cenšas pierunāt musu valdību atdot Palestmu ebrejiem. Dievs vien zina, ka viņi atrada mani, bet viņiem radās doma, ka es varētu sagadat ieročus.

-Un?

-   Tas bija manos spēkos. Kara laika mēs nobēdzinājām ieročus pa visu Vidusjuras reģionu, un es biju pārliecināts, ka daži vel palikuši savas vietas. Viņi man iedeva naudu, es nopirku laivu un saku strādāt. Tu jau zini, ka tas notiek. Cilvēks kaut ko izdara, citi par to padzird un drīz vien ierodas ar tadam pašām pra- sibam. Hsam beiguši vienu karu, bet jau sakas cits. Diemžēl tagad amatieriem tas iepaticies, visi grib panakt profesionāļus un ir gatavi maksat naudu.

-   Tatad tu viņiem piegādā ieročus, lai viņi cits citu nogalinātu.

Grants paraustīja plecus.

-   Viņi to izdarītu tik un ta. Es tikai palīdzu izlīdzināt izredzes. Bet pirms trim nedeļam viss pajuka. Armija uzzinaja par manu nodarbošanos un jau gaidīja mani juras krasta. - Grānts paliecas uz priekšu. - Un talak kļūst interesanti. Cietuma pie manis iera- das kads virs. Angļu spiegs. Viņam bija nospļauties par Paies tinu un maniem ieročiem. Viņš tikai gribēja zināt, kur ir Pemberto- na piezīmju gramata.

Ari Marina liecās uz priekšu, stasta ieintereseta. Grants centas nedomāt par to, cik mazs attalums šķir viņu sejas.

-    Ka gan viņš par to zinaja?

-   Es to droši vien pieminēju sava atskaite - tas ir, ka Pembertons pirms nāves atdeva to man. Tas spiegs mani tikai iztaustīja, bet viņa alkas bija spēcīgas; viņš galu gala mēroja visu talo ceļu no Londonas, lai pajautatu, kas man zināms. Viņš man piedāvāja naudu, solīja atbrīvot no cietuma. Droši vien butu man piešķīris ari bruņinieka titulu, ja es palugtu.

-    Ko tu viņam pateici?

-   Un ka tev šķiet? Sutiju viņu elle.

-    Bet viņš tik un ta izlaida tevi ara.

-   Es aizbēgu.

-   Un nekavejoties devies šurp. Kapec? Lai pats paņemtu gramatu?

Grants piepeši paliecās uz priekšu un satvēra Marinas plaukstas. Viņa pārsteigtā ievilka elpu un atravas, bet nespeja atbrīvoties.

-    Lai tevi brīdinātu. Tas angļu spiegs brauca līdz pašai I'ales- tinai, lai noskaidrotu, vai ta ir mana īpašuma, un tas notika sešus gadus pec Pembertona nāves. Man viņš nešķiet labsirdīgs cilvēks. Viņš zina, ka grāmata bija pie manis; viņš zina par musu saikni un zina, ka tu pazini Pembertonu. Nepaies ilgs laiks, līdz viņš aptvers sakarības. - Grants cieši lūkojas sievietei acis. - Vai gramata ir pie tevis?

Marina centās izrauties no tveriena, dusmas atmezdama galvu.

-   Ko tu ar to darīsi? Pārdosi tam cilvēkam?

Grānts palaida viņu vaļa, tik spēji atplezdams rokas, ka Marina atkrita krēsla. Viņas krūtis zem kleitas draudīgi cilājās, un at- risusi matu cirta atkal noslīga par vaigu.

-   Atkarīgs no ta, ko atradīsim. Ja runa ir par dažiem saplēstiem podiem un zemē ieraktiem akmeņiem, kāpēc gan ne? bet, ja tur ir kaut kas vērtīgāks… - Grants bridi klusēja. - Tu strādāji pie Pembertona un reiz teici man, ka bērnībā Knosa bija tava smilšukaste. Ja viņš atrada kaut ko svarīgu, kaut ko visu šo pūļu vērtu, vai tiešām tevi neinteresē, kas tas bija?

Ceturta nodala

Marina noveda savu viesi leja uz pirmo stāvu - šķūni, kas pārvērsts par noliktavu zem dzīvojamas daļas. Pie sienam karajas labi ieeļļoti rīki zemes apstradašanai, un grīdu sedza salmu karta. Marina nometas uz ceļiem talakaja stūri un saka to attīrīt no pārklājumā, līdz skatienam atklajas plaisa, kas četrstūra forma stiepās apkart akmens plāksnei. Noņēmusi no sienas lauzni, Marina iebīdīja to plaisa un piespieda, lēnam celdama plāksni augša. Grānts nepiedavaja palīdzību, tikai staveja pie durvīm un pētīja apkartni. Viņu mocīja kāda ļauna nojauta, ko viņš nesaprata un varētu ari atgaiņat, tomēr no pieredzes zināja, ka tas ir bīstami.

Dzelzs nošķinda pret akmeni; Marina nosvieda lauzni. Pametis vel pēdējo skatienu lauka, Grants nostājās viņai blakus un ielūkojas bedre, kas pavērās. Ta bija apmēram trīs pēdas dziļa, divas pēdas plata un izklātā ar netīriem dēļiem. Pret bedres sienu bija atbalstīti trīs saiņi, ietīti kazadas, un paša apakša bija nolikta munīcijas kaste. Marina nogulās uz vedera, pastiepa roku un izvilka to ara. Slēdži noknikšķeja, vaks iečīkstējās, un tur jau ta bija. Kremkrasas lapas bija nodzeltējušas, un vāku rotaja ieroču eļļas traipi, bet uz monogrammas vel pietika zeltījuma, lai varētu izlasīt burtus DžMI 1P.

-   laba paslēptuvē, - Grants pauda savu atzinību. - Ka tu zināji, ka gramata ir tik vērtīga?

-     Četrdesmit trešaja gadā šeit bija kads virs, nacists, varda belzigs. Tu toreiz klīdi pa kontinentu. Viņš bija arheologs, bet nelīdzinājās Pembertonam. Viņš bija cūka. Viņš piespieda ļaudis strādāt ka vergus; daudzi nomira. Un viņš gribēja gramatu. Bs no bralena padzirdēju, ka viņš izpostījis Ariadnes villu, meklēdams Pembertona mantojumu. To neatradis, viņš sapulcēja visus kalpotājus, kuri tur strādājuši, un darīja ar tiem kaut ko neapraksta- mu, pulēdamies noskaidrot, kur dienasgramata pazudusi.

-    Kapec viņš to gribēja?

-   Ks viņu nesatiku, tapec nezinu. Ja butu satikusi, viņš jau butu miris.

Grānts lūkojas uz gramatu, un viņa domas joņoja neprātīga ātruma. Kas gan tik svarīgs taja paslēpts? Viņš atcerejas Pembertona navi; vecais virs bija pavadījis visu mužu pagatnes drošaja kuniņa un gaja boja vēstures jauna posma radīšanas bridi. Kurš no viņa atklajumiem varētu but tik nozīmīgs pēdējo tns gadu tuk- stošu laika?

-   Vai tu to izlasīji? - Grants versas pie Marinas.

-Ne.

-   Tu taču strādāji kopa ar Pembertonu. Vai tiešam tevi nemāca ziņkāre?

Marina noraidoši pamaja ar roku.

-Sakas karš. Es aizmirsu to dzīvi. Aizmirsu arheoloģiju, aizmirsu Pembertonu. Ja tu neatgrieztos, kads droši vien atraktu gramatu pec tūkstoš gadiem un ieliktu muzejā. - Marina uzmeta Grantam drūmu skatienu. - Žel, ka tu atgriezies. Citādi es varētu aizmirst ari tevi.

-    Tad jau došos vien talak. - Grants pastiepa roku, grasīdamies paņemt gramatu, bet Marina nekustējās.

-   Ko tu ar to darīsi?

-    Izlasīšu. Noskaidrošu, vai… - Viņš apravas, jo Marina saka skaļi smieties. - Kas noticis?

-    Nekas. - Viņas balss skanēja lietišķi, bet lupu kaktiņš noraustījās. - Ņem to. Izlasi. - Marina pasvieda gramatu pari šķu- nim. Cirānts to noķēra ar vienu roku un atvēra. Viņš palūkojas uz lapu, atšķīra citu un vēl vienu arvien pieaugošā aizkaitinajuma.

-   Te viss ir grieķiski.

-Sengrieķu valoda. Ja tu varētu lasīt grieķiski tikpat labi, ka angliski, tas tik un ta līdzinātos meģinajumam izprast Čoseru.

-   Nekad neesmu mēģinājis.

Marina savilka lupas, pauzdama, ka viņu tas nepārsteidz.

-    Daudzi vārdi izskatas tapat ka modernaja valoda, bet dažiem ir pavisam cita nozīme un dažus tu vispār nesaprastu.

-   Jēzus! Pembertons nav centies atvieglot mums dzīvi.

-   Viņš vienmer rakstīja piezīmes sengrieķu valoda. Teica, ka ta jūtoties tuvāks pagatnei.

-   Ja, tagad viņš ir tai pavisam tuvs. - Grants iedomājās, ka arheologa līķis droši vien vel joprojām guļ Knosās pamatos, kur viņš to bija apbedījis. - Velns un elle, ka man to izlasīt?

-Samekle vārdnīcu. - Marinas seja liesmoja neapvaldīta dedzība, ko Grants lieliski atcerejās. - Vel arī arheoloģijas vārdnīcu. Un kaudzi vēsturēs gramatu. Pat tad, ja spēsi to visu izlasīt, paies seši meneši, līdz sapratīsi, par ko viņš runaja.

Grants palūkojās uz gramatu. Kārtīgās neatšifrējamo burtu virknes šķita peldam acu priekša. Marina viņu tīšam tracinaja, tomēr runadama patiesību. Protams, Grants varētu gluži vienkārši pārdot gramatu, sameklēt to maitasgabalu no izlūkdienesta un noslēgt darījumu, bet ka gan pieprasīt īsto cenu, nezinot, ko viņš pārdod? Turklāt Grants nespēja atbrīvoties no vienkāršās, ietiepīgas vēlmes noskaidrot visu, ko kads viņam nevēlejas atklat.

-    Varbūt… - Viņš uzmeta Marinai iesāņus skatienu. Sieviete staveja blakus bedrei, pie kleitas bija pieķērušies netīrumi un salmi, piere bija norasojusi sviedriem pec smaga darba, atbīdot akmens plāksni. Viņas lupas bija viegli pavērtas uzvaroša smaida, un tumšajas acis liesmoja izaicinājums. Marina jau bija pieņemusi lēmumu - bet liks viņam pacīnīties.

Grants nokremšļojas.

-    Vai palīdzēsi man noskaidrot, kas Pembertonam bija slēpjams?

Viņi ienesa grāmatu maja un nolika uz galda. Grants gribēja sakt no beigām, secinadams, ka Pembertons savu atklajumu droši vien veicis neilgi pirms nāves, bet Marina uzstaja, ka gramata jaatver pirmaja lapa, un izlasīja visu, klusi murminadama vārdus. Grants aizdedza cigareti. Tālumā klabēja kazu zvani, un vēja čabēja aprikožu koku lapas. Ciemata visi patlaban aizvēra slē- ģus, gatavodamies pēcpusdienas snaudai. Vienīgas skaņas istaba bija kads rets sprakšķis kamīna un pāršķirto lapu čaukstoņa.

Grants veras lauka pa logu. Kreisaja puse, kur vijas ceļš uz krastu, kalna lēnam virzījās mašīna. Ta pazuda likuma, paradi- jas un atkal pazuda, zibsnīdama saulē ka spogulis. Grants juta pazīstamu kņudoņu vēdera.

-   Cik ilgi vel? - viņš jautaja, puledamies runāt nevērīgi.

-    Mūžību, ja turpināsi mani traucēt. - Marinas sejā vidēja spraiga interese. - Te ir daudz B raksta, ko es nesaprotu. Ja nemaldos, Pembertons centas to atšifrēt.

Grants nezinaja, kas ir B raksts, bet tieši šobrīd viņam tas ari nerūpēja. Mašīna bija nozudusi ciemata šaurajas ieliņas. Varbūt tas bija tikai vietejais dižmanis, kurš gribēja palielīties ar savu turību, vai ari ierēdnis no Heraklijas, ieradies atstat iespaidu uz iedzīvotājiem; vismaz Grants centas to sev iegalvot.

-   Vai šeit paradas daudz automašīnu?

-   Jorgosam tur tālāk ir fords.

Dažu simtu jardu attaluma melns, strups automobiļa priekšgals leni kustējās pa šauro ielu un iegriezās taka starp ābeļdārziem.

Grānts pieskaras revolverim, ko turēja aizbāztu aiz jostas.

-    Vai taja munīcijas kaste bija ari lodes?

-   Tikai gramata. Lodes es aizsutiju vāciešiem. - Aizkaitinājumu bija nomainījusi ziņkāre, un Marina pacēla skatienu. - Kapec tu jauta?

Mašīna apstājās pie vārtiem. Dzinējs mirkli drebeja un spēji apklusa. Laukā izkapa divi vīrieši melnos meteļos un cepurēm galvās; viens apgaja mašīnai apkart un izņēma no bagažnieka garu saini ar strupu galu, ievīstītu bruņa papīra.

-   Jo mums ir viesi.

Grants izgrozījās caur nelielo lodziņu majas sētas puse un nolēca zeme. Aiz stūra skanēja naglotu zabaku klaudzoņa, mērojot ceļu lidz parades durvīm. Lai kas tie butu, viņi neslepas. Grants nebija pārliecināts, vai tās ir labas ziņas.

Soļi apstajas pie durvīm, un pret tam nobukšķeja dure. Neveikla skaņa liecinaja, ka tas ir smagnējs virs, kurš cenšas izturēties nepiespiesti. Vel viens bukšķis, un zabaki nepacietīgi pamiņajas.

Darza ramo mieru satricinaja ass troksnis, kam sekoja plīstoša koka skaņa un skaļš rībiens, durvīm atspragstot vaļa - droši vien naglota zābaka speriena rezultātā. Pēc brīža mēbeles smagi krita zeme un atvilktnes grabēdamas tika izrautas ara no savam vietām, to saturam izkaisoties pa grīdu. Marina staveja viņam blakus, niknuma saviebusies, un Grants satvēra viņas roku, iespiezdams nagus miesa.

-   Vai otra majas gala ir logs?

Marina papurinaja galvu.

-    Lieliski. Skrienam.

Turēdamies mājas aizsega, viņi strauji šķērsoja nelīdzeno zemi, pārmetās pari apdrupušai mura sienai un iekrita seklaja pakalna ieplaka. Zem kajam čirkstēja oļi un grants, bet nelūgtie viesi rūpīgi postīja maju, un troksnis apslapēja visas Granta un Marinas radītas skaņas. Viņš dzirdēja niknuma kliedzienus iekša, bet caur sienam nespēja atpazīt valodu. Varbūt angļu?

Gulēdami uz. vedera, abi rāpās augša. Nospriedis, ka nu jau ticis pietiekami talu, Grants ar mājienu lika Marinai apstaties. Pusdienlaika saule kveldeja viņam muguru, un krekls bija kļuvis slapjš grutaja kāpienā pret kalnu. Satvēris revolveri, Grants uzmanīgi paceļas augša un pameta skatienu par ieplakas malu.

Maja bija iestājies klusums. Grants no savas paslēptuvēs ne- redzeja parades durvis un mašīnu, bet dzīvojamas istabas loga bija manāms tumšs stāvs paša telpas vidu. Spriežot pec ta kustībām un žestiem, šķita, ka notiek kads strīds. Grānts pagriežas pret Marinu.

-    Vai gramata ir pie tevis?

Viņa to nedaudz, pacēla gaisa. Nobružāto adas vaku tagad rotaļa vel dažas skrambas, bet nekas cits nebija noticis.

-   Vai tapec viņi ieradušies?

-   Nedomāju, ka viņus interesē tikai tava patīkama sabiedrība.

-    Kas tie tad i ir?

G.rantam bija diezgan laba nojausma, bet viņš to noklusēja, tēlota neizpratne paraustīdams plecus.

-   Cilvēki, ar kuriem mes negribam satikties.

Viņš atkal pievērsās majai. Tumšais stāvs bija pazudis. Otra puse ieklepojas dzinējs, un vel pec brīža mašīna paradijas uz ceļa, virzīdamas atpakaļ uz. ciematu. Tā izlaviereja pa šauro ieliņu starp majam un nozuda. Marina grasījās celties kājas, bet Grants nekavējoties satvēra sievietes roku un vilka viņu atpakaļ leja, turklāt tik strauji, ka Marina gandrīz uzkrita viņam virsu. Niknuma ieņurdējusies, viņa aizvēlas nostāk un pieceļas; Grants ieraudzīja viņai roka nelielu nazi, kas bija paradijies gluži ka no gaisa.

-    Ko tu dari?

Kritiena bija savilkusies Marinas kleita tā, ka gandrīz atklajas krūtis. Viņa pati to, šķiet, pat nemanīja.

-   Tu nedrīksti atgriezties, - Grants paskaidroja un ļoti uzsvērti ļava skatienam aizklīst no naža līdz kailajai adai zem Marinas atslēgas kaula. Zem melnas kleitas vidēja baltu mežģīņu maliņa.

Riebumā nosprauslājusies, Marina sakartoja kleitu.

-   Kapec? Vispirms paradies tu, kaut gan es nekad vairs neve- lejos tevi redzēt, un pec stundas jau divi malakics ka lopi plosās pa manu maju. Vai tu gribi man iestāstīt, ka ta ir tikai sagadīšanās?

-   Gandrīz noteikti nē.

-   Velns un elle, kāpēc tu iedomājies, ka vari man kaut ko pavēlēt?

-   Ja tagad ieiesi maja, tas bus pēdējais, ko tu jebkad darīsi. - G.rants noradīja ar pirkstu. Caur logu bija redzamas koka šķēpeles, sadauzīts porcelāns, sasisti fotogrāfiju rāmji un pa grīdu izbārstīti nieki. Uz ši haotiskā fona ieroča stobrs bija gandrīz nemānāms un, pat ieraudzīts, droši vien tiktu uzskatīts par daļu no vispārējās postažas. Tikai bridi, kad tas nedaudz pakustejas, acs uztvēra savado gaismas un ēnas neatbilstību.

Marina, kura reiz pavadīja ilgas stundas izlūkos un mekleja tieši šādas pazīmes, to pamanīja uzreiz.

-    Viens no viņiem palika šeit. - Marina atkal notupas ieplaka. - Kā tev šķiet, vai viņš mus redzēja?

-Tādā gadījuma mes to jau zinātu.

-    Tad varam viņu pārsteigt. - Marinas acis gailēja mežonīgs prieks, ko Grants tik labi atcerējās vel no kara laikiem. Vācieši sev par postu bija atklājuši, ka Kretas iedzīvotajiem ilgas, neželigas cīņas ir asinīs. - Tev ir revolveris. F,s pievērsīšu viņa uzmanību durvīm, un tu varēsi viņu nošaut caur logu. - Grants papurinaja galvu, un Marinas acis paradījās šaubas. - Kapec ne?

-   Tāpēc, ka ikkatru stundu, ko viņš pavada maja, mes varam izmantot bēgšanai.

Viņi gaja gandrīz visu dienu, virzīdamies pretī milzīgajam kalnu masīvam, kas slejas pretī debesim austrumos. Tieši pirms kres- las iestašanas viņi atrada tukšu gana budu augstienes pļava; tas iepriekšējais iemītnieks bija atstajis malku, segas un divas sausā uztura kārbas, kas droši vien bija piemiņa no kara laikiem. Grānts iekura uguni, un abi ievistijas segas. Ielejā valdīja pavasaris, bet kalna vel kavējas ziema. Sniegs pildīja ieplakas kalna ziemeļu pusi, un virsotne vel dižojās ar balto ziemas cepuri. Apkart svilpoja auksts vējš, un Grants savilka segu ciešāk ap pleciem. Daudz iedarbigak butu abiem ietīties viena segā, ka viņi bieži darīja auk- stajas naktis kara, bet šoreiz Grānts to pat nemeģināja.

Kad abi bija paēduši, Marina paņēma gramatu un turēja to pie uguns, ļaudama liesmām mest atspīdumu uz lapam. Grants apspieda bailes, ka nejauša dzirkstele iznicinās viņu meklejumus vel pirms to sakšanas.

-    Divus menešus pirms iebrukuma Pembertons devas uz Atēnām. Toreiz man tas šķita dīvaini; visi zinaja, ka tuvojas vācieši, un viņam tik tikko izdevās atrast vietu uz pramja, jo visi kareivji ceļoja uz fronti, bet viņš teica, ka tas ir ļoti svarīgi. Kad Pembertons atgriežas, kaut kas bija mainījies. Viņš neko neteica, bet es redzēju, ka viņam paradijusies kada jauna apsēstība. Ta notika vienmēr, ja viņš atrada jaunu izrakumu vietu vai kadu senlietu, kuras izcelsmi nespēja noteikt. Villā katru nakti dega gaisma, un Pembertons kļuva arvien noslēgtāks, arvien satrauktaks. Protams, toreiz satraucas visi, tapec mes tam nepieversam uzmanību. Ap nli viņš pazuda uz veselu nedeļu. Pēc tam es uzzināju, ka viņš bijis salas austrumos, netālu no Sitijas. Viņš kaut ko mekleja.

-   Vai tāpēc tu devies uz austrumiem?

-    Ja. - Marina lūkojas uz gramatu, domīgi saraukusi pieri. - Ja Pembertons kaut ko atklaja, viņš to noteikti ierakstīja šeit. - Viņa izvilka pirkstus cauri nesapītajiem matiem. - Bet es nevaru to atrast.

Grānts pievirzījās tuvāk un pameta skatienu Marinai par plecu. Daudzas glīti savilktu zīmju rindas plaiksnija uguns atspi- duma, talas un nepazīstamas ka cilvēki, kuri šo rakstību izdomājuši. Grants pazina grieķu burtus, pat varēja izlasīt dažus vienkāršākos vārdus, bet lielāko lapas daļu aizņēma simboli, kurus viņš nekad sava mūža nebija redzējis. Viņš pastiepa roku, skardams Marinas plecu, un noradīja uz tiem.

-    Kas tie ir?

-   Tas ir linearais B raksts.

Grants atcerejas, ka viņa to jau pieminēja maja, pirms paradi- jās nelūgtie viesi.

-   Ko tas nozīme?

-Alfabēts. Sena rakstības sistēma. To atklaja Knosa pirms piecdesmit gadiem.

-   Tatad ta ir grieķu rakstība?

Marina papurinaja galvu.

-   Šos burtus izgudroja ilgi pirms grieķu valodas. Tie radas… - Viņa bridi domaja, virpinadama pirkstos matu šķipsnu. - Vai esi dzirdējis par Teseju un Minotauru?

-   Tas ir mīts, vai ne?

Viņa iesmejas.

-   Mes ar Pembertonu strādājām vieta, kur vēsturē un miti sastopas ka upe un jura. - Marina ieraka pirkstus zeme un izcēla nelielu akmeni. - Šis akmens neko nenozīme. Bet, ja es izdaru, lūk, ko… - Viņa ievietoja to akmeņu loka, kas veidoja pavardu. - Tam piepeši ir jēga. Nākotne kads to atradis, varbūt pec diviem tūkstošiem gadu, un viņi nekad nebūs redzējuši pavardu vai pat to iztēlojušies, bet zinas, ka nezināms cilvēks to izveidojis ar nodomu. Un centīsies uzminēt, kads bijis šis nodoms. Varbūt viņi atradis pelnu atliekas apļa vidu un sviluma pēdas uz akmeņiem, varbūt kadu sarusejušu kārbu un tavus cigarešu nodeguļus. Un viņi secinās…

-    Ka mes šeit edam vakariņas?

-   Ka ši bijusi kada primitīva pīlāru kulta svētvieta, noteikti ar falliskam iezimem. Ka akmens loks kalpojis par pamatu koka kolonnai, ko mēs savā primitivaja nezinašana pielūdzam. Ka mes nesam pārtikās ziedojumus metala tvertnēs un smēķējam šo nedaudz psihotropi) vielu dievišķas ekstāzes sasniegšanai. Viņi domas, ka pelni un sviluma pēdas radušas no uguns, varbūt saistība ar iebrukumu vai karu, kad svētais pīlārs tika nodedzināts. Viņi rakstīs to visu savos zinātniskajos žurnālos un stndesies, vai visas līdzīgas vietas, kas atrodamas sala, nozīmē oficiālu reliģiju vai ari tas ir tikai paralēlas vietējās tradīcijas. Un visi šie secinājumi būs absolūti nepareizi.

Marina paņēma akmeni un aizsvieda to tumsa. Grants gaidīja, vērodams atspīdumu spēli uz viņas sejas.

-   Kads tam sakars ar Mmotauru?

-    Miti paliek, kad viss parejais jau ir aizmirsts. Un dažreiz, miti, lai cik manīgi butu, par pagatni pavesta mums vairak neka nopostītas sienas un saplēstas vāzes. Trīs tūkstošu gadu gamma neviens neticēja, ka Kretā reiz bijusi varena aizvēsturiska civilizācijā, bet nekad neaizmirsa stāstu par Teseju un Minotauru. To zinaja pat bērni. Pirms piecdesmit gadiem ieradas Evanss un devas uz leģendās minēto vietu. Viņš visu atrada, l abirintam līdzīgu veidojumu. I )zeramtraukus vērša forma, vēršu statuetes, akmens ragus - pat zīmējumus ar jauniem vīriešiem, kuri vērša mugurā veic akrobatiskus vingrojumus.

-    Varbūt viņš atrada ari cilvēka skeletu ar galvaskausa ieaugušiem vērša ragiem un kamolu blakus?

-    Nē. - Marina pievilka ceļgalus pie krūtīm. - Miti izkropļo pagatni. Bet šeit, Krēta, mitinājās pirmā Eiropas civilizācija, vairak ka tūkstoš gadu pirms Grieķijas zelta laikmeta un pusotru tūkstoti pirms Cezara, un pec trim tūkstošiem gadu tās eksistence bija saglabajusies tikai mītos. Bez tiem Knosās pils butu tikai akmeņu čupa. Un Evanss, beidzot celis to gaisma, deva civilizācijai minojiešu vardu, godinadams leģendāro karali Minoju.

Marinas seja mirdzēja zeltaina uguns atspīduma, it ka viņa bulu seno laiku sibilla, kas ielūkojas tala pagatne. Viņa pat nepamanīja Granta ciešo skatienu, līdz viņš, klusi ieklepojies, pavaicaja:

-   Kads tam sakars ar gramatas tekstu?

-    Minojieši atstaja ko vairak neka tikai drupas un senlietas. Viņi atstaja savu rakstību. Tai bija divi veidi - viens primitīvāks, ko Hvanss nodēvēja par A rakstu, un vēlāk attīstījies alfabēts jeb b raksts. Vairums piemeru atrasti iegravēti uz mala plāksnēm, kas apdega pils ugunsgrēka.

-   Un kas uz tam rakstīts?

-    Neviens to nezina, jo neviens nav spējis rakstu atšifrēt. Tas ir viens no arheoloģijas lielajiem noslepumiem.

Grants atkal uzlukoja gramatu.

-   Vai Pembertons centās to izprast?

-    Strādājot šaja joma, to cenšas visi. Arheologiem tas ir kaut kas līdzīgs krustvārdu miklai, ar ko nodarboties ziemas vakaros pie kamīna. Cik zinu, Pembertonam nekas neizdevās.

-   Varbūt kaut kas ir gramata?

-    Ne. - Marina paršķira dažas lapas. - Viss ir parak kārtīgs. Viņš nokopējis dažus gravējumus, bet nav mēģinājis tos tulkot.

-    Kas ir šis? - Grants iedūra pirkstu gramata. Virs dažam B raksta rindiņām bija savilkti vienkārši līniju zīmējumi. Tie izska- tijas ka veidoti ar bērna roku: divi trīsstūri, starp kuriem iezimets mazs, ragains kvadrats, un zem ta stiepās divas robainu līniju virknes. Lapas vidu virs ši neizprotamā ansambļa bija uzzīmēts kads stilizēts dzīvnieks, kurš šķietami lidoja virs apaļa kupola, un abas puses tam bija putni.

-     Droši vien mīnojiešu radīts attēls, - Marina nomurminaja. - Bet es to neesmu redzējusi. Tas nepieder Knosās kolekcijai. - Viņa pievērsās nakamajai lappusei. Taja bija tikai trīs rindiņas grieķu valoda. Neka cita gramata vairs nebija.

-    Kas tur rakstīts? - Grants jautaja.

Traka tur Ķilda un Burzma, bet šausmīga Nave starp viņiem

Aizrauj gan neievainotu, gan tikko kā triektu ar šķēpu,

Vilkdama krituša līķi aiz kājām caur kareivju rindām.

Varbūt vainojami bija dumi, kas plūda no uguns, bet Marinas balss kļuva zemāka un acis sariesās asaras.

-Tas ir Homērs. "Iliada". Pembertons acīmredzot to lasīja, kad ieradas vācieši. Tas ir pēdējais, ko viņš uzrakstīja. Nekāda sakara ar attēlu. - Viņa atgriežas iepriekšējā lapa un ilgi lūkojās uz zīmējumu, it ka ši piepūle varētu likt izžūt asaram. - Ikonografija… - Marina dziļi ievilka elpu. - Pec ikonografijas spriežot, attēls datējams ar vidējo vai velo Minoja periodu. Zigzaga līnijas droši vien ir tikai ornaments, kaut gan to iespejams uztvert ari ka ūdens simbolu. Dzīvnieks augša… - Viņa samiedza acis un pacēla gramatu tuvāk ugunij. - Varbūt lauva vai sfinksa… Lai nu kā, tas ataino sargu vai aizstavi. Iespejama saistība ar karalisko dzimtu. Putni ir dūjas, kas parasti simbolizē vietas svētumu. Šaja gadījumā secinājumus apstiprina ari svētvieta attēla centra.

-   Kā tu zini, ka ta ir svetvieta?

-   Vērša ragi virsu. Tie parasti nozīme mīnojiešu svetvietas. Tapat ka krusts uz kādas ēkas nozīmē baznīcu.

Marina ilgi vēroja liesmas. Grants nezināja, vai viņa doma par attēlu vai Pembertonu, bet drošības pēc paņēma gramatu, lai viņa to neiemestu uguni. Viņš palūkojās uz attēlu, atbalstīja grāmatu pret ceļgalu un atlauza abas puses vaļa. Grāmatas muguriņa protestejot iečīkstējās, un Marina pacēla skatienu.

-    Uzmanies.

-   Ko nozīme… - Grants aplaizīja lupas, pūledamies skaidri nolasīt nepazīstamos burtus. - Pha… raggi… ton… Nekron?

-   Pharangi ton Nekron? Kur tu to redzi?

Grants pacēla gramatu un paradīja to Marinai. I ,apas iekšma- la blakus attēlam stabiņa bija uzrakstīti trīs grieķu vardi, gandrīz pazuduši iesejuma rievā. Marina izrava gramatu Grantam no rokam un neticīgi to uzlukoja.

-    Protams, - viņa nomurminaja. - Pharangi ton Nekron.

-    Kas viņš ir?

-    Tā ir vieta. Ieleja. Austrumu krastā netālu no Zakrosas ciemata. Tas nozīme… - Marina bridi domaja. - Mirušo ieleja.

-    Daudzsološi.

Piektā nodala

Mirušo ieleja, Kreta

Sarkanās klintis slejas augstu gaisā, saule mirdzēdamas, bet aizas rieva ieleju apēnoja platanu un oleandru biezoknis. Grants paeela skatienu un lūkojās cauri lapotnei, pielicis plaukstu pie acīm. Viņi atradas plašā kanjona, kas pakapeniski stiepās uz juras pusi. Talu augša klinti izroboja tumši caurumi.

-    Tie ir kapi. - Marinas melna kleita kada ciemata pa ceļam bija iemainīta pret vaļīgām, zaļam armijas biksēm un blūzi ar isām piedurknēm, atpogatu tieši tik daudz, lai Grants slepšus pamestu skatienu uz Marinu brīžos, kad viņa to šķietami neredzeja. Sievietes tumšie mati bija sasieti astē, un viņai gan nebija nekādās kosmētikas, bet trijās gājienā pavaditajas dienas viņas ada bija ieguvusi mirdzoši bruņu nokrāsu. Pleca viņai bija uzmests virves ritulis.

-   Šajās alas cilvēki tiek apglabati jau kopš minojiešu laikiem, - Marina turpinaja. - Tapec to sauc par Mirušo ieleju.

-   Man tā neizskatās īpaši biedejoša. Saulīte spīd, puķes zied, putniņi čivina.

-   Vispār grieķi putnus uzskata par nāves vēstnešiem, kas nes ziņas no aizsaules un atpakaļ.

-   Ak ta. - Šķita, ka līksmajas putnu dziesmas ieskanas draudīga nots. - Vai kads ir pētījis alas?

-   Visos laikos. - Marina sarauca degunu. - Nepaiet ilgs laiks, līdz vienas paaudzes svētās relikvijas kļūst par vieglu laupījumu nakamajai. Arheologi atraduši dažus senus apbedījumus, bet vairums pazuda jau ļoti sen.

-   Kāpēc tad…

-   Mēs nenācām šeit kapu deļ. - Marina izvilka no kabatas papīra lapu, uz kuras bija nokopējusi Pembertona zīmējumu. - Vai redzi ragus? Mēs meklejam svētvietu.

-   Vai tad tas nav viens un tas pats?

-   Minojieši neapglabaja mirušos tempļos. To nedarīja neviens, līdz paradijas kristieši. Senos ļaudis ķertu trieka no domas vien, ka mirušie tiek ienesti dzīvo mītnes. Agrāk tos apglabaja miroņu pilsētas jeb nekropolēs. Piemēram, šajas alas.

-   Kur mums meklet templi?

Marina bridi domaja.

-   Hogārts, vel viens arheologs, tūkstoš deviņsimt pirmaja gada veica izrakumus aizas ieeja. Viņš atrada vairakas minojiešu ēkas, bet nevienu svētvietu.

-   Varbūt Pembertonam paveicās vairāk. - Grants paņēma zīmējumu un to rūpīgi aplūkoja. - Tu teici, ka zigzaga līnijas var attēlot ūdeni, vai ne?

-   Vai ari tas ir mtajums. Es nevani apgalvot…

-    Skaties. - Grānts pacēla lapu un skatījās uz priekšu ieleja. - Šie divi trīsstūri apzīmē aizas malas. Priekša ir jura. Un šeit, - viņš iedūra pirkstu attēla vidu, - ir templis.

Marinas seja atspoguļojas šaubas.

-   Pieņemums, ka minojieši savā māksla šadi izmantojuši telpas attēlojumu, man izklausas aiz matiem pievilkts.

-   Muļķības. Viņi zīmēja, ko redzeja.

-   Vai tiešam? - Marinas balsi ieskanejas ledaina nots. - Un ka tu zini, ko viņi redzēja pirms daudziem tūkstošiem gadu? Ja jau par to runājām, kā tu izskaidro lauvu, kurš karajas gaisa? Vai ari to viņi redzēja?

-   Varbūt tas ir mākonis.

-   Un kupols apakša? Varavīksne?

-   Vai tev ir kada labaka doma?

Marina nopūtās.

-Ne.

Tomēr Granta uzvarai bija iss mūžs. Kanjons beidzas gandrīz pusjudzi pirms krasta, un atlikušo joslu veidoja izkaltuši lauki.

-   hogarta atrastajam drupām jabut kaut kur šeit, - Marina bezspēcīgās dusmās paziņoja un ielūkojas attēla. - Kas Pembertonam šeit lika iedomāties par Mirušo ieleju?

Viena no laukiem izkāmējis vērsis vilka arklu, kas šķēla sauso augsni. Tam blakus stāvēja zemnieks ar tvida žaketi mugura un ar stibu sita lopam pa sanu, bet drukna sieviete ar šalli ap galvu vēroja notiekošo. Abi klusēdami skatijas, ka viņiem tuvojas Grants un Marina.

-   Kal i mēra sus, - Marina uzsauca.

-Kalimera. - Zemnieks atspiedās pret stibu un piekala viņai skatienu. Vīrieša sieva savukart uz lūkoja Marinu ta, it ka viņa nupat butu nokāpusi no Parīzes rēvijas skatuves.

Nedaudz stomidamas, Marina uzsaka sarunu. Grants grieķiski saprata pietiekami labi, lai sekotu notiekošajam, ja uzmanīgi klausītos, bet viņš pat nepulejas to darīt. Kaut kas viņu satrauca. Pembertons bija uzrakstījis vārdus "Mirušo ieleja" piezīmju gra- matas mala, bet ši nebija īsta vieta. Grants pagriezās un pameta skatienu atpakaļ aiza. Tā aizstiepās likuma pa kreisi, tadeļ no Granta pozīcijas izskatījās, ka ieleja spēji beidzas ar stāvu klints sienu. Un talak, šķietami ceļoties tieši no aizas vidus, atradas ku- polveidīgs pakalns.

-   Viņš teica, ka nevienu nav redzejis.

-   Ka, ludzu?

Domu gājiens bija iztraucēts, un Grants pagriezās. Zemnieks vel joprojām nekustīgi stāvēja lauka mala un viņus vēroja. Sieva bija novērsusies un cītīgi dzina vērsi uz priekšu.

-Zemnieks. Viņš teica, ka nav redzējis angļu arheologu. Varbūt viņš melo; angļi šeit nav īpaši iemīļoti, kopš sakat veidot viltus valdības Atēnas.

-   Ta nav mana vaina, - Grants noteica. - bet paskaties sev aiz muguras.

Marina pagriezās.

-   Uz ko man jaskatās?

-   I uk, kas te attēlots. - Grants pacēla lapu, kas vēja raustijas, un turēja to pretī ainavai. - Klintis abas pusēs, jura šaja gala un pakalns ielejas vidu. - Augstu gaisa virs izliektas virsotnes laiski planēja vanags. - Te ir pat putni.

-    Un lidojošais lauva?

-    Vel guļ. - Grants plati pasmaidīja. - Mēģināsim to pamo- dinat.

Viņi lauza ceļu starp kokiem un laukakmeņiem, kas bija sakrituši izžuvušajā strauta gultne. Nokļuvuši aizā, kur augstu gaisa slejas klintis, viņi drīz vien vairs nevareja saskatīt virsotni, bet tur- pinaja iet uz priekšu, puledamies nepazaudet virzienu.

-    Minojieši bieži vien izveidoja svētvietas kalnu virsotnes, - Marina ierunājās, smagi vilkdama elpu. bija jau gandrīz dienas vidus, un viņas blūze lipa pie adas. - Varbūt mums vajadzētu uzkāpt klintī.

-   No augšas viss izskatīsies tieši tapat, - Grants ietiepīgi paziņoja. - Un attēla templis ir zem virsotnes.

-   Es taču tev teicu, ka nedrīkst… - Marina apravās un pārsteigtā iekliedzas. Paspraukusies Grantam garām, viņa piegaja pie laukakmens takas mala. Uz ta, gandrīz pilnīgi paslēpušies zem oleandra zariem, bija sakrauti četri akmeņi, veidojot piramīdu. Marina to izjauca. Apakša iespīdējās plana, gluda sudraba plāksnīte.

-    Minojiešu dārgumi? - Grants jautaja.

-    "Fry's Turkish Delight." - Marina apgrieza foliju otrādi un paradīja viņam iesaiņojumu. - Pembertons tos dievinaja. Atveda katru reizi, kad brauca uz Angliju.

-    Pilns austrumniecisku cerību, - Grants izbrīnīts nomurmināja. - Interesanti, kādus vel pārsteigumus viņš mums atstajis.

Marina pārrāpās akmenim pari un nozuda biežņa. Nožēla papurinājis galvu, Grants viņai sekoja cauri kokiem, līdz tie atka- pās un parādijas kalna kaila nogāze. Marina bija nometusies ceļos pie akmens par kāres.

-   Vai tas ir templis? - Akmens izskatijas parak zems, lai kads varētu zem ta iehst.

-    Paskaties pats.

Grants pietupas. Zem akmens bija izklāts maisaudekls, uz kura novietots divpusīgs cirvis, lapsta un petrolejas lampa. Viss bija sarūsējis, bet vel varēja izlasīt burtus, kas uzkrāsoti uz darbarīku koka spaliem: B.S.A.

-   Britu skola Atēnas, - Marina paskaidroja. - Viņi vadīja izrakumus Knosa. Pembertons stradaja viņu laba.

Grants izvilka āra lāpstu un piedauzīja ar to pie akmens. At- dalijas dažas rūsas plēksnēs, kas nolidoja zeme, un ieleju paršal- ca sērīga atbalss. Grānts vainīgi pameta skatienu apkart.

-   Man šķita, ka mēs cenšamies slēpties, - Marina noteica, viegli saraukdama uzaci.

-   Vēl neesam atraduši neko slēpšanās vērtu.

Marina noņēma no pleca virves rituli, piesēja vienu galu pie cirvja kata un saka rāpties pari milzīgajiem akmeņiem. G.rants pagaidīja, līdz bija drošs, ka izkustinātie akmeņi nekritīs viņam uz galvas, un sekoja sievietei.

Sākuma ceļš nebija grūts, jo bija tikai jātiek no viena akmens līdz otram. Bet drīz vien milzeņu vieta paradijas sīki oļi, kas saka slīdēt prom, tiklīdz Grants tiem uzkapa. Virzīšanās augšup pa nogāzi kļuva par skriešanas sacīkstēm, izmisīgiem centieniem tikt augša atrak, neka ripojošie oļi vilka viņu atpakaļ. Pēc tam beidzās ari šis posms un sakas stava, sarkana klints siena, un Grantam vajadzēja pieķerties pie koka saknes, lai nenoslīdētu atpakaļ līdz zemei. Viņam pie labas rokas karajas virves gals. Grants to satvēra un vilkās augšup, likdams plaukstu virs plaukstas, līdz, mirkdams sviedros un nepārtraukti lamadamies, pārvēlās pari klints malai.

-   Vai jus ar Pembertonu vienmer ta mocījāties? - viņš jautaja, smagi elpodams.

-   Nē. Bet ir acīmredzams, ka viņš to darīja pats uz savu roku.

Grants smagnēji uztrausas kajas, pacēla roku, lai notrauktu

putekļus no krekla… un pārsteigts sastinga. Viņi bija uzrāpušies augstak, neka Grantam šķita, un nokļuvuši uz akmens izciļņa pusceļa līdz klinšu virsotnēm tūkstoš pedu augstuma. Tas slejas talu virs galvas, tik reibinoši stāvas, ka Grants pat neuzdrošinājās pacelt skatienu, baidīdamies zaudēt līdzsvaru. Lejup pavērās skats uz zaļo lentu aizas dibena, kas vijas pretī taluma mirdzošajai jūrai. Bet Grants skatijas uz sienu: vieta, kur klints sastapas ar izcilni, akmens virsmu šķēla tumša plaisa, tieši tik plata, lai cilvēks varētu izspraukties tai cauri. Virs tās, gandrīz nepamanams parkares ena, bija iecirsts padziļinājums, ko rotaļa akmens plāksne.

Kustedamies ļoti piesardzīgi, Grants tuvojas zīmējumam. Trīs tūkstoši gadu bija to nodeldējuši; no raksta, kas reiz bijis krāšņs un skaidrs, vairs bija redzams tikai gandrīz izzudis apveids. Ķetnas un zobi zaudējuši asumu, krepes saplakušas, saspringtie muskuļi pagaisuši. Tas viss tomēr netrauceja Grantam to nekavējoties pazīt. Viņš izvilka no kabatas sagumzīto papīra lapu un pacēla gaisa.

-    Luk, tavs lidojošais lauva.

Marina apbrīna vai nosodījuma papurinaja galvu (Grantam nebija ne jausmas, ka tulkot šo žestu), paņēma Pembertona lampu un to sapurinaja. Iekšā nošļakstēja dažas piles ļoti vecas petrolejas.

-   Nav dakts.

Marina izņēma no bikšu kabatas nazi, atvaza to un nogrieza šauru auduma stremeli no blūzes piedurknes. Viņa savija to starp pirkstiem un ievilka lampa.

Grants pastiepa šķiltavas.

-    ļauj man.

Kokvilnas dakti nolaizīja liesmu mele, tik tikko redzama spo- žaja saules gaisma. Marina devas pretī plaisai, bet Grants bija ātrāks. Viņš izņēma lampu Marinai no rokas, nostājās viņai priekšā un izvilka no maksts revolveri.

-    Es iešu pirmais.

Grants iespraucas plaisa. Pec desmit jardiem telpa kļuva pla- taka. Viņš apstajas un pacēla lampu, gaidīdams kadu nepatīkamu pārsteigumu - un tik tikko paguva pierast pie tumsas, kad viņam mugura ieduras ass elkonis, stumjot viņu uz priekšu. Grants ieklupa iekšā, vicinadams lampu, lai ta nenokristu zeme un nesašķīstu gabalos, beidzot atguvis līdzsvaru, viņš pagriežas.

Marina stāvēja ieeja un izskatijas vainīga.

-    Piedod. Es nepamanīju, ka apstajies.

-   Tev paveicās, ka te nav bezdibenis, kas mani apritu.

Tomēr Grantam nebija laika dusmoties. Viņa skatienam paveras kambaris, kura sienas vel joprojām kropļoja tūkstošiem gadu vecas retas, ko bija atstajuši vara instrumenti, izkaļot šo vietu klintī. Gar talako malu stiepās akmens sols, virs kura dziļa niša bija ievietota otrādi apgazta vaze. Pret solu bija atsliets siets koka rāmi, ķelle, svērtenis, suka un vel viens šokolādes papīriņš. Sola garuma bija izkārtota statuešu un senlietu rinda - gluži ka muzeja. Grānts un Marina nometās ceļos tiem pretī tapat, ka pirms daudziem tūkstošiem gadu to droši vien darīja pielūdzeji.

-    Ši izskatas pec šķīstīšanas bļodas, - Marina ieminejās, paņemdama roka seklu, no purpurkrasas akmens izdobtu trauku. Viņas balsi skanēja patiesa apbrīna. Viņa godbijīgi nolika senlietu atpakaļ un pacēla citu. Ta bija izkrāsota statuete ar lapsenes vidukli, kupliem svārkiem un rokam, kas bija izplestas ka spārni. Ta līdzinājās eņģelim, bet Grants pamanīja, ka īsa jaciņa, kas ieter- pa statuetes ķermeņa augšdaļu, bija pavērta un atklāja skatienam kuplas krūtis, gandrīz perpendikulāras pārējām stāvam.

-   Glīti pupi.

Marina drūmi sarauca pieri.

-    Tā ir minojiešu galvenā dieviete, visas auglības un varas avots. Šadi elki ir bieži sastopami.

Grants pieliecās viņai klat un cieši nopētīja statueti.

-    Kas ir tās vijīgās līnijas uz rokam?

-   Čūskas. - Marina pacēla figuriņu pie lampas. Tuvuma Grants to redzēja daudz skaidrāk: čūska locījās augšup pa vienu roku, pari kailajiem pleciem un lejup līdz otrai plaukstai. Līnijas uz krūtīm, ko viņš bija noturējis par jaciņas malu, patiesība bija vel divas čūskas; viena saritinājusies dievietei ap krūtīm, otra karajas par gurniem un starp svārkiem.

-    Bīstama sieviete, - Marina klirigi noteica. - Tev klātos plāni.

-    Dievietes nav mana gaume.

Marina nolika figūriņu vieta un aplūkoja pārējo kolekciju. Lielākā daļa priekšmetu bija saplīsuši gabalos, un Pembertons tos sakartojis pec piederības: ziloņkaula šķepeles, pusducis zīmog- akmeņu ar miniatūriem gravējumiem, divi abpusīgie cirvji un daudzas mala lauskas, sakrautas dažadas kaudzes.

-    Interesanti. - Marina paņēma divas lauskas no vistālākās čupas un salika tas kopa. - Vairums atklato senlietu pieder pie vidēja Minoja perioda, apmēram pirms trīsarpus tūkstošiem gadu, bet šīs ir daudz jaunakas. Izskatas, ka templi pameta, bet vēlāk atklaja no jauna.

-Cik velak?

-Teiksim, pirms trīs tūkstošiem gadu.

Grants nožāvājās.

-   Man tas visas ir vecas ziņas, saldumiņ. - Viņš pārlaida skatienu par priekšmetiem, kas bija izkārtoti uz sola. - Cik tas viss ir vērts?

-   Arheoloģiska ziņa tas ir nozimigs atklajums. Dievietes statuete nav nekas ļoti rets, toties ta ir ļoti labi saglabajusies. Visvērtīgākie droši vien ir mala veidojumi. Ja varēsim noteikt to vecumu, mes daudz uzzināsim par salas apdzīvojuma vēsturi. - Marina sarauca pieri. - Mums ļoti noderētu informācijā par no- slaņošanos. Interesanti, kāpēc Pembertons nesaka… - Viņa apklusa, pamanījusi Granta garlaikoto smīnu. - Kapec tu uz mani ta skaties?

-   Man ir pilnīgi vienalga, cik aizraujošas šīs drazas šķiet arheologiem. Mani interesē tikai viens: cik tas viss ir vērts.

-    Vai tu nedoma ne par ko citu? - Marinas balsī ieskanējās rūgta vilšanas. - Puse šīs pasaules ir sagrauta, otra puse nevar atļauties sevi pabarot. Tu nekļūsi bagats, tirgojot retajam zināmās civilizācijas drumslas. Ja velies raust naudu, atgriezies pie saviem ieročiem. Cilvēki vienmēr kaut kur atrod naudu, lai nogalinātu.

Viņa novērsās, bet Grants satvēra viņas elkoni un spēji parāva sievieti atpakaļ.

-    Vai tev tiešam šķiet, ka es veļos stiept visas šīs lauskas uz kaut kadu bodīti un dabūt nieka grašus? Padomā. Tas patīkamais vīrs no izlūkošanas dienesta mēroja talu ceļu uz Palestīnu, lai noskaidrotu, vai Pembertona gramata ir pie manis, un es neticu, ka viņam padoma bija kolekcijas vākšana britu muzejam. Viņaprat, gramata ir kaut kas nozīmīgs, vērtīgs ļaudīm, kas tirgo tēraudu un naftu, ieročus un dzīvības. Tāpēc es tev jautāju: vai šīs senlietas ir vērtīgas? Jo preteja gadījuma viņi kļūdījušies vai ari mēs esam nepareizaja vieta.

Grants atkapas. Ala gaiss bija smacējoši karsts, bet Marina trīcēja.

-   Šeit ir daži priekšmeti, kas interesetu zinātniekus, - viņa klusi atbildēja. - Neko citu es neredzu.

-   Kas ir šis?

Grants pavērsa laternu pret iedobi talakaja siena. Vispirms viņš bija noturējis tas saturu par otrādi apgaztu vazi, bet, palūkojies ciešāk, ieraudzīja divas pēdas augstu akmens veidojumu, kas algadinaja ieroča lodi, un malas tam bija iegravētas reljefas līnijas, kas bieži krustojas. Virsma bija sekls iedobums.

-   Tas… - Marina ilgi, neticīgi uzlukoja akmeni. - Tas ir ļoti neparasts. Ne jau vērtīgs naudas izteiksme, - viņa kodīgi piemetināja, - bet ļoti reti sastopams. Ja nemaldos, tas ir svētais akmens. Droši vien meteorīts, kaut gan šī acīmredzami ir kopija. Varbūt taja iedobe reiz atradas gabals īsta akmens… vai ari kada elkdie- viba. - Marina parlaida pirkstus par auksto akmens virsmu; tas bija maigs glāsts. - Vai esi redzejis Delfu orākulu?

-   Reiz. es tur tuvuma uzspridzināju vilcienu. Man gan nebija laika apmeklet tūrisma objektus.

-   Tur ir kaut kas līdzīgs. Oinphalos jeb pasaules naba. Krēta ir atrastas freskas, kurās attēloti šadi akmeņi, bet neviens vēl nav redzējis kaut ko tādu.

-    Es tik un ta nesaprotu, kapec… Kas tas bija?

Grānts apsviedas apkart. Viņam roka iemirdzejas revolvera spals, bet jau nakama bndi viņš ar veiklu kustību iebaza roku lampa un nospieda dakti. Telpu nekavējoties pārņēma tumsa.

-    Paliec šeit. - Grants pastiepa roku un iegrūda Marinu alas stūri, bet pats klusi paspēra divus soļus pa kreisi, lai neatrastos tieši pretī ieejai.

-    Kas noticis?

Atbilde nebija nepieciešama. No ejas atpluda krītošu akmeņu troksnis, kam sekoja balss, kas angliski ladejas. Grants pacēla revolveri pret ieeju. Viņš dzirdēja čirkstoņu un apslāpētas lamas, kad kads centas ielauzties iekša šauraja atvere, un tuht pec tam atskanēja klusi soļi. Granta pirksts apvijas ap gaili.

Tumsu paršķela nespodrs kabatas lukturīša stars, kas ka taurenis skraidīja pa grīdu, sienu, griestiem, līdz apstajas uz Granta revolvera stobra.

- Es tiešām ceru, ka tu negrasies mani nošaut.

Sestā nodala

Grants nepamirkšķināja ne acu un turpināja mērķēt uz viesi. Tas pavisam mierīgs pielieca galvu, ienakdams nelielajā kambari, un nostājās ieejā. Bija redzams tikai siluets pret nespodro dienasgaismu, kas ieplūda ala.

-    Kas viņš ir? - Marina jautaja.

-   Ja nemaldos, musu iepriekšēja tikšanas reize es nenosaucu savu vardu. - Vīrietis pagrieza luktura staru sev seja, atkladams skatienam īsi apcirptus, rudus matus, retas ūsas un šauru, smailu seju. - Mjuirs. - Viņš nepasniedza roku. - Mes ar Grantu esam tikušies. Un jus droši vien esat Marina Papadžianopoulu. Mums un vāciešiem, kad tiem vel bija šeit kas darams, pazīstama ar Atēnas vardu.

-   Jus esat labi informēts.

-    Es ar interesi sekoju līdzi jusu piedzīvojumiem. Un pēdējas trīs dienas darīju to vel aizrautigak. - Viņš iesmējās. - Jus nebūt neatvieglojat mums dzīvi. Gandrīz jus pazaudējam, kad aizlavi- jaties prom no Arkanas.

-   Varbūt jums nevajadzeja sūtīt savus izsitējus.

Mjuirs pacēla plaukstas.

-   Man ar to nebija nekada sakara.

-    Kas tad tie bija?

-   Sāncenši. Viņi…

Eja Mjuiram aiz muguras atskanēja varenas šķavas. Mjuirs metas sānis - un paspēja tieši laika, pirms kambari nodardeja revolvera šāviens.

-   Jēzus, Marija un visi svetie, - Mjuirs noelsa. - Tu katlam izšausi aci.

Ausim vel zvanot pec skaja trokšņa, Grants izdzirda drebošu balsi, kas no ejas šausmas sauca:

-    Nešaujiet!

Grānts atkal pavērsa ieroci pret Mjuiru.

-Ja spersiet kaut soli tuvāk, Mjuira kunga smadzenes rotas ši kambara sienas, - viņš uzsauca un piekala skatienu Mjuiram. - Ko tu atvedi līdzi?

Mjuira lukturītis bija nokritis zeme, bet šauraja telpā tas tik un ta vel meta pietiekami daudz, gaismas, lai butu redzams, cik bala ir viņa seja.

-   Nevienu, par ko jums jauztraucas.

Grants bridi vilcinājās, līdz pieņēma lēmumu.

-   Metiet zeme ieroci un lēnām nāciet man pretī.

-   Man nav ieroča, - panikas pārņemtā balss protesteja. - Vai man…

-    Nāciet šurp!

Marina pacēla lukturīti un virzīja ta staru uz ejas pusi. Neredzamais viesis ieklepojas, un atskanēja ādas kurpju švīkstoņa pret akmeni. Viņš iegaja gaismas loka, sparīgi mirkšķinādams acis, pacēlis rokas tik augstu, cik to pieļava zemie griesti. Apaļīgo seju, grumbām izvagotu, bet savadi jauneklīgu, ieskava sniegbaltu matu kodeļa, bet vaigi un deguns saule bija apdeguši sarkani. Zem divām varenam, kuplam uzacim vērās bali zilas acis - satraukuma pilnas, tomēr pamazam tajas atausa izbrīna, ieraugot alas saturu.

-Apbrīnojami, - viņš izdvesa.

Gaisotne ala bija mainījusies, kļuvusi mierīgāka. Grants juta, ka sāk zaudēt vadību par notiekošo.

-    Kas tas tads? - viņš noprasīja, pagrūzdams revolveri uz Mjuira pusi.

-Artūrs Rīds. Klasiskas filoloģijas profesors Oksforda.

-    Vai drīkstu? - Rīds pasniedzas pretī Marinai, kura atmeta mala visu piesardzību un java profesoram izņemt viņai no rokas lukturīti.

-   Apbrīnojami, - Rīds atkartoja, lūkodamies uz priekšmetiem, kas bija sakārtoti uz sola. - Ja nemaldos, tas ir svētais akmens.

-    Mes domājām tapat, - Grants piebilda. I'ats nezinadams kāpēc, viņš piepeši juta neparvaramu velmi uzvesties pec iespe- jas labak, gluži ka zens, kurš izrauts no savas mājiņās kokā un piespiests dzert teju kopa ar kadu mazpazīstamu tanti.

Mjuirs iebāza roku kabata, sastinga, ieraudzījis Granta plaukstu ciešāk aptveram revolvera spalu, un iesmejas.

-    Nesatraucies. - Viņš izvilka ziloņkaula etviju. - Vai velies vienu?

Grants šobrīd butu gatavs nogalinat, lai dabutu cigareti, bet vēl nebija gatavs pieņemt Mjuira velti.

-    I abak pastasti, kas te notiek.

Mjuirs uzšķīla sērkociņu, papildinadams luktura elektrisko gaismu ar siltu uguntiņu.

-   Tu laikam doma, ka esmu tev paradā paskaidrojumu?

Telpas tālakaja mala iešņirkslējās akmens, un visi tris apsvie-

das apkart. Rīds bija nometies ceļos uz. sola blakus nišai siena. Viņš acīmredzot bija nocēlis svēto akmeni no paaugstina juma vai vismaz pamanījies to atgazt atpakaļ, atklajot skatienam tumšu iedobi.

-   Vai kads, ludzu, varētu man palīdzēt?

Grānts un Mjuirs ilgi lūkojas viens uz otru par revolvera stobru. Marina dusmīga izpūta elpu un piegaja Kidam klat.

-Apakša kaut kas ir, - viņš paskaidroja. - Vai varat līdz tam aizsniegties?

Marina pieliecās. Pēc brīža no iedobes iznira viņas roka, kas turēja sažņaugtu kaut ko mazu, plakanu un cietu. Viņa to nopeti- ja, pagrieza otrādi un pārsteigumā ieelsas. Neteikusi ne varda, viņa pasniedza atradumu Rīdām.

-   Apbrīnojami, - profesors nočukstēja.

Grānts pacēla revolvera drošinātāju.

-   Nu ta, - viņš noteica. - Tagad kads paskaidrojiet man, kas te notiek.

Viņi apsēdas uz klintsradzes alas ārpuse un ilgi miedza acis, kas nebija pieradušas pie gaismas. Rīds bija uzlicis galva tropu cepuri ar platu malu; viņš izvēlējās vietu uz akmens un nomizoja apelsīnu. Marina turēja revolveri, nomērķētu uz Mjuini, bet Grants tikmēr grozīja rokas atradumu. Tā bija mala plāksnīte ceturtdaļ- collas biezuma un apmēram tikpat liela ka viņa plauksta; stūri bija noapaļoti un virsma gluda, izņemot apakšu, kur robaina mala liecinaja par nolauztu fragmentu. Gadi, zeme un uguns bija notraipījuši malu, bet taja iespiestie raksti vel joprojām bija pietiekami skaidri. Vienu pusi sedza nepazīstami, sīki simboli daudzas rindas, iegravēti mitra mala un apdedzinati, lai saglabatos mu- žīgi.

-   Tas ir lineārais b raksts?

-   Ja, - Marina un Rīds vienbalsīgi atsaucas un līksmi saskatījās, priecādamies par to, cik līdzīgi darbojas abu prāts.

Grants parlaida pirkstu par simboliem, aptaustīdams raupjos sturus un dziļos gravējumus, it ka pieskāriens ļautu viņam just seno noslēpumu pulsu. Ko tie vēstu? Viņš apgrieza plāksnīti otrādi. Apakša nekas nebija rakstīts; mals bija gluds un plakans, un taja vel rēgojas plāksnītes mīcītājā atstatie plaukstu nospiedumi. bet ši puse nebija pilnīgi tukša. Grants atbalstīja Pembertona gramatu pret ceļgalu, ar plāksnīti nospiezdams lapu, un parmaiņus lūkojas uz gramatu un malu. Vienu zīmējumu veidoja l'embertona drošas tintes līnijas, otrs bija uzkrāsots, aplupis un izbalojis, bet līdzība bija neapšaubama. Tas bija viens un tas pats attcls. Divi kalni, ielejas malas; pakalna kupols, templis ar ragiem un divas dūjas. Un pari tam visam gaisa lidoja lauva, tas pats dzīvnieks, kas viņus vēroja no savas vietas virs plaisas klinti.

-   Pembertons acīmredzot paslēpa to ala, pirms devas prom, - Rīds noteica. Nocēlis dienasgramatu un plāksnīti Grantam no ceļgaliem, viņš atkal abas nopētīja un šķira lapas, līdz nonaca pie citata no "Iliadas" un saviebas. - "Vilkdama krituša līķi aiz kājām caur kareivju rindām." Tads bija Džons Pembertons. Gudrs cilvēks.

-    Labs cilvēks, - Marina piebilda.

-   Miris cilvēks. - Grants pievērsās Mjuiram. - Mani vairak interese, ko tik vērtīgu viņš atrada. Un kapec tu tik izmisīgi vēlies to iegūt.

-    Ta ir slepena informācijā. - Mjuirs atieza zobus. - Noslēpums.

-   Noslēpums, ko ir vērts paņemt sev līdzi kapa? - Grants pameta skatienu par radzes malu. - Ar kritienu droši vien pietiks, lai tevi nogalinatu… bet tu būsi miris, pirms atsitīsies pret zemi.

Marina vel joprojām turēja uz Mjuiru nomērķētu revolveri. Viņas slaidas rokas ne mirkli nenodrebeja, kaut gan ieroča svars droši vien sagadaja viņai grūtības. Mjuirs parmaiņus uzlūkoja Grantu un Marinu. Nekas viņu sejas nesniedza viņam kaut nelielu cerību.

Kustēdamies ļoti leni un piesardzīgi, Mjuirs aizdedza vel vienu cigareti. Katra skaņa svelmīgi miegainaja pecpusdiena šķita nedabiski skaļa - etvijas knikšķis, fosfora uzliesmojums, krakšķis, kad Mjuirs parlauza sērkociņu uz pusēm. Par viņa seju parslide- ja ena: debesīs planēja vanags.

-    Labi. - Viņš dziļi ievilka dumu, un viņa lupas savilkas grimasē, ko varēja noturēt par baudu. - Ks jums pastastišu, ko varu.

-    labak ceri, ka ar to pietiks.

Mjuirs izņēma no krekla kabatas fotogrāfiju žūksni un pasniedza vienu attēlu Grantam.

-    Izskatās pēc musu plāksnes.

-   Amerikāņi to atrada kara pēdējās dienas kadā zinātnes eka, ko ieņēma Oranienburga. Vacija.

Grānts sarauca uzaci.

-    Vai tas nebija Padomju Savienības sektors?

-    Viņiem izdevās tur ieskriet, pirms atjoza krievi. Amerikāņi pievaca neskaitāmas kastes ar vāciešu dokumentiem un visādiem niekiem - ziņojumiem, tehniskajiem datiem, garlaicīgiem papīriem. Kadam vajadzēja to visu aplūkot, tāpēc amerikaņi visu aizsūtīja atpakaļ uz Štatiem kaut kadai nevienu neinteresējošai apakškomitejai, lai tie izraktos cauri tam kalnam un paziņotu, ka nav atraduši neko satraucošu. Protams, papīri tika piemirsti. No Vacijas ieplūda tik daudz dokumentu, un neviens negribēja šķiest laiku, atceroties drūmo periodu, bet šie sausiņi turpinaja lauzties cauri papīriem un pirms paris mēnešiem atrada kaut ko interesantu.

-   šo fotogrāfiju?

-    Kartona kastē kopa ar dokumentu mapēm, kuras nebija nekā verā ņemama… un tērauda blašķi, kas bija ļoti neparasta. Taja bija metāla gabals apmēram golfa bumbiņas lieluma. Sausiņi ne- zinaja, kas tas ir, tapec nosūtīja uz laboratoriju, lai tur tiktu veiktas analīzes. Un viņi atrada kaut ko nekad nepieredzētu.

-    Kas tas bija?

-   Nu, neviens to nav redzejis, tapec tam nav varda. Amerikaņi to nosauca par Sešdesmit pirmo elementu.

-   Sešdesmit pirmo elementu? - Grants atkartoja. - Tas ir, ķīmisko elementu?

-   Tieši tā. Vai esi aplūkojis periodisko tabulu? Izrādās, ka tajā ir dažas nepilnības. Gluži kā nepilna karšu komplekta; ir zināms, cik daudz karšu nepieciešams un kur jāievieto trūkstošas, bet visas nav atrodamas. Tas pats attiecas uz neatklatajiem elementiem. Ķīmiķi zina, ka tiem jabut pasaule, un zina, kur tie iederētos, bet nekad nav tos redzējuši. Sis Sešdesmit pirmais elements ir viena no trūkstošajām kārtīm. Protams, vīriņi baltos uzsvārčos sāka lēkāt no prieka un gribēja noskaidrot, no kurienes uzradies šis akmens.

-   Vai tas ir vērtīgs?

-   Vērtīgs? - Mjuirs nospieda cigaretes galu zem papēža un aiz- dedzinaja vel vienu. - Tas ir sasodīti nenovērtējams. Unikāls. Līdz šim neviens pat nezinaja par tā eksistenci.

Iestājās klusums, kamēr parejie apdomāja šo informāciju.

-   Ta ir daļa no meteorīta, - Rīds ieminējās. Palūkojies uz profesoru, Grants noprata, ka ari viņš šo stāstu dzird pirmo reizi.

-   Tieši ta. - Mjuirs apmierinats pamaja. - bet tas vēl nav viss. Paskaties uz šo. - Viņš pasvieda Grantam vel trīs fotogrāfijās. - Lūk, viņu atrastais paraugs. No priekšpuses, augšas un apakšas. Vai redzi kaut ko neparastu?

Grants aplūkoja attēlus, kuros bija redzams mirdzošs akmeas uz melna auduma fona. No augšas un sāniem tas šķita gluds, gandrīz šķidrs, izraibinats ar miniatūriem krāteriem gluži ka kalts zelts. Bet trešā fotogrāfijā bija citada: tajā virsma izskatījās gandrīz plakana, un to šķēla dziļas, vertikālās līnijas.

-    Izskatās, ka to kāds pārgriezis.

-    Šis līnijas ir zāģa asmens pēdas. Vacija atrastais gabals ir tikai aisberga, ne, meteorīta virsotne.

-   Svētais akmens, - Rīds nomurminaja.

Mjuirs spēji pagrieza galvu.

-Ka, ludzu?

-   Es neko neteicu.

-    Lai nu ka, jeņķi izlasīja dokumentus, bet uzzinaja tikai to, ka vācieši atraduši eksponātu Krēta. Fričiem, tapat ka parejiem, nebija ne jausmas, no kurienes tas nācis, bet viņi līdz ar akmeni atrada ari plāksnes fotogrāfiju. Nekādu citu pavedienu nav. Grieķija ir musu lauciņš - vismaz bija, līdz F.tlijs saka savas spehtes,

-    tapec amerikaņi nodeva lietu mums, lai tiekam ar to galā. Un nu mes esam šeit.

-    Kāpēc jus to gribat? - Marina skarbi painteresejas. - Kāpēc šis Sešdesmit pirmais elements ir tik svarīgs?

Mjuirs nesteidzīgi vilka plaušas cigaretes dūmus.

-   Vai jums šķiet, ka man kaut ko stāsta? Es esmu tikai kurjers. Pusi no visa, ko jums nupat atklāju, man nemaz nebija jazina. bet es zinu, ka jeņķi izmisīgi meklē šo nieku un ir gatavi apbērt ar naudu jebkuru, kurš to atradis. Tāpēc varat mani nomest zemē no klints vai nošaut ka pili medību sezona, bet, ja jums ir kaut nedaudz veselā saprata, jus pievienosieties manai jautrajai komandai un sāksiet rakt.

-    Pievienoties? - Grants iesvieda fotogrāfijās Mjuiram seja.

-    Kāpēc lai es ticētu, ka neietrieksi man lodi mugura, tiklīdz tev seja vairs nebūs revolvera stobrs?

-   Tapec, ka tu esi noderīgs. Tu esi nogājis tik dziļi pagrīde, ka neviens nenojautīs par tavu darbu musu laba, un tu proti darboties inkognito šaja pasaules nostūri. - Mjuirs ar īkšķi noradīja uz Marinu. - Viņa ari. Turklāt viņa pazina Pembertonu labak neka mes visi.

-   Un kas notiks, kad mes tev vairs nebūsim noderīgi?

-    Man jus vairs nevajadzes bridi, kad atradīsim to metala kluci. Pēc tam varēsiet laisties lapās ar savu laupījuma daļu un nekad vairs mani neredzēsiet. - Mjuirs centas savilkt savus asos vaibstus grimasē, kas kaut nedaudz atgadinatu patīkamu smaidu. - Tas, ko teicu Palestina, vel joprojām ir speķa. Tev draud cietums; es to varu novērst. Un jus… - Viņš pieversās Marinai. - Es zinu visu par jums un brāli. Lieliska komanda. Žēl, ka viņš tik negaidīti nomira. Viena vienīga lode, izšauta no tuva atstatuma…

Slepkava droši vien bija pazīstams. Vai bieži domājāt, kurš nospieda gaili?

Marinas melnas acis raidīja nāvējošās šautras Mjuiram seja.

-   Ko tas nozīmē?

-    Londona mums ir savakta informācijā par jusu braļa navi. Ja man palīdzēsiet, es jums to paradīšu. Varu apsolīt, ka redzētais jus pārsteigs.

Mjuirs uzmeta izaicinošu skatienu Grantam, kurš ļoti pulējas izlikties bezrūpīgs.

-   Tu muldi.

-   Nepavisam, bet man ļoti gribas atviegloties, tapec izlemiet, ko darīsiet. Pievienosieties man vai nē?

-   Vai tam ir kada nozīme? Šeit meteorīta nav.

Mjuirs sarauca pieri un parmeta cigaretes galu par radzes malu.

-   Es neteicu, ka tas bus viegli. Varbūt ši nav īsta vieta.

-    Nē. - Rīds visu šo laiku sēdēja uz akmens, neviena nemanīts, un stiklainam acīm vēroja lauvu virs plaisas. Klusa pārliecībā, kas skanēja viņa balsi, visus iztrucinaja. - Meteorīts bija šeit. Nāciet un paskatieties.

Viņi cits pec cita izspraucas caur plaisu un nokļuva klintī izcirstajā templi. Mjuirs iededza petrolejas lampu, un visi uzmanīgi pētīja strupo, grebumiem rotāto akmeni ta niša.

Grāntu atkal parsteidza ta līdzība ar šautenes lodi.

-    Kas ir tie izciļņi akmenim apkart? - viņš painteresējas.

-   Sākotnēji meteorīts droši vien bija pārklāts ar kadu svēto tiklu, - Rīds paskaidroja. - Veidojot kopiju, viņi attēloja ari virves.

-   Viņi? - Šķita, ka Mjuirs tūlīt no spriedzes saks drebēt. - Kas, pie velna, ir šie viņi?

-    Ļaudis, kuri aiznesa īsto meteorītu. - Peldedamies svētlaimīga neziņa par Mjuira kvēlojošajam dusmām, Rīds aplūkoja svēto akmeni. - Vai redzat nelielo iedobi paša virsu? Manuprat, taja tika glabats Pembertona atrastais fragments. Viņi to nozaģēja nost no liela gabala un atstaja šeit, lai kopijai piešķirtu oriģinālā speķu. Pielabinājās dieviem, ja ta drīkst teikt. - Viņš viegli pasmaidīja; Mjuiru tas nenomierinaja.

-   Viņi… viņi… Par ko mes runājām? Pembertons? Friči? Kāds Kretas gans, kurš iemaldījies ala?

-    Ne, nepavisam. - Rīds nometas ceļos un saka pētīt māla lausku kaudzes, kas bija sakartotas uz sola. - Meteorīts bija aiznests jau ilgi pirms tam. Droši vien ap to laiku, kad tika sarakstīta Bībele.

Mjuirs nobaleja.

-   Vai jus gribat teikt, ka mes esam ieradušies divus tukstošus gadu par veļu?

-    Fs nerunāju par Jauno Derību. - Rīds šķietami pilnība pazaudēja domu pavedienu, uzmanīgi aplūkodams krāsotu mala šķepeli. Viņš pacēla to pret lampu, grozīdams uz. visam pusēm, un piepeši turpinaja: - Meteorītu aiznesa prom apmēram taja paša laika, kad Mozus veda ebrejus lauka no Ēģiptes. Pirms trim tūkstošiem gadu - kadu simtu vairak vai mazak.

-Jēzus un Marija! - Mjuirs saguma pret sienu un iegrūda mute neaizdegtu cigareti. Grants un Marina nedroši saskatījās, bet Rīds vel joprojām pētīja podu lauskas.

-    Ko mums tagad darīt? - Mjuirs jautaja, ne pie viena īpaši neversdamies.

Rīds pieceļas un notrauca putekļus no biksēm. Briļļu stiklos atspīdēja lampas gaisma, un izspurusi matu šķipsna meta ragam līdzīgu ēnu uz sienas profesoram aiz muguras.

-    Vispār es laikam zinu, uz kurieni viņi to aiznesa.

Septītā nodaļa

"SS Kalisti", Egejas juras ziemeļi

Pēc četrām dienām

-   Vai jums nebūtu iebildumu paskaidrot man visu velreiz?

Viņi sedeja uz klaja, kamēr prāmis, dumus pūzdams, šķērsoja

Egejas juru. Šis ūdens ceļš vienmēr bija rosīgs; sava laika tas bija nesis varoņus, dievus un tūkstoti atriebes karu kuģu, kas devās izpostīt pilsētu. Daži no tiem vel joprojām vēroja ceļu no augšas: 1 Viņu zvaigznājs jeb Kastors un Polluks, kuri reiz stāvēja uz "Argo" klaja kiipa ar Jāsonu; Pegazs, kurš bija nesis Pērseju un Andromē- du pari jūrai uz Grieķiju; 1 (erkuless, kurš bija izmantojis šo ceļu, lai paveiktu savus varoņdarbus. Šie tēli mirgoja naksnigajas debesis, bet mēness savukart izklaja sudrabotu taku virs ūdens.

-   Manuprat, Pembertons to uzminēja. Tas rindas no "Iliadas", ko viņš pierakstīja… Viņš nedomaja tikai par vāciešiem. Pembertons droši vien tas lasīja, jo bija uztvēris sakarību. - Rīds sagrozījās uz cieta koka sola un savilka šalli ciešāk ap kaklu. Mjuirs, Grants un Marina nepacietīgi gaidīja turpinājumu gluži ka studenti konsultācijā. Uz. galda viņiem pretī bija noliktas divas keramikas lauskas, mala plāksnīte un Pembertona dienasgramata.

-   Lai izprastu šo stāstu, jasak ar mīnojiešiem. Patiesak, ar viņu beigām. Ap tūkstoš piecsimto gadu pirms mūsu ēras viņu vara sasniedza augstako punktu. Viņu sasniegumi arhitektūra, glezniecība, telnieciba un rakstība Eiropas civilizāciju vidu nelika pārspēti vel tūkstoš gadu. Pēc tam…

-    bladac.

Rīds uzmeta Grantam bargu skatienu par brillēm.

-   Vai esat dzirdējis šo stāstu, G.ranta kungs?

-   Tas bija tikai minējums. Pec manas pieredzes spriežot, ja viss notiek tik gludi, ir īstais bridis pieladet ieroci.

-   Šaja gadījuma vārds "bladac" lieliski raksturo notikušo. Sakas vulkānā izvirdums Teras sala… jeb vieta, kas reiz. bija Tera. Tagad tas ir mazu saliņu loks ap ļoti lielu caurumu jūra. Izvirdums bija ārkārtīgi spēcīgs un droši vien satricinaja zemi līdz pašam kodolam. Varat iedomāties, kas notika pēc tam: zemestrīces, Vidusjura viļņojas ka ūdens gigantiska vanna, salas bija pelnu apbērtas, gluži ka apsnigušas. Visas minojiešu pilsētas gaja boja. Civilizācijā sabruka.

-     bet mīnojiešu laikmets ar to nebeidzas, - Marina iebilda. - Viņi cieta lielus zaudējumus, bet netika noslaucīti no zemes virsas.

-    Taisnība. - Rīds apklusa, jo stjuarts atnesa četras kūpošas kafijas tases un nolika tas uz galda. - Kad putekļi bija nosēdušies, ja drīkstu ta izteikties, minojieši nedaudz atguvas un centas turpināt dzīvi. Bet paradijas jauni sarežģījumi. Mīnojiešu kultu- ras punkti saka augt pa visu Grieķijas kontinentu ka senes pec lietus.

-    Varbūt tos atnesa lielie viļņi, - Grants ieminējās. Rīds izlikās viņu nedzirdam.

-   Grieķijas lielajos apdzīvotajos punktos - Mikenas, Tirēnā, Ar- gosa - arvien ietekmīgākā kļuva mīnojiešu maksla un keramika. Savukart Kretā ap šo laiku paradas eksotiski priekšmeti. Jauna paveida zobeni un šķēpi, kaujas rati - ieroči, kuri vecajiem, miermīlīgajiem minojiešiem nebija vajadzīgi.

Mjuirs iedzera malku kafijas.

-    Izklausas, ka grieķi izmantoja vulkānā izvirdumu, lai pārspētu mmojiešus.

-    Vai ari notika tieši otrādi, - Marina iebilda. - Varbūt mino- jieši sāka veidot kolonijas Grieķija.

-    Tam es nemūžam neticēšu, - Mjuirs pavīpsnajis noteica. -Tanki brauc viena virziena, ar laupījumu piekrautas mašīnas - otra. Tas nekad nemainas.

-    Zinātnieki par to vel strīdas, - Rīds samiernieciski sacīja. - Pierādījumi nav viennozīmīgi. Manas personiskas domas diemžēl sakrīt ar Mjuira kunga viedokli. Vulkāns izpostīja Kretu tieši taja laika, kad kontinentālā Grieķija pieņemās speķa. Veselais sa- prats liecina, ka izdzīvojušie mīnojieši krita par upuri mikeniešu ietekmei.

-   Gluži ka mes un sasodītie jeņķi. Vienas valsts nelaime ir otras…

Grānts nokremšļojas.

-    Kas ir mikenieši?

-Grieķi, - Marina paskaidroja. - No diženo varoņu laikmeta.

-    Pirmsgrieķi, - Rīds izlaboja. - Tas ir vēstures posms, ko piemin grieķu miti un apraksta 1 lomers. Agamemnona, Odiseja, Me- nelaja un Ahilleja civilizācijā. Ja ticat leģendām. No vēsturiska skatupunkta ta droši vien bija kārotāju un pirātu kultura, daļēji patstavigu pilsetvalstu kopa, kam nebija ciešu saikņu, bet tās maksaja meslus augstakajam karalim, kura galvaspilsēta bija Mi- kenas. Ši kultura uzplauka otra gadu tūkstoša vēlākaja posma. Bet ap tūkstoš divsimto gadu pirms musu ēras piepeši…. - Rīds uzmeta ciešu skatienu Grantam. - Bladac. Viss tika zaudēts un Grieķija iegrima tumša laikmeta, kas ilga piecsimt gadus. Paradi- jas iebruceji, kas droši vien bija īstie mūsdienu grieķu senči. Tie redzeja mikeniešu atstatas pēdas - milzīgas sienas, smalki izstrādātos dārgumus, labos ieročus un bruņas… Pašu tumsība neļāva viņiem iedomāties, ka tadu skaistumu radījuši cilvēki, tapec viņi izdomāja mitus, lai to izskaidrotu. Masīvos akmens pamatus varēja salikt tikai ciklopi un milži; dārglietās tapušas pardabisku meistaru rokās; tikai varoņi, kas cēlušies no dieviem, spētu pacelt šos zobenus. Rīkodamies tapat kā visi barbari, šie grieķi nevis izmantoja iepriekšejas civilizācijās mantojumu un paceļas tas augstumos, bet gan visus tas sasniegumus pārvērtā par mītiem, lai attaisnotu savus trakumus.

-   Velak gan šie ļaudis lika pamatus visai jusu Rietumu civilizācijai, -Marina skarbi noteica. Šķita, ka viņa uztvērusi Rīda sprediķi ka personisku apvainojumu. - Filozofijai, demokrātijai, ma- tematikai, literatūrai. Un, runājot par mītiem, ir vēl kada teorija.

Mjuirs ievaidējās.

-   Jums, zinātniekiem, vienmer ir ķeša kāda cita teorija.

-   bridi, kad beidzam izvirzīt teorijas, sākas barbarisma uzvaras gājiens, - Rīds noskaldīja.

Šie vardi izpelnījās atzinīgu skatienu no Marinas puses.

-   Ja nu mītus neizgudroja iebruceji? - viņa jautaja. - Ja nu tie bija pašu mikeniešu pierakstīti stāsti, kas nodoti no paaudzes paaudzē?

-   Tam ir grūti noticēt, - Rīds sacīja. - Miti ir tik samezgloti un pretranigi, ka pat grieķiem, cenšoties pierakstīt leģendas, bija grūti tās saprast.

-   Un Homērs?

-   Homērs bija dzejnieks. - Rīda balss, parasti tik klusa un pieklājīgā, piepeši ieskanejas spēcīgāk. - Mīts bija pavediens, ko viņš izmantoja sava stāsta aušanai, bet radītais ir tīra… dzeja.

Mjuirs nožāvājās.

-   Vai tas ir svarīgi?

Rīds nomurminaja kaut ko par barbariem, bet Marina iemalkoja kafiju un saviebas.

-   Ja velaties uz to lūkoties no prasti teoloģiska skatupunkta, jums jazina tikai, ka mikenieši, visticamak, ieradas Kreta otra gadu tūkstoša velakaja posma. Ja viņi rīkojas tāpat ka visas pārejās iebrucēju armijas, varam droši pieņemt, ka viņi aizveda prom ļoti daudz, dārgumu. Iespējams, šaja kolekcija ietilpa ari svētais akmens jeb meteorīts. Varu droši apgalvot, ka daļa no keramikas lauskam, ko atradam templi, pieder pie mikeniešu kulturas.

-   Tas izskaidro attēlu uz plāksnes, - Grants ieminējās, priecādamies, ka var pievienot kaut ko vērtīgu šai akadēmiskajai diskusijai. - Viļņi, - viņš paskaidroja, redzedams izbrīna pilnas sejas. - Tie ir priekšplānā. Attēls uzzīmēts, skatoties no kuģa klaja. Patiesība… - Grants paņēma plāksnīti un to vengi aplūkoja. Ielejas attēls aizņēma lielāko daļu virsmas, bet apakšēja labajā stūrī tieši pie robainas luzuma vietas bija saskatams tumši brūns plankums. To varēja noturēt par traipu vai zemes atstatu nospiedumu, bet malas bija parak skaidri izzīmētas. Viņš parādīja to pare- jiem. - Šis varētu but kuģa priekšgals.

-   Vai ari vel viena svēto ragu para gals, - Marina šaubu pilna balsi noradīja. - Vai ari… jebkas. Es jau teicu, nedrīkst uzskatīt, ka senie mākslinieki uztvēra pasauli tapat ka mes.

-    Pagaidam mums tas izdevies diezgan veiksmīgi.

-   Cerēsim, ka tava veiksme neizsīks. - Mjuirs parmeta cigaretes galu par bortu. - Tatad mikēnieši ieradās Kreta un rīkojas tapat ka visas iebrūkošās armijas: sagrava pilis, papriecajās ar sie- vietem un pievaca dārgumus. Pēc tam viņi aizveda musu svēto meteorītu… kur? Kāpēc ne uz Mikenam?

-   Tas ir 'iespējams, bet man ta nešķiet. - Rīds pameta skatienu apkart. bija jau vels, un vairums pasažieru uzturējās iekštelpas, bet līdz Lieldienām bija palikušas tikai trīs stundas un kuģis veda uz majam veselu puli salinieku. Uz klaja vidēja tumši uzkalni vietas, kur vīrieši un sievietes saritinājušies gulēja, bet nedaudz talak bariņš jauniesaukto tupēja uz ceļiem apkart tauvas pālim un spēlēja kārtis, par likmēm izmantojot cigaretes. Zem neapsegtas spuldzes uz soliņa sēdēja grieķu baznīcas priesteris ar sirmu bardu un viļaja rokā sudraba krellītes. Plīkšķ - pret pirkstu kauliņiem; plīkšķ - pret plaukstu. Ta bija bezgalīga skaņa, tikpat dabiska ka kuģa čīkstoņa un viļņu šļakatas.

Rīds paliecas uz priekšu.

-   Mikēniešiem nebija nekādu naidīgu jutu pret mīnojiešu reliģiju. Pats reliģiska kara jedziens, ciņa pret kadu tikai tapec, ka tas pielūdz citu dievu, un zaudējuma gadījuma piedāvātā izvele starp ticības maiņu un navi ir daudz nesenāks izgudrojums. Kar- tejais jauninajums, par kuru esam pateicību parada kristietībai. Antīkas pasaules cilvēki savas attiecības ar dieviem bija daudz, brīvāki un pieļāvīgāki. Ja viņi uzveica ienaidnieku, loģiska rīcība bija paņemt ta svētas relikvijas un izmantot sava laba. Nebija jēgas atstat dievišķo varu neizmantotu.

Viņa vārdus pavadīja trīs ilgi kuģa taures pūtieni, it ka paši dievi izrēktu savu piekrišanu. Grants pameta skatienu par reli- ņiem. Taluma mirgoja sarkana bākuguns; tumsu izraibinaja gaismas kūlis. Plakanais klajš sāka atdzīvoties; viri berzēja acis, sievietes ietinas šalles un mierinoši glastija bērnus. Kareivji sabaza cigaretes un kārtis kabatas. Tikai priesteris sēdēja nekustīgi un virpinaja krelles.

-    Rsam klat. - Mjuirs izdzēra pedejo kafijas malku. - I .emna.

-   Homērs vesta, ka Zevs, noguris no sievas jaukšanas viņa darīšanas, pakara Heru starp debesim un zemi, pielicis tai pie kājām divas laktas. Viņas dels Ilefaists, dievs ar kalēja prasmēm, mātei palīdzēja, tapec Zevs nosvieda viņu no debesim. Viņš krita visu dienu un piezemejas šeit, kemnā.

Rīds ar plašu žestu noradīja uz salu. Viņi sēdēja kada kuphe- nion netālu no krasta; tas bija sekls līcis, kam gar maļam stiepās salas galvaspilsētas Mirinas majas. Reiz ši vieta droši vien bijusi koša un gleznaina, bet, tapat ka visa pareja pasaule, zaudējusi savas krasas kara. Izbalējusi krasa lobījās nost no plaisajoša apmetuma; izdauzītus logus sedza vēja plīvojošas avīzes, un starp sadragatajiem jumtu dakstiņiem gozējas kaijas. Pat sala pati šķita uzbrukam saviem iedzīvotajiem: starp majam bija redzamas milzīgas, kailas klintis, it ka no juras butu pasniegusies milža roka un sažņaugusi pilsētu starp pirkstiem.

Grants malkoja kafiju - paldies Dievam, šeit bija dabūjama Ne- scafe, tapec nevajadzēja dzert grieķu dubļus - un klusēja. Tapat ka vairakas studentu paaudzes pirms tam, viņš jau atri bija uzzinājis, ka profesors lekcijas vada pec sava prāta.

-   Hefaists pec rūpīgas kopšanas atveseļojas un ierīkoja šeit savu smēdi kopa ar diviem dēliem. I uk, tie bija interesanti…

Mjuirs apslapēja žāvas.

-   Viņus abus dēvēja par Kabiri. Tie bija pusdievi jeb daemons, ka viņus sauca grieķi, savadi radījumi, kuri mājo taja miglainaja josla, kur saplūst nostāsti, miti, reliģija un maģija. Daža ziņa viņi nemaz, tik daudz neatšķiras no angļu priekšstatiem par fejām - maģiskam butnem ar spējam, kas tomēr nesasniedz patiesas dievišķības augstumus.

Mjuirs apklaja acis ar plaukstu.

-   Ludzu, sakiet man, ka mes nevajasim kaut kadas izdrāztas laumiņas.

Grants lielāko daļu mūža bija pavadījis daudzkrasainaja jūkli, ko veidoja dimantu meklētāji, īpašo uzdevumu aģenti un bandīti, tapec parasti lamu vārdus laida gar ausim gluži ka piezīmes par laiku. Tomēr Rīda klātbūtne tie viņu nezin kāpēc samulsina- ja, it ka viņš butu mazs zens, kuru spēļu laukuma apčubina matē. Šķita, ka Rīdu tas itin nemaz nesatrauca; profesors tikai pacēla acis pret debesim, it ka runadams ar īpaši neattapīgu studentu.

-   Šoreiz jusu vulgārā valoda ir lietota pareizi. Ap Kabiriem izveidojas mistēriju kults, kas eksisteja vairakus gadsimtus.

-    Kas ta bija par mistēriju?

Rīds gurdeni nopūtās.

-    Nezināma. Tikai kullam piederīgie zinaja ta noslēpumus un pirms tam piedalijas neskaitamos iniciacijas rituālos. Visticamak, kults iesākumā bija sava veida ģilde, iespeja nodot mācekļiem kalēja amata noslēpumus. Līdzīga vēsturē ir brivmurnieku kustībai. Laika gaitā šis kults paplašinājās un pieņēma visus parastos mistēriju objektus: navi un viņpasauli, dzīvību un auglību, un tas droši vien kalpoja par pamatu dažiem seksualizētiem rituāliem. Mākslās darbos Kabirus parasti attēlo ar pardabiski palielinātām ģenitalijam. Luk, saistība ar jusu, ehm, dzimumsakaros iesaistītajam laumiņam.

-   Man tas izklausas pec liela Ieciena, - Grants ieminejas. - No kalēju arodbiedrības līdz vietējai priekamajai.

-    Nepavisam. - Rīds paliecās uz priekšu, piemirsis kafiju. - Kalēja darbs antīkajā pasaulē bija ļoti ezotēriska prasme, kura maģijas bija vairak neka zinātnes. Kurtuve nebija tikai krāsns, kura tiek kontrolēta ķīmiska reakcija. Tas bija portāls, sakrala procesa norises vieta, kura vienkāršā ruda liek pārveidotā par dzīvei nepieciešamiem instrumentiem. To izmantot bez attiecīgas gatavošanas nozīmētu ieiet baznīca un sakt stumt mute dievmaizes un vīnu, pirms tas ir svētīts, bija rituāli amata riku sagatavošanai, kalēja šķīstīšanai, alķīmisko spēju aizgūšanai no dieviem. Un viņu acīs viena no tuvakajam līdzībām bija dzīvības radīšana.

-   Traka ņemšanas pa gultu?

-   Svēta dzīvības elementu savienošanas sievietes klēpja noslē- pumainaja vidē atspoguļoja vara un alvas sakušanu tīģeli. Tas bija bronzas laikmets, kad dzelzs apstrade vel nebija atklata. Karstums, sviedri, asinis - un, protams, nezūdošas nāves briesmas. Leģenda vēsta, ka Hefaists apņēma par sievu Afroditi, mīlas dievieti, tādejādi simbolizējot savienību. Pat mūsdienas daudzas primitīvas kulturas izmanto apstradatu metālu ka auglības talismanu.

Šoreiz Grants juta sevi mostamies patiesu interesi.

-Āfrika ir tadas pašas idejas. Rodēzija mēs alradam krāsnis, uz kuram attēlotas dzemdējošas sievietes.

-    Dzīvības radīšana, - Rīds piekrītoši atsaucas. - Metala instrumenti bija visas lauksaimniecības un civilizācijas pamats. Cilvēks, kurš zinaja metala apstrades noslēpumus, nebija tikai tehniķis vai amatnieks; viņš bija priesteris, šamanis, kurš prot sazināties ar dieviem. Protams, viņš apvija sev apkart rituālu un mistēriju plīvurus. - Rīds bija plati iepletis acis, un balto matu kodeļu plosīja ostas vējš; biklais zinātnieks bija pazudis, un viņa vieta sēdēja šamanis, zilam acīm ielūkodamies sena, maģiska pa- gatne, lai sarunātos ar tas dieviem.

-     Aizraujoši, - Mjuirs sausi paziņoja un aizdedza cigareti. - Bet kads tam visam sakars ar sasodīto meteorītu?

Bridi šķila, ka profesors viņu nedzird, bet jau nakamaja mirkli Rīds atguvās, izbrīnīts pameta skatienu apkart un pieglauda matus.

-   Nu, ir skaidrs, ka to atveda šurp.

-    Protams.

-   Meteorīts ir veidots no gandrīz tīra metāla. Kur gan citur to vest, ja ne uz Kabiru svētnīcu?

Mjuirs samiedza acis.

-    I.udzu, sakiet, ka jusu apsvērumi balstas uz kaut ko tica- maku.

Rīds izvilka no kabatas mutautu un attina to vaļa, atkladams skatienam tnssturveida keramikas lausku. Dzeltena glazūra bija ieplaisājusi un nolobījusies, bet rakstu vel varēja skaidri saredzēt. Uz zvaigžņu fona dega garas sveces, un starp tam spilgti izceļas divi sarkani tēli. Viens bija garš un ar bārdu, otrs īss un gludi skūts, bet abiem vienā roka bija āmurs un otra kauss. Ka jau Rīds bija brīdinājis, abiem starp kajam karajas milzīgi locekļi.

-    Luk, brāļi Kabiri, - Rīds paziņoja. - Patīkami puiši.

-    Kāpēc viņiem rokas ir kausi? -(Irants jautaja.

-    Viņi droši vien lej ziedojumus… kaut gan grieķu literatūra Kabiri minēti ka aizrautīgi dzērāji. - Rīds pasniedza lausku Marinai. - Es to atradu Mirušo ielejas templi, bet šis nav mīnojiešu darbs. Tas pieder mikeniešiem, un esmu ar mieru derēt uz pietiekamu vina daudzumu, lai remdetu pat brāļu Kabiru slapēs, ka to ala atstāja tie paši cilvēki, kuri aizveda prom svēto akmeni.

-    Bet Kabiru kults izplātījās pa visu Egejas juras piekrasti, - Marina iebilda; līdz šim viņa nepiedalijas saruna, klusi ēzdama brokastis. - Pat vel talak, līdz Bosforam un Melnajai jūrai. Lemnā kults dzima, bet tas nebija vienīgais centrs. Kapec ne Samotrāke, Saloniki vai Tēbas?

Rīds nevērīgi pamaja ar roku.

-   Kults izplatījās daudz vēlāk. Mus interese aizvēsture, apmēram tūkstoš divsimtais gads pirms musu eras. Lemna bija viena no pirmajam apdzīvotajam salam Egejas apvidu. Pat grieķi ne- speja izsekot tas pagatnei; viņi uzskatīja, ka I.emna apmetušies pelasgi, pusmitiska cilvēku cilts, kas šeit ieradušies vēl pirms grieķiem. Droši vien mikenieši. Turklāt Pembertons domaja līdzīgi. - Rīds atvēra dienasgramatas pedejo lapu un norādīja uz I lomera citātu, ko bija uzrakstījis Pembertons. - Tas nav kadas Trojas kaujas apraksts. Šis ir izvilkums no astoņpadsmitas nodaļas, kad I lē- faists izkaļ Ahillejam jaunas bruņas savā Eemnas darbnīca. - Profesors palūkojās apkart, uzvaroši smaidīdams. - Un šo darbnīcu mes varam droši uzskatīt par Kabiru svētnīcu.

Mjuirs nodzēsa cigareti savas kafijas paliekas un ar mājienu lika viesmīlim atnest rēķinu.

-    Vai tur ir kads uzraksts?

-   Sameklet to nebūs gmti. Saloniku Eustaķijs, 1 lomera komentētājs, vestija, ka šo Kabiru svētnīca atrodas tieši blakus vulkanam. - Rīds pamanīja Marinas izbrīna ieplestas acis. - Ja, ludzu?

-   Man ļoti žēl, profesor. - Grantam šķila, ka Marinas lupas atplaukst tik tikko jaušams smīns. - I.emna nav neviena vulkānā.

Rīds strauji pamirkšķinaja acis, un Mjuira sērkociņš sastinga gaisā blakus kastītei. Grants bija vienīgais, kurš uzdeva likumsakarīgo jautajumu.

-   Kas ir visi šie? - Viņš ar galvas mājienu noradīja uz klintīm, kas ceļas visapkart pilsētai, un milzīgo atsegumu līča dzijakaja mala, kam paša virsotnē slejās pils. - Tie izskatas pec vulkāniem.

-Ja, Lemna ir vulkāniskās izcelsmes sala, - Marina negribīgi piekrita.

-    Protams, - profesors indīgi nošņaca. - Hustaķijs, Hēraklīts, visi senie komentetaji ir vienisprātis, ka brāļu Kabim templis atrodas blakus vulkanam.

-   Varbūt viņiem vajadzēja paviesoties Lemna, pirms viņi par to rakstīja. Šeit jau miljoniem gadu nav bijis neviens vulkāns. Tas ir, vel pirms mīnojiešiem, - viņa piebilda, lai teikto saprastu ari Grants.

-    Jēzus. Vai nekas nav palicis? Piemēram, kads krāteris? - Mjuirs nosvieda uz galda dažas monētas.

-   Man ir padoma kas labaks. Itāļu arheologi pirms desmit gadiem atklaja un izraka Kabiru svētnīcu jeb Kuh/rion. - Marina uzsmaidīja Rīdām. - Nekada vulkānā tai tuvuma nebija.

-    Lieliski. Un tagad, velns un elle, ka mums līdz tai svētnīcai tikt?

Mjuirs bija rupjš un ass cilvēks, toties brīnišķīgi prata ķerties pie problēmas un to nežehgi žņaugt, līdz problēma padevas. Kaut gan bija Lielā Piektdiena, kuru vairums ciema iedzīvotāju pavadīja majas, gatavojoties svinībām, Mjuirs neatkapas, dau- zījās pie durvīm un kliedza iekšā logos. Beigu beigas viņi atrada mekleto parkritušu par galda speles deli kada taverna, kuru jau uzskatīja par slēgtu. Sakuma zvejnieks šķita nobijies no sa- vadas ārzemnieku četrotnes, kas uzdeva jautajumus par viņa laivu, pec tam viņa seja paradijas dziļas aizdomas, bet banknošu žūksnis, ko Mjuirs iespieda vīram roka, ļoti strauji izkliedēja bailes. Zvejnieks atplauka plata smaida un aizveda svešos uz piestātni, pie kuras bija piesieta laiva. Koka korpuss bija noskrambāts un apbružats, un laiva bija gandrīz tikpat daudz ūdens ka ārpus tas.

Rīds tramīgi pameta skatienu apkārt, puledamies atrast sed- vietu, kas nebutu notraipīta ar eļļu vai zivs asinīm.

-   Vai citas alternatīvas tiešam nav?

-    Kara laika vācieši zvejniekiem neuzticējās. Domāja, ka viņi izmantos savas laivas informācijās un spiegu parvadašanai. - Grants kaunīgi pasmaidīja. - Vāciešiem bija taisnība, bet tas iznicināja salas, bez zivīm neviens nevareja strādāt un est. Daudzi zvejnieki bija spiesti pārdot laivas, vai ari friči tas sadauzīja.

-   Kas tas? - Mjuirs garlaikots lūkojas uz bomi, kas cēlas gandrīz vertikāli no kuģa priekšgala ka zobens, gatavs šķelt jebkuru vēju. Tam katra puse bija uzzīmēta liela, zila acs, un zem tam pienaglots karajas mazs vara amulets tukla, pertiķim lidziga cilvēka veidola.

Marina iesmejas. Viņa bija atraisījusi matus, ļaujot tiem brīvi plīvot vējā ap pleciem, un, laivai traucoties uz priekšu arvien ātrāk, vējš lika blūzei pieplakt cieši pie sievietes adas.

-   Vai ticat zīmēm, Mjuira kungs? Tas ir viens no Kabiriem. Viņus bieži saistīja ar jūrniekiem; brāļi paradijas vētras laikā un aizveda kuģus drošība. Salinieki vel joprojām izmanto viņus ka talismanus.

Grants pacēla acis uz debesim, pratodams, vai kuģi, kurš pirms trim tūkstošiem gadu atgriežas šeit no Kretas, sargaja līdzīgs amulets - un vai tas iedarbojas. Šaja Lielajā Piektdiena debesis nebija manams neviens mākonītis; ainava bija tik skaidra, ka viņi redzēja svēta kalna Atosa balto virsotni ceļamies gaisa pie apvāršņa. Laiva apmeta loku garam pilij, un zvejnieks iedarbinaja motoru ar pilnu jaudu, atstadams aiz muguras melnu dumu strēli. Izmantodams mirkli, kad pārējie neskatijas, Grants piezagās pie laivas priekšgala un pieskaras amuletam. Tupat vien, veiksmei, viņš vainīgi nodomaja.

Astotā nodala

Kad laivas priekšgals atduras pret smilšaino krastu, saule jau pamazam slīdēja lejup un bija parak vels, lai todien varētu atgriezties Mirina. Izkrāvuši no laivas segas un ediena karbas, ceļinieki sarunaja ar zvejnieku, ka tas atgriezīsies nakamaja rita. Viņš nozuda aiz likuma, atstadams tikai Jumu mākoni, un viņi palika vieni paši.

-    Antikaja pasaule šeit notika ikgadējas svinības, kuru laika uz astoņam dienam apdzēsa visas liesmas. Devītajā diena pie Kabiru svētnīcas ieradas kuģis ar jaunu, svētu uguni, ko veda no Apollona tempļa Dela. Kuģis droši vien piestaja šeit. - Rīds palūkojas apkart, un Grantu atkal pārņēma kņudinoša nojauta, ka profesors redz kaut ko citiem nesaskatamu.

-    Kur tagad ir svētnīca?

Ceļinieki devas pa kazu taciņu augšup nogāzē, kas slejas augšup no līča. Kalnu klaja puķu sega - magones, gundegas un vēl daudzi citi ziedi, - bet tai cauri vijas ērkšķaini knimi, un viņu bikses drīz vien bija saplosītas skrandas. Tieši viņiem pretī kalna bija izcirsta mākslīgā terase, kas karajas virs putainas juras. Tā bija apmēram tenisa korta lieluma un pavisam plakana; līdzeno virsmu partrauca tikai dažas kolonnas un pamatnes akmeņi. Koka stabi, kas sērīgi plivinaja vēja dažus salmu stiebrus, bija vienīgais, skumjais atgadinajums par arheologiem, kas šo vietu atklajuši.

-    burvīgs stūrītis, - Mjuirs sāji komenteja. - bet es esmu redzējis pat greznākas tualetes.

-   Tur talak ir vēl šis tas. - Terases mala stiepās brūkoša laka, kas veda apkart pakalnam līdz otrai terasei virs cita līča. Skatienam atklata pamatne skaidri iezimeja četrstūrveida eku, kolonnām rotātu zāli un viena malā ari nodalītu svētnīcu. Neviena no sienam nebija augstaka par vienu pedu.

-   Tas jau ir interesantāk, - Marina aizrautīgi ierunājās. - Pir- maja laukuma atradas klasisks templis. Šis ir arhaisks.

-    Man te viss izskatas sasodīti arhaisks.

Marina uzmeta Mjuiram stindzinošu skatienu.

-   No vēsturiska viedokļa arhaiskais periods sakas ap septiņsimt piecdesmito gadu pirms musu eras. Klasiskais periods datējams trīssimt gadus vēlāk līdz ar grieķu diženo pilsetvalstu uzplaukumu.

-    Tik un ta parak veļu. - Granta smadzenes pamazam pierada pie dziļajiem pagatnes bezdibeņiem, kuros mitinājās šie akadēmiķi un kurus viņš reiz butu nodēvējis gluži vienkārši par "reiz sensenos laikos". - Jūs teicat, ka mikenieši izmira ap tūkstoš divsimto gadu.

Rīds uzmeta viņam atzinīgu skolotājā skatienu.

-   Taisnība. Tomēr mes tuvojamies īstajam periodam.

Grants palūkojas uz juru, pratodams, vai ir jau par velu saukt zvejnieku atpakaļ. Bet laiva nemaz vairs nebija manama, tikai tālumā ceļas neliela dumu strele, kas šķietami staveja uz vietas.

Viņi pavadīja visu pecpusdienu, parmekledami drupas un nopētīdami katru sīkāko gabaliņu, cerot atrast kadu uzrakstu vai gravējumu. I'uliņi nevainagojas panakumiem. Kad terase bija aplūkota no vienas malas līdz otrai, G.rants nokapa leja ar nodomu turpināt meklejumus krasta. Gar klints pakaji stiepās akmens slānis, kas pakāpeniski nozuda jura, un viņš tam sekoja atpakaļ līdz līcim, kura piestaja laiva. Traleris vel joprojām nekustejas un izskatijas tikai pēc neskaidra plankuma pie apvaršņa.

- Sveiki. - Grants ieraudzīja vietu, kura slānis pāršķēlās uz pusēm un dziļi taja iestiepās četrsturveida kanals, pilns ar ūdeni. Viņš nogulas uz vedera un pārliecās par malu; sakarsušais akmens, kas piespiedās viņam pie krekla, lika Grantam sarauties. Nokāris galvu lejup, viņš redzēja kanalu ievirzāmies apakša zem parkares līdz pat seklai alai. No tas ar klusu un regainu skaņu izplūda šiki vilnīši.

Ūdens nešķita īpaši dziļš. Grants atsēja zabaku saites, nolika mala revolveri un izņēma no biksēm maku. Atspiedies abam rokam pret šaura kanala maļam, viņš piesardzīgi nolaidas ūdeni. Straume bija spēcīgākā, neka viņš domaja - viļņi šņakdami sitās Grantam pret krūtīm, cenšoties tikt atpakaļ kanala, - bet viņam izdevās notureties kājās, piespiežot abas rokas pie klinšainajam sienam, un viņš saka virzīties uz priekšu. Grants pielieca galvu, lai tiktu zem parkares, atgrudas no sienam un pa pusei aizklum- bureja, pa pusei aizpeldēja līdz alai. Izslaucījis no acīm ūdeni, viņš palūkojas apkart.

Ala bija gandrīz pietiekami augsta, lai Grants varētu taja nostāties pilna auguma. Tā bija raupja velve apmēram divdesmit pēdu platuma, un pusi no tas aizņēma sekla ūdens peļķe, bet otru pusi veidoja oļiem noklātā pludmale, kas lezeni ceļas pretī tala- kajai sienai. Atvere juras puse ielaida iekša daudz gaismas; ta mirguļoja uz ūdens virsmas un meta sudrabotus apļus uz griestiem, bet atklaja tikai dažus koka gabalus, kas bija izskaloti krasta.

Velns. Cirants drūmi pasmaidīja. Stūri gandrīz paralēli juras ka- nalam stiepās šaura eja, kas šķēla klinti un pārvērtās par smalku saules gaismas staru. Viņš palūkojas lejup uz savam izmirkuša- jam drēbēm. Sasoditi veltus pulēs. Pametis vel pēdējo skatienu apkart, Grants izlauzās cauri ejai, gandrīz rapodams, un pagriežas, līdz galva paceļas zem atklalam debesim. No augšas eja izskati- jas pec plaisas klinti. Viņš droši vien pārkāpis tai pari, neko nemanot.

-   Prātolajs paradas musu acu priekšu.

Grants, iestrēdzis plaisa, piemiegtam acīm lūkojas augšup. Virs parkares bija paradijusies balta tropu cepure.

-   Nē, tas esmu es.

-   Prātolajs, - Rīds atkartoja. - Viens no galvenajiem Kabiru kulta rituāliem bija atdzimšana - pirmais cilvēks, Prātolajs, atdzima ala un paceļas no zemes dzīlēm. Avoti vēsta, ka šai parādībai sekoja "vārdiem neizsakami notikumi". - Izklausijas, ka Rīdu iejūsmina šada iespejamība.

-Te lejā nav neka neizsakama. Tikai viļņu atnestas drazas.

-   Varbūt mums tās noderes. - Rīds noradīja uz rietumiem. Saule bija nozudusi aiz apvaršņa, un debesīs plaiksnija sārts atspīdums. - Mjuirs apgalvo, ka mums jāierīko nometne.

-   Tuht bušu klat.

Viņi izklaja segas uz terases un iekūra ugunskuru. Apsēdies uz pamatakmens un ēzdams sautējumu no karbas, Grants nodo- maja, ka šobrīd notiekošais ir ļoti tais no vārdos nenosaucamajiem rituāliem un senajam zintim, kas šeit reiz mājojušas.

Rīds nolaizīja karoti.

-   Es domāju par jusu atrasto alu. Varbūt tā ir tā pati, kas minēta stasta par Filoktētu.

-    Kas tas tads?

-    Filoktēts bija grieķu strēlnieks, kurš piedalijas Trojas kara. bet viņš nenokļuva Troja kopa ar floti. Viņš aizvainoja kadu no dieviem - toreiz, tas notika bieži - un tas parūpējas, lai Filoktētam iekož čūska, brūce piepampa un sastrutoja; ta oda tik atbaidoši, ka grieķi nevelējās vest viņu talak. Filoktētu izsēdināja Lemnas krasta. Nabaga puisis desmit gadus pavadīja ala, līdz grieķi no kada orākulā uzzinaja, ka nemūžam neieņems Troju bez Filokteta loka un bultām. Redziet, tas bija lle- rakla loks, ko Filoktēts bija mantojis. Ta nu Odisejs atgriezās, droši vien spiezdams degunu ciet, paķēra Filoktētu… un parē- jais ir vēsturei zināms.

-   Vēsturei? - Grants iemeta ugunskura vēl vienu zaru un vēroja, ka dzirksteles uzjundi naksnīgo tumsu. - Man šķita, ka Trojas karš ir leģenda.

Rīds apmierināts iekrekšķejās.

-    Protams. Mikenieši bija pirāti, laupitaji, un droši vien nemaz neatšķiras no vikingiem. Visos viņu stāstos bija runa par kuģošanu apkart un pilsētu postīšanu, jo asiņainak, jo labak. Vēlāk, kad šos stāstus parveidoja citas paaudzes, tas nolēma notikumus nedaudz uzspodrināt. Parādijas skaista princese, ko nolaupījis Jaunais austrumu pavedinātajs; varonis kļuva par apkaunotu viru, kurš cenšas glābt savu nelaimīgo sievu, nevis karotāju, kurš noteikti izvarojis visas sievietes Fgejas juras piekraste, burvju bruņas, fantaziju rosinošas ierīces, nimfas - stāsts pārvērtās par pasaku.

Paņēmis tukšo sautējuma kārbu, Grants aizsvieda to tumsā. Karba aizveļas pari klints malai un krita lejup, atsizdamas pret akmeņiem ar dārdošu, zvanam līdzīgu skaņu.

-   Cerams, mums šeit nevajadzēs palikt tikpat ilgi kā Filoktētam.

Grānts spēji uztrukas no miega. Nakts bija auksta, un viņam sāpēja pleci pec gulēšanas uz cietas zemes. Viņš vel bridi nekustējās, ļaudams ausim pierast pie fona trokšņiem: kukaiņu sisinašanas, viļņu šalkam klints piekājē, Rīda klusajiem krācieniem, bet Grantu pa- modinaja kaut kas cits. Viņš atkal ieklausijas, sasprindzinadams dzirdi. Skaņa bija tala un neskaidra, tomēr nesajaucama ne ar ko citu: vienmenga motora dūkoņa. Un ta piepeši apklusa.

Grants atgrūda segu un taustījās pa zemi, līdz atrada revolveri. Viņš piecēlās un klusi aizlavījas līdz klints malai, balta jura meness gaisma spīdēja gandrīz sudrabaini balta, bet neviena laiva nebija redzama.

Droši vien kads zvejnieks izmet tiklus, Grants nodoma ja un pastiepa kaklu pa labi, meklēdams pludmali, kura viņi pēcpusdiena bija piestājuši, bet ta bija aizslēpta aiz raga. Viņš prātoja, vai modināt Mjuiru, bet spēja iztēloties angļa sarkastisko neapmierinātību. Varbūt Marinu? Grants palūkojas atpakaļ uz ugunskura pusi. Marinas segas, tapat ka viņējās, bija samestas tukša kaudzē. Kur viņa palikusi?

Kustēdamies ļoti leni, Grants pameta abas terases, pargāja pari kalnam un mēroja ceļu lejup pa kazu taku uz līča pusi. Vēl neieraudzījis virus nakam pretī, viņš tos jau izdzirda. Vispirms atskanēja oļu čirkstoņa zem smagiem zabakiem, pec tam kads nolamajas, droši vien atduries pret ērkšķainu krumu. Grants izmisis raudzījās apkart. Kreisaja pusē dažu jardu attaluma no takas rēgojās uzkumpuša laukakmens siluets. Paspēris divus lielus soļus, viņš jau tupēja aiz ta un iekoda lupa, juzdams, ka sap ērkšķu uzplēsta apakšstilba ada.

-   Što eto?

Grants piepeši jutās ka atgriezies karā, tupēdams tumsa ar revolveri roka, klausīdamies ienaidnieka patruļas trokšņos un lūgdams Dievu, kaut tie viņu nedzirdetu. bet tas karš bija beidzies; tagad ienaidnieki runaja krieviski.

Otra balss kaut ko atbildot nomurmināja. Soļi apstajās; Grants pieliecas vēl zemāk, juzdams, ka bikšu dibena ieduras zari.

-    Što eto bilo? - Treša balss. Grānta nemiers pieņemas speķa. Trijotne īsi apspriedās, bet viņš tikmēr turēja revolvera gaili tik cieši aptvertu, ka tas gandrīz salūza.

Krievi turpinaja mērot ceļu augšup pa taku. Pec brīža Grants tos ieraudzīja laužamies cauri krūmiem. Sirdij sažņaudzoties, viņš saskaitīja ienaidniekus - pieci -, un visiem rokas bija ieroči. Grants neuzdrošinājās pakustēties - pametot skatienu atpakaļ, tie viņu noteiktu ieraudzītu.

Tas nenolika, Grants gaidīja, līdz vīri bija tikuši pari virsotnei, un tikai tad aizzagas līdz takai, lai tiem sekotu. Viņš zinaja, ka vajadzētu izgudrot kadu plānu, bet šobrīd visa uzmanība bija jāvelta piesardzībai. Vienīgais, par ko viņš spēja padomat, bija: pieci viri, sešas lodes. Grants bija gandrīz pārliecināts, ka Mjuirs ir apbruņots, bet nezināja, vai paspēs nīgro spiegu laikus brīdināt. Turklāt izredzes jebkura gadījuma nebija labas.

Grants nokļuva kalna virsotnē. Zeme nedaudz izlīdzinājās un liecās lejup, vedot uz svētnīcas terasi. Talakaja stūrī vel kvēloja uguns dzirkstis, un apkart tam melnēja izplestas segas. Mjuirs un Rīds droši vien cieši gulēja, nenojauzdami par briesmām. Divi krievi jau bija tikuši līdz terasei un lēnam žagas aizmigušajiem klāt. Grants parlaida skatienu par notiekošo. Kur ir pārējie krievi? Gar klints sienu virs terases kustējās ēna, tik tikko saskatama uz nelīdzenas virsmas fona. Trīs. Nogāzes pamatnē kads ieklepojas, un Grants pamanīja meness staru atspīdam pret tēraudu. Četri. Tatad viens vēl kaut kur slepas.

bet laika vairs nebija. Abi viri uz terases bija jau gandrīz sasnieguši segas. Viens no tiem palika iepakaļ, bet otrs mērķtiecīgi tuvojās Rīdām. Viņi zinu, ko meklē, Grants nodomāja un atkal pastiepa kaklu. Kur ir piektais?

Nekad nesūc cīņu, ja nezini, kur slēpjas ienaidnieks. Šo mācību Grānts bija guvis jau sen pirms darba Īpašo uzdevumu vienība. Toties tur viņš bija uzzinājis ko citu: nekad nedrīkst vilcināties. Krievs jau staveja blakus Rīdām, bija tikai viena iespeja zinātnieku brīdināt. Piemiedzis vienu aci, lai nosargatu spēju redzet tumsā, Grānts notēmēja revolveri pret tuvāko no abiem krieviem un nospieda gaili.

Pec divu tūkstošu gadu ilgas klusēšanas Kabiru svētnīcu atkal pildīja dumi, uguns un sakarsuša metāla smārds. Grānts redzēja, ka mērķis nokrīt, uztvēris lodi tieši starp lāpstiņām. Viņš nosprieda, ka pārsteigumā moments dos viņam vel vienu iespe- ju, tapec pagriezās pa kreisi, ar skatienu samekleja viru kalna paēna un izšāva vēlreiz. Pec tam Grānts metas pa labi un aizveļas prom bridi, kad lode ieurbās zemē tieši taja vietā, kur viņš pirms tam staveja. Krievi šava airi - alrak, neka viņš bija gaidījis. Grānts pagriežas. Pirmais sašautais vel joprojām gulēja un droši vien nekad vairs necelsies; otro, kurš slēpās augstāk, viņš neredzēja. Svētnīcas talakaja mala tikmēr bija sākusies tuvcīņa starp trim stāviem. Šāvieni acīmredzot pamodinājuši Rīdu un Mjuiru. Lieliski, Grants nodomāja. Krieviem nebūs viegli šaut, ja viens no save- jiem ir iejucis starp merķiem. Tas gan nozīmēja, ka viņi var temet tikai uz…

Ložu krusa partrauca domu, pirms Grānts paguva to pabeigt, un šoreiz nobira tuvāk. Tomēr krievi tumsa nevareja šaut, neatklājot savu atrašanas vietu. Grants pamanīja stobra ugunis - vienu pakalna, otru pagalma mala. Viņš notēmēja uz tuvāko un iz- šava. Sāpju kauciens apliecinaja, ka viņš labi mērķējis, kaut gan ne pietiekami labi, ja jau sašautais vel spēja par to pavēstīt. Tagad bumba bija ienaidnieku laukuma pusē. G.rants negaidīja viņu nakamo gājienu un ar galvu pa priekšu metas leja no pakalna, pēdējos dažus jardus aizveļas un apstajas aiz liela drupu gabala. Vai izdevies aizbēgt? Vel daži šāvieni un akmens šķembu straume no augšas atbildēja noliedzoši, bet tagad Grantam vismaz bija aizsegs. Palikušus trīs lodes. Vai krievi centīsies viņu apiet no sāniem?

Viņš rokam kašņaja zemi, līdz atrada akmeni, pietiekami mazu, lai varētu to aizmest, pietiekami lielu, lai tas radītu troksni. Viņš aizmeta to pa labi. Akmens skaļi noklaudzēja, atsizdamies pret zemi… bet nekas nenotika.

Vai nu viņi zaudējuši interesi, vai arī kļuvuši gudrāki? Terases talakaja gala, kas vairs nešķita tik tais, Grants vel joprojām dzirdēja izmisīgas ciņas skaņas. Viņš piesardzīgi virzījās gar apstrada- to akmens bluķi, cenzdamies nezaudet aizsegu. Tumsa, ko nedaudz gaišaku padarīja tikai meness, ēnas saplūda kopa un veidoja trīsgalvainu briesmoni, kas svaidijas un rēca uz senas terases. Viens no teļiem piepeši atdalijas un nokrita zeme. Tas visu mainīja. Divi palikušie saka virzīties prom, vēl joprojām cīnīdamies, bet vairs ne tik sparīgi. Šķita, ka viens cieši satvēris otru un velk to pari pagalmam. C irānis pacēla revolveri - bet pa ko šaut?

Vīrietis, kuru atstaja mala, pieceļas kajas un skriešus metas pakaļ abiem parejiem. Grānts pieversa ieroci viņam, bet nešāva. Pat tumsa šis stāvs bija pazīstams. Mjuirs.

Divi zibšņi - un Cirants divas reizes ieraudzīja visu pagalma notiekošo gluži ka fotogrāfijā. Firma ja divi viri klupdami krizdami skrēja pa terasi, viens vilka otru aiz matiem, un Mjuirs abiem sekoja. Otraja uzliesmojumā Mjuirs jau gulēja zeme. Grants neredzeja šaveju, bet pamanīja, no kurienes nākušās lodes. Viņš šava pretī - vienu, divas reizes; nekas nenotika, un viņš izšava velreiz. Kaut kas smags izvēlās cauri krūmiem un nokrita uz svētnīcas grīdas. Cirants izlēca no savas paslēptuvēs, aizmirsis piesardzību, un pie- skreja blakus Mjuiram. Asiņu peļķe meness gaisma šķita melna.

- Netēre laiku, - Mjuirs nokraca. - Viņi aizveda Rīdu.

Grants palūkojas apkart. Krievi un Rīds jau bija nozuduši, droši vien brida cauri krūmiem ceļā uz līci. Cik viņš jau nošāvis? Trīs, varbūt četrus? Grants apsvēra iespeju atgriezties un pārlādei revolveri - bet viņam nebija laika. Cerēdams, ka neviens krievs šobrīd uz viņu netēmē, Grants skriešus šķērsoja terasi, uzjoņoja ta- lākaja nogāzē un lejup pa otru pusi. Kalns virzījās uz leju, pacēlās un izklājās zeme pie līča. Pavisam tuvu krastam viļņos liegi šūpojas laiva - un tumšas ēnas skrēja pa sudrabainajam smiltīm. Krievs pulējas iedabūt Rīdu laiva; viņš staveja līdz ceļiem ūdenī un temeja uz profesoru, ar otru roku cenzdamies iedarbināt laivas dzinēju.

Motors ieklepojies atdzīvojas - un Cirants saskatīja iespeju. Viņš nolēca pludmalē un metas pretī krievam. Smiltis apslapēja viņa soļu skaņu, un ari dzinējs trokšņoja, turklāt krieva uzmanība bija pieversta Rīdām. Viņš nikni vicinaja pistoli, bet profesors nekustejas ne no vietas un patiesība pat lēnam atkapas no ūdens. Krievs izšava; Grantam gandrīz apstajas sirds, bet tas bija tikai brīdinājums. Lode ieurbās smiltis, tomēr panaca veļamo rezultātu - Rīds trīcēdams sastinga.

Krievs iznāca no ūdens, tuvodamies profesoram, un Grants laja pašā mirkli parvareja dažus pēdējos jardus. Kaut gan visapkart valdija tumsa, krievs acīmredzot kaut ko bija pamanījis un saka griezties, bet bija jau par veļu. Grants ietriecās viņam sānos. Pistole aizlidoja pa gaisu un griezdamas nokrita krasta. Abi viri cīkstējās juras mala. Grants sita, bet īsti netrapija, centas satvert krieva rīkli, bet tas viņu turēja parak tuvu klat. Abi ieveļas ūdeni, un Grantam sejā iešļakstijas saļš ūdens; krievs spieda viņu lejup, un viņš saka smakt.

bet viss bija pavērsies otrādi, un krievs bija tas, kuram trūka laika. Veltījis pēdējo sitienu Grantam pa nierēm, viņš piecēlās un saka brist uz laivas pusi. Grants piecēlās un izspļava ūdeni. Viņam aiz muguras Rīds kliedza:

-   Turiet viņu! Viņam ir plāksne!

Krievs sasniedza laivu un meģinaja ierausties iekša. Grānts par spīti ievainojumiem un nogurumam saņēma visus speķus vēl pēdējam izrāvienam. Dažas pēdas talak meness apspīdēja slapju metālu vieta, kur viļņi šļacas pari krieva pistolei. Grants to pacēla un notēmēja.

-   Stāt! - viņš uzkliedza.

Krievs pagriežas, nelaizdams vaļa laivas malu, bet otru roku iebazdams jakas iekškabata.

-Stat!

Atskanēja trīs šāvieni. Krievs īsi iekliedzas, palaida laivu vaļa un memi ieslīdēja ūdeni. Grants apsviedas apkart. Marina staveja krastā nedaudz ieplestam kajam un abas rokās turēja pistoli.

Viņa gan noteikti bija skrējusi, lai tiktu līdz šejienei, bet elpoja rāmi un vienmerigi.

-   Velns un elle, kapec?

-    Viņš sniedzās pec ieroča.

-   Es turēju viņu uz grauda. - Grants šļakstinadamies aizsteidzas līdz krieva līķim, kas peldeja laivai blakus, un aizvilka to atpakaļ uz krastu. Izrāvis mironi no ūdens, viņš to noguldīja smiltis. Izbijies krabis steigšus aizrapoja prom.

-   Un vispār - kur tu biji? Un ka šeit nokļuvi istaja bndi?

Marina iedūra skatienu smiltis.

-    Es nevareju aizmigt un devos pastaiga. Dzirdēju šāvienus, atgriezos un atradu Mjuiru.

-    butu jauki, ja tu atgrieztos agrak. Viņi mus tur gandrīz piebeidza.

-Zinu. Piedod.

-   Un ierocis?

-    Paņemu no Mjuira. Viņš to negrasījas izmantot.

Grants papurinaja galvu un palūkojas uz mirušo. Tas bija maza auguma, plecīgs vīrietis ar platiem vaigukauliem un turpmāk mūžīgi lejup pavērtiem mutes kaktiņiem. Grants atri izrakņaja piemirkušās kabatas un neatrada ne maku, ne dokumentus, tikai spalvu nazi, dažas drahmu monētas un slapju bruņa kartona vīkšķi, kas reiz bijusi cigarešu paciņa.

-   Kas viņiem no mums vajadzīgs?

-    Droši vien šis. - Cirants iebaza roku pēdējā kabata un juta, ka pirksti aptver cieto mala plāksni. Par laimi, Marina to nesa- šķaidija, nošaudama vīrieti. Cirants izvilka plāksni lauka, noslaucīja un pasniedza Rīdām. - Lai ko viņi gribēja, viņi lieliski zina- ja, kur to meklet.

Devītā nodala

Mirina, Lemna. Nakamas dienas vakars

Grants staveja uz viesnīcas balkona un dziļi vilka plaušās nakts gaisu. Viņam acu priekša ka zvaigznes mirguļoja ostas laternas, visas sapludušas ar blāvo ūdens virsmas atspīdumu. Grants šobrīd jutas ka cilvēks, kurš cenšas atrast ceļu, vadoties tikai pēc atspulgiem.

- Ko mums tagad darīt?

Grants pagriežas. Sleģi bija atvērti un ierameja istabu ka gleznu, ko apspīdēja dzeltenīga gaisma. Rīds sēdēja uz krēsla blakus kumodei un truli vēroja ventilatora lāpstiņās, kas riņķoja pie griestiem, bet Marina bija apmetusies uz gultas malas un lapija blūzes piedurkni. Mjuirs gulēja viņai aiz muguras, atbalstījies pret kaudzi spilvenu, un drūmi košļaja cigareti. Viena bikšu stara bija uzrotīta līdz celim, atklajot skatienam biezu apsēju ap stilbu; ārsts gan apgalvoja, ka lode nav skārusi neko nozīmīgu.

Jautajums neatbildets palika karājamies dumakainaja gaisā. Šī diena nebija pavadīta pļāpājot. Kopš apšaudes neviens nebija gulējis; viņi visu nakti nomoda sedeja pie ugunskura un saravas, tiklīdz kaut kur iečabejas zars vai nošļaksteja ūdens. Tiklīdz saka aust gaisma, viņi savāca krievu līķus, sakrava tos laiva un visu nogremdeja līci, ka slogu izmantojot akmeņus. Pēc tam ceļinieki apsēdas krasta un saka gaidīt zvejnieku. Sagadadams Grantam lielu pārsteigumu, zvejnieks ieradas.

Mjuirs nobirdinaja pelnus trauka blakus gultai.

-   Mani interese, kapec tie velna krievi vispār te paradijas.

-    Viņi gribēja plāksni un to gandri/, dabūja. - Grants noradīja uz kumodes pusi, kur plāksne atdusejas uz mežģīņu sedziņas lampas gaismas ieloka. - Lai kas slēpjas tava Sešdesmit pirmaja elementa, to mekle ari viņi. Un man rodas jautajums: kas varētu but tik īpašs, lai to ka sadeguši medītu jeņķi un sarkanie?

Mjuirs nikns raudzijas viņam pretī.

-    Es taču teicu, ka esmu tikai kurjers. Labāk pajauta, ka viņi mus atrada.

Grānts ieleja sev vel nedaudz vīna no pustukšas pudeles, kas atradas uz balkona, un viena paņemiena ieleja to sev rīkle.

-   Šaja valsti notiek pilsoņu karš. Savienības militārie padomnieki te čum un mudž. Puse iedzīvotāju atbalsta Tautas Atbrīvo šanas fronti.

-   Tie viri, kurus mes nogremdējam, nebija nekādi militārie atašeji, kuri tumsa apmaldījušies. Viņi zināja, ko vēlas, un zinaja ari, kur to meklēt. Pirms divām dienam pat mes paši vel nezinājām, kur būsim. Kads viņiem to pateica. Un nav nemaz talu jamekle, lai atrastu šaja istaba sasodītu kurmi.

Ledusauksto klusumu, kas iestājās istaba pec šiem vārdiem, partrauca zibsnis un dobjš bukšķis, kas atpluda no ostas. Grants apsviedas apkart un instinktīvi sniedzās pec ieroča, bet vainojama bija tikai raķete, ieskaņa uguņošanai, kas sāksies pusnaktī līdz ar Pirmajam Lieldienām.

-     Dīvaini, cik ļoti šīs tradīcijas pieskaņojušās kristietībai, - Rīds piezīmēja. - Tā ir tik sena doma: aizbaidīt ļaunos garus ar skaļiem trokšņiem.

Viņš ne pie viena nevērsās, un neviens ari viņam nealbildeja. Marina vēroja Mjuiru, un viņas seja bija tikpat skarba ka bridi, kad viņa nošava krievu salas krasta. Šoreiz gan Mjuirs bija rīkojies prātīgāk un paturējis ieroci sev pie sāniem.

-    Ko jus gribat teikt? - viņa nošņaca caur sakostiem zobiem.

-   Es gribu teikt, ka man šķiet dīvaina jusu pastaiga tieši tajā bridi, kad pie musu sliekšņa uzradās sarkanie. Vel divainaka ir jusu pamanišanas piebeigt to puisi, pirms viņš paguva mums kaut ko pastastit. Un neaizmirsīsim ari jusu dievināto nelaiķi brāli.

-   Viņš nebija komunists, - Marina izspļava. - Mans brālis bija varonis.

-   Viņš cieši sadarbojas ar Grieķijas Komunistisko partiju.

-   Jo tie bija vienīgie, kuri bija ar mieru organizēt pretošanos vāciešiem bridi, kad visi pārējie politiķi vēlējās tikai iekārtoties tiem azote. Aleksejam bija vienaldzīgs Staļins un proletariata diktatūra. Viņš vēlējās tikai cīnīties pret nacistiem.

-Un kas notiktu, kad vācieši atkaptos? Kurš pārņemtu varu?

-    Vai tam ir kada nozīme? - Marinas seja dega naida. - Staļins, Trumens, ģenerālis Skobje - kada atšķirība? Jus visi gribējāt sagrabt Grieķiju savos nagos. - Viņa lēnam pagriežas, ietverot Grantu, Mjuira un Rīdu kvēlojošu dusmu piesātinātā skatiena. - Ir kada leģenda par Lemnas sievietem, kuras reiz savacas kopa un nogalinaja visus salas vīriešus ar vienu strauju cirtienu. Varbūt viņas rīkojas pareizi. - Marina spēji pameta istabu un aizcirta durvis. Klaudziens uz. bridi apslapēja uguņošanu osta.

-   Laimīgu taciņu, - Mjuirs norūca un uzšķīla sērkociņu.

Cirants veltīja viņam riebuma pilnu skatienu.

-   Tu zini, ka viņas brālis nebija komunists.

-   Tavas draudzenes acis bija gan. Un viņa kaut ko slēpj.

-   Viņa ir neganti pārskaitusies par sava brāļa navi.

-    Kapec tad nepastasti viņai patiesību? Vai taja pudele vel ir vīns?

Grants paņēma Moschato pudeli. Tai nebija etiķetes, un stiklu klaja putekļi, uzkrati viesnīcas īpašnieka pagraba. Ietriecis korķi iekša, viņš svieda pudeli Mjuiram pari istabai. Mjuirs pastiepas, lai to saķertu, un sāpes saviebas.

-   Marina pazina Pembertonu, viņa saprot arheoloģiju un mak aizstāvēties ciņa. Vakar viņa droši vien izglaba mus visus.

-Atver acis. Viņa piebeidza krievu, jo nebija citas izejas. Ja mes to puisi noķertu, viņš izstāstītu mums visu patiesību par Marinu.

Grants papurina ja galvu.

-   Es tam neticu. Viņa varēja nošaut mani. Tu biji ievainots, Rīdām nebija ieroča, plāksne bija krievam kabata. Viņi varēja ielēkt laiva un jau but pusceļa uz Maskavu.

Krēsls nočīkstēja pret grīdu. Rīds pieceļas - un saravas, redzot sev pieverstus divus niknuma pielietus acu pārus.

-   Es, emm, gribēju paelpot svaigu gaisu.

-    Nekādu svaigu gaisu! Nupat jau gandrīz jus pazaudējam. Nav ne jausmas, kadi mošķi slapstas apkart. - Mjuirs ar rokas mājienu norādīja uz logu. Uz ielas valdīja rosība, ciemata iedzīvotajiem steidzoties uz baznīcu un pusnakts Lieldienu dievkalpojumu.

-    Es iešu viņam līdzi. - Arī Grantam izmisīgi gribējās atstat istabu, kas oda pēc dusmām.

-   Turi acis vaļa. It īpaši tagad, kad Marina klīst nepieskatīta.

Cirants piespradzeja revolvera maksti pie jostas un uzrava mugurā jaku, to piesegdams.

-   Mes uzmanīsimies.

Svaigais gaiss sniedza atvieglojumu. Viņi nostājas uz viesnīcas lieveņa un bridi klusēdami elpoja. Viņiem nebija padoma nekāds mērķis, bet, nonākuši uz ielas, viņi nekavējoties iekļuva ļaužu plūsma. Visi bija ģērbušies labakajās drānās: tevi trīsdaļīgos uzvalkos, lai cik nodiluši tie bulu; matēs augstpapēžu kurpes vilka līdzi bērnus nomazgatām sejām un astēs sasietiem matiem. Ikviens, pat mazakie bērni, nesa gara, baltu sveci.

-   Cerams, Marinai nekas nekaiš, - Rīds ierunājās. - Šķiet, viņa ļoti bedajas par brāli.

-   Tam ir iemesls. Mes viņu nogalinajam.

-   Ak ta. - Rīds saviebās un vairs neko nejautaja. Pec brīža viņš tomēr atkal atvēra muti. - Jus šādi piedzīvojumi laikam nesatrauc. Iebrukumi nakts vidū. Krievu spiegi, kas cenšas jus nolaupīt. Ieroči visas malās. Mirstoši cilvēki.

-    Nesatrauc? - Cirants iesmejas. - Varbūt. Pie ta pierod.

-   Dīvaini. Jaatzist, ka es sava ziņa visu mužu esmu pavadījis kara. Homērs, - Rīds paskaidroja, redzēdams izbrīnu Granta seja.

-   Jus taču teicat, ka ta visa ir pasaka.

-    Ja, daži stāsti tādi ir. Bet I lomers… - Rīds pievertam acīm apklusa, it kā izbaudīdams laba vīna garšu uz meles. - Viņš pamodina tajos patiesību. Ne jau vēsturisko patiesību, protams… kaut gan viņa eposi nebūt nav tik fantastiski ka vairums pārējo versiju. Homērs auž poētisko patiesību.

-   Neticiet visam, ko lasat avīzes, profesor. Kara nav nekādas poēzijas.

-    "Mana dzeja runā par karu un žēlumu kara. Poēzija slēpjas žēluma."

-   Vilfreds Ouens bija bezcerīgs romantiķis. Kara nav ari nekādā žēluma. To man iemacija tevs.

Rids, lieliski apguvis Oksfordas zinātniekā pieklājīgās manieres, vairs neuzdeva jautājumus un klusēja. Viņi turpinaja ceļu ko pa ar puli ara no ciemata un pretī baznīcai līča ieplaka. Debesis uzplauka raķetes uguns ka tala zibens šautra.

-    Vainojama bija smaka.

-    Ka, ludzu? - Rida negaidītās piezīmes iztrūcināts, Grants palūkojas uz profesoru.

-Stāsts, ko Papadžianopoulu jaunkundze…

-   Sauciet viņu par Marinu, - Grants partrauca Rīdu. - Tā jus ietaupīsiet daudz laika.

-   Stāsts, ko viņa piemineja. Lemnas sievietes nenogalinaja savus vīriešus tapat vien. Viņas to izdarīja, jo bija atstumtas. Sievietes mocīja lāsts, kas piešķīra viņām atbaidoši sliktu elpu - viņas bija aizvainojušas Afroditi tāpēc viri, protams, atteicās viņas skūpstīt. Vai ari pildīt, hmm, laulata pienākumus. Tapec viņas no- galinaja vīriešus.

-Tas droši vien neatrisināja problēmu.

-   Ja, šāds secinājums bija neizbegams. Dažus mēnešus velak sala iegriezās Jāsons kopa ar saviem argonautiem zelta aunadas meklejumos. Sievietes varda tieša nozīme draudēja viņiem ar nāvi, līdz argonauti pakjavas.

-   Argonautiem acīmredzot bijusi grūta dzīve.

-    Mm? - Rīds, šķiet, nemaz neklausījās. - Interesanti, ka visi šie senie stāsti par Lemnu saistīti ar aromatu. Filoktēta smirdoša brūce, sieviešu nepatīkama elpa. Varētu pat teikt, ka lemnieši ar to bijuši slaveni.

Viņš apklusa un iegrima domas. Fulis sasniedza zemesraga galu. Pretī slejas balsinata četrsturveida baznīca, bet Rīds un Grants netika tai klat, jo eku bija ielenkuši cilvēki. Cirants tik tikko dzirdēja priesteru dziedošās balsis, kas skaitīja Lieldienu liturģiju, kaut gan neviens taja īpaši neklausījās. Bērni ķera cits citu kaju meža, bet pieaugušie apsveicinājās un klusi pļapaja.

-   Neizskatās pec musu baznīcas pasakumiem, vai ne? - profesors smikņadams iejautajas.

Viņiem tuvojas tirgonis, kam no rokam ka sīpolu virtenes ka- rajās sveču pari. Grants labprat pasutitu viru talak, bet Rīds pie- aicinaja viņu klat un, nedaudz pakaulejies, nopirka divas sveces. Vienu no tam profesors pasniedza Grantam.

-    Pec grieķu ticējumiem, līdz galam izdedzināta svece izsvēpē cilvēka grēkus.

Grants piemiegtam acīm nopētīja slaido sveci.

-    Vai lielākas nevar dabūt?

Pūlim paršalca klusums, baznīcas durvis iedegās dzirkstele. Ta bridi sastinga gaisa, pec tam sadalijas divas dzirkstis un at- kartoja šo procesu, pārmetoties no vienas sveces uz citu un virzoties cauri pūlim.

-   Sākotnējā gaisma nak no Jeruzalemes, - Rīds čukstēja. - Katra gadu Jeruzalemes patriarhs ierapjas Svetaja kapa, kura apgla- bats Jēzus, un gaisā piepeši paradas svēta uguns. Patriarhs no tas aizdedzina sveci un nodod liesmu talak savai draudzei.

-    Izklausās pec blēdības. Viņš droši vien iebāž bikses šķiltavas.

-    Iespejams. - Šķita, ka Rīds atkal dzird tikai savas domas. - Interesanti, ka senatnē salas iedzīvotāji gaidīja laivu ar svēto uguni. Un pec trim tūkstošiem gadu mes atkal rīkojamies tieši tāpat.

Grānts pārcilaja atmiņas. Viņam šķita, ka pēdējas nedeļas laikā viņš par vēsturi uzzinājis vairak neka iepriekšējos trīsdesmit mūža gados.

-   Jus runājāt par uguns rituālu? To, kura deļ viņi uz deviņām dienam apdzēsa visas liesmas?

-   Tieši ta. Viens no avotiem vēsta, ka šis rituāls bija paredzets salas šķīstīšanai pec notikuma, ko es nupat piemineju. Tumsa bija grēku nožēlas laiks, simboliska nave, ar ko tiek izpirkta vēsturiska vīriešu slepkavība. Pec tam ieradas gaisma, simbolizējot jaunu dzīvi un atdzimšanu.

-    Pratolajs. - Vārds gaiši iedegas Grantam acu priekšā. - Pirmais cilvēks, kurš atdzima ala.

-   Nebūt ne tik atšķirīgs no cita cilvēka, kurš tika apglabats ala un atgriežas pie dzīvajiem. - Rīds apklusa, jo virs tieši viņam pretī, drukns zemnieks slikti pieguļošā uzvalka, pagriežas. Grants gatavojas uzklausīt pārmetumus, bet virs tikai pasmaidīja un pietuvināja savu sveci Rīda gaismeklim, to viegli piešķiebdams. 1 )ak- tis saskāras; Rīda svece pieņema liesmu un gaiši uzmirdzēja. Vaska pikucis noslīdēja lejup pretī profesora pirkstiem.

-   Christos anesthi, - zemnieks sacīja. Kristus ir cēlies.

-    Alithos anesthi, - Rīds atsaucās. Patiesi celies. Pūlī visapkart tika nomurmināts sveiciens un atbilde, kas lidinājās no cita pie cita ka viendienītes vasaras nakti. Rids pieversas Grantam un pie- davāja liesmu. - Christos anesthi.

-    Ka teiksiet. - Cirants aizdedza sveci un turēja to neveikli izstieptā rokā, cenzdamies nenotraipīt kurpes ar vasku.

-    Vai jums ir neērti?

Grānts nokaunejies pasmaidīja.

-   Es esmu nedaudz apjucis. Nevaru saprast, vai es svēpeju savus grēkus, izpērku sieviešu grēku, godinu Jēzu vai izsaucu pratotaju.

Rids iesmejas.

-   Nu jus saprotat, kur slēpjas problēma, bet jus nedrīkstat paturēt liesmu pie sevis. Jums ta kadam jaatdod.

Grānts pagriezās. Uguns jau bija izpletusies viņam aiz muguras un vairums sveču spoži mirdzēja. Bet viena bija palikusi nepamanīta. Viņš pasniedzas uz priekšu. Abas sveces saduras, paris reižu atsitas viena pret otru ka neveikli mīlētāji un beidzot palika nekustīgas pietiekami ilgi, lai liesma veiktu savu ceļojumu.

-    Christi anesthi, - Cirants nomurmināja.

Viņa atvirzīja savu sveci un pacēla to augstak. Oranža gaisma apgaismoja viņas seju, un liesmas atspīdums iemirdzējās acis.

-    Marina? - Grants gandrīz nometa sveci. - Jēzus!

-    … patiesi celies. - Viņa novērsās; Cirants pacēla roku, bet viņa tikai padeva liesmu vīrietim sev aiz muguras. Pabeigusi šo uzdevumu, Marina atgriezās. Viņas acis bija apsartušas, un pat pūļa ielokā viņa izskatijas savadi ievainojama, it ka nespetu izlemt - spļaut Cirantam seja vai mesties bēgt.

-   Es atvainojos Mjuira varda, - Cirants ierunājās. - Viņš… Viņš ir ezelis.

-   Es nenodevu jūs krieviem. - Marinas balss nedaudz drebēja.

-   Nekad neesmu teicis, ka tu to darīji. Bet tu noteikti saproti, kapec Mjuirs tadu iespēju pieļava. Kāds atklāja sarkanajiem, kur mūs meklēt. Un man tiešam žēl, ka tu nošāvi to krievu. Mes varējam noskaidrot, kas viņam zināms.

Cirants uzmeta Marinai iesāņus skatienu, uz kuru viņa atbildēja ar skarbi paceltu zodu.

-   Viņam zem jakas bija kaut kas izspiedies, un viņš sniedzās pec ta. Ko tu darītu mana vieta?

-   Ta bija plāksne.

-   Tad jau mums paveicās, ka es pa to netrāpīju.

Grants uzmanīgi pastiepa roku un atglauda matu cirtu, kas bija parkritusi sievietei par vaigu. Viņa nekustējās.

-    lai nu ka, Mjuira vārdiem tik un ta nav nekādās nozīmes. - Garam aizšalca vēja pūsma, un Grants pielika plaukstu pie sveces liesmas, to sargadams. - Svētnīca neka nav. Šīs pēdas bija trīs tukstošus gadu vecas jau tad, kad sakam tam sekot. Tās nav aukstas, tas ir sasodīti sasalušas vēsturēs dzīlēs. Mēs varam padoties un atgriezties Kreta.

Viņam aiz muguras kads pieklājīgi ieklepojas. Cirants un Marina pagriezās; Rids ka atvainodamies veras viņiem pretī. Roka turēdams sveci, profesors izskatijas pec kora zena Ziemassvētku vakara.

-   Patiesība man šķiet, ka pēdas kļūst arvien siltākās.

Grants un Marina neticīgi lūkojas viņam pretī.

-    Ka tas iespējams?

Rids piesita pie deguna.

-   Pavediens slepas senajos mītos. - Viņš pasmaidīja. - Galvenais ir sekot savam degunam.

Desmita nodala

Terma, Lemna. Nakamas dienas rīts

-   Vai esat pārliecināts, ka uzminējāt pareizi?

Viņi staveja sekla ieleja zemes ceļa gala. Vieta bija skaista: papeles un cipreses meta ēnu par strautu, kas burbuļodams plūda gar ieleju, un tieši pretī ceļiniekiem slējās glīta, neoklasicisma stila buveta eka. (irantam tā nedaudz atgādinaja šveiciešu namus ar sarkaniem jumtu dakstiņiem un spoži baltam sienam, svaigo durvju krāsojumu un iestērķelētajiem aizkariem logos. Viss šķita veselīgs un labi organizēts. Viss, izņemot smaku, kas piesātinaja ieleju; tas bija šķebinošais sera smārds, kas tik ļoti atsauca atmiņa puvušas olas.

-    Iespejams, es kļudos, - Rids atzina, bet viņa balss skanēja neizprotami līksmi. - bet ši ir karsto avotu vieta. Nesaprotu, kāpēc man tas neienāca prāta. Tos izmanto jau vismaz kopš romiešu laikiem.

-   Piedodiet, ka izbojāju jums prieku, bet karstais avots nav tas pats, kas vulkāns. Pat senie ļaudis droši vien saprata atšķiribu.

Rids paraustīja plecus.

-   Visas leģendas par pretīgi smirdošajiem lemniešiem balstas uz kadam kopīgam atminam. Ja viņu svētnīca bijusi šeit, pec deviņu dienu ilgiem rituāliem viņi noteikti nesmaržoja pec vijolītēm.

No rīta mazais meklētāju pulciņš bija devies ceļa un nosoļojis nedaudzas jūdzes no Mirinas kajam. Lieldienas ciemata nekas daudz nebija atrodams, bet Grantam un Marinai izdevās samek-

Iet vairakus instrumentus, eļļas lampu, virves gabalu un ezeli, kam tas viss jaaiznes uz Termas avotiem. Nu viņi bija sasnieguši mērķi un ieelpoja gaisu, kas Grantam nebūt nešķita veselīgs.

-    Kas mums jadara? Japajauta uzraugam, vai viņš nav atradis vanna peldam senu meteorītu? - Cirants noradīja uz. slēgtajam durvīm un tumšajām telpām aiz. mežģīņu aizkariem. - Izskatās, ka kūrorts ir ciet.

-   brīvdiena. - Rids pameta skatienu apkart. - Bet karstie avoti neiznāk zemes virsu kūrorta teritorija. Ūdens tiek pievadīts no citas vietas. Palūkosim.

Steidzīga apkartnes izpete neko daudz neatklaja. Viņi atstaja Mjuiru pieskatīt ezeli un paši izklīda, pakapeniski virzoties talak pa ieleju aiz atpūtas nama. Sēra smaka pagaisa, puķu salkanās smaržas aiztramdita, un ceļinieki paleninaja soli, cīnoties ar augsto zaļi. Ielejas gala strauts pazuda. Cirants pavadīja piecpadsmit neauglīgas minūtes, mekledams ta izteku, bet neko neatrada. Viņš apsēdas uz saules sildīta akmens un vēroja ķirzakas šaudamies visapkart. Viņam pie kajam metajas izkaltis čuskadas ritulis.

-    Kas ir tur? - Rids bija nemanīts pienācis Grantam no mugurpuses, koši piesarcis zem savas platas cepures. Viņš radīja augšup kalnā, kur no lezenas ainavas pacēlās kupolam līdzīga virsotne. Iepriekš ta bija slepusies aiz ielejas, bet tagad, slavēdami augstak, viņi to lieliski redzēja. Rids pacēla binokli, kas karajas saite viņam ap kaklu, piespieda to pie brillēm un pasniedza Grantam. īsti nezinadams, kas jāmeklē, Cirants grieza skalu, līdz izpludušais attēls noskaidrojas.

-   Tas ir krusts. - Virsotnē slejas tērauda krusts, apmēram sešas pēdas augsts, un to turēja četras stieples. Uz, krusta horizontālās daļas sedeja vanags, uzbozis spalvas.

Grants nolaida binokli.

-   Es zinu, ka neesmu vēsturnieks, bet baznīcas taču ir jauna- kas par musu mekleto periodu?

-    Vai esat redzējis Romas forumu? Kad impērijā varu par ņēma kristieši, viņi gluži vienkārši aizmūrēja pagānu tempļus un pārveidoja tos par baznicam. Sienas vel joprojām redzamas klasiskas kolonnas. Atēnu Partenonu izmantoja par baznīcu… un mošeju, kad to sagraba osmaņi. Ēkas nak un iet, bet svētvietas medz dzīvot ilgi.

-    Varam jau mēģināt.

Uzmanīgi likdami soļus virs birstošajiem akmeņiem, viņi kapa pretī virsotnei. Stāvot uz kores, ta izskatījas pec neliela kalna, bet tuvojoties tās apveids mainijas. Talaka mala šķita spēji nolaižamies, bet, pienākuši vēl nedaudz tuvāk, abi ieraudzīja, ka tālākās malas nemaz nav. Visa nogāze zem virsotnes bija gluži ka izdobta, tapec kalns traucās tai pari ka plīšanai gatavs vilnis. Ala, ko tas veidoja, bija vismaz, simt pedu augsta. Tās dziļuma, gandrīz paslēpies enā, bija izvietojies neliels, balsinats pagalms ar baznīcu.

-   Svetvieta, - Rīds nomurminaja.

Marina pamaja.

-Šķiet, ka pati daba to šadu izveidojusi. Milzīgs klints klēpis… vai pavards.

-    Ja piemiedz acis, tas pat nedaudz izskatas pec vulkānā, - Cirants piezimeja.

-    Skaties. - Marina noradīja uz. vārtu stabu. Ta virsma bija iestrādātā mozaīka, kuras zilas plāksnītes uz zeltīta fona veidoja burtus.

-   Ayiu Panayia, - Rids skaļi izlasīja. - Jaunavas Marijas godinājums. Tas nozīmē "Visa svēta". Uzsver viņas lomu ka Dieva līdzdalībniecei Jēzus ieņemšana. Ķecerīgi prati var izsekot ši titula attīstībai kopš seno kultu laikiem, kas pielūdza visvarenas, auglīgas dievietes, kuras pašas deva dzīvību dieviem. - Rīds pamanīja Marinas šausmu pilno seju. - Tas ir antropoloģiskais skatījums, protams.

Viņi izgaja cauri šauriem vārtiem un nokļuva nelielajā pagalma. Ienākot kalna mestaja ena, piepeši kļuva vēss, un trokšņi visapkart pieklusa. Vienīga skaņa bija ūdens šļaksti; tas teceja no čūskas galvas, iestrādātās siena, un ieplūda marmora tvertne. Cirants to paostīja un uztvēra jau pazīstamo puvušu olu smārdu.

-Sers.

Bet Rids un Marina neklausijas, jo staveja jau pie baznīcas durvīm. Viņi paraustīja rokturi, un durvis atvērās. Grānts sekoja viņiem iekštelpas.

Baznīca bija vienkāršā: to veidoja iegarena zāle ar baltam sienam, šauriem logiem un cilindrveida griestiem. Stūros klusi trūdēja kaltētu ziedu pušķi, un uz altara pakapiena bija salikti sarkani stikla trauki, kaut gan sveces, kas tajos reiz bijušas, jau sen vairs nedega. Baznīcas talakaja gala bija redzama tikai viena Jaunavas Marijas ikona, kas veras ienācējiem pretī, stāvēdama nedaudz iepletusi kajas un pacēlusi rokas, kā svētību dodot. Jēzus bērns uzlukoja svešos, ieslepies viņas vedera zeltainajā apli.

-     Ja jums ši poza šķiet kaut kur redzeta, jūs domājat pareizi. - Rids izvilka no kabatas Pembertona apbružāto dienasgramatu un atšķīra vienu no pirmajam lapam. Uz tas gozējas ar tinti zīmēta skice: sieviete ar lapsenes vidukli un gariem svārkiem, kailam krūtīm un čusku, kas locījās pa izstieptajam rokam. - Mīnojiešu dieviete māte.

-    Viņai ir glītākās krūtis neka Jaunavai Marijai, - Cirants noteica. Viņš nelūkojās uz Marinu, bet ar acs kaktiņu pamanīja, ka sieviete pārmet krustu.

-   Un aplūkojiet Kristus teļu. Viņš ir savas matēs vedera jeb klēpi. - Rids lēnam pagriezās, pētīdams baznīcu. - Vai esat dzirdējis par hinduistu avatāram jēdzienu? Dievu inkarnaciju arējais izskats mainas, bet patiesības, kas zem ta slēpjas, ir mūžīgas.

Marina sarauca pieri.

-   Ja gribat noniecināt divus tukstošus gadu ilgušas kristiešu macibas, varbūt esat ar mieru to darīt ara?

-   Jaunas reliģijas ir īstas žagatas. Tam patīk celt savu mājokli uz citu, no ceļa aizslaucīto ticību pamatiem. Gan teoloģiska, gan tieša nozīme.

-    Vai jus ierosināt izdemolet baznīcu?

-   Ne. bet mums jāņem talka arheologu metodes.

-    Kadas tas ir? - Grants painteresējās.

-   Aizrakšanas līdz problēmas saknēm.

Rids soļiem mēroja iegareno zaļi, rūpīgi pētīdams smagos akmeņus, ar kuriem bija izklātā grīda. Atgājis triju jardu attaluma no altara, viņš piepeši nometas uz viena ceļgala un saka kaut ko knibināt. Marina un Grants notupas profesoram blakus. Grīda bija iekalts dzelzs riņķis. Rids to pacēla augša un parava. Nekas pat nepakustejas.

Profesors pagriezās un ka atvainodamies uzlūkojas Grantu.

-   Vai jums nebūtu iebildumu… ?

Grants atbalstīja kajas katru sava puse akmenim, pieliecas un spēji parava riņķi. Plaisas tam apkart bija apaugušas ar biezu zemes kārtu, acīmredzot neskartas jau gadiem ilgi, bet pamazam pa- devas spiedienam. Viena no plaisam pavērās, un Marina ievirzīja taja lāpstās malu. Darbodamies visi kopa, viņi rava un grūda akmeni, līdz bija izveidojies pietiekami liels caurums, kura iespraukties. Apkaša melneja tumša bedre.

-    Interesanti, kas tur leja slēpjas?

Grants paņēma stikla trauciņu, paredzetu svecei, un iemeta to iekša. Stikls nobukšķēja pret kaut ko cietu, bet nesaplīsa. Pārliecinājies, ka caurums nav parak dziļš, Grants apsēdas uz bedres malas un saka laisties leja. Kamēr galva un pleci vel rēgojās ara, viņa kajas jau sasniedza cietu pamatni, tapec viņš bija spiests nedaudz, pietupties, lai redzētu, kas notiek zem grīdas. To izdarījis, Grants uzšķela sērkociņu.

Viņš staveja uz noblietetas klona grīdas zema kambari, kurš šķita apmēram tikpat plats ka baznīca. Visapkart no zemes slejas akmens pīlāri, kas balstīja baznīcas grīdu. Daži bija neskarti un vel saglabajuši grezni izrotātus kapiteļus, bet citi kaut kad sena pagatne salūzuši un sacementēti kopa vai ari salaboti ar neap- testiem laukakmeņiem. Uz zemes metajas salmu stiebri, un pie tālākās sienas bija atslieti instrumenti. Grants saskatīja mūrnieka ķelli, spaini, grābekli un izkapti, l'areja telpa bija tukša.

-    Vai tur kaut kas ir? - Rids ielūkojās iekša, ar seju gandrīz pilnība aizsegdams gaismu. Taja paša bridi Grants juta liesmu apsvilinam pirkstus. Viņš nometa sērkociņus, un kambari piepildīja tumsa.

-   Nekas, tikai daži dārzniekā rīki. Ari izkapts - vai ta kaut ko simbolizē? Varbūt nāvi? - Grants atcerējās Lorda kriketa laukuma vējrādi. - Laiku?

-    Uzraugs droši vien ar to pļauj zāli. - Rids nozuda, un atgriežas iezilgana gaisma.

-   Mums jasak rakt.

Viņi atveda ēzeli. Tam sekoja Mjuirs. Grants uzkarinaja lampas starp balsta pīlāriem, bet Marina tikmēr iedzina mietiņus zeme apmēram jarda attaluma no vistuvākās sienas. Raustigas lampu gaismas apspīdēti, viņi notupas uz klona zem altara un vengi nopētīja sienas.

-    baznīca ir celta bizantijas stilā, - Marina paskaidroja. - bet šie pamati ir atbalss no hellenisma laikiem, ap divsimto gadu pirms musu eras, kad uzplauka daudzi mistēriju kulti. - Viņa noradīja uz. raupji tēstajiem akmeņiem, kas samūrēti kopa. Daži bija pazuduši, un tukšas vietas aizpildīja plakanu ķieģeļu slāņi. - Te redzams, kur pamati salaboti laika, kad cēla baznīcu, bet iespe- jams, ka šis vietas vēsturē ir vel senaka.

Marina noradīja uz mietiņu rindu.

-   Ši ir baznīcas ziemeļu siena. Bet es pamanīju liecības, ka svētvieta kristietības laika pārveidotā ta, lai altaris butu versts uz austrumiem. - Viņa pavēcināja roku, noradot uz katru sienu pec kārtas. - Vai redzat kaut ko neparastu uz dienvidu sienas?

Grānts vērīgi lūkojas, cenzdamies saskatīt kaut ko enainaja laukuma aiz pīlāriem, kas aizsedza lampas gaismu.

-   Akmeņi šķiet mazaki… un sliktāk sacementeti kopa.

-   Tieši ta. - Marina prieka atplauka. - To droši vien pievienoja velak, lai sadalītu jau esošos pamatus pietiekami mazos gabalos, kas varētu balstīt baznīcu. Manuprat, pagalms sniedz pareizāku priekšstatu par sākotnējā tempļa izmēriem. Tada gadījuma svet- vieta bijusi kaut kur šeit.

-   Jaķeras pie darba.

Sākas lēnas, mokošas pulēs. Ta kā izslieties pilna augumā nebija iespejams, viņi zemu noliecās un raidīja īsus, neveiklus cirtienus cieši noblietētas zemes virsma. Kad ta bija uzlauzta, viņi sadalīja pienākumus: Marina, Rids un Mjuirs piepildīja spaiņus ar augsni, bet Grants tos aizvilka līdz kalna nogāzei un tur iztukšoja. Gaiss pagraba, kas jau paša sākuma nebija īpaši svaigs, kļuva smacējošs. Marina sasēja blūzes galus ap vidukli, savukart Grants novilka kreklu un stradaja puskails. Pat Rids noņēma kaklasaiti un uzrotija piedurknes.

Nesdams kārtējo spaini, pilnu ar zemi, Grants piepeši kaut ko ieraudzīja kalna pakāje ielejas otrā pusē.

-    Kas tas?

-    Par ko jus runājat? - Rids atpūtās, gulēdams zāle, kamēr Mjuirs viņu aizvietoja. Profesora skatiens bija versts istaja virziena, bet šķita, ka viņš neko nav pamanījis. Grants gan nekad nebija īpaši pārliecināts, ko Rids redz.

-   lūk, tur. - Atkal paradījas zibšņi, kas spīdēja kalna kore netālu no samelnējušas priedes. Cirants mēģina ja uzliesmojumus saskaitīt, pratodams, vai ta ir šifrēta ziņa. Kam tā paredzeta?

-   Varbūt tur spīd cigarešu papīra folija vai stikla lauska, - Rids ieminejas.

-    Vai ari kāds mūs vēro. - Grants uzmeta mugura kreklu un piesprādzēja pie jostas revolveri. Viņš devas lejup pa kalna nogāzi, uzmanīgi likdams kaju starp krumu mezgliem un ripojošiem akmeņiem, bridi vērojis zemi, viņš pacēla skatienu un vairs neredzēja zibšņus.

Šķērsojis nelielu strautu kalna pakājē, Cirants sāka kāpienu otra puse. Tuvodamies virsotnei, viņš palēnināja gaitu. Augša vidēja priedes melnie zari. Uzpūta vējš - un savvaļas ziedu un zāles aromātu uz mirkli parspeja tabakas dumu smārds, šeit bija cilvēks. Bet Cirants neko nedzirdēja.

Viņš aizlavījās uz kreiso pusi un uzmanīgi žagas gar kori, mekledams ceļu no otras malas. Acu augstuma aizplivinājās taurenis, krūmos visapkart dūca bites un mušas. Jebkur citur ši butu brīnišķīga diena, ko pavadīt ar aukstu alu rokas un meiteni pie sāniem, guļot zaļa zale. Grants ciešāk satvēra revolveri.

Piepeši atskanēja reciens, iedarbojoties motoram kalna virsotne. Atmetis piesardzību mala, Grants skriešus pieveica pēdējos dažus jardus līdz korei un palūkojas lejup. Uz zemes ceļa, kas aizvijās aiz nakamā kalna, vel virmoja putekļu mākonis. Grants noskrēja leja un apmetās ap stūri - tieši laika, lai redzētu motocikla neskaidro apveidu nozūdam taluma. Viņš bridi nolūkojas tam pakaļ, bet neko nevareja iesākt.

Izgrūdis par lupām lamu vardu, Grants devās atpakaļ. Tieši aiz kores, no kuras paveras skats uz kupolveidigo kalna virsotni, nogāzē bija izveidojies padziļinājums. Zale taja bija pieplacinata pie zemes, un apkart metajas pusducis baltu stobriņu. Grants vienu pacēla, paostīja un, piemiedzis vienu aci, ar otru ielūkojas iekša. Tie bija cigarešu gali - bet daļa no cigaretes bija tukša, it ka ražotajs varētu atļauties piepildīt ar tabaku tikai pusi no tas. Turklāt tabaka bija Ieta, Cirants nodomaja, to paostījis.

Viņš zinaja tikai vienu vietu, kur tiek ražotas tik sliktas cigaretes. Dažas no tam Grants bija izsmēķējis pats neilgaja laika, ko pavadīja Austrumu frontē, turklāt vairak siltuma neka nikotīna deļ. Tie pieci viri, kurus viņi nogremdēja līci, acīmredzot nebija vienīgie krievi uz šīs salas.

-   Viņi mus vēroja.

-    Nolādēts. - Mjuirs iesvieda savu cigaretes galu marmora tvertne. Tas nočukstēja un apdzisa. - Cik ilgi viņi tur bija?

Rids samirkšķina ja acis.

-    Es viņus pat nepamanīju.

-    Turpmāk esiet sasodīti uzmanigaks, kaut velns jus rāvis. - Mjuirs pieversās Grantam. - Vai tev šķiet, ka viņi atgriezīsies?

-   Iespejams. Pēc tas nakts viņi uzmanas un nenāks mums pārāk tuvu.

-   Cerēsim.

Kļuva tumšāks. No rietumiem veļās mākoņi un savācās lielas, ļaunigas gubās virs ieapaļās kalna virsotnes. Viena no saviem gājieniem ar spaini Grānts ieraudzīja, ka saule nolaidusies zemu starp mākoņiem un juru, pārvērtusies par nikni sarkanu traipu debesis. Nakamaja reize, kad viņš iznira no pagraba, ta jau bija nozudusi. Sakās nakts, bet zem baznīcas valdīja nemainīga, lampu kliedeta krēsla. Grāvis blakus sienai jau bija gandrīz divas pēdas dziļš; kad Grānts atgriezās, pārējie izskatijas pec rūķiem, kas smagi strādā zemes dzīlēs.

Darba gaita kļuva lenaka. Viņi bija atseguši pamatu augšdaļu un nonākuši līdz zemākām līmenim - platam plāksnēm, kas izliktas bez javas. Zeme bija cietākā, nobārstītā oļiem, tapec to vajadzēja izcelt pa gabaliem. Drīz vien rokas bija noberztas jēlas, nagi sašķēlušies un muskuļi sāpes smeldza.

Deviņos viņi nolēma ieturēt vakariņas. Visi apsēdas pagalma, aukstuma nedaudz trīcēdami, un apēda maizi ar sieru, ko no rīta viņiem bija iedevis viesnīcas saimnieks. Debesis nebija manāmas zvaigznes.

-   Cik talu esam tikuši? - Grants jautaja.

-   Tie kaltie akmeņi ir ļoti veci. - Marina bija uzmetusi plecos Rīda žaketi, un viņas acis šķila stiklainas. - Mes esam tuvu.

-    Ja vispār kaut kas ir atrodams, - Rids bridinaja. Viņš bija zaudējis līksmo noskaņojumu, smagā darba nogurdināts. - Varbūt tas ir kada cita tempļa nostūri… vai ari mes neesam ieradušies istaja vieta.

-    Ir tikai viens veids, ka par to pārliecināties. - Grants iedzēra vēl pēdējo malku ūdens un paņēma lāpstu. - Es parakšu.

Tomēr viņa pulem bija īss mūžs. Nepagaja ne piecpadsmit minūtes, kad viņš jula lāpstu atsitamies pret kaut ko cietu. Nometies ceļos grāvi, Cirants ar pirkstiem kasīja zemi, mekledams nupat skarta akmens malas, bet to nekur nebija. Darbodamies parmaiņus ar rokam un lāpstu, viņš drīz vien bija atsedzis nepārtrauktu akmens virsmu, kas stiepās no vienas gravja malas līdz otrai.

Marina nocēla lampu no pilara un pievirzija to virsmai.

-    Pamatiezis. - Viņa klusi nolamajas. - Ši acīmredzot bijusi sākotnējā tempļa grīda. Te redzamas zīmes vietas, kur akmens slīpēts ar kaltu.

-    Nu, mums vismaz vairs nav jarokas dziļāk. - Grants ļava lapstai nokrist zemē un saberzeja tulznām klatas plaukstas. - Ir jau par veļu, lai kāptu leja. Mums šeit japaliek līdz ritam.

Grants savaca darbarīkus un padeva tos Rīdām. Marina viņus ignorēja, stavedama līdz viduklim dziļi grāvi un pētīdama akmens plākšņu sienu, kam ik pa brīdim pieskārās ar mazu slotiņu. Pasniedzis profesoram pēdējos instrumentus, Cirants pagriezās. Marina tupēja blakus sienai un bija pietuvinājusi seju tai gandrīz klat, laizdama pirkstus kaut kam pari. Bet Grantu izbrīnīja tieši viņas sejas izteiksme. Taja jautas spraiga uzmanība, un viņas tumšajās acis mirdzēja sajūsma.

Nogurums nekavējoties pameta Grāntu, un viņš pievienojās Marinai. Viņa neko neteica, tikai satvēra vīrieša roku un piespieda to pie sienas. Viņas ada bija silta, bet akmens zem tas - auksts. Marina virzīja Granta plaukstu nesteidzīgā elipses loka.

-    Vai juti?

Grants sataustīja sīkus izciļņus, iegravētus sienā. Viņš noņēma roku un uzmanīgi nopētīja akmens plāksni. Trīs tūkstoši gadu bija to nodeldējuši līdz ēnai, bet tauste nemeloja. Viņš atkal novilka ar pirkstiem par pusmēness sirpi, apgaztu uz sāniem. Vērša ragu paris.

-   Mums tas jāizvelk uz aru. - Marina sameklēja kabatas nazi un centās iedabūt asmeni mata resnuma plaisiņā, kas iezimeja plāksnes malu.

-   Tas taču sver vismaz tonnu, - Grants šaubīdamies iebilda. Plāksne bija apmēram jardu plata, pēdu augsta un izskatījās tikpat bieza. - To var izkustināt tikai ar dinamītu.

-    Mikeniešiem nebija dinamīta. - Marina turpinaja spiest nazi plaisā. Raizedamies, ka asmens salūzis, Grants atkapas un izrāpās no gravja.

Mjuirs pabāza galvu baznīcas grīdas cauruma.

-   Vai jūs abi grasaties tur gulēt?

-   Marinai šķiet…

Atskanēja dobjš bukšķis, un Grānts apsviedas apkart. Marina stavēja grāvī, turēdama roka nazi, un pat lampas gaisma bija redzams, ka viņas seja ir balta ka palags. Sievietei pie kājām gulēja akmens plāksne, no trieciena pret pamatiezi sadalījusies trijos gabalos. Virs tas siena bija atveries melns caurums.

-    Tas bija panelis. - Marija trīcēja ka apšu lapa; viņai droši vien tikai par mata tiesu bija izdevies izvairīties no krītošās plāksnes. - Durvis.

-   Kads aizmirsa ieeļļot viras. - Grants ieloca grāvi. Atvere bija tikpat liela ka plāksne, kas to slēpa, un tieši tik augsta, lai cilvēks varētu pa to izspraukties. Viņš iebaza roku tumšaja cauruma un pataustijas apkārt.

-   Kad tiek nost no sienas, eja kļūst plataka. Ne daudz, bet varbūt pietiekami, lai varētu kustoties brivak.

Viņš paņēma lampu, kas bija nolikta gravja malā, un iegrūda to cauruma. Liesma apspīdēja gludi noslīpētas akmens sienas, bet tālāk valdīja piķa melna tumsa.

-   Palūkosimies, kas ir iekša.

Vienpadsmitā nodaļa

Sajuta bija gluži ka spraucoties caur pastkastītes atveri. Grants sava mūža bija rāpojis pa šauram ejam - trīsdesmitajos gados Ro- dēzija, meklējot dimantus, - bet ta mocījās pirmo reizi. Viņš grozīja galvu reizē ar ķermeni un ievilka vederu, locījās un stumas iekša akmens mute, kamēr Rids un Marina viņu grūda no aizmugures. beidzot viņš bija brīvība un ilgi gulēja uz vedera, strauji elpodams.

Kaut kas pieskaras Granta potītei, kas vel bija palikusi pagraba, un viņš satrukas.

- Es apsēju tev ap kaju virvi. - Marinas balss jau skanēja biedējoši talu. - Ja kaut ko atradīsi, divas reizes to parausti. Ja iestreg- si, parausti trīs reizes un mes tevi izvilksim.

Grants pat nepūlējas atbildēt. Viņš atradās tuneli, kas bija augstāks par caurumu, caur kuru viņš nupat bija iespraucies, bet ne plataks. Pieceļoties četrrāpus, Grānta mugura atsitās pret griestiem. Nekur nebija redzami ne akmeņi, ne java; tunelis acīmredzot bija izcirsts klintī.

Tas vismaz nesabruks, Grants domas sevi mierina ja.

Viņš saka rāpties uz, priekšu. Tunelis nebija pietiekami augsts, lai varētu pacelt lampu, tāpēc viņš bija spiests grūst to sev pa priekšu. Gaiss bija smacīgs - taja neviens nebija elpojis vismaz trīs tukstošus gadu. Grants gan vairak satraucas par skābeno gāzes aromatu un nodomāja, ka šobrīd ļoti noderetu kanārijputniņš.

Viņš turpinaja līst uz priekšu. Vienīgas skaņas radīja lampa, kad viņš to stūma uz priekšu, un paša drēbju švīkstoņa pret sienam. Tuneļa veidotāji bija paveikuši ļoti labu darbu: eja ne reizi nenovirzījās no sava ceļa un urbās tieši kalnam sirdi. Cirants pulējas izteloties vīrus, kuri to izcirtuši. Cik ilgi viņi strādājuši ar saviem akmens āmuriem un vara kaltiem?

- Un pie ka jus centāties tikt? - Grants skaļi jautaja. Vai tas bija ta vērts?

Viņš papurinaja galvu. Tālu priekšā kaut kas lampas gaismā spīdēja. Cirants pielīda tuvāk, atkal pagrūda lampu un paguva to sagrabt pedeja mirkli, pirms ta apgāžas. Viņa acīm pavērās mirgojoša ūdens tilpne, iecirsta tuneļa grīda. Grants pastiepa roku un turēja lampu gaisa. Ūdens bija tīrs un skaidrs; gaismas stari pieskaras akmeņainajam dibenam, kas bija trīs pēdas dziļš. Grānts nodomāja, ka nebūtu grūti parbrist baseinam pari, bet aiz ta augsta un nepielūdzama slejas klints siena; tunelis bija beidzies.

Grants bridi stingi uzlukoja sienu, pēc tam pacēla labo kaju augstak un divas reizes to parava. Sauraja eja to bija grūti paveikt, un viņš nezinaja, vai palikušie saskatīs virves noraustišanos. Pec tam viņš izdzirda troksni tuneli - talu prom. Kads stenedams un elsdams pūlējās iespraukties ejā.

Gaidīdams pārējos, Cirants nolēma vēlreiz nopētīt baseinu. Tas droši vien saņēma ūdeni no kada pazemes avota, jo citādi nevarētu palikt neskarts tik ilgus gadsimtus. Vai tas bija tas pats ūdens, kas šļacās no strūklakas baznīcas pagalma? Grants noliecas par baseinu, cik talu vien uzdrīkstējās. Ari šis ūdens oda pēc sera. Un, ja bija kada sprauga, caur kuru ūdens ietecēja šeit…

Viņš nolaida lampu, līdz ta gandrīz skara ūdeni. No šada leņķa bija grūti kaut ko saskatīt, bet šķita, ka stāvā siena nesniedzas līdz pašam dibenam. Pamatne rēgojas kaut kas līdzīgs tumšai alas mutei.

Trokšņi Grantam aiz muguras tuvojas, līdz apklusa. Plauksta saspieda viņa pēdu, un viņš ar mokām pagrieza galvu. No tumsas viņam pretī veras melnas acis.

-   Mēs esam Tesejs un Ariadne labirinta.

-   Ceresim, ka te nav Minotaura.

Grants pavēlas uz sāniem, piespiezdamies pie sienas, lai Marina varētu pamest skatienu viņam garam. Sievietes acis izbrīnā iepletās.

-   Ko tagad darīsim?

-   Nedomāju, ka viņi izcirta visu šo tuneli tikai tapec, ka gribēja dzert. Atsaite man zabakus. - Grants noradīja uz plato enu sienas pamatnē, kaut gan Marina to saskatīt nevareja. - Tur ir atvere. Hs paskatīšos, kurp ta ved.

Marina atraisīja viņa zabaku auklas un novilka tos, bet pārliecinājās, ka virve vel joprojām ir apsieta Grantam ap potīti. Viņš neizģērbās; tuneli nebija vietas plašiem žestiem.

-   Uzmanies. - Marinas balss tumsa šķita sīka un dobja.

Grants atspiedas uz elkoņiem un ar galvu pa priekšu ieslideja

ūdeni. Tas bija pārsteidzoši silts, gluži ka vanna. Viņš iegremdējas šķidruma, izbaudīdams atgūto brīvību. Viņam pat izdevās pagriezties un uzmest skatienu Marinai. Viņa bija aizrapusies līdz baseina malai, un abu sejas gandrīz saskaras.

-   Dod man divas minūtes laika, - Grānts lūdza. - Pec tam velc no visa spēka.

Ūdens sakļavas viņam virs galvas ka zārks. Viņš ienira līdz dibenam, ar rokam šķeldams ūdeni, līdz sataustīja caurumu siena. Tas šķita apmēram tikpat liels ka augšējais tunelis - pietiekami plats, lai virzītos uz priekšu, parak šaurs, lai atgrieztos. Cirants spardidamies spraucas iekša un atsita ceļgalu pret akmens grīdu. Acis smeldza no minerāliem ūdeni, tapec viņš tas aizvēra; galu gala nebija neka, ko redzet. Šobrīd viņš varēja tikai atspiest plaukstas pret tuneļa sienam, gadu nogludinātām, un virzīties uz priekšu.

Divas minūtes. Cik ilgi las bija? Kā noteikt laika pludumu vieta bez gaismas, bez skaņas, bez augšas un apakšas? Grants nezina- ja, cik ilgi jau peld pa tuneli un cik talu aizkļuvis. Vai tam vispār bija kada nozīme, ja nav zināms, cik talu jāpeld? Sakuma viņš centas skaitīt sperienus, bet drīz vien pazaudēja skaitu. Plaušas saka sapel, un kustības kļuva vārgākās. Drīz vajadzēs griezties atpakaļ. Divas minūtes.

Tunelis kļuva plašaks. Granta plaukstas vairs nesniedzas līdz sienam, un pazuda pedeja saskarsme ar cieto pasauli. Viņš pel- deja Visuma - bez svara, bez maņam, bez laika. Viņš aizmirsa visu un kļuva par neko. Viņš bija palicis viens pats kopa ar dieviem, sīka zivtiņa, kas ņirbinās uz priekšu, nesaprotama liktens virzīta.

Galvaskauss asi iesāpejas. Viņš acīmredzot bija uzpeldejis augšup un atsitis galvu pret akmens griestiem. Plaušas neizturami smeldza, bet, pavēris muti, viņš saņēma tikai malku ūdens. Šeit nebija gaisa kabatu. Vai plaušās vispār vel pietika gaisa atpakaļceļam?

Grants atvēra acis - un par spīti sūrstošajai sajūtai neticīgi lūkojas uz priekšu. Ūdens vizēja zeltīta gaisma, tik silta un aicinoša, kadu viņš vēl nekad nebija redzejis. Viņam gribējās būt tas tuvuma; viņš zinaja, ka viss nokārtosies, ja vien viņš sasniegs šo gaismu. Sāpes nozuda, ķermenis atslaba. Viņš saka spārdīties gluži ka sapni. Zeltaina gaisma tuvojās, apņēma Grantu no visam pusēm, un viņš ceļas, ceļas…

Viņa galva spēji šķēla ūdens virsmu, un viņš atvieglots ieste- nejas. Sāpes atgriežas, bet šoreiz, pavēris muti, Grants sajuta uz meles gaisu. Viņš to rija lieliem malkiem, acis aizmiedzis, lai ūdens nešļakstītos seja. Kad plaušas beidzot šķita piesātinājušās un vairs nedraudeja plīst, Grants noslaucīja acis un tas atvēra.

Gaisma spēji apžilbinaja, un seju skara karsta elpa. Viņš šausmas atvirzijas, ieraudzījis pretī ceļamies liesmas un izdzirdis ūdens pilienu čūkstoņu, kad tie pārvērtās tvaika. Grānts aizvēra degošās acis, bridi turēja tas ciet un pec tam piesardzīgi pavēra šaura spraudziņa. Viņš bija izniris cita neliela kambara baseina, bet klints vieta to norobežoja uguns siena. Grants apstulbis skati- jas uz to. l iesmas šķietami šavas no klints, siena tam visapkart bija nokvēpusi melna un nedaudz ieliekusies ka izkusis vasks.

Grants piesardzīgi pastiepa kajas lielo īkšķi un taustijas, līdz atrada baseina dibenu. Tas nebija dziļš. Vel joprojām apbrīnodams uguni, viņš nedroši nostājās uz kajam - un gandrīz tūlīt sabruka, jo kaut kas spēcīgi parava viņa kaju. Marina. Viņš izbijies šjakstijas ūdenī, tverdamies pie sienam. Marina bija stipra un vilka sparīgi, gandrīz izmisīgi. Grants turējās no visa speķa, pulēdamies nepieļaut, lai viņu ievelk atpakaļ tunelī. Kaja no rāvieniem sapeja. Viņš centas nospārdīt cilpu, bet ta bija parak cieša un viņš nevareja līdz tai aizsniegties, neatlaižot vaļa sienas. Tā nu Grants varēja tikai turēties un lugt Dievu.

Virve atslaba. Grants to divas reizes parava, pagaidīja dažus mirkļus un parava vēlreiz. Vel pec brīža viņš juta divus atbildes rāvienus. Virve atkal saspringa un saka trīsēt ka ģitārās stiga; Marina vilkās uz. priekšu, likdama plaukstu pie plaukstas. Grants atbalstijas pret kambara sienām, lai kalpotu Marinai par enkuru. Arvien tuvāk, tuvāk - roka apvijas ap viņa apakšstilbu, atlaidas, un tad jau viņa iznira virspusē ka delfīns. Grants pastiepa roku, lai neļautu viņai tuvoties liesmām.

Marina nopurinaja ūdeni un atglauda matus, kas bija pielipuši pie sejas.

-   Uzmanīgi, - Grants brīdināja. - Atver acis lēnam.

Viņa spēji ievilka elpu. Skaņa atbalsojās telpa.

-    Kas tas ir?

-   Gāzes noplūde. - Ieguvis bridi pārdomām, Grants atcerējās kadu vakaru pie ugunskura netālu no Zambezi, kur sacentas stāstu vērpšana un sevis lielīšana ar dimantu kompānijās ģeologiem.

- Metana gāze izplūst pa caurumiem klinti un spontāni aizdegas. Neviens īsti nezina, ka tas notiek. Acīmredzot… - Viņš atpogaja kreklu un novilka to, savikšķidams audumu vaļīga murskuli. Kustēdamies strauji un mērķtiecīgi, viņš aizvirzijas līdz uguns sienai un iespieda taja kreklu. Nošņaca tvaiks, un alu parņema tumsa.

Grānts aizsvieda kreklu un atkapas - un sadurās ar Marinu. Viņa iekliedzas un Grantu satvēra, līdzsvara meklējumos apvīdama rokas ap vīrieša kailajam krūtīm. Viņas krušu galiņi piespiedās Grantam pie muguras; izmirkuši blūze nebija vera ņemama robeža. Tobrīd gan viņam nebija laika to pienācīgi novērtēt. Liesmas atkal uzšāvās gaisa, tikpat vienmengas ka plīts uguns vienkāršā ģimenes maja.

Ģeologiem bija taisnība.

-   Tā vienmer atgriežas, - viņš apbrīnas pilna balsi noteica.

-    Vai ta ir bīstama?

-   Nevajag to parak ilgi apklat, lai gāze neuzkrātos. - Grantam prata iešāvās jauna doma. - bet, ja ta deg, no kaut kurienes pienāk gaiss. Tuneli, pa kuru iepeldejam mes, nosedz ūdens. Tatad kaut kas ir aiz uguns.

Grants nedaudz negribīgi atraisijas no Marinas skavam, paspēra soli uz. priekšu un vēlreiz noslapeja liesmu. Tumsā viņam aiz muguras kaut kas nošļaksteja un uzdzirkstīja. Alu piepildīja jauna gaisma - Marina pacēla šķiltavas. To uguns atspīduma viņi ieraudzīja tumšu tuneli, kas turpinājās otrā puse aiz gāzes atveres.

Nedaudz, padomajis, Grants novilka no potītes cilpu un pasniedza virves galu Marinai.

-   Gaidi mani šeit.

Viņa papurinaja galvu.

-   Tu neiesi tur viens.

Nebija laika strīdēties. Gāzes smaka jau saka sūkties ala, un, ja ta uztvertu šķiltavu liesmu, viņi abi izceptos ka maizes šķeles krāsni.

-   Tev japaliek šeit. Mes nevaram atstāt atveri aizklatu, un kādām jaapdzēš liesma, ja es atgriezīšos. Kad atgriezīšos, - viņš izlaboja.

Grants pacēlās laukā no ūdens, uzmanīdamies, lai neizkustinātu kreklu, un virzījās uz priekšu. Pec brīža viņš juta pēdas iesvilstamies: Marina norava kreklu nost. Viņš redzēja tuneli. Tas vel joprojām bija tikpat zems un šaurs, bet šoreiz gaiss taja bija svaigāks. Grants pat juta nelielu vēja pusmu uz sejas. Viņš turpi- naja ceļu jau ātrāk, rāpodams virs uguns mestas ēnas.

Tunelis beidzas ar vel vienu klints sienu - un šoreiz pamatnē nebija ūdens tvertnes. G.rants ar pūlēm pagrieza galvu. Gāzes radīta gaisma bija parak talu, tomēr kaut ko vel varēja saskatīt. Acīm cīnoties ar drumo krēslu, viņš pamanīja blāvu gaismas apli kā nimbu virs galvas pie tuneļa jumta. Viņš pacēla roku un juta vēsu gaisa plusmu.

Grānts aptaustīja cauruma malas. Melnais bazalts bija sīki saberzts un nopulēts līdz spīdumam, kas nezuda pat pec trim gadu tūkstošiem tumsā. Caurums bija gandrīz ideāli apaļš, bet šķita biedējoši šaurs. Pat šauraks par spraugu, caur kuru viņš bija ielauzies tuneli.

-   Citas izejas nav, - Grānts nočukstēja. Viņš atspradzēja jostu un nolaida bikses; nedrīkstēja atstat nevienu lieku sprīdi, kas aizkavētu viņa izspraukšanos caur šo luku. Ievilcis vederu, viņš pie- rava kajas, līdz tupēja tieši zem cauruma. Grānts pacēla rokas virs galvas un saspieda tas kopā ka nirējs, kas gatavojas lēcienam. Un piecēlās.

Akmens riņķis bija ciešs kā cilpa ap kaklu. Viņš locījās un kārpījās tam pretī, mokoši lauzdamies cauri collu pec collas. Akmens virsma nebija tik ideāli gluda, ka Grantam šķita pirms tam; saskarsme ar ķermeni katrs sīkais izcilnitis kļuva par žileti, kas no- skrapeja kailo adu jelu. Viņš sakoda zobus un mierināja sevi ar domu, ka asinis vismaz padara cauruma malas nedaudz slide- nakas. Pleci bija jau otra pusē; tiem sekoja ribas, kaut gan šķita, ka no plaušam izspiests viss gaiss. Tagad Cirants varēja izmantot ari rokas, ne tikai kajas, un tas bija ļoti vērtīgi; viņam bija nepieciešams viss spēks, lai dabutu cauri gurnus. Ja tas vispār bus iespējams. Varbūt viņš iestrēgs šajā riņķi un nevares pakusteties ne augšup, ne lejup, līdz miesa nopūs ap kauliem un cilpa beidzot atbrīvos viņa skeletu.

Kaut kas padevas - paldies Dievam, ne Granta ķermeni, bet gan ārpus ta. Viņš bija ticis cauri. Veicis pedejo rāvienu, viņš iznira no lūkas un asiņains, kails un slapjš nokļuva visneparasta- kaja telpa, kadu jebkad bija redzējis.

Divpadsmita nodaļa

Pec tik ilgstošas mocīšanas šauraja tuneli piepeši rastais plašums reibinaja. Grants gulēja uz grīdas telpa, kas izskatijas pec milzīga bišu stropa. Tas bija apaļš akmens kambaris, kura malas pakapeniski liecas cita citai pretī, līdz sastapas punkta augstu viņam virs galvas. Tieši zem šis virsotnes dažu jardu attaluma no Granta grīda rēgojas apaļš caurums, līdzīgs akai. liet tās dibena neskalojas ūdens; ši bija uguns aka. Liesmas laizīja tas malas ka milzīgs plīts riņķis, kas meta duļķaini oranžu gaismu uz visu kambara iekšieni. Tieši pretī atverei, caur kuru bija izrāpies Cirants, uz viendabīga akmens altara slejas akmens ragi.

Cirants apstaigaja kambari, turedamies blakus sienam. Rotājumi bija gandrīz neiedomājami smalki izstrādāti; frižu joslas mijās ar putnu un dzīvnieku apveidiem, kas visi bija iegravēti akmeni. Tie bija notraipīti sodrējiem, bet teli vel bija diezgan skaidri saskatami. Viena no šim joslām Cirants saskatīja Kabiru stāvus, tuklus un neticami labi apveltītus ģenitāliju apvidu; tie dejoja un līksmojas uguns gaisma. Virs šis attēlu grupas armijas maršēja kara un zemnieki vaca ražu laukos - zudusi civilizācija, kas sa- glabajusies akmeni.

- Cirant?

Vārds atbalsojas velvetaja kambari, un to tūlīt pat noslāpēja izbrīna pilns kunksts. Marina bija pabazusi galvu no cauruma grīda un plati ieplestām acīm uzlūkoja apkartni. Acis iepletās vel vairak, kad viņa ieraudzīja Grantu. Marina īsi, kaunīgi iesmejas un sarkdama novērsās. Grants atcerejas, ka vel joprojām ir kails ka nupat piedzimis.

-   Viss jau ir redzets, - viņa noteica, cenzdamās runāt neverigi, lai gan tas īsti neizdevās.

-    Ks jau gaidīju vārdiem neaprakstamos rituālus.

-   Tu esi nedaudz nokavējis. - Marina izvilka no cauruma viņa bikšu murskuli un pasvieda to viņam. -Ela. Apsedzies, pirms Kabiri sak tevi apskaust.

Grants uzvilka bikses.

-    Ks tev liku gaidit pie gāzes atveres.

-   Negribeju, lai tu saboja atradumus pirms pienācīgās arheoloģiskas izpetes.

-   Skats tiešam ir elpu aizraujošs. - Grants pastiepa roku, gatavodamies izvilkt Marinu lauka, bet apstajas. - Vai tu vari tikt atpakaļ pa tuneli?

-   Cerams.

-   Tad pasauc pārējos. Viņi negribes palaist to garam.

Grāntam par lielu sarugtinajumu izrādījās, ka Marina var izspraukties cauri ieejai neizģērbjoties. Rids savukart izlēca no cauruma ka līksms circenis. Grūtais ceļš līdz šim kambarim, ka šķita, bija piepildījis viņu ar spraigu enerģiju, nevis sagādajis traumas. Viņš skraidīja apkart ka puišelis, kurš nonācis rotaļlietu veikala, visu nopētīja un klusi murminaja apbrīnas pilnus vārdus. Kada stun viņš atrada divus dzelzs katlus, katru ar trim ielocītam kajam.

Viņš divdesmit trijkājus visus

Beidzu, lui vēluk tos liktu gar stiprcelta mitekļa sienu.

-   Tieši ta, kā to aprakstīja I lomers. Šis droši vien bijis pirmais kulta centrs, pirms tas pārvietojās uz krasta pusi. - Profesors sajūsmināts papurinaja galvu. - Mes nupat esam uzņemti klubā, kam jau trīs tukstošus gadu nav bijis neviena jauna biedra.

-   Mums paveicies, ka neviens nevar mus izsviest. - Caurumā parādijas Mjuira galva. Grants un Marina uzvilka viņu augša.

-   Protams, trūkst dažu rituālā elementu… - Rids apklusa, pētīdams frizēs. - Tunelis, pa kuru mes šeit iekļuvām, noteikti kalpoja ka iniciacijas ceļš uz kultu. Vispirms notiek simboliska nāve ūdeni…

-    Ta varēja ari nebūt simboliska, - Cirants norūca, atcerējies absolūto tukšumu melnaja ūdens plašuma. - bet es biju pārliecināts, ka ūdens tikai šķista un attīra.

-   Senajiem ļaudīm nave un šķīstīšanas bija divi nesaraujami jēdzieni. Ūdens, kas attīra ķermeni un dveseli, var noslaucīt tīru ari atmiņu. I^ai nokļutu I ladesa, bija jāšķērso aizmirstības upe Lēta. Pec grieķu domam, aizmirst savu vardu un dzīvi ir tikpat ka nomirt. Ari šodien kristības ūdens nekalpo tikai ka šķīstīšanas līdzeklis, laja iemērcoties, cilvēks mirst grēkam. Pec tam uguns iededz jaunu dzīvību, cilvēks izspraucas cauri dzemdību kana- lam un iekrīt šeit kails ka bērns. Prātolajs atdzimst Hefaista un Kabiru svētajās mistērijas.

-   Aizraujoši, - Mjuirs novilka. - Un nu pameģiniet atrisinat ta sasodīta meteorīta noslēpumu.

Viņi izklīda, pārmeklējot svētnīcu. Cirants un Marina taustījās gar stūriem, izpētīdami katru plaisu un enu; Mjuirs izvēlējas pre- tejo virzienu. Rids šķita savadi nevengs pret šo uzdevumu. Viņam bija izdevies ienest līdzi elektrisko lukturīti, un viņš aplūkoja fnzes, izgaismodams sastingušas akmens figūras.

-   Šeit!

Grants pievienojas Mjuiram kambara talakaja mala aiz ragaina altara. Vieta, ko viņš bija noturējis par vel vienu nišu, izrādījās durvis, kas veda uz nelielu telpu. Tā bija veidota ka kubs un daudz vienkāršākā neka liela svētnīca, tas sienu rotaja tikai viena reljefa josla. Telpas vidu bija novietots ciets, iezilgans akmens ar plakanu virsmu, kas sniedzas abiem vīriešiem hdz ceļiem; talakaja mala grida bija izgrebts apmēram podu plats, apaļš iespiedums. Tam apkārt mētājas izliektas mala lauskas.

-    Kas tas ir? - Cirants jautāja. - Vel viens altāris?

-    Ja nemaldos, tas ir primitīvs pavards. - Marina aizlauzās viņiem garam, notupas blakus iespiedumam zemē un iebāza roku iekša. To izceļot lauka, plauksta bija melna.

-   Šķiet, es nojaušu, kur palicis meteorīts.

-   Kur? - Mjuirs apsviedas apkart, steigšus laizdams skatienu pari telpai, bet Marinas balsi neskanēja triumfs, tikai gurda samierināšanās ar likteni. Cirants ielūkojās tumšajos pavarda žokļos, kas pletās sievietei pie kajam.

-   Jus teicat, ka bez Sešdesmit pirmā elementa meteorītu par- svara veidojusi dzelzs.

Grantam prata iešāvās biedejoša doma.

-   Tu apgalvoji, ka šis ir bronzas laikmets, - viņš iebilda. - Man šķita, ka dzelzs laikmets sakas velak.

-    Taisnība. - ITurvis nostājās Rids. Viņš rauca pieri, kaut ko izklaidīgi galvā parlikdams. - Interesanti, ka ideju par dzelzs laikmetu izvirzīja dzejnieks 1 lesiods. Dzivojis gandrīz vienā laika ar Homēru. Viņam tas nekada ziņa nebija saistīts ar tehnoloģiju, tikai ar civilizācijās norietu. Hēsiodam šķita, ka viss notiek otrādi: no zelta laikmeta mirdzošajiem sasniegumiem lejup cauri sudrabam un bronzai līdz neglītajai dzelzij. Tikai musu zinātniski orientētais prāts saka uzlukot dzelzi ka progresu. Cietākā, asaka, Ietākā, daudz piemerotaka ieroču, dzinēju un dzeloņstiepļu kalšanai.

-Tas, protams, ir ļoti interesanti, profesor. - Mjuira balss bija ka uzvilkta stiga. - Vai mikenieši prata apstradat dzelzi?

Rids izbrīnīts sarauca uzacis.

-   Neapšauba mi.

-    Bet jūs teicat, ka tas bija bronzas laikmets.

-Jauns laikmets nesakas vienā mirkli. Dzelzs laikmets, bronzas laikmets, akmens laikmets - tas ir ērtības labad pielimetas etiķetes. Pareja starp šiem posmiem bija pakapeniska un nevienme- riga, ta droši vien norisinājās vismaz vairāku desmitgažu, ja ne simtgažu gaita. Un ir jāņem vēra ari tehniski apsvērumi. Cik noprotu, apstrudut dzelzi nav sarežģīti, vajag tikai sakarsēt to līdz noteiktai temperatūrai. Iegūt dzelzi no rudas - tā, ja nemaldos, bija lielākā problēma.

-   Visi agrīnie apstradatas dzelzs paraugi bijuši meteoritiskas dabas, - Marina piebalsoja. - Cirvju asmeņi, bultu uzgaļi, naži… Patiesība seno ēģiptiešu vardu, kas apzīmē dzelzi, var burtiski tulkot ka "debesu metāls". Nekāds cits avots viņiem nebija zināms.

Grantu parņēma neizturams nogurums. Ārpuse, kur laiks nebija sastindzis tris tukstošus gadu, droši vien jau bija gandrīz pusnakts. Viņš atkrita uz plakana akmens un iedūra skatienu zemē.

-   Tatad mikēnieši atrada Kretas svētnīcā šo iekarojamo dzelzs gabalu, sajauktu ar Sešdesmit pirmo elementu, un atveda šurp…

-   … lai to izkausētu. - Marinas vardi nošķindeja ka ledus akmens kambari.

-   Protams. Tas bija neizbegami. Jūs droši vien sēžat uz laktas, uz kuras viņi to izkala.

Visi skatījās uz Rīdu, viņa priecīga, gandrīz jūsmīga toņa samulsināti.

Viņš savukart šķila apjucis, redzot pārējo sadrumušas sejas.

-   Vai tad es jums neteicu? Nāciet, paskatieties paši.

Atgriezies lielaja telpa, Rids ar lukturīti apgaismoja akmens fnzi, kas apjoza kambari acu augstuma. Dzeltenais stars padarīja tumšākās ēnas ap izgrebtajam figūrām, tapec tas šķita iznirstam no akmeņaina sprosta un dejojam gaisa.

-Vai atceraties "Iliādas" rindas Pembertona dienasgramata?

-Jūs teicāt, ka tās apraksta Hefaista darbnīcu.

-    Vai tiešām? - Rīda seja paradijas i/bnns. - Ja, laikam gan. Apmēram. Pareizāk butu teikt, ka tajas ir runa par metāla darbu, ko Hefaists veido sava kalve. Vai esat pazīstami ar jēdzienu ecphrasis?

-Ne.

-   Ta ir vieta, kura dzejnieks atkapjas no galvenas sižeta līnijas un sniedz, garu, detalizetu aprakstu par kadu svarīgu priekšmetu, parasti ieročiem vai bruņām.

-   Tas ir, aizmaldas neceļos, - Mjuirs komenteja.

-   Ja, varētu teikt, ka ta ir aizmaldīšanas no stasta, bet dzejai ta ir ārkārtīgi nozīmīga. Šie eqjhmsi$ dažas no dramatiskakajam vietām visa Homēra daiļradē. Un pats garakais, pats elpu aizraujo- šakais no tiem notiek šeit, I.emnā, I lefaista darbnīca. Viņš vairogu veido, rotātu ar vissmalkakajiem rakstiem. Tas ir pasaules mikrokosms - ikdienas dzīves un kara ainas, bregela gleznas un baije gobelēna krustojums. Pilsētas dejo un līksmojas vīrieši kopā ar sievietēm, bet foruma diskutē juristi un politiķi. I.aukos mainas gadalaiki: tiek seta labība un novāktā raža, vīnogas saspiež un pārvērš vīna. Gani dzen aitas uz ganibam. Iebrūk armijas, notiek kari. Tas viss ir attēlots uz vairoga.

Klausoties Rīda stāsta, Grānts piepeši jutas gluži ka atbrīvojies no realitates važām un pacēlies gaisa. Luktura stars šau- dijas apkart, izgaismodams friz.es paneļus citu pec cita. Attēli skrēja viņa gara acu priekša ka filmas kadri, pasaules panora- ma. Tie visi bija šeit: deja laidušies jaunekļi un kuplas meitenes, tik dzīvas, ka likās šūpojamies trisošaja gaisma. Vērši vilka arklus pari laukiem, un no vagam spraucas varpas, ko, izkaptīm bruņojušies cilvēki, nopļava un sasēja ķīpas. Vīriešu rinda ka lenta vijas pari tāliem pakalniem līdz lielai pilsētai, un aiz tas sienam cīnījās divas armijas. Zem lekna ozola rami sedeja vērsis, un sievietes seja tam ragos lentes, bet vīrieši asi- naja nažus.

Luktura stars partrauca straujo deju un apstajas. Rids bija pabeidzis savu stāstu. Filma apravās, ala iestājās miers.

-    Man šķita, ka ta ir pasaka, - Grants pec briža ieminejas.

-   Man ari. bet šis… - Rids runaja piesardzīgi, izsvērdams katru vardu, it ka nespedams noticēt, ka tas izturēs pats sava nozīmīguma smagumu. - Tieši par to runā Homērs. Apraksts norisinājies šeit.

-   Uz vairoga?

-   Ahilleja vairoga. - Profesors izgrūda šo vārdu pār lupām kā svētumu. - Ja, tas ir loģiski. Bronzas laikmeta dzelzs bija visretākais metāls, četrdesmit reizes vērtīgāks par sudrabu. Atrast tik lielu gabalu, kads bija šis meteorīts, droši vien bija līdzvērtīgi dimanta Kohinora atrašanai. Viņi to neizterētu kabatas nažiem un cirvjiem. Viņi to pārvērstu par kaut ko neparastu. Kaut ko leģendāru. Kaut ko tadu, ko dzejnieki apdziedatu vel paaudzēm ilgi, ko aizmirstība aizslaucīt nespetu pat trīs tūkstoši gadu.

Rids atbalstījas pret altāri. Akmens ragi, kas to rotaja, vijas viņam apkart ka spārni.

-   Un kur mes varam to atrast? - Cirants painteresējās.

Trispadsmita nodaļa

-    lai pilnībā uztvertu šo stāstu, jums vispirms jāizprot daži fakti. - Rids atkal pievērsa lukturi frizei un akmens armijai zem pilsētas sienam. - Grieķi, kuri devas uz. Troju, bija sava laikmeta zieds. Menelājs, Spartas karalis, kura sieva bija Trojas Helena. Agamemnons, viņa brālis, Mikenu virsvaldnieks. Odisejs, ģenia- lais strateģis, un spēkavīrs Ajakss. Bet dižakais no visiem, vienīgais, bez kura grieķi nevareja uzvarēt, bija Ahillejs.

-   Eksistē maldīgs uzskats, ka "lliada" vēsta par visu Trojas karu: tūkstoti kuģu, desmitgadu aplenkumu, Ahilleja navi un pilsētas izpostīšanu. - Rids savilka lupas gurdenaja profesora izteiksme, kurš visu mužu pavadījis veltīga ciņa ar nezināšanu. - Patiesība "lliada" tiek runāts tikai par apmēram divām nedeļam kara laika aplenkuma pedeja gada. Agamemnons un Ahillejs sastrīdas, dalot laupījumu - šaja gadījuma verdzeni, - un Ahillejs sadusmojies aiziet prom ar nodomu ļaut grieķu armijai pašai pārliecināties, ka tai veiksies bez viņa palīdzības. Izrādās, ka ne īpaši labi: prinča I lektora vadīti, trojieši izmanto Ahilleja dusmas un gandrīz pilnība iznicina grieķus. Ahillejs nav ar mieru atgriezties cīņas lauka, bet viņa biedrs Patrokls ietērpjas Ahilleja bruņas un dodas kauja. Visi doma, ka viņš ir Ahillejs; veiksme atgriežas grieķu puse hdz brīdim, kad paradas I lektors un nedaudz saboja ilūziju, nogalinadams Patroklu un pievakdams ta bruņas.

Luktura stars turpinaja aprakstīt savu loku un pieversas panelim telpas otra puse. Taja armijas stajas viena otrai pretī lielas upes krastos, meta šķēpus tai pari, un no aizmugures tikmēr steidza kaujas rati, kas veda papildspēkus.

-Ahillejs nonāk strupceļa. Viņš izmisīgi veļas atriebties I lektoram, bet viņam nav bruņu. Tādēļ viņa mate, juras nimfa Tetida, dodas uz Hefaista smēdi Lemna un ludz tam pagatavot jaunu ieroču un bruņu komplektu. Vairogs, protams, ir ši pasutijuma nagla, bet tam ir pieskaņoti lielu aizsargi, krušu plāksne un ķivere. leterpies šaja lieliskaja ģērba, Ahillejs stajas Hektoram pretī kaujas lauka, cīnās divkauja un princi nogalina. Pēc tam viņš piesien liķi pie saviem ratiem un vada to ap pilsētu, līdz Trojas karalis Priams, Hektora tevs, ierodas Ahilleja telti un ludz varonim iespeju atgūt sava dela ķermeni. Vecā vira sāpes Ahilleju ta aizkustina, ka viņš beidzot atvadas no savam dusmām un atdod līķi, un visi dzīvo ilgi un laimīgi. Tikai vairums nomirst.

-Cik atceros, Ahilleju nonaveja saindēta bulta, iešauta papēdi.

-    Ta ir plaši izplatīta kļūda, - profesors aizradija. - Ahilleja papēdis ir mīts.

-   Tas viss ir viens nolāpīts mīts, - Mjuirs norūca.

Rids aizkaitināts uzmeta viņam nicīgu skatienu.

-    Es tūlīt visu paskaidrošu. Saprotiet, Ahilleja papēdis neietilpst sākotnējā leģenda. Neviena no agrīnajiem avotiem nekas neliecina, ka viņam iešauts papēdi vai ka ta viņam bijusi varigaka vieta. To nemin neviens rakstītais avots līdz pat pirmajam gadsimtam musu erā, septiņus vai astoņus gadsimtus pēc Homēra. Homērs nerunaja par Ahilleja navi. "lliada" beidzas, pirms varonis mirst, un "Odiseja" pieveršas stāstām jau pec kada laika.

-   Ja par to neruna Homērs, kurš tad runa?

Rids paliecās uz priekšu.

-    Klasiskajam laikmetam beidzoties, Homērs bija kļuvis par grieķu civilizācijās pamatakmeni. Viņa poēmas bija kaut kas līdzīgs Bībeles, Šekspīra un karaļa Artura sajaukumam. Bet I īomērs šos stāstus neizgudroja, tikai adaptēja atbilstoši savai dzejai. Leģendas par Troju jau eksistēja vairakas variacijas, kas pārklājās un dažreiz bija pretrunīgas, mutiskās poēmas un teikas, miti un nostāsti. Sakuma 1 lomera stāsts bija tikai viens variants. Pec tam tas pakapeniski kļuva par iecienītāko versiju, vēlāk jau ticamāko. I ,uk, cik varens iespaids bija viņa dzejai.

-   Bet laika parbaudi izturēja ari pārejās leģendas; Homēra stāstiem bez tam nebūtu jēgas. Saglabajies plašs literatūras klāsts no citiem dzejniekiem, rakstniekiem un dramaturgiem, kuri savu darbu pamata lika Trojas karu. Tie bija Sofokls, Eishils, Virgilijs, nemaz nerunājot par Šekspīru, Tenisonu, Čoseru… Šis saraksts vārdā tieša nozīme ir bezgalīgs, jo tiek papildināts joprojām, vairak ka divarpus tukstošus gadu pec brīža, kad Homērs pierakstīja savus vārdus.

-    Kas tadā gadījuma notika ar Ahilleju?

-   Tradicionalais stāsts vēsta, ka viņš mira no Parīda rokas, varbūt saņēma bultu kaja, cīnīdamies pie Trojas vārtiem. "Odisejā" minēts, ka grieķi viņu kremeja un apglabāja pelnus zelta urna netālu no Dardaneļu juras šauruma ietekas.

Vēlāk uz abam šīm urnām jo lielu un varenu kalnu

Sametam kopīgiem speķiem mēs, argiešu šķepmeši svētie,

Redzamā jūrmalas krasta pie plaša Hellesponta viļņiem,

lai to no tālienes ari jau jūrā var jūrnieki redzet.

Grants pacēla skatienu.

-    Vai ta ir taisnība? Kaps tur ir vēl joprojām?

-   Bosfora krasta ir kapu kalni, - Marina atbildēja profesora vieta. - Arheologi tos izpētīja, bet neatrada neko interesantu. Vismaz vairogu ne.

-   Turklāt kremācijā tika praktizēta jau dzelzs laikmeta, - Rids piebilda. - Mikēnieši Troja savus mirušos apbedītu kapenes. Tas ir poēmas anahronisms.

Mjuirs piecēlās kajas.

-Anahronisms? Viss te ir viens velna anahronisms. Mes cenšamies atrast kaut ko ļoti svarīgu valsts interesēm, bet jus man varat paradīt tikai pratuļojumus un tris tukstošus gadu senas pēdas. Mani neinteresē, kur Ahilleju sašāva, papēdi vai galva, vai viņu kremēja vai apglabaja. Viņš nebiju īsts, sasodīts!

-    Kads bija īsts. - Rīda balsi ieskanejas tērauds. - Varbūt viņa vārds nebija Ahillejs, viņa papēdis droši vien nebija vangaks par visu pārējo ķermeni un es neticu, ka viņa mate bija juras nimfa… bet kads bija īsts. Ja I .ernnas kalēji i/gatavoja šo vairogu, kads to ieguva sava īpašuma. Kads neparasts cilvēks, tik darga un svēta bruņojuma cienīgs. Kads, kurš iedvesmoja mītus un leģendas, lai cik sagrozītas un sakropļotas tās velak kļuva. Kads, kura dzīve atstaja neizdzēšamas pēdas vēsturē.

-    Vēsture? Man šķita, ka mes runājām par literatūru. Mītiem.

-    Pirms simt gadiem visi doma ja, ka Trojas karš ir tikai mīts, izdomāts no sakuma līdz beigām. Piepeši Šlimanis saka rakt. Bez veltīgiem mēģinājumiem, bez meklejumos pavadītiem gadiem. Viņš devas tieši uz Troju un iedūra lāpstu zeme. Pec tam viņš devas uz Mikenu, Agamemnona galvaspilsētu, un izdarīja tieši to pašu.

Grants ieinteresēts sagrozijas.

-    Ka viņš zināja, kur jamekle?

-To zinaja visi. - Rids bija aizkļuvis līdz telpas centram. Šķita, ka gāzes liesma ieskauj viņu ka savdabīgs nimbs. - Tieši tas bija tik pārsteidzoši. Šis zinašanas nepazuda. Mums vel joprojām ir ceļveži, radīti pirms diviem tūkstošiem gadu, kas sniedz šis vietas aprakstus klasiska laikmeta tūristiem. Mes zaudējam tikai ticību, tikai pārliecību, ka šajos stāstos slēpjas patiesība. Šlimanis gluži vienkārši noticēja.

Mjuirs nodzēsa cigareti uz. altara un iesvieda to ugunij pare- dzetaja dobuma.

-    Lieliski. - Viņa balsi skarbu darīja ņirdzīgā neticība. - Un ko man tagad darīt? Laisties uz Turciju un uzrakt visus paugurus, meklejot vairogu?

-    Tas nebūs nepieciešams. - Rids bija atguvis savaldību un runa ja jau ramak. - Ja stāsti ir patiesi, mes vairogu tur neatrastu.

-   Jūs teicat, ka Ahilleju apglabaja Troja.

-     Taisnība. Bet bruņas netika apraktas. Tās bija pārak vērtīgas. Grieķi rīkoja sacensības, lai noskaidrotu, kurš tās mantos, un uzvarēja Odisejs.

-   Pie visiem svētajiem, vai tas nekad nebeigsies? Kur viņš lika tas bruņas?

-Tas nevienam nav zināms. Šis ir bridis, kad Ahilleja vairogs bez pedam pazūd no leģendām. Odisejs, protams, paliek musu redzesloka - viņa desmit gadus ilgušais mājupceļš uz Itaku ir "Odisejas" sižeta pamata, bet "Odiseja" ne reizi netiek pieminētas Ahilleja bruņas; ir tikai viens neskaidrs mājiens, ka viņš tas ieguvis sacensības. Ja atceramies, cik bieži Odiseja kuģi cieta da- žadas avarijas ceļojuma laika, ir grūti noticēt, ka bruņas nokļuva majas līdz ar viņu.

Mjuirs atvēra ziloņkaula etviju; viņa pirksti taustijas iekšā, bet neatrada nevienu cigareti. Viņš pacēla skatienu un ielūkojās acīs Rīdām.

-    Metīsim pie malas visas blēņas un māņus. Vai jums ir kada doma, kur mes varētu meklet vairogu, vai arī man jasuta ziņa uz Londonu, ka viss beidzies?

Abi vīrieši bridi nikni veras viens uz otru.

-    Es nezinu, kur ir vairogs.

Etvija ar klikšķi aizcirtas, un Mjuirs pagriežas uz izejas pusi.

-    bet zinu, kur jasak meklejumi.

Četrpadsmita nodaļa

Paleo Faliro, Atēnas . Pec divain dienam bija skaidrs, košs pavasara rīts. Apkart pilsētai slejas kalni, kuru 7.emakas nogāzes zaļoja pēc ziemas lieliem, bet virsotnēs ka marmors zaigoja sniegs. Cirants kopa ar pārējiem ceļabiedriem sēdēja uz viesnīcas terases netālu no krasta starp kalniem un mirgojošo jūru, starp ziemu un vasaru, starp pagatni un… kas to lai zina? Tobrīd Grantam tas nerūpēja. Viņš jutas ka pavadījis visu pedejo nedeļu tumsa - naksnīgos parbraucienos, zemūdens alas, klaustrofobiskos tuneļos un kambaros. Pagaidam viņam pietika ar iespeju pasēdēt saules gaisma ar aukstu dzērienu roka.

Šo Grieķijas pusi Grānts skatīja pirmo reizi - Grieķiju, kura valdīja nauda un vidusšķira, talu prom no nabadzīgajiem ciematiņiem un zvejnieku pilsētām, pie kuram viņš bija pieradis. Gar krastu bija sabūvētas elegantas gadsimtu mijas stila villas, bet esplanādes tramvaju līnijas apēnoja resni palmu stumbri un zem viesnīcas piestātnes līgani šūpojās slaikas jahtas. Šeit pat bija iespejams aizmirst pilsoņu karu, kas vel joprojām plosīja valsti. Rids sēdēja galdam otra puse un laiski malkoja teju. - Mums jaatgriežas pie saknēm. - Viņš izvīstīja mala plāksni no auduma gabala, kas to sargaja, un nolika trauslo senlietu galda vidu. Pec visa piedzīvotā Grants tiešam jutas pārsteigts, redzot, ka ta nav saplīsusi neskaitamas lauskās. - Viss sakas, kad Pembertons atrada šo plāksni. Manuprat, pirmais jautajums, uz ko vajadzētu atbildēt, ir šads: no kurienes ta paradijas?

Marina nolika savu glāzi un paņēma plāksni, laizdama pirkstus par simbolu taisnajam līnijām, it ka lasīdama braila rakstu.

-    Varbūt viņš to atrada Kreta, bet man šķiet, ka plāksne bija šeit. Pembertons iedegās nepacietība tieši pec sava pēdējā ceļojuma uz Atenam.

-Ja, protams. - Profesora balsi iezagās nepacietības nots. - bet no kurienes tā vispār uzradas? Droši vien to atrada kādos izrakumos. Šis plāksnes ar lineāro B rakstu ir atraktas daudzviet Kreta un Mikenu kulturas punktos ari kontinenta, bet pagaidam neviena nav paradijusies Atēnas. Manuprat, varam noraidīt iespeju, ka Pembertons nozaga plāksni muzeja. Vai nu viņam to kads iedeva, vai ari viņš to netīšam ieraudzīja kadā no šis pilsētas senlietu veikaliem. Tagad…

Rids apravās, aizkaitinats saraucis pieri. Viņa vardi noslapa propelleru rēkoņa, jo ceļiniekiem virs galvas aizlidoja maza lidmašīna. Tā nolaidas pretī jūrai, atsitas pret ūdens virsmu un aizslīdēja pari viļņiem, šļakatu aptverta. Grants vīpsnadams nodoma ja, ka droši vien kads kuģu impērijas mantinieks cenšas izrādīties meitenes priekša.

-   Vai tam tiešam ir kada nozīme? - Mjuirs izpūta dumus caur nasim. - Mums ir plāksne, tas ari ir galvenais. Ja jus varētu ari izlasīt tos velna ķeburus, varbūt ta pat butu kaut cik noderīga.

-   Ja jūs atstātu mani Oksfordā, es droši vien spētu pavirzīties uz priekšu. Tā vieta jus atvilkat mani šurp, kur uz mani šava, gandrīz pieļāvāt, ka mani nolaupa, un izvazajat mani no viena Egejas juras gala līdz otram. - Rids nosodoši uzlukoja Mjuiru par tējas tases malu. Lidmašīna pamazam tuvojas piestātnei. - bet es centos paskaidrot, ka pat gadījuma, ja man izdotos atšifrēt lineāro B rakstu un ja tas noradītu virzienu, kura meklejams vairogs - pat tad mes īpaši talu netiktu. - Profesors pacēla plāksni gaisa un ar pirkstu novilka par roboto malu vieta, kur mals bija par- lauzts. - Vismaz ne talak par pusceļu.

-   Tatad kaut kur ir vel otra puse? - Mjuirs spēji nosvieda tasi. Teja pāršļakstījās pari malai un nolija uz apakštasītes. - Velns un elle, kā mes to atradīsim?

-    Noskaidrosim, no kurienes uzradusies šī daļa. - Rids nolika plāksni atpakaļ uz galda un apklaja ar salveti, lai pasargātu to no ziņkārīgiem skatieniem. - Tik nozīmīga senlieta nav pavadījusi gadsimtu kaut kur noputējušos bēniņos. Uzdrošinos minēt, ka ta izrakta neilgi pirms tam, kad to atrada Pembertons, tas ir, tieši pirms kara. Ja atceramies visu turpmāko jezgu, varam nebrīnīties, ka ta palikusi nepamanīta pasaules acīm… vai ari nokļuvusi melnaja tirgu.

Grants sarauca pieri.

-   Tas neizsledz iespēju, ka plāksne atrasta nejauši. Piemeram, zemnieks aris savu lauku. Vai ari kads aplaupījis kapu.

-   Tas ir maz ticams. Neviena no visam lineārā b teksta plāksnēm, kas parādījušas dienas gaisma, nav atrasta netīšam. I ai kas butu rakstīts uz šim plāksnēm, tas bija īpašas. Arheologi tas atraduši tikai pilis, turklāt ar zināmām grūtībām. - Rids pieversas Marinai. - Es butu jums pateicīgs, ja jus varētu aiziet uz Kultūras ministriju. Noskaidrojiet, kas saņēma izrakumu atļaujas tūkstoš deviņsimt četrdesmitajā un četrdesmit pirmaja gada. Puse pasaules tobrīd karoja, tapec arheologu droši vien bija maz.

Viņš piecēlās un paņēma plāksni, vel joprojām ietītu salvete.

-    Kur jus grasaties to nest? - Mjuirs aizdomu pilns paintere- sejas.

-   Vispirms uz savu istabu un pec tam uz bibliotēku.

-    Es iešu jums līdzi. - Marina pieleca kājās un kopa ar Rīdu nozuda viesnīcas iekštelpas. Grants paskalinaja glazē pēdējo alus malku un ieleja to rīkle. Mjuirs bija pagriezis galvu un par plecu vēroja lidmašīnu, kura patlaban sasniedza piestātni. No pilota kabīnes izlēca gara auguma virs baltas biksēs un krekla ar vaļēju apkakli un saka dzīvīgi sarunāties ar piekrastes uzraugiem.

-    Labak ej kopa ar Rīdu. - Mjuirs pievērsās Grantam. - Atēnas droši vien sarkanie čum un mudž. Profesoram nevajadzētu krist nepareizas rokās. Un nopērc sev uzvalku. Pašlaik tu izskaties pēc suņa.

Grānts nepievērsa uzmanību dzelibai.

-   Vai tev tiešām šķiet, ka viņš to spes? Ka Rids atšifrēs lineāro B rakstu?

Mjuirs uzmeta Grantam piesardzīgu skatienu un rūpīgi izvēlējas vārdus.

-    Kara laika viņš mums palīdzēja ar dažiem šifriem. Tieši ta es viņu atradu. Starp citu, ta ir slepena informācijā. Viņš gan izskatas ka nupat no makoņa nokāpis, bet viņam ir sasoditi ass prāts. Viņš uzlauza Ungarijas ārlietu ministrijas šifru trijās dienās.

-   Vai tas bija sarežģīts šifrs?

Mjuirs asi iesmejas.

-   Man nav ne jausmas. Galvenais, ka viņš neruna ungariski.

Grānts panaca Marinu un Rīdu pie viesnīcas ārdurvīm, un viņi iesēdas tramvaja, kas aizveda trijotni līdz Atēnu centram. Marina savas militārās drēbes bija nomainījusi pret vienkāršu, zilu kleitu ar šauru vidukli. Viņa sedeja, taisni izslējusies, ceļgalus salikusi kopa, matus atspraudusi atpakaļ un klēpi turēdama somu gluži ka vienkāršā, jauna sieviete, kura grasas apstaigat veikalus vai noskatīties filmu. Rids nenoversa skatienu no pilsētas ainam, kas zibēja aiz loga. Caram pabrauca vaļēja kravas mašīna, pilna ar bruņotiem kareivjiem; drūmas sievietes parava bērnus nost no ceļa. Pāreja Eiropa karš bija beidzies, bet Grieķija vel kūpēja klusais pilsoņu kara izmisums.

-   Kas bija Šlimanis? - Cirants iejautājās, atcerējies kaut ko no Rīda stāstītā.

Profesors izbrīnīts pacēla skatienu.

-    Šlimanis? Arheologs. Viens no izcilākajiem. Viņš praktiski izgudroja visu protokolu, izdomaja to soli pa solim.

Marina nicīgi savilka lupas.

-Tas nebija vienīgais, ko viņš izgudroja.

-   Ja nemaldos, Marina runa par viņa, hmm, aizrautību. Ka jau teicu, Šlimanis ļoti ticēja Homēram. Viņš bija romantiķis un aiz- ravās ar plašiem, grandioziem žestiem. Dažreiz viņa spriedumi un cerības ņema virsroku par atklājumu patieso nozīmi, un viņš tos attiecigi interpretēja.

-    Klīda baumas, ka pusi no atrastajiem dārgumiem Šlimanis ieraka zeme pats, - Marina nošņaukajusies paskaidroja.

Rids neverigi pavicinaja roku.

-   Sīkumi. Viņš neieraka zema Trojas Ciklopa sienas un Mikē- nu l auvas vārtus. Var noniecināt viņa metodes un apstrīdēt interpretācijās, bet nevar noliegt Šlimaņa panakumus. Viņš izglaba Trojas karu no leģendu miglas un iedestija ta saknes atpakaļ īsta- ja pasaulē.

Grants neticīgi uzlukoja Rīdu.

-   Ja jau Šlimanis pieradīja, ka mīts ir īstenība, kapec jus nemitīgi atkartojat, ka ta ir tikai pasaka?

Profesors kaunīgi pasmaidīja.

-    Mana ticība diemžel nav tik nesatricināmā ka Šlimaņa pārliecībā. Varētu teikt, ka esmu atkritējs. - Viņa acis paradijas kaut kas neizdibināms. - Reiz es Slimani redzēju. Toreiz man bija desmit gadu. Viņš lasīja lekciju Karaliskaja Ģeografijas biedrība; tēvs mani uz to aizveda. Mes braucam ar vilcienu, un viņš man nopirka citronu saldējumu. Dīvaini, kādus sīkumus uzkrāj atmiņa. Lai nu ka, Šlimanis uz mani atstaja neizdzešamu iespaidu. Viņš iespriņģoja telpa ar saviem svārkiem un vācu akcentu ka krustojums starp Alanu Kvotermeinu un kapteini Nemo. Stunda paskrēja garam ka sapnis, kā vasaras pēcpusdiena, kas pavadīta, šķirstot savu iemīļoto gramatu un lasot visaizraujošākos fragmentus.

Tikai šoreiz tā visa bija patiesība. Tovakar es nolēmu, ka izaudzis līdzināšos Šlimanim.

-    Kas mainijas?

-    Es pieaugu. - Profesors ilgpilni nopūtās. - Devos uz Oksfordu un tur paliku. Ta šķita labaka vieta jaunam vīrietim, kurš aizraujas ar klasisko laikmetu. Tomēr tā lēnām izsūca no manis kaislību. Nevar pavadīt mūžu, gozējoties elpu aizraujošaja varenība, ko izstaro 1 lomērs. Cilvēks jūt nepieciešamību pētīt, analizēt, izskaidrot. Un, jo uzmanigak viņš skatas, jo talak aizslīd no patiesības. Sakotnejais emociju sprādziens tiek salauzīts ļoti racionalas sastavdaļas, un tas savukart tiek sadalītas tālāk. Process līdzinās ģimenes suņa secešanai ar nodomu izpētīt, kāpēc tik ļoti mīlam šo dzīvnieku. Kad tas ir pabeigts, mīlas objekts ir pazudis. - Rids noslaucīja seju ar mutautu. Parpilditaja tramvaja bija karsts, un uz profesora pieres mirdzēja sviedru lāses. - Turklāt, pat ņemot vera visus Šlimaņa atradumus, no dažiem sabrukušiem cietokšņiem, lai cik daiļrunīgi tie butu, tomēr ir diezgan tais ceļš ejams līdz apgalvojumam, ka Homērs teica tikai patiesību. Cienījami zinātnieki nekam tadam netic. Mes esam profesionāli skeptiķi. Ja kads no mums tic, mes par to vainīgi klusējam. Ar laiku tas kļūst par apkaunojumu, pēc tam jau ir joks. Ar laiku zud skaidrība, ko mes sakuma tik dziļi saskatījām 1 lomēra darbos.

-    liet jūs mainījāt domas.

-   Ala. Redzot visus gravējumus, tieši tādus, kādus tos aprakstīja Homērs… - Rids aizgrabts papurinaja galvu. - Es atcerējos, kas mani iedvesmoja toreiz Kensingtona. Ta nebija dzeja; šī apsēstība paradijas velak. Un ari ne leģendas, lai cik aizraujošas tas bija. Mani sajusminaja cerība, iespeja, ka zem zinātnes un mītiem slēpjas kaut kas īsts. Kaut kas paliess. - Rids nokaunejies pasmaidīja. - Es atkal sāku ticēt. Tāpat kā Šlimanis. Vai Evanss. Un, ja jau runājām par viņu…

Profesors pielēca kajas un pavilka zvana auklu. Tramvajs žvadzēdams apstajas. Cirants piecēlās, bet Marina palika sēžam.

-   Si nav mana pietura. Tiksimies viesnīcā.

-Turi acis vaļā.

Viņa nedaudz pacēla somiņu. Ta izskatijas pārsteidzoši smaga - vairak neka parasta lupukrasa un pudernica.

-   Hs varu par sevi parūpēties.

Grants sekoja Rīdām lauka no tramvaja un nostājās pretī lielai, baltai neoklasicisma ēkai, ko no ielas atdalīja plašs laukums, un tai apkārt bija uzcelta augsta mūra siena. Pie vārtiem bija piestiprinātā misiņa plāksne, kas vēstīja, ši ir britu skola Atēnās.

-   Te viss izskatās ka aizmidzis. Dīvaini, kapec viņi nav izkāruši zīmi ar uzrakstu "Ludzu netraucet".

-   Vairums darbinieku droši vien devušies Lieldienu brīvdienas. bet, ja paveiksies… - Rids aizrautīgi spieda zvana pogu, līdz no majas iznaca jauna sieviete peleka, adīta kleitā. Viņa aizdomīgi nopētīja abus viesus - Rīdu vecmodīgā uzvalkā un ļengana cepure, Grāntu zabakos un vienkāršā krekla - , bet Rīda vardam acīmredzot piemita maģiskas spējas. Tiklīdz viņš to no sauca, sievietes naidīgums ka uz burvja mājienu pārvērtās par apbrīnas pilnu jusmu. Viņa ieveda viesus aiz vārtiem un augšup pakalna cauri dārzam, kura auga olīvkoki, priedes, cipreses un oleandri. Drīz vien viņi sasniedza vēsu gaileni ar augstiem griestiem.

-   Direktors šodien diemžēl nebūs sastopams, citādi viņš pats ierastos ar jums sasveicināties. Jusu apciemojums viņu ļoti pago dinātu, profesor Rīd. Ludzu, parakstieties viesu gramata. - Sieviete piestūma žurnālu viņam klat un pastiepa pildspalvu. Rids ar plašu žestu parakstijas un padeva pildspalvu Grantam.

-   Vai te jāpierakstās visiem apmekletajiem? - Grānts uzšņapa kaut ko nesalasamu un nesakarīgu zem Rīda varda; ta bija pavisam neliela viltība, kas laika gaita kļuvusi par paradumu.

-   Protams. Pat cienijamakajiem viesiem. - Sieviete ka atvainodamas uzsmaidīja Rīdām.

-    Vai jus neiebilstu, ja es uzmestu aci šai gramatai?

Grants pašķirstīja lapas atpakaļ. Žurnāls pats par sevi izskati- jas pec senlietas, talas pagatnes piemiņas, kas noslaucīta un nolikta atpakaļ uz plaukta. Lapa pec lapas, rinda pec rindas ar vārdiem un datumiem, kuru kārtīgais izvietojums neradīja ne mazako priekšstatu par saraustītajiem laika posmiem, ko tie atspoguļoja. I )ažviet viena datuma bija saspiedušies vismaz desmit vardi, bet parsvarā pagaja dienas vai pat nedēļas, kuru laika gramatu neviens neaiztika. Pienaca bridis, kad Grants pamanīja kaut ko atšķirīgu: divas kārtīgās, ar lineālu novilktas līnijas ka retas sadalīja lapu, nošķirot tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmā gada aprīli no četrdesmit piektā gada janvara. Četri gadi, Grants nodomāja. Četri gadi, ko pasaule pavadīja centienos pati sevi iznicināt. Tas viss ietilpa balta laukuma starp divām paralēlam līnijām.

Cirants atrada meklēto lapa pirms ši sadalījuma. Viņš pagrieza gramatu un paradīja to Rīdām.

-   Šeit bija Pembertons. Četrdesmit pirmā gada divdesmit pir- maja marta.

-   Jus pazinat Džonu Pembertonu?

-   Mes reiz tikāmies. Vai jus toreiz bijāt šeit?

Sieviete papurina ja galvu.

-    Vairums darbinieku šeit saka strādāt tikai pec kara.

Grānts bridi domāja.

-   Jus teicat, ka ši organizacija finansēja Pembertona izrakumus Kreta. Vai kaut kur nav saglabajušies dati par viņa izdevumiem?

Meitene šķita izbrīnīta, dzirdot šadu lugumu. Viņa nedroši uz- lukoja Rīdu, kurš apstiprinoši pamaja.

-    Es varu pameklēt. Tas aizņems nedaudz laika. Ja saraksti kaut kur saglabajušies, tie droši vien atrodas pagraba.

-   Mes gaidīsim jus bibliotēka.

Grants bibliotēkas nekad nebija pavadījis daudz laika; Rids savukart jutas ka majas. Kamēr Grants sēdēja pie loga un šķirstīja trīs nedejas vecu The Times eksemplāru, profesors staigaja gar plauktiem, vakdams gramatas un kraudams tas uz galda ka putns, kas gatavo ligzdu. Grānts uzmeta skatienu zelta burtiem uz gramatu muguriņām: "No basku valodas līdz mīnojiešiem", "Kretas šifru noslēpumi", A. E. Evansa "Mmojas pils" četros sējumos, kas lika galdam protestējot iečīksteties. Grants norīstījās. Šeit bija vairak gramatu, nekā iespejams izlasīt gada laika.

-   Vai jus tiešam to visu lasīsiet?

Rīda galva paradījas aiz kada īpaši biedejoša sējuma.

-   Iespējams. Cilvēki jau piecdesmit gadus cenšas uzlauzt šo kodu. "Ultra" salidzinajuma ar to ir parasta krustvārdu mikla.

-    "Ultra"?

Rids piesarka līdz par sniegbalto matu saknēm. Kaut ko nomurminājis par Mjuiru, viņš atkal noslēpās aiz gramatam. Grants pievērsās avīzei.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Bibliotēka ienāca meitene, turēdama rokas divas nobružātās kartona mapes, sasietas ar auklu. Viņa nolika tas uz galda pretī Grantam un pieliecās; no viņas uzvēdīja rožūdens un liliju maigā smarža.

-   Šīs ir Knosās atskaites par pirmajiem četrdesmit pirmā gada menešiem, pirms darbinieki tika evakuēti. Vai jūs interesē kaut kas konkrēts?

-   Man jazina, vai Pembertons kaut ko iegādājās, kad pēdējoreiz viesojas Atēnas.

Meitene apsēdas Grantam blakus un saka šķirstīt žurnālu. Rids otra galda puse dungodams grauza zīmuļa galu.

-    I'ar to laiku nav daudz ierakstu. Izrakumu sezona nebija sākusies. - Viņa uzmeta Grantam iesāņus skatienu, acīmredzami šaubīdamās, vai viņš vispār kaut ko zina par arheoloģiju. - Jaat- zīst, es pat īsti nesaprotu, kapec Pembertona kungs palika Kreta.

Grants apvaldīja smaidu un tikai nokremšjojās.

-    I ,uk, es kaut ko atradu. - Meitenes piedurkne skara G.ranta roku, viņai pieturot lapu. - Piecdesmit mārciņās divdesmit pir- maja martā. Te rakstīts tikai "muzeja eksponāts". Izdevumus apstiprinājis direktors.

-   Vai tur nav teikts, kur viņš to dabūja?

Meitene atsēja otru mapi, kura bija pilna ar biļešu pasakņiem, kuponiem, iepirkumu veidlapam un kvītīm.

-   Te valda neliels juceklis. Acīmredzot nav bijis laika visu sa- kartot, pirms ieradās vācieši. - Viņa sajauca papīrus rokas un sāka tos izdalīt ka krupjē. Meitene gan izskatijas pec skolmeistarie- nes, bet viņas nagi bija nolakoti koši sarkani. - Ne…. ne… ne… Kas tas?

Viņa nolika kaudzes virspusē gludu krēmkrasas papīra lapu. Kvīts bija izrakstīta ar biezu, zilu tinti gan angļu, gan grieķu valoda. Veļa Mi nojās periodu mulu plāksne (duļa), neskaidru izcelsme. 50 britu mārciņas. Lapas augšpuse ar grezniem, izvītiem burtiem bija iespiests uzraksts: Eliuss Molho, Reto senlietu tirgotājs. Apakša bija adrese.

-    Viņš to neatrada kramu tirgu. - Grants paburzīja biezo papīru starp īkšķi un rādītājpirkstu. - Vai jus zināt, kur atrodas šī adrese?

Grants pameta Rīdu aiz gramatu barikādes un iesedas autobusa, kas aizveda viņu uz pilsētas centru. Viņam nebija kartes, bet Grants Grieķijā bija pavadījis pietiekami daudz laika, lai pārņemtu vietējo ieradumu - gluži vienkārši uzdot dažus jautajumus katra avīžu stenda un kioska. Pamazam viņa saņemtas atbildes no retiem galvas mājieniem pārvērtās par dedzīgu piekrišanu gluži kā cilvēkveidīgs radars. Tas drīz vien aizveda viņu uz. klusu, nedaudz noplukušu ielu, gar kuras maļam rindojas labakus laikus pieredzejuši veikali. Daudzu eku sienas vel joprojām bija izraibinātās ar ložu caurumiem, un nebija iespējams noteikt, kas tos atstajuši - fašisti vai komunisti, vietējie vai ārzemnieki. Pat ši kvar- tala iedzīvotāji to droši vien vairs nezinaja. Ielas talakaja gala bērni pret platanas stumbru spardija futbola bumbu, un ruds, izkāmējis kaķēns tvarstīja savu asti uz pamestas maiznīcas kapnem. Tas bija vienīgas dzīvības pazīmes iela.

Cirants samekleja kvīti atrasto adresi - maju ar divdesmit trešo numuru. Reto senlietu tirgotājs Kliass Molho vēl joprojām tajā mitinājās, bet tikai ka atmiņas un izbalējuši burti virs durvīm, ko neviens nebija papūlējies aizkrasot. Veikals bija kļuvis par drēbnieka darbnīcu. Grants iestenējās.

Aiz muguras atskanēja skrejoši soļi. Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka viņam steidzīgi tuvojas jauns vīrietis. Grants pamanīja divas īpatnības: pirmkārt, jauneklim bija basas kajas, otrkārt, viņš turēja roka degvīna pudeli, kurai kakliņa bija iebāztā lupata. Cirants tvēra pec revolvera, bet vīrietis viņam nepieversa nekādu uzmanību, tikai paskrēja garam un turpinaja ceļu.

Bērni, kuri vel pirms brīža līksmi spardija bumbu, piepeši bija nozuduši. Vienīgie cilvēki tukšaja iela bija viņš pats un bēglis. Grantam nebija ne jausmas, kas ir šis puisis un kapec skrien, bet kara laika viņš bija redzejis pietiekami daudz šadu ainu, lai zinātu, ka tūlīt sekos nepatikšanas. Viņš uzskrēja augša pa nedaudzajiem pakapieniem un veikli iespruka drebnieka darbnīca tikai mirkli, pirms ap stūri paradijas amerikaņu džips ar grieķu kareivjiem iekša.

Vecs, salicis vīrs pacēla acis no avīzes un uzlūkoja Grāntu. Gar sienam stiepās stieņi, uz kuriem bija uzkarinatas uzvalku žake- tos un flaneļa bikses, kas kraja putekļus. Džips rēkdams pabra- zas garam.

-    Es mekleju Molho kungu, - Grants grieķiski ierunājas.

Vecais virs veltīja viņam ilgu, caururbjošu skatienu.

-    Molho kunga šeit nav. - Viņš runāja ļoti skaidri, rūpīgi noskaldīdams katru vardu. Varbūt vainojams viņa vecums, bet riekstu brunajas acis mirdzēja gaisma, liekot Grantam nojaust, ka viņā vel ir pietiekami daudz spara. Tāluma skanēja riepu švīkstoņa, kliedzieni un šāvieni.

-   Vai zināt, kur viņš devas?

-   Prom. - Večuks paņēma merlentu un krita gabalu, pieceļas un atgaja no letes. - Varbūt velaties uzvalku? - Viņa skatiens vēstīja, ka Grāntam uzvalks noderetu.

-   Uz kurieni? - Cirants nostājās aiz stikla skapja, kura bija novietots trauks, pilns ar kaklasaitēm. - Man viņš jaatrod.

-   Viņš ir prom, - drebnieks atkartoja. - Kara. Prom.

Vecais virs pavicinaja merlenti Granta virziena, un viņš saprata, ka neko nepanaks.

-   Ja Molho kungs atgriezīsies, iedodiet viņiem šo. - Uz letes bija nolikts piezīmju bloknots. Cirants paņēma zīmuli un steigšus uzrakstīja savu vardu un viesnīcas nosaukumu grieķu lielajiem burtiem. Viņš pastūma bloknotu pretī večukam, kurš atravas un iedūra skatienu grīda. Drebnieka nemierīgās rokas bija satinušas merlenti neatšķetināmā mezgla.

-   Jus nesaprotat. Viņš neatgriezīsies. Viņš bija Evraios. Ebrejs. Viņš nebūs atpakaļ.

-   Sasodīts strupceļš. Un mironis. - Mjuirs uzdura uz dakšas jēra gaļas gabalu. No ta pilēja asinis un tauki. Viesnīcas restorāns bija gandrīz tukšs. Grānts, Rids, Marina un Mjuirs ceļa vientulība sedeja paša milzīgās ēdamzāles vidu, un viesmīļi, kuru bija daudz vairak, drūmi slaistijas gar virtuves durvīm, apmainīdamies baumam un vilkdami cigarešu dumus.

-    Viņai paveicās vairak. - Mjuirs ar nazi noradīja uz Marinu.

-     Pazibināja ministram acu priekša pupus un noskaidroja ļoti daudz interesantu sīkumu.

Marina veltīja viņam vaji slēpta riebuma pilnu skatienu un saka rotaļāties ar somiņas aizdari.

-   Četrdesmit pirmā gada ziema tika izsniegtas tikai četras atļaujas mīnojiešu un mikeniešu izrakumiem. Vienu saņēma Pembertons.

-   To mēs zinām, - Mjuirs viņu partrauca, košļadams jēra gaļas kumosu.

-    Divi pārejie bija šveicieši, kuri veica nenozīmīgus izrakumus Orhomenosa. Ceturtais bija vācietis, doktors Klauss Belzigs, un viņš pētīja jaunas atradnes Kefalinija.

-    belzigs? - Grants un Marina saskatijas.

-   Tu viņu pazīsti? - Mjuirs jautaja.

-    Viņš kara laika paradijas Kreta un meklcja Pembertona dienasgrāmatu. Tas, ko viņš darīja…

-   Izklausas pec musu mekletā vira. bet ko gan fricis darija Grieķija pirms kara?

-   Valdība līdz pat pēdējam mirklim ļoti centas novērst iebrukumu. Viņi negribēja dot vāciešiem kaut mazako ieganstu.

-   Un viņš nodarbojas ar izrakumiem Kefalinija? - Rids pacēla skatienu no ļenganajiem spinātiem, kas rotaja viņa šķīvi. - Kefalinija, - viņš atkartoja, it ka šim vardam butu kada īpaša nozīme.

-    Apbrīnojami.

Mjuirs pagrieza galvu un uzlukoja Rīdu.

-    Kas Kefalinija ir tik sasodīti lielisks?

-   Kefalinija ir galvena sala grupa, kura ietilpst ari Itaka. Odiseja dzimtene. Ja viņš aizveda bruņas sev līdzi…

-    Izbeigsim dzīties pakaļ visādām pasakam. Ja tas bruņas ir īstas, es šaubos, vai tas sarga vienacaias milzis un dziedošas nārās. Ka jums veicas ar rakstiem uz plāksnes?

Rids iedūra skatienu šķīvi un knibinaja spinātu lapas. Kad viņš beidzot pacēla galvu, viņa acis bija skaidras ka debesis.

-   Esmu pavirzījies uz priekšu.

-   Kad atšifresiet rakstību?

Rids aprauti iesmejas; viņa balsi skanēja nicigums, kas jau robežojas ar atklatu žēlumu.

-   Daži no gaišakajiem prātiem šaja joma jau piecdesmit gadus cenšas izprast kodu. Es to neizdarīšu vienas pēcpusdienas laika. Neesmu pat vel noskaidrojis simbolus.

-    Ko tas nozīme? - Grānts jautaja.

Rids atstūma šķīvi un atlaidas krēsla.

-   Jebkura rakstība ir savdabīgs šifrs. Rakstnieks ķeras pie valodas un pārvērš to par vizuāliem simboliem, ko iemanījusies acs tulit pārvērš atpakaļ vārdos. Mūsdienu kriptogrāfijā ar matema- tikas palīdzību cenšas to pārveidot līdz tadai pakapei, ka to atpakaļ pārvērst var tikai kads, kura rīcība ir iepriekš noteikta atslēga. Parasti rakstu valodas ir ļoti daudz elementu, kas atkārtojas, bieži lietoti burti, burtu kombinācijās, vardu grupas. Ja ir pietiekami liels teksta fragments, ar ko darboties, tad vienkāršu aizvietošanas šifru - sistēmu, kurā katram burtam vienmēr atbilst viens un tas pats cits burts vai simbols - vienmer iespējams uzlauzt, ja ir zināmi matēs valodas principi. Tapec musdie- nu kriptografi tere daudz laika, puļu un prata spēju, lai pārvērstu burtu kopas, tas ir, teikumus, par tik sarežģītam ciparu virknēm, ka tas šķiet nejauši izkārtotās.

-   Jus par to daudz zināt, - Marina ieminējas.

-    Esmu mazliet interesējies par šo tematu. - Draudīgais skatiens, ko viņam uzmeta Mjuirs, neļava Rīdām kaut ko paskaidrot. - Problēmas, kas apvij šo mala plāksni, ir pavisam citas. Varam uzskatīt, ka cilvcki, kuri ievilka simbolus uz plāksnēm, necentās noslēpt rakstīto. 'liesi otrādi, viņi droši vien velējas to padarīt pec iespejas skaidraku. Bet pec trim tūkstošiem gadu mes esam pazaudējuši ne vien šifra atslēgu, bet ari visas zinašanas par valodu, kura tas veidots. Ir divas iespejas, ka atrisinat šo miklu. Var aplūkot simbolus - vai ari mēģināt uzminēt valodu, ko tie slēpj, un pec tam atrast veidu, kada simboli to apzīmē.

-    Bet šis plāksnes ir parak senas, - Cirants iebilda. - Ka lai mes zinām, ka viņi runāja.

-   Mes to nevaram zināt. Tomēr tas neliedz pētniekiem pielāgot citas valodas - vai to hipotētiskos priekštečus - lineārā b teksta sistēmai. Viņi ierosinājuši izmantot visu: hetu, basku, seno grieķu valodu, protoindiešu, eteokipriešu, etrusku valodu… Pedeja ir īpaši neprātīgs paversiens, jo nevienam vel nav izdevies to iztulkot. Parsvara visi šie centieni ir muļķības, bezcerīgs nepamatotas parliecibas un ietiepīga optimisma sajaukums.

-    Izklausās pec vel viena strupceļa.

-   Piekritu. Tapec mes labpratak ķeramies pie simboliem, nevis valodas. Mēģinām atrast kopsakarības, iekšējo loģiku un likumus, kas par tiem valda, un varbūt mums izdosies kaut ko uzzināt par valodu, kas zem tiem slēpjas. Diemžēl mes pat nezinām šo simbolu skaitu.

-   Ja neesat pamanījis, tie visi ir uzrakstīti uz plāksnes, - Mjuirs kodīgi noradīja.

Rids sarauca uzaci; šis vieglais žests bija novedis līdz pašna- vibas domam ne vienu vien studentu.

-    Vai tiešam? - Viņš izvilka no žaketes kabatas pildspalvu un uzvilka uz galdauta vijīgu līniju, neievērodams viesmīļa pārbiedēto seju. - Kadu burtu es nuDat uzzīmēju?

-   Tas ir "g", - Grānts sacīja.

-   Ne, "y", - Mjuirs iebilda.

-    Es redzu "P", - paziņoja Marina, kura sedeja Rīdām pretī un redzeja zīmējumu otrādi.

Rīds atlaidas krēsla neizskaidrojami apmierinats.

-    Vai tiešam? Varbūt tas ir "j" vai "f"? Varbūt "ij"? Vai "ef"? Varbūt Papadžianopoulu jaunkundze to lasa pareizi un tas ir "Pn" vai "Pr". Vai arī man gluži vienkārši paslīdēja pildspalva. Minojiešiem un mikeniešiem nebija drukāto burtu. Viņi savus simbolus ieskrapeja mitra mala ar niedrēm un zariem - varbūt steigā vai turot plāksni uz ceļiem. Pat nevainojami uzvilkti, daudzi burti šķiet ārkārtīgi līdzīgi. Noteikt, kas ir īstas atšķirības un ko var piedēvēt dažadiem rokrakstiem - tas ir Zalamana cienīgs uzdevums. Un tie visi ir tikai pirmie soļi gara ceļā.

Galdiņu parņema drūms klusums. Grānts bikstīja ēdienu, bet Mjuirs vēroja garu pelnu asti, kas veidojās cigaretes gala.

-   Vai es kaut ko nokavēju?

Ēdamzāles divviru durvis atspraga vaļa, gluži ka vēja brāzmās appūstas. Viņiem pretī caur tukšo galdiņu rindām soļoja gara auguma vīrietis platiem pleciem. Ap viņu vējoja kaut kas biedējoši veselīgs: teniskurpes kajas, pusaudzim piederīgs matu griezums, baltas bikses un balts krekls ar vaļēju apkakli, tikpat starojošs ka viņa platais smaids. Pat nedzirdot akcentu, prata tik un ta naktu tikai viens vārds: amerikanis. Ja viesis pamanīja četrus izbrīna pilnos skatienus, kas vērās pretī, viņa liksmaja sejā tas neka neatainojas.

-   Džeksons, - viņš nosauca savu vardu. - Martijs I>/eksons. - Viņš dedzīgi paspieda Marinas roku un pieversas Rīdām. - Ļaujiet minēt: profesors Rids. Esmu daudz lasījis par jusu gramatam. Un jus droši vien esat Sems.

Viņš paķēra krēslu no blakus galdiņa, apgrieza to otrādi un iespiedās starp Marinu un Grantu.

Pēdējais uzmeta jautājošu skatienu Mjuiram.

-   Vai mums sākuši sekot žurnālisti?

Džeksons ar mājienu paaicinaja viesmīli un pasūtīja alu.

-   Šaja elles nostūri to nekad nevar dabūt pienācīgi aukstu, - viņš labdabīgi gremžas. - bet tas tik un ta ir labaks par vīnu. Dzirdēju, ka šeit to taisa no čiekuriem. Vai spējat tam ticēt?

-    Džeksona kungs ir saistīts ar Sabiedroto militāro misiju, - Mjuirs noteica. Tas gan bija neko neizsakošs paskaidrojums. - Viņš šont ielidoja Grieķija.

-   Mes turamies pretī sarkanajiem. Vai dzirdējāt, ko pirms ne- deļas paziņoja Trumens? "Mums japalidz brīvajam tautam kalt pašam savu likteni sava veida." Tieši tadeļ esmu ieradies.

-   Vai jūs esat no armijas?

-   Ne gluži. - Zēniska jautrība uz bridi nozuda, un Cirants pamanīja kaut ko aukstu un asu, kas slepas aiz plata smaida. Jau nākamaja mirkli tas atgriežas. - bet mes visi esam viena puse, vai

ne?

-    Džeksona kungs…

-Sauciet mani par Martiju.

Mjuirs saviebās.

-   … sadarbojas ar mums Sešdesmit pirmā elementa meklējumos.

-    Dzirdēju, ka jums jau izdevies paveikt šo to varenu. - Viņš dedzīgi paliecas uz priekšu, atbalstījis elkoņus uz galda. - Ta ala 1.emna… neticami. Žel, ka manis tur nebija.

Rids nomurminaja kaut ko līdzīgu piekrišanai.

-    bet tagad mums jasarauj. Izlūki ziņo, ka sarkanie ložņa pa visam maļam ka prusaki. Viņi uzticējuši šo lietu vienam no skar- bakajiem večiem - pulkvedim Kurčosovam. - Amerikānis izņēma no krekla kabatas fotogrāfiju un nolika to uz galda. Ta acīmredzot bija uzņemta slepus: izpludušaja attēla bija redzami tikai šauri vaigu kauli, planas usiņas un acis, kas gandrīz pilnība grima cepures naga paēna. Grants tikai pec pailga brīža saprata, ka vienas acs nemaz nav un to sedz melns apsējs. - Šī ir vienīga fotogrāfijā musu rīcība, bet dzirdējuši esam pietiekami. Viņš ieguva slavu Staļingrada - šaudams dezertierus, nevis cīnīdamies ar nacistiem. Sarkanajiem viņš iepatikas; Lenglijas puiši uzskata, ka viņš kļuvis par tēvoča Josifa zelta puisēnu.

Cirants nopētīja attēlu.

-   Ja nemaldos, mes Lemna sastapam dažus viņa draugus.

-   Mjuirs man jau to paziņoja. Tatad mums jaatrod mekletais, pirms tas izdodas viņiem.

-    Plāksne ir pie mums. Tas šobrīd ir daudzsološakais pavediens. Tomēr profesors nupat mums skaidroja, cik liels darbs vel veicams, pirms varēsim to izlasīt.

-Ja varu kaut ka palīdzēt, dodiet man ziņu.

Šķita, ka Rīdu šis piedāvājums izbrīna, kaut gan tas izklausījās patiess.

-    Pagaidam mums izdevies noskaidrot, ka plāksne varētu but atrasta kādos Kefalinijas izrakumos.

-    Lieliski. Rit no paša rīta ķersimies klat. Man ir lidmašīna. - Džeksons to paziņoja tik vienkārši, it ka runātu par kurpju pari. - Sem, es dzirdēju, ka tu esi vērtīgs cilvēks. Nāc man līdzi.

Cirants sabožas; viņa modās instinktīva velme atteikties, tomēr viņš to apvaldīja. Pagaidam nebija jēgas noskaņot Džeksonu naidīgi.

Amerikānis pieversas Rīdām.

-Jus varat bibliotēka turpināt darbu ar plāksni. - Viņš palūkojas uz Marinu. - Tu ari, saldumiņ. Un Mjuirs var jus pieskatīt.

Viņš parlaida skatienu par galdu, piekaldams to katram pec kartas.

-    Man pat nav vardu, lai izteiktu, cik svarīgi tas ir.

Piecpadsmita nodaļa

Kefalinija, Jonijas jura

Lidmašīna glasmaini pieskaras jūrai, nolaidas un ar liganu kustību virzījās uz krasta pusi. Kad ūdens zem lidaparala vairs nebija dziļāks par divām pedam, Džeksons izslēdza dzinējus un ļāvās viļņiem. Grants izlēca no kabīnes un aizbrida līdz sauszemei, vilkdams lidmašīnas statni. Kad aparats bija droši piestājis krastā, viņš samek- leja karti, ko no rīta bija nopircis Atēnas, un to nopētīja.

-   Spriežot pec pieteikuma, ko belzigs aizpildīja ministrija, izrakumiem jābūt kaut kur tur. - Viņš noradīja uz ziemeļiem, kur krasta plakano līdzenumu vainagoja klinšains pakalns.

-   Glīta vietiņa.

-   Lieliski piemērota slēpnim, - Grānts saji noteica. Spožā saules gaisma un juras gaiss nespeja uzlabot viņa omu. Viņš jau no paša sakuma neuzticējās Džeksonam, un divas stundas, kas bija pavadītas šaura kabīne, uzklausot amerikāņa banalas pļapas, nespeja šīs izjūtas mainīt.

-   Mes tiksim gala. - Džeksons ar plašu vēzienu nometa no pleca adas mugursomu un izvilka no tās Colt pistoli. - Starp citu, ko mes vispār meklejam?

Cirants paraustīja plecus.

-    "Mikeniešu pazemes būves", ja ticam Belziga atļaujas pieteikumam. Pec Rīda domam, mums jāmeklē Odiseja pils.

-    Odiseja? Viņa pils bija llaka. - Amerikānis ieraudzīja pārsteigumu Granta seja. - Vai tad tu koledžā nelasīji "Odiseju"?

-Nē.

-Lieliska gramata. Bet laikam jau mums jauzticas profesoram. Tas nu gan ir Einšteins, vai ne?

Cirants sakniebtam lupām pasmaidīja.

-   Ta gan.

Viņi atrada uzbērumu, kas veda pari purvainajai zemei aiz pludmales, un gaja pa to. Zeme kļuva cietāka un ceļas pretī ielejai, kas atdalīja kalnu no grēdas rietumos. Vietas, kur taka sazarojas, viņi pagriezās pa kreisi un pakapeniski virzījās augšup pa arvien stāvāko nogāzi, līdz sasniedza kokiem apaugušu virsotni. Zarus kustinaja nerimtīga vēja pūsma; palūkojies atpakaļ, Cirants redzēja lidmašīnu krasta, kur ta saule mirgoja ka spogulis, un līča malas aizvijamies tai apkart.

Abi vīrieši izšķiras un saka meklejumus, laipodami starp kokiem. Ciaiss bija silts pat ena, bet Cirants pavadīja laiku nezūdoša spriedzē. Viņam gan bija japeta zeme, meklejot nesen veiktus izrakumus, bet viņš ik pa brīdim pameta skatienu apkart. Talu la- baja puse Džeksons ka liels vepris bradāja pa krūmiem un lauza to zarus. Nebija iespejams sadzirdēt neko citu, un tas Grantu darīja vel nemierīgāku. Viņš uzmanīgi vēroja apkārtni.

Labrīt. Koki to gandrīz pilnība slēpa, bet Cirantam izdevās kreisaja pusē ieraudzīt kaut ko, kas izskatījās pec krāsotās sienas. Viņš aizmirsa visas bailes un devās lejup pa nogāzi tai pretī.

Koki kļuva arvien retāki, un Grants nonaca neliela izcirtuma. Tas līdzinājās milzīgam, kurmju izrakņātam laukam: visapkārt bija sakrautas zemes čupas, kas gan šķita neskartas jau vairakus gadus. Šis kaudzes grima zem nezāļu un puķu svara; no vienas pat spraucās jauna koka dzinums. Izcirtuma mala vidēja šķība koka buda, kuras durvis karajas eņģes.

-   Šurp! - Granta balss memo koku ielenkuma izklausījās nedabiski skaļa. Viņš pratoja, kurš vel to dzirdējis. Viens pīpis, viņš nodomāja; Džeksons ar saviem trokšņiem jau sen visiem bija paziņojis par abu mekletaju atrašanas vietu.

Amerikānis ieklupa izcirtuma, pa ceļam nolauzdams trīs zemus zarus. Acīmredzot ari viņš nejutās īpaši ērti; Grants pamanīja, ka Džeksons, iznirdams no krūmiem, iebāž pistoli bikšu kabata. Tā manami izspiedās.

Džeksons iemeta skatienu tukšaja buda.

-   Izskatas, ka te jau kads pabijis pirms mums.

-   Ciemata iedzīvotāji droši vien uzlauza durvis, lai paņemtu darbarīkus.

-    Velns un elle. - Džeksons riebuma pašūpoja galvu. - Nav brīnums, ka sarkanajiem šeit tik labi veicas.

-    Viņi mirst badā, - Grants asi noskaldīja. - Jau sešus gadus. Un tagad viņi kļuvuši par starptautisku futbola bumbu, kas tiek spārdītā no vienas valsts uz citu. Viņi izmisīgi cenšas izdzīvot. Tāpēc komunistiem šeit veicas. Viņi vienīgie piedāvā šiem cilve- kiem kadu cerību.

Džeksons uzmeta viņam neticības pilnu skatienu.

-    Tu esi pratu izkūkojis? Tā runāt nedrīkst. Pēc I.emnas tev jazina, ka sarkanie jau mus izošņājuši.

-   Viņi vienmer pamanas uzrasties…

Grants apsviedas apkart un pacēla revolveri, kas piepeši bija paradijies viņam roka. bet viņš nokavēja. Izcirtuma otra puse viena pati acs nedaudz samiedzās, piespiesta pie ieroča tēmēkļa.

Rids un Marina sēdēja viens otram pretī pie gara bibliotēkas galda, un viņus šķira gramatu kalni. Galds Rīda puse bija nokaisīts ar saburzītam papīra lapam: daļēji aizpildītam tabulam, sarakstiem, diagrammam, izsvītrotiem burtiem un tekstu, kas izska- tijas pec glītrakstīšanas uzdevumiem. Marina savukart bija pievērsusies tikai vienai grāmatai, piezīmju bloknotam un asam zīmulim. Pretstata Rīdām viņas papīrs bija gandrīz balts.

No viņas lupām atskanēja nopūta, nepārprotami domāta, lai izraisītu jautajumu virkni. Galda otra pusē balta matu kodeļa ne- atravās no savas vietas virs gramatam. Pildspalvas uzgalis steidzīgi skrapeja papīru.

-    Es redzu tikai problēmas, - Marina izmēģina ja tiešāku pieeju.

Aiz gramatu kaudzes iznira brilles raga ietvara.

-   Kā, ludzu? - Viņš šķita satrūcies, bet Marina nespeja noteikt, kas vainojams - kads dižens atklajums vai ari piepešais atgādinājums, ka viņa vel ir šeit.

-   Es parlasu "Odiseju". Meklēju kadu mājienu par to, ko Odisejs izdarījis ar vairogu.

-   Petnieki un filologi jau gadsimtiem ilgi cenšas izveidot Odiseja ceļojumu karti, - Rids noteica. - Tas nav iespejams.

Marinas seja atspoguļojās vilšanas.

-    Kāpēc?

Rīds uzlika vāciņu pildspalvai, pagrūda mala "Mīnojas pils" sējumu, kas aizšķērsoja viņam skatu, un izklaidīgi pastūma brilles augstak.

-    Ka jums šķiet, kurš sarakstījis "Iliadu" un "Odiseju"?

Viņa iesmējās.

-Ja izglītība iegūta Grieķijas skola, atbilde ir tikai viena: 1 lo- mers. Pembertons mēdza mani par to ķircināt. Viņš apgalvoja, ka tas esot āķīgais jautajums, jo poēmas nesarakstija neviens. Viņš teica, ka tās veidojušas gadsimtiem ilgas mutiskas tradīcijas rezultātā, ka dzejnieki paaudžu paaudzēs nodevuši tās cits citam un attiecīgi pārveidojuši tekstu. - Marinas balsi iezagās skumjas. - Viņš teica, ka meklet sākotnējās rindas šajas poēmas ir tikpat bezcerīgi, ka lūkoties uz bērna seju un mēģināt saskatīt taja vec- vecvecvectēva vaibstus.

-   Pembertonam bija savs viedoklis. Es tam nepiekritu. Nedomāju, ka dzejnieku pūlis varētu radīt šis poēmas. Tas butu pa spēkam tikai vienam diženam pratam, vienam diženam skalam, kas devis dzīvību tik spožai ģenialitātei, bet es neapšaubu, ka dzejniekam-vai dzejniekiem; es neapgalvoju, ka "lliadu" un "Odiseju" uzrakstījis viens un tas pats cilvēks, - bija ārkārtīgi baga- tigs materials, ar ko strādāt. Miti, ģenealoģijas, teikas, atmiņas un tradīcijas. Daži elementi poēmas ir gandrīz biedējoši precīzi - upes, ko Homērs nekad nav redzējis, jo viņa mūža laika tas jau bija izsīkušas; ieroči un bruņojums, kas poēmu rakstīšanas dienas nebija lietots jau piecsimt gadu. Vai redzējāt ķiveri ar kuiļa ilkņiem, ko Šlimanis atrada Mikēnas? Homērs to aprakstīja ļoti precīzi.

Rids laikam pamanīja, ka Marina zaudē interesi, jo papurināja galvu un sakartoja kaklasaiti.

-   Atvainojiet. Es gribēju pateikt, ka, rakstot "Odiseju", dzejniekam bija daudz dažadu tradīciju, no kuram smelties idejas.

-    Izskatas, ka viņš izmantojis tas visas un sajaucis lielā putra. Dažviet poēma Odisejs kuģo pa Vidusjūras rietumu daļu; citviet viņš jau ir kaut kur pie Ēģiptes; un desmitaja, vienpadsmitaja un divpadsmitaja gramata ir daudz simbolisko elementu - klintis, kas saduras, sirēnas, saules salas -, kas parasti tiek saistīti ar Melnas juras apvidu. Un tas ir neticami! Kapec viņš grib, lai noticam, ka Odisejs, gudrakais no visiem grieķiem, kuģo uz austrumiem, uz Melno juru, ja viņa ceļamerķis ir majas Itaka? - Šķita, ka šis apstaklis Marinu personiski aizvaino.

-    Droši vien tas ir iemesls, kapec 1 lomers par to raksta tik neskaidri. Viņš galu gala saprot ģeogrāfiju un brīžos, kad pats to veļas, sniedz tikpat pareizu informāciju ka jebkurš ceļvedis. Viņš saaudis kopā visus šos dažados stāstus un cenšas apslēpt plaisas.

Marina nopūtas.

-    It ka mums nepietiktu neskaidrību.

Abi pacēla skatienu, jo durvis ar blīkšķi atveras. Iekša platiem soļiem ienaca Mjuirs.

-   Ka veicas?

Rids pakasīja kuplu uzaci.

-    Mes ar Marinu diskutējam par Homēra daudzšķautņaino darbu.

-   Jēzus! - Mjuirs atslīga uz koka krēsla. - Vai jus tiešam ne mirkli nevarat veltīt nopietnam darbam? Dzejā jus atbildes neatradīsiet. Varbūt Homērs uzrakstīja ari sen pazaudētu turpinājumu, paskaidrodams, kur paslēpts vairogs? Veļams, ar pievienotu karti.

Viņš atgrūda krēslu un novietoja ievainoto kaju uz galda.

-    F.s nosūtīju telegrammu uz Londonu, painteresejos par musu draugu doktoru belzigu, vācu arheologu, lai noskaidrotu, vai viņš mums ir zināms. Izrādās, ka mums par viņu savakta liela divu pirkstu biezumā. Viņš bija algots parakas rases loceklis, viens no Hitlera mīļajiem zinātniekiem, kam bija japierada sava no pirksta izzīsta teorija. Trīsdesmit astotaja gada viņš nedaudz padarbojas Kairas izrakumos, nakamaja gada apošņaja Spartu un četrdesmitā gada rudeni aizjoza uz Kefaliniju. Kara gadus viņš pavadīja Kreta. Tika saņemtas neskaitamas sūdzības, ka viņš tur savos izrakumos paverdzinaja cilvēkus - vietējie viņu salīdzināja ar gestapo, turklāt par sliktu belzigam. - Viņš uzmeta skatienu Marinai. - Tu gan to jau zini. Žēl, ka mums neizdevās viņu dabūt rokā.

-   Kas notika?

-   Četrdesmit ceturtaja gada viņš saoda nepatikšanas un aiz- laidas uz berlīni. Varbūt cerēja, ka dievinatais fīrers viņu paglabs. Protams, viņš kļūdījās; rezultātā belzigs krita krievu nagos, nevis mūsējos. Londonieši vesta, ka pedejo reizi viņš redzēts ļoti pārpildītā vilciena ceļa uz Sibīriju.

-    Vai jums šķiet, ka viņš krieviem pastastija par plāksnēm?

-Ja krieviem ienaca prata viņam kaut ko jautat. Spriežot pec

nesenajiem notikumiem, ta varētu but. Un tapec es butu ļoti pa- teicigs, ja jus izbeigtu rotaļāties ar dzeju un ķertos pie tās sasodītas plāksnes tulkošanas.

Viņš nikni pablenza uz Rīdu, bet tas bija velti darīts. Visu sarunas laiku Rids bija pavadījis, lūkodamies uz lapu sev priekšā, it ka ta viņu hipnotizētu. Tagad profesors divas reizes samirkšķi- naja acis un pacēla skatienu, mulsi smaidīdams.

-    Kā, lūdzu? - Viņš brīdi gaidīja, domādams, ka Mjuirs uzdevis kadu jautājumu un tāpēc klusē. - Mani interesē, vai šaja bibliotēkā ir "I Irestomātija".

Grants cieši vērās garām šautenes stobram. Viena acs lūkojas viņam preti, un ta arī bija vienīgā, ko viņš redzēja no sejas, gandrīz. pilnīgi apaugušas ar melnu, biezu bardu. Plakana cepure ar nagu, sarža bikses un vilnas veste atgādinaja Grantam mežsargus, kuri apstaigāja vietējās muižas mežus viņa bērnība. Un nu viņš atkal bija pieķerts malumednieciba.

-   Pios einai? - vīrs ņurdēja. Pēc tam viņš ļoti smagnēja vācu valodā jautāja: - Wer sinJ Sie?

-   Grānts. - Kustēdamies ļoti leni un nemitīgi smaidīdams, viņš iebaza revolveri maksti. Šautene sekoja katram žestam. Grants ierunājās grieķiski: - Mes meklējam… - Viņš apklusa. Ko tad viņi mekleja? Vērodams viru ar ieroci, Grants redzēja, ka ikviena kavētā sekunde padara to arvien nemierīgāku. - … izrakumus.

Kokos kaut kas nočabeja. Grants saspringa - cik vel uzbrucēju slepas meža? Viņš ar acs kaktiņu pamanīja, ka Džeksona plauksta lēnam slīd uz kabatas pusi, bet to ieraudzīja ari grieķis. Ierocis strauji pagriežas un pirksts ciešāk piegula gailim. Džeksons lava rokai nokrist gar sāniem.

Troksnis biežņa pieņemas speķa. Kaut kas krūmos kustējās. Grants juta, ka pa muguru skrien skudriņas.

Caur zariem rukšķēdama un šņaukādamas izlauzās milzīga cuka, nobrida leja pa nogāzi un sāka ošņāt kāda rakuma malu. Grānts un Džeksons pārsteigti nolūkojās.

-   Eumaioss, - grieķis paziņoja, noradīdams uz cuku, - es viņu vedu est zīles.

-    Ko viņš saka? - Džeksons noprasīja. Amerikaņa roka bija saspringta, ka neredzama gumija vilktu viņa plaukstu pie ieroča.

-    Viņš tikai baro savu cuku. Cūkas, - Grants izlaboja, jo no meža izskrēja vel četri dzīvnieki un saka meklet zeme kārumus. Viņš uzsmaidīja cūkganam. - Kuli choiri.

-   Ko tas nozīme?

-    Es pateicu, ka viņam ir skaistas cūkas.

Grieķis nolaida ieroci.

-   Kali, - viņš piekrita. - Zīles padara gaļu ļoti saldu.

-   Reiz šeit bija vēl kads, kurš ieradās rakņāties zemē. Vācietis. - Cirants ielūkojas grieķim acis. - Vai tas notika šeit?

Cūkgans piešķieba galvu.

-   Tu esi vācietis?

-   Anglis.

-   1,1a. - Viņš atbalstīja ieroci pret koku un iebāza mku audekla soma, kas šūpojās plecā. Kad plauksta atkal paradijas, tā turēja maizes klaipu un siera šķēli, ievislilu audumā. Gans nolauza maizes ņuku un sniedza to Grantam.

-   Ephuristo. Paldies. - Grants atspradzēja no jostas blašķi un piedavaja grieķim padzerties. Visi trīs vīrieši apsēdas uz zalai- nās nogāzes un vēroja cūkas barojamies starp zemes kaudzēm.

-   Vācietis…

-   Belzigs. Viņu sauca Belzigs.

Grantam sirds iepukstējās straujak, bet viņš centas to neizrādīt.

-   Vai tu viņu pazini?

Gana seja atkal paradijas aizdomas.

-   Un tu?

-   Ne. - Grants bridi apdomaja, ko dant, un nolēma teikt patiesību. - bet mums ir kas tāds, kas piedereja viņam. Kaut kas, ko

viņš šeit atrada.

/

Cūkgans izknibināja no zemes zīli un pasvieda to tuvakajai cūkai, kas aizrautīgi to aprija.

-   Skaties, - viņš noteica un ar plašu žestu noradīja uz izcirtumu. - Apakša daudz senas vēsturēs. Mes pavadām mūžu, cenšoties to uzrakt, bet tagadne vienmer atkal apglaba.

-    Par ko viņš runā? - Džeksons lūdzoši jautaja.

-    Vai tu ari šeit raki?

Grieķis pamaja.

-   Ja. Es strādāju pie Belziga. Neesmu nacists, - viņš uzsvērti paziņoja un piesita pie ieroča laides. - Daudzus nogalināju. Bet pirms tam, pirms kara, es strādāju pie Belziga. Raku zemi.

-    Ko jūs atradāt?

-    Akmeņus. - Cūkgans noradīja uz akmens pamatiem, kas spraucas no zemes kā zobi. - Vecus akmeņus.

-   Keramiku?

-Ja, podus. - Viņš noplēsa vēl vienu gabalu maizes un to skaļi košļaja.

-    Un plāksni? Mala plāksni, apmēram… - Grants ar žestiem parādīja tas izmērus. - Tik lielu. Ar seniem rakstiem viena puse un zīmējumu otra?

Cūkgans nolika maizi nost un cieši ielūkojās Crāntam sejā.

-   Tu redzēji?

-   Tikai attēlu, - Cirants izlocījās.

-   Ela. - Grieķa acis iezagas ilgas. - Kad to atradam, mes zinājām, ka plāksne ir īpaša. Belziga seja… ta bija ka vilkam. Viņš saka, nekas tads vel nav atrasts. Viņš saka, tā karte uz apslēptiem dārgumiem. 1 la. - Cūkgans nospļāvās. - Viņam labāk klusēt. Sokrāts dzirdēja.

-   Kas ir Sokrāts?

-   Mans brālēns. Viņš arī strada pie Belziga. Nakti iet Belziga telti un nozog. Belzigs ļoti dusmīgs, grib visus nošaut. Bet viņš neatrod Sokrātu.

-   Kas notika ar Sokrātu?

-    l aikam gaja uz, Atenam pārdot. Sākas karš, mums ļoti gribas ēst. Zogam no vāciešiem… - Grieķis paraustīja plecus. - Viņi mums zog vairak.

-    Vai Sokrāts atgriezās?

-   Ne. Tēvocis saka, viņš iestājās undartes. Vācieši viņu nogalina. - Cūkgans pasvaidija roka zili un skumji pasmaidīja. - Tatad belzigs atriebies.

-    Kas notika ar belzigu? Vai viņš parādijas vēlreiz?

-   Ne. Viņš paņem visu, ko atrada. Varbūt uz Vāciju. Viņš nekad vairs nav Kefalinija.

Grants bridi doma ja.

-    Un ta plāksne, ko viņš atrada. Vai esi pārliecināts, ka bija tikai viena? Nevis divas?

-Tikai viena. Un Sokrāts to nozog.

-    Kas ir ta sasodīta "Hrestomātija"? Izklausas pec slimības, kas jāslēpj no sievas.

Rīda seja nezaudēja labvēlīgo izteiksmi. Tikai lupu kaktiņš, nedaudz noraustīdamies, pauda viņa riebumu.

-   Ta ir gramata… vismaz bija. Tagad no tas palikuši tikai fragmenti.

-Atkal kaut kadi velna fragmenti. Kā tie mums palīdzes?

Rids sakniebtam lupām pasmaidīja.

-   Tie varētu jums sniegt karoto.

-    Lineāra B teksta vārdnīcu?

-Senzaudēto Homēra poēmu turpinājumu.

Rids pieleca kajas, paberzēja pret biksēm ar tinti notraipītas plaukstas un izvilka no kartotēkas garu atvilktni. Viņš šķira nodzeltējušas kartītes, pie sevis murminadams.

-    Luk, kur ir. - Profesors parlaida skatienu piekrautajiem plauktiem kā cilvēks dzelzceļa stacija, kurš cenšas atrast seju pu- li. Viņš pamazam cēla galvu augstak, līdz ar acīm atrada pašu augšējo plauktu skapi, kas bija vismaz divreiz garāks par profesoru pašu.

-    Es to nocelšu. - Marina piebīdīja pie plaukta kāpnes. Viņai kāpjot augšup, tas čīkstēja un biedējoši šūpojās. Rids nostājas uz apakšēja pakāpiena, tas nolidzsvarodams, un Mjuirs savukart centās ielūkoties sievietei zem kleitas.

-   Ja tas ir sen zudušais turpinājums, kapec to var atrast kataloga? Tikai nemēģiniet man iestāstīt, ka pedejo divu tukstošu gadu laikā neviens nav pacenties to meklēt.

Rids viņu ignorēja tik absolūti, ka Mjuirs jau saka prātot, vai tiešam pateicis šos vārdus skaļi. Marina uzmanīgi nostājās uz pēdēja pakapiena, pastiepas un izvilka no plaukta biezu, cietos vākos iesietu grāmatu. Gaisa uzvirmoja putekļi; viņa nošķaudijas, zaudēja līdzsvaru un izmisīgi savicinaja rokas. Tas nelīdzēja. Kāpnes sašūpojas ka pulksteņa svārsts, nočīkstēdamas tik skaļi, ka likās - tas tūlīt sašķīdis šķēpelēs. Marina iespiedzas, palaida vaļa grāmatu un pieķērās pie skapja.

Grāmata krita ka akmens un ar blīkšķi ievēlās Ridam rokas. Viņš saravās, nolika gramatu mala un pietureja kāpnes, kamēr Marina uzmanīgi rapas lejā. Viņa paraustīja kleitu, kas panikas mirkli bija uzrāvusies parak augstu.

Rids nolika grāmatu uz galda un atvēra to. No titullapas izkrita divas beigtas mušas.

-    Izskatas, ka nevienam ta tiešām nav bijusi vajadzīga jau divus tukstošus gadu, - Mjuirs noņurdēja.

-    "Hrestomātija" ir literāra antoloģija, kaut kas līdzīgs klasiskas literatūras parskatam. To izveidoja zinātnieks, vārdā Prokls, par kurn mums nav zināms gandrīz nekas, un tas notika ap piekto gadsimtu musu ēra.

Rids šķira lapas, un parejie redzēja, ka tā nav parasta grāmata. Tā vairak līdzinājās kolažai, jo to veidoja nelieli apdrukata papīra kvadrati, i/griezti ar šķērēm un pielīmēti pie baltajam lāpām. Vairakās vietas tie bija atlupuši un piestiprināti atpakaļ ar hmlenti. Šķita, ka tas ir nepabeigts darbs: daudzi izgriezumi bija sašvikati vai laboti ar tinti, dažiem pari bija uzzīmēti citi fragmenti. Dažus veidoja tikai viens teikums, citus - garas rindkopas. Viss bija rakstīts grieķiski.

-   ŠI ir saglabajušos fragmentu kolekcija. - Rids parlaida pirkstu par lapu.

-   Fragmenti… Vai tas nozīmē šis pergamenta vai papīra skrandas, vai kas nu tas bija, uz ka tas rakstīts?

Rids papurinaja galvu.

-    Ļoti reti. I'arsvara tie ir nelieli tekstu gabaliņi, kas saglabaju- šies tikai ka citāti, minēti citos, vairak vai mazāk pilnīgi atrastos darbos. Atcerieties Šekspīru. Pat ja musu ricībā nebutu pilna viņa lugu teksta, mes varētu to atjaunot, vismaz daļēji, no visu pārējo pētnieku tekstiem, kuri Šekspīru citēja. Daži no tiem pārklājās, un tad iespējams tos savienot kopa; citu aptuveno atrašanas vietu teksta var uzminēt, zinot šo to par lugas sižetu. Laiks un vēsture cenšas izdzēst cilvēku puliņus, bet no tiem ir grūti atbrīvoties pavisam. Tie iztur visus pārbaudījumus ka keramikas lauskas, apraktas zemē. Luk!

Profesora pirksts bija apstajies uz garas rindkopas, kas pletās gandrīz pa visu lapu.

-   Milētas Arktinija "Aethiopis".

-   Jus taču teicat, ka autors ir kaut kads Prokls, - Mjuirs atga- dinaja.

-    Prokls sarakstīja "Hrestomātiju", - Rids pacietīgi skaidroja. - bet viņš tikai veidoja kopsavilkumu no citu rakstnieku darbiem, un šaja gadījuma tas bija Miletas Arktmijs. Velak daži pārrakstītāji, kopēdami "lliadu", pievienoja fragmentus no Prokla darba kā papildu materiālu.

-Tas ir tik izturīgs, - Marina apbrīna izdvesa. - Ciluži ka vīruss, kas atstaj savus dubultniekus neskailamos nēsātājos, līdz atrod vienu, kurš izdzīvo.

Nieki un blēņas, - Mjuirs viņu asi apsauca. - Kas tur rakstīts?

-    Mums jāziņo policijai.

Cirants izbrīnīts lūkojas uz Džeksonu. Viņi gaja lejup pa kalnu, un zem zabakiem krakšķeja kritušie zari un /.lies.

Viņa brālēns to plāksni nozaga, vai ne? Tatad viņš droši vien zina vairak, neka atklaj mums. Manuprat, mums vajadzētu sameklēt vietējos likuma puišus, lai tie viņu aizved uz nopratināšanu. Policisti šeit droši vien ir stulbeņi, bet mums taču ir vienalga. Varbūt viņi šo nedaudz papurinas. Jebkura gadījuma mums viņš bus roka. - Džeksons uztvēra Granta neticības pilno skatienu. - Kas ir? I's lasīju lavu lietu. F.s zinu, ar ko tu nodarbojies kara laika. Un meitene ari. Vai ta visa ir patiesība? Viņa bijusi īsti ugunīga meiča.

Mes nedrīkstam iesaistīt policiju, ja tas nav īpaši nepieciešams, C irants paziņoja un dusmīgs papurināja galvu. Kaut kas nebija īsti skaidrs, bet viņš nesaprata, kas tieši. Cirants jutas ka risinadams saliekamo miklu: trūka tikai viena gabaliņa bet kaste bija tukša.

Viņš piepeši apjauta, ka Džeksons kaut ko saka.

-    Ka, lud/.u?

I'S teicu, ka mums jāatrod komanda, kas uzraks visu pakalnu. Mes gribam atrast otru plāksnes pusi, taisnība? Ja tas cuku vecis apgalvo, ka šie atrada tikai vienu gabalu, tad otrs tepat vien ir. Vismaz ta apgalvoja profesors.

-Otra puse. - (irants spēji apstajas. Belzigs zinaja, ko vērta ir plāksne. Ja viņš atrada tikai pusi, kapec viņš neatgriežas meklet otru daļu?

I I/.eksons šķila apmulsis.

Kapec?

Bet (irānis amerikāni jau bija aizmirsis. Viņš metās skriet augšup pa nogāzi, lauzdamies cauri zariem. Steiga lika viņam zaudēt piesardzību. Viņa kaja salocijas, atdurusies pret akmeni, un C irānis krita uz. priekšu; viņš klupa, savicinaja rokas un gandrīz jau atguva līdzsvaru, bet pa kajas stilbu trapija kaila koka sakne. Viņš apgazas, izkrita cauri krūmam un atduras ar seju zeme.

Pivas šauras ačteles vēroja viņu, aizslēpušās aiz tukla, sarta snuķa. (Juka pagrozīja galvu un, pārmetoši ierukšķējusies, atkal ķeras pie barības meklēšanas.

Izcirtuma otra mala cūkgans bija pielecis kājas.

-Tu kaut ko aizmirsa?

(irānis uzlrausās kajas un nopurina ja netīrumus. Puse sejas bija notraipīta ar zemi, un roka asiņoja vielā, kur viņš to nobraza pret akmeni.

-    I'laksne… ar rakstiem un zīmējumu. Jus atradat likai vienu?

-    Viens gabals, ja.

-    Un to nozaga tavs brālēns.

-Ja.

Cirants dziļi ievilka elpu, sajutis sauso zemi uz meles.

Paklau, vai plāksne bija salau/la, kad to atradat? Vai ari vesela?

Šķila, ka grieķi šis jautajums samulsina.

-    Viens gabals. Mes atrod vienu gabalu.

-Ja. bet… Cirants atpogaja krekla kabatu un izvilka no tas Pembertona uzņemto fotogrāfiju. Viņš iegrūda to pārsteigtajam grieķim rokas. Vai jus atradat šo?

Cūkgans vērīgi aplūkoja attēlu. Tas bija neskaidrs un miglains, bet plāksnes apveidi bija pieliekami labi redzami.

Nu?

Grieķis pa purina ja galvu.

-   Mes atrada vienu gabalu. Šile tikai puse.

Rids atkal pabīdīja brilles augstak.

-    Jūs jau zināt, ka "lliada" un "Odiseja" izmantoja sen zināmo stāstu ciklu par Trojas karu. Šajas poēmas aplūkotas konkrētas epizodes - Ahilleja dusmas, Odiseja atgriešanas majas. bet, kad Homērs guva tādus panakumus, ari citi potenciālie dzejnieki izmeģinaja roku pie Trojas kara. Viņi vēlējās aizpildīt tukšas vietas Homēra stasta, lai ar laiku visa leģenda par Troju, sākot no 1 Ielenas nolaupīšanas un beidzot ar uzvarējušo grieķu atgriešanos pie savam ģimenēm, butu iemūžinātā episkaja dzejā. 1'rotāms, šie darbi nebija īpaši kvalitatīvi, un tas droši vien ir galvenais iemesls, kapec retais no tiem ir saglabajies. Neviens neuzskata, ka "1 lamletu" varētu uzlabot ar vel piecām lugām par Danijas viduslaiku vēsturi.

Viņš palūkojās uz Mjuiru.

-    "Aethiopis" ir sen zudušais turpinājums "Iliādai", ko jūs vēlējaties. Taja runāts par Ahilleja pēdējo ciņu un navi. Un… - Viņš laida pirkstu par sablīvētajiem grieķu burtiem, lasot kustinadams lūpas, - … arī turpmāko. "Tie noguldīja Ahilleja stāvu. Viņa māte, jūras nimfa Tetida, atved līdzi mūzas un sero par dela navi. Rēc tam ta noceļ Ahilleju no sārta un aiznes uz Balto salu."

Profesora pirksts drebēja virs lapas, bet viņa seja aizgrabtiba iemirdzējās.

-    Protams. Baltu sala.

Sešpadsmita nodaļa

Paleo Faliro, Atēnas

Ceļinieki bija atgriezušies viesnīca un mielojas ar edienu, kas aizdomīgi līdzinājās iepriekšeja vakara pārpalikumiem. Šoreiz zale bija vairak viesu, kaut gan pietiekami maz, lai viņu galdiņš vel joprojām atrastos talu prom no citiem kā vientuļš arhipelags edamzales plašaja jurā.

-    Balta sala bija sava veida grieķu Valhalla, vieta, uz kuru dodas mirušie varoņi, lai baudītu pēcnāvēs dzīvi, - Rīds skaidroja.

-    Man šķita, ka tie ir Elizejas lauki, - Grants ieminējās. Viņš priecājās, ka var sniegt zinašanas par klasisko periodu, kaut gan pats bija tas guvis no meitenes nupat atbrivotaja Parīze. Viņš gaidīja Rīda atzinību.

Profesors tikai drūmi sarauca pieri.

-   Ja, ta gan. - Viņš nikni iesprauda dakšu gaļas gabala, un tas zari notinkšķēja pret šķīvi. - Ja runājām atklati, grieķu uzskati par dzīvi pec nāves nebija īsti skaidri. Popularais variants, kas sasniedzis musu ausis - I ladesa nolādēto mocībām, Elizejas lauki mūžīgai svētlaimei - ir salīdzinoši nesens sistēmas pieshpejums. Tas droši vien atspoguļo musu pašu priekšstatus par elli un paradīzi. I lomera darbos, it īpaši "lliada", nav nekādu priekšstatu par dzīves turpinājumu pec nāves. Nemirstību sniedz dzīves laika paveiktais un iegūta slava. Pec nāves paliek tikai ena, peleka reiz dzīvojuša cilvēka kontūra.

-    Un kur šaja aizraujošaja aina iederas Baltā sala? - jautaja Mjuirs.

Rids noraustīja uzacis.

-   Runājot no kosmoloģijas viedokļa, ta ir neliela anomalija. Eksistē dažas analogas idejas: Svētlaimīgo salas, ko apraksta Pin- dars - kaut kas līdzīgs Elizejas laukiem uz salas. Ari Hesperīdu dārzu, kur auga zelta āboli, uzskatīja par salu pasaules mala, kaut gan tas nav gluži tas pats. bet ģeogrāfiskā ziņa vienmer domāts, ka balta sala atrodas kaut kur Melna ja jura.

-Kapec?

-   Grieķi pasauli uztvēra ka plakanu disku, kam visapkārt mutuļo milzīga kosmosa upe jeb Okeāns. Vidusjura kalpoja par asi. Izbraucot cauri Gibraltāra juras šaurumam, var nokļūt Okeāna rietumos; Bosfors un Melna jura ved uz austrumu pusi. - Rids paliecas uz priekšu. - Melna jura neietilpa grieķu pasaule. Ta bija pasaules mala, nevienam nepiederoša zeme, kur saplūst cilvēka un dievu valstība. Protams, grieķu iztēlē viss, ko nevareja atrast pašu pasaule, tapa meklets šaja rēgainaja nostūri. It īpaši kaut kas ar mītiskam vai reliģiskam saknēm. - Viņa biezās uzacis sa- raucās, profesoram ieraugot Marinas seju. - Jus man nepiekrītat?

-   Melna jura. - Viņa pameta skatienu apkart, it ka brīnīdamas, kāpēc neviens viņu nesaprot. - Vai tad jus neredzat saistību? Varbūt grieķi nevadijas tikai pec ģeogrāfiskā izdevīguma, novietojot balto salu tur. Liela daļa Odiseja klejojumu notiek Melnaja jura, bet viņam nav nekada iemesla tur uzturēties. Tā nav pa ceļam uz majam.

-   Tas droši vien ir velaks stāsts, kas iekļauts mita.

-   Un tomēr - ja nu ta nav? Ja nu balta sala bija īsta vieta, aizmirsta svētvieta vai templis minišajiem varoņiem? Odisejam noteikti bija kads iemesls, lai kuģotu uz austrumiem, ja majas, pēc kuram viņš tik izmisīgi alka, atradas rietumos. Varbūt viņš devās novietot Ahilleja bmņas šaja baltas salas templi.

Džeksons nolika alus kausu un piekala skatienu Marinai.

-   Atvainojiet, vai jus cenšaties apgalvot, ka Odisejs bija īsts?

-    Ne, protams, - Mjuirs noskaldīja. - Mes nekur talu netiksim, ja dzīsim pēdas mītiem un leģendām. - Viņš pievērsās Rīdām. - Ka jums veicas ar plāksnes tulkošanu, pirms mūsu grieķu sirēna aizvilinaja jūs pie bleņam un tukšiem sapņiem?

-    Esmu guvis aptuvenu nojausmu par rakstu zīmēm. - Rids atlocīja papīra lapu. Gandrīz to visu klaja milzīga tabula ar noslēpumainiem simboliem, kopuma apmēram simtu. Daži bija savienoti ar bultām, citiem blakus uzšvikati vardi vai jautājuma zīmes. - Vairaki no tiem ir nedaudz šaubīgi, bet tie jebkurā gadījuma paradas visretāk. - Profesors palūkojas uz Grantu. - Vai jums vel ir Pembertona fotogrāfija?

Grānts izvilka to no kabatas un padeva Rīdām.

-   Te nevar saskatīt simbolus. Attēls ir pārāk miglains.

-   Mmm, - Rids novilka, nemaz neklausīdamies.

Mjuirs aizdedza cigareti.

-   Tatad esat atradis alfabētu. Kas talak?

-    Hmm? - Rids pat nepacēla skatienu. - To nevar pilnīgi droši nodēvēt par alfabētu. Eksistē trīs paņemieni valodas atainošanai uz papīra. Visprecīzākais, protams, ir alfabēts. Katrs burts attēlo vienu valodas skaņu. Tas ļauj uzrakstīt praktiski jebko, kas ienāk prāta. Apbrīnojami ietekmīgs un elastīgs variants - bet no vēsturiska skatupunkta salīdzinoši nesens izgudrojums.

-   Cik nesens?

-    Sava beidzamaja forma tas paradijas nedaudz vairak ka pirms divarpus tūkstošiem gadu. Šeit, Grieķija. Senais grieķu alfabēts bija pirmais absolūti fonētiskais alfabēts pasaulē. Var apgalvot, ka tas kalpoja par atslēgu apbrīnojamam civilizācijās uzplaukumam, kas tika piedzīvots lurpmakajos četros gadsimtos, lepriekšejas rakstības formas bija rupjas, neertas sistēmas. Vardi bija tikai pasīvi konteineri, kas derēja sarakstu veidošanai, bet nekam citam. Grieķu alfabēts pirmais parsnied/a šis funkcijas, padarot rakstīto vardu par domas ekvivalentu. Rakstība, kas pirms tam bija atpakaļversta un statiska, piepeši kļuva par brīnišķīgu instrumentu prata robežu paplašinašanai.

-    Bet tas viss notika velak. Pirms tam bija divu veidu simbolo- ģija: ideogrāfiska un sillabiska. Ideogrammas līdzinās eģiptiešu hieroglifiem vai musdienu ķiniešu valodas rakstiem, kuros katrs simbols ataino kadu vardu vai jedzienu. Tas ir tikai grafisks, nav nekādas fonētiskas saiknes starp uzrakstīto un izrunāto vardu. Sillabisks simbolu komplekts savukārt sadala valodu visās iespējamas līdzskaņa un patskaņa kombinācijās un katru no tam apzīmē ar simbolu. Tātad angļu valoda butu viens simbols zilbei "ba", otrs "be", trešais "bi", vel pa vienam "bo" un "bu", pēc tam "ca", "ce", "ci" un tā tālāk līdz "zu". Mūslaiku japaņu hiragana alfabēts izmanto tieši šādu sistēmu. - Rids nepaskaidroja, ka guvis tadas zinašanas par japaņu valodu - pasaule bija tikai daži cilvēki, kuriem ļauts iepazīties ar šo vēstures faktu, un viens no tiem sēdēja pie galda.

Grānts prata veica ašus aprēķinus, reizinadams piecus patskaņus ar divdesmit vienu līdzskani.

-   Tas ir simt piecas rakstu zīmes.

Rids atzinīgi pasmaidīja.

-    Angļu valoda - ja. Un veiksmīgas sagadīšanas deļ šis skaitlis ir līdzīgs simboliem, kurus esmu atradis linearaja B raksta. Precīzāk, tas ir deviņdesmit trīs zīmes. I'arak maz, lai tas butu ideogrammas, kaut gan man ir aizdomas, ka esmu atradis dažas no tam, kas apzīmē visbiežāk lietotos vārdus. Parak daudz, lai sistēma butu tikai alfabētiska.

-   Vareni, - Mjuirs smagnēji novilka. - Ja turpināsim tada garā, varbūt kaut ko atklasim vel pec trim gadiem.

-   Un mums tas neko nedos tik un ta, ja nedabūsim parejo daļu no tas velna plāksnes. - Džeksons sev neierasta niknuma ar nazi dalīja vistas gaļu. - Ja tas grieķu blēdis to nozadzis, ka lai uzzinām, kas notika ar otru gabalu?

-   Vispār es varu izteikt minējumu, - Rids paziņoja.

Viņš pameta skatienu apkart, priecādamies par neticīgajam biedru sejām.

-   Jus esat Šerloks 1 lolmss, vai? - Džeksons jautaja.

-   Vienmēr esmu devis priekšroku Maikroflam. - Rids pacēla somu, kas bija nomesta pie krēsla kajas, un izvilka no tas plāksnes fragmentu. Tas vel joprojām bija ievīstīts salvetē. - Sāksim ar to, ko jau zinām. Jusu cūkgans pavēstīja, ka Belzigs atradis plāksni veselu. Viens no strādniekiem to nozaga, un plāksne nokļuva pie tirgotājā Atēnās. Kad to atrada Pembertons, viena plāksne bija parvertusies par diviem fragmentiem. Kada šī ceļa posma plāksne parluza uz. pusēm. Ticamaks šķiet pieņemums, ka kadam ienāca prata iegul vairak naudas no diviem gabaliem, nevis viena.

-   Un kas notika ar otru pusi?

Rids nolika fotogrāfiju uz galda blakus plāksnei.

-   Vai pamanijat kaut ko dīvainu?

Grants, Džeksons, Marina un Mjuirs pastiepas uz. priekšu, lai uzmanīgi aplukotu abus priekšmetus. Fotogrāfija bija tik miglaina, ka neko nebija iespejams skaidri saskatīt.

-    Ta nav viena un ta pati plāksne. - Rids bridi ļava visiem aptvert šī paziņojuma nozīmi. - Fragments attēla nav tas pats, ko atradam Kretas svētvietā.

-   Kā… ?

-   Acīmredzot veikala bijušas abas puses. Tas gan ir tikai pieņemums, bet man šķiet, ka Pembertonam pietika naudas tikai vienai. Otru viņš nofotografēja.

-    Kāpēc neviens to nepamanīja? - Džeksons nikni noprasīja.

Rids paraustīja plecus.

-   Fotogrāfija ir ļoti slikta. Fs to atklaju tikai tapec, ka ļoti daudz, laika pavadīju, pētīdams simbolus.

-   Bravo. - Džeksons un Marina veras uz profesoru ka uz burvju mākslinieku, kurš nupat veicis brīnišķīgu triku; Mjuirs izskati- jas garlaikots. -Tatad abi plāksnes gabali bija veikala, vienkārši lieliski. Bet tas mums neko nedod, piķis un zevele, jo tirgotājs saņēma vienvirziena biļeti uz Aušvici. Kurš…

Mjuirs apravas, jo caur galdiņu juru viņiem klat peldeja viesmīlis balta žakete. Viņš noliecās Grantam pie auss un kaut ko nočukstēja.

Grānts atgrūda krēslu.

-    Kads sauc mani pie telefona. - Viņš sekoja viesmīlim. Viņu pavadīja četri skatieni - aizdomu mākts, ieinteresēts, izbrīna pilns un naidīgs.

I'ie reģistratūras galda dežurējoša meitene veikli iesprauda kontaktu sadales dēli un pasniedza viņam klausuli.

- Granta kungs? - Balss bija klusa, bet skaidra, ta pastiepa garuma nepazīstamas zilbes.

-Jā.

-    Uzklausiet mani. Pie viesnīcas jus gaida mašīna. Sēdieties taja. Jums ir divas minūtes laika.

-   Kas runa? - Cirants noprasīja.

-    Kads, ko jus labprat satiktu. Ks vēlos spert soli jums pretī, tapec drīkstat izvēlēties vienu pavadoni. Varat paņemt līdzi ari ieroci, ja tas liks jums justies drošāk, kaut gan jums to nevajadzēs. Divas minūtes, - balss atkartoja. Atskanēja klikšķis, un telefons apklusa.

Cirants paaicinaja izsūtāmo un pasniedza tam drahmas banknoti.

-   Ēdamzāle pie galdiņa sež trīs vīrieši un sieviete. Sakiet sievietei, lai viņa nekavējoties nak šurp. - Viņam nebija laika ne kaut ko skaidrot, ne strīdēties ar Mjuiru un Džeksonu.

Pēc minūtes no edamzales iznaca Marina. Cirants parlaida viņai vērtējošu skatienu. Viņa bija uzposusies pirms vakariņam - augstpapēžu kurpes, zeķes, lupukrasa, viss nepieciešamais. Grants nosprieda, ka Marinai tas gluži nepiestāv. Dažas sievietes prata izskatīties nepieejamas, bet Marinu šis rotas padara viegli ievainojumu, liekot viņai izskatīties pec kārtīgās meitenes, kura cenšas izpatikt. Kaut gan viņa bija pietiekami skaista, lai piesaistītu ilgus, karus skatienus no uzvalkos un uniformas tērpto vīriešu puses.

-    Kas noticis?

Grants pasniedza viņai cigareti, aizdedzinaja to un iebīdīja sievietes plaukstu sava elkoņa izliekuma.

-    Paskaidrošu mašīna.

-    Kada mašīna?

Grants aizveda Marinu līdz durvīm, juzdams mugura dura- mies skatienus. Šveicars ar plašu žestu tas atvēra, un nakamajā mirkli abi jau staveja uz viesnīcas kapnem. Zem lielas palmas pie- braucamaja ceļa gozējās garš limuzīns, spīdinadams melnus sānus izkārtnes gaisma. Tā dzinējs alkaini ruca.

-    Kāpsim iekšā.

Mašīna bija mersedess. Iekša sedeja tikai šoferis, kurš klusēdams iesedinaja abus greznaja salona un aizcirta durvis. Atlaidies sēdekli, Grants juta kaut ko iespiežamies plecos. Viņš pagriežas. Adas parvalka vidēja neliels caurums apmēram trīsdesmit astota kalibra lodes izmērā, kas bija neprasmīgi aizšuts ciet. Grants piebikstīja tam ar pirkstu.

-    Izskatas, ka šeit kadam nav paticis brauciens.

Mašina veda viņus uz. priekšu pa tukšo ceļu, kas stiepās gar krastu. Grānts bija domājis, ka viņi brauks uz Atenam, bet šoferis ignorēja visus pagriezienus un turpinaja ceļu taisni. Velak tumsa, kas valdīja aiz priekšeja stikla, kaut kur augstu gaisa iedegās gaismas. Sakuma Grants nosprieda, ka tie ir ciemati kalna nogāze, bet pec tam klusībā sevi nolamaja par muļķi, aptvēris, ka nakts viņu piemānījusi. Viņi bija nonākuši l'ireja jeb Atēnu osta, un gaismiņas, kas veidoja pērļu virteni debesis, iezīmēja ceļamkrānu un milzīgu kuģu aprises. Cirants lūkojas aiz loga un vēroja aizslēgtos vārtus un dzeloņstiepļu žogus, kam viņi traucās garām. Viņš jutas ta, it kā tiktu rauts cauri muzejam, kura katrs automašīnas lukturu apgaismotais kuģis bija eksponāts. Daži bija klusi un regaini; uz citiem kusaja dzīvība, jo ostas krāvēji skraidīja ka skudras, atbrīvodami tos no smagas nastas. Viena kravas kuģa sānus rotāja ar roku zīmēts karogs grieķu un angļu burtiem: ASV baro grieķu patriotus.

Mašma nogriezās no galvena ceļa un saka lodāt caur neskaitāmām šķērsielām, katru šauraku par iepriekšējo, līdz apstajās. Grants nodomaja, ka mersedess kaut kur nepareizi pagriezies un netiek atpakaļ, bet jau nakamaja bridi šoferis izlēca no savas vietas un atvēra durvis. Grantam pietika laika tikai ieraudzīt ar de- ļiem aiznaglotus logus un politiskiem saukļiem apzīmētas sienas; šoferis viņu steigšus veda lejup pa mitruma piesātinātām kapnem. Durvis slepas aiz metala režģa, kas acīmredzot bija nepieciešams, spriežot pec iespiedumiem un skrambam koka virsma. Virs tas bija novietota aplupusi izkārtne ar melna tērptu cilvēka augumu, kas stavēja kanoe laivā.

- I larons, - Marina tulkoja, kaut gan Cirants pats to jau bija sapratis. - Laivinieks, kurš ved mirušo dvēseles uz viņpasauli.

Durvīm atveroties, Grantam pretī triecas dumi un muziķa. Du- mi bija pietiekami biezi, lai cilvēku nosmacētu; tie veidoja blīvu mākoni, kas lika savilkties plaušām, it ka viņš butu saņēmis sitienu pa vederu. Tie nevirmoja un neveidoja vērpetes, tikai stingi krajas gaismas staros, ko meta zemu karājošas lampas, bez kodīgas tabakas smakas gaisā bija jūtams arī saldais hašiša aromats, un, lūkodamies apkart, Cirānts ieraudzīja lielvederainas udens- pipes uz gandrīz visiem galdiņiem telpa. Viesi, kas spiedās viņiem visapkart, šķila atainojam ikvienu iedomajamo grieķu sabiedrības apakšslani: damas udeļadas un pērlēs vai ar nokrašļotiem vaigiem un neīstiem briljantiem; vīrieši smokingos, kombinezonos, nesaskaņotos formastērpos, kreklos un nodilušas vestēs - visi drūzmējas apkart ūdenspipem, sniegdami saritinato cauruli no mutes mute. Neviens pat nepālu kojas uz Grantu un Marinu.

Uz zemas skatuves telpas talakaja mala sakumpuši sedeja spēlētāji: vijolnieks, lautas strinkšķinatajs, virs ar paduse iebāztām bungām un otrs ar plakanu, cimbolei līdzīgu instrumentu, kas bal- stijas uz viņa ceļgaliem ka pelnutrauks. Vienīgais, kurš šķita kaut nedaudz apzinamies publikas klātbūtni, bija dziedātājs, smalks vīriņš melna krekla ar vaļēju apkakli; viņš veras uz pārējiem ar tumšam, iekritušam acīm. Grants nesaprata vārdus, bet dziesma bija strauja un smeldzīgi skumja.

Grantam pie elkoņa paradijas viesmīlis un aizveda viņu uz dibentelpu, kur gar sienu bija izveidotas apaļas galdiņu nišas. Vairums no tam bija piebāztās pilnas ar cilvekiem, cik vien to satilpa uz ādas dīvāniem, bet viena paša gala bija gandrīz tukša. Taja sēdēja divi vīrieši: viens ļoti drukns, un viņa drēbes izspiedās vis- nelādzīgākajās vietās; otrs bija mazs un kalsns, sirmie mati bija asi atglausti atpakaļ un ūsas rūpīgi apcirptas. Viņš gan blakus savam pavadonim izskatijas sīciņš ka punduris, bet no sejas un žestiem bija noprotams, kurš šaja pari ir galvenais. Viņš noradīja Grantam un Marinai uz sēdvietu sev pretī.

- Granta kungs. - Viņš pastiepa labo roku pari galdam, bet kreiso turēja paslēptu uz ceļgala zem galda. Ada bija sausa un bāla. - Mans vārds ir Kliass Molho.

Septiņpadsmitā nodaļa

-   Kliass Molho. Reto senlietu tirgotājs. - Cirants juta dumu garšu uz meles, to sakot. - Man šķita, ka esat miris.

Sirmais virs pasmaidīja un iepleta rokas.

-   Ks esmu… kadu mani redzat.

-   Dzirdēju, ka jus nokļuvāt nacistu rokas.

Molho lupas nepatikā noraustijas.

-    Iespējams. Vai ari man bija izdevīgi, lai cilvēki ta domātu. Tik daudzi pazuda; pat vācieši nespēja visus izsekot un pierakstīt. Ks nolēmu pazust pats pec savas gribas. - Viņš iebaza roku bikšu kabata un izvilka no tas papīra lapiņu. Grants to pazina no drebnieka veikaliņa; tas bija papīrs, uz kura viņš uzrakstīja viesnīcas adresi. - bet paradijaties jūs un sakāt uzdot jautajumus, Granta kungs.

l'irms Grānts paguva ierunāties, paradijas viesmīlis. Viņš nolika uz galda pretī Grantam un Marinai divas viskija glazēs un devas prom, nepasniedzis rēķinu.

-   No Amerikas, - Molho paskaidroja. - Pirmie augļi no Tru- mena palīdzības programmas.

Cirants iedzēra malku viskija. Viņš bija nobaudījis pietiekami daudz lētu dziru nelegālos bāros teritorijā no Keiptaunas līdz Maskavai, tapec pazina īsto mantu, to nogaršodams.

-   Vai ar to jus tagad nodarbojaties? Melno tirgu?

-    Vai G.rieķija ir cits tirgus? Tie visi tagad ir melni. - Molho seja nezaudēja laipno, pieklājīgo izteiksmi, bet viņa acis bija skarbas. Viņš pamāja uz skatuves pusi, kur mikrofonu sava ziņa bija pārņēmusi sudraba krasas kleitā ievistijusies, kuplkrutaina sieviete. - Vai esat pazīstams ar musu Rembetika mūziku, Granta kungs? Pirms kara ta bija novirze no normas, muziķa atkarīgajiem un zagļiem. Rembetes bija melanholijas kults, kas uzskatīja, ka tikai ta biedri izprot nelaimiguma patieso butibu. Tagad ta ir musu valsts mūzika.

Viņš saskalinaja šķidrumu glazē. Lielais vīrietis Molho blakus neko neteica, tikai vēroja dziedātāju un bungoja ar pirkstiem pa galdu mūzikas ritma.

-    bs mekleju senlietu. Mīnojiešu plāksni. - Grants steigšus izgrūda vārdus par lupām, gandrīz stomīdamies. Viss notikušais kopš brīža, kad viņš izdzirda klausulē Molho balsi, šķita kā sapnis, un viņš baidījas pamosties, pirms tas beidzies. - Tieši pirms kara jusu veikala paradijas anglis arheologs. Viņš nopirka mala plāksni, tas ir, daļu no tas ar rakstiem viena pusē un zīmējumu otra. Vai atceraties?

Molho ievilka dumu no cigaretes, ko turēja iespraustu īpašā sudraba iemuti.

-   Ls pārdevu daudz senlietu, pirms vācieši slēdza manu veikalu.

-   Tā nebija viena no daudzam. Šī plāksne ir unikāla… vismaz bija, līdz sadalijat to divas daļas. - Cirants ielūkojās Molho acis.

Grieķis pamaja.

-Granta kungs, es esmu darījumu cilvēks. Lai ko es tirgotu - amerikāņu viskiju, krievu cigaretes, mala plāksnes - man jasaņem augstāka cena. Cilvēki maksa par to, ko visvairak veļas. Ja mani klienti grib pirkt desmit cigaretes, nevis divdesmit, vai puslitru viskija, vai divus akmens gabalus, nevis vienu, es to pārdodu. Protams, ir ari risks. Dažreiz es divkāršās peļņas vielā iegūstu divtik lielas nepatikšanas. - Molho atlaidas atpakaļ dlvana. - Granta kungs, esmu spiests atzīties, ka jus neesat pirmais, kurš tauja par mala plāksni. Drīz pec okupacijas manā veikala paradijas kāds vācietis. Doktors Klauss Belzigs. - Viņš samiedza acis. - Redzu, ka jums šis vārds ir zināms.

-   Mes neesam tikušies. Bet jus viņam atklajat, ka Pembertons nopirka plāksni.

-   Doktoram Belzigam bija radies maldīgs priekšstats, ka plāksne ir vesela. Ps to nelaboju; kapec gan man to darīt? Viņš jautaja, kas noticis ar plāksni; es atbildēju, ka pārdevu to britu arheologam no Krētas. Pat paradīju kvīts kopiju.

-   Tatad Belzigs devas uz Kretu. liet Pembertons jau bija miris.

-    Doktoram Belzigam nepaveicas. Un Pembertona kungam ta droši vien bija liela veiksme. Doktora Belziga paņēmieni bija… bēdīgi slaveni. - Molho pacēla kreiso roku, ko līdz. šim slēpa zem galda, un Marina šausmās iesaucās. Balto, iestērķelēto krekla aproci rotāja zelta poga - bet plaukstas nebija. Molho nedaudz pavilka piedurkni uz augšu, lai paradītu neglīto, noapaļoto stumbeni, ko ieskava rētu aplis.

Pat Grants nedaudz nobaleja.

-   To izdarīja belzigs?

-    Ps biju nevienam nevajadzīgs ebrejs. - Molho drūmi iesmejas. - Viņš teica, ka man paveicies vairak neka tam vīram, kurš viņam nozaga plāksni. Viņš atņēma man plaukstu, un es apmaiņa devu vienu vardu. Ks zināju, ka Pembertons ir anglis. Nezināju, ka viņš ir miris, bet domāju, ka viņš pametis Grieķiju un ir drošība. Belzigs nemūžam neuzzinātu, ka esmu pārdevis Pembertonam tikai pusi plāksnes, jo nekad to neatrastu.

-   Jēzus.

Molho pavilka piedurkni lejup.

-   Varbūt Belzigs izdanja man pakalpojumu. Pirms tam ebreju vidu klīda baumas. Kadam bija tēvocis Vacija, citam brālēns, kuram saderinata dzīvo Varšavā. Bet neviens īsti neticēja, jo ka gan iespējams kam tadam noticēt? Pēc Belziga apciemojuma es sapratu, uz ko spejigi nacisti. Tāpēc pazudu.

1 Xi maka i no telpu pieskandinaja aplausi, jo sieviete pabeidza dziesmu. Viņa atstaja skatuvi un apsēdās kada no nišām, alkaini sūkdama pasniegto udenspipes iemuti. Viņas vietu ieņēma slaids, elegants vīrietis. Melnie mati bija pieglausti cieši pie galvas, un šauras usiņas lika viņam izskatīties pec nacista. Cirants iedomājas, ka ta droši vien ir apzinata ironija.

Dziedātājs nekustīgi staveja priekša muzikantiem. Bouzouki spēlētājs saka strauju melodiju, pirkstiem lidojot par grifu. Grants paliecās uz priekšu.

-    Kas notika ar otro plāksnes pusi?

Molho lūkojas viņam tieši seja.

-   Cik vērta jums ir ši informācija? Vai atņemsiet man otru roku?

Gaisu telpa paršķela spraigs kauciens, apklusinot visu murdoņu un pļāpas. Dziedātājs uz skatuves bija apķēris mikrofonu ka slīcējs. Viņa ķermenis aptinas tam apkart; bija grūti noticēt, ka tik smalks vīriņš ir spējīgs izdot tadu skaņu. Kauciens bridi trīsēja un pieņemas skaļuma.

Granta sejas izteiksme nemainijas.

-    Ks tikai uzdevu jautajumu. Bet ir citi cilvēki, kuri to veļas. I.īdzīgi Belzigam. Ja viņi jus atradis…

Molho iztukšoja glāzi.

-   Vai jūs cenšaties mani iebiedet, Granta kungs?

-    Es jūs tikai brīdinu.

-Ticu. Bet saprotiet, ka es esmu darījumu cilvēks. Ja kads ienāk mana veikala un ir gatavs kaut ko nopirkt, piemeram, mala plāksni, par simt drahmam, es saku prātot, vai viņš nemaksatu divus simtus. Vai ari ir kads cits, kurš maksatu trīs. Un jus? Es nejauta- ju, kapec jums ta vajadzīga, jo esmu parak labi audzinats. Bet nedomāju, ka esat arheologs tapat ka Pembertona kungs vai kolekcionārs. Vai jiis esat dārgumu meklētājs? Mani avoti vesta, ka jus pavada divi angļi un amerikanis - un ši skaista dama. Interesanti, ka laba jus strādājāt?

Grants sakniebtam lupām pasmaidīja.

-   Dažreiz es pats sev uzdodu šo jautajumu.

-    Es saprotu, ka jus nedrīkstat runāt atklati. Tāpēc nedrikstu runai ar jums. Jus saprotat. - Molho pasmaidīja un pieceļas. Smag- svars viņam blakus darīja to pašu gadījumam, ja Grantam ienāktu prata kaut kas muļķīgs. - Es apdomašu jusu lugumu, Granta kungs. Varbūt nosaukšu informācijās cenu, kad bušu pieņemis par to lēmumu. Ja tas notiks, es sazinašos ar jums viesnīca.

Grants pārliecās pari galdam, bet viņu nekavējoties apturēja miesassarga milzīga plauksta pie krūtīm.

-   Tikai nekavejieties. Ir pārak daudz to, kuri mekle plāksni, bīstami cilvēki.

Molho pacēla kreiso roku un pamaja Grantam un Marinai. Tās bija sirdi stindzinošas atvadas.

-    Es zinu.

Mersedess aizveda viņus atpakaļ, traukdamies pa tukšajam ielām. Grants un Marina klusēja aizmugurējā sēdekli. Nonākuši pie gaiteņa ārpus savam istabam, viņi pakavējas pie durvīm. Nejaušs garamgājējs redzētu tikai divus mīlniekus, kuri atgriezušies no naksnīgam dejām. Grants bija pārmetis žaketi par plecu un uzrotījis krekla piedurknes hdz elkoņiem; Marina turēja roka kurpes, jo viņas kajas bija vairak pieradušas pie darba zabakiem, nevis augstiem papēžiem. Viņas seja laistijas sviedros un acs kaktiņa bija izsmērējusies zīmuļa līnija. Kleitas lence bija noslīdējusi no pleca.

-   Arlabunakti, - Grants novēlēja. Klusaja gaiteni, kura skaņas apslapēja viesnīcas paklajs, tas izklausijas strupak, neka iecerēts. - Varbūt… - Viņš pievirzījās soli tuvāk. Marinas mati bija piesu- kusi es ar nakts un mūzikas aromātiem: dūmiem un sviedriem, alkoholu un smaržam. Varbūt klubā ieelpotais hašišs lika Grantam skurbt. Viņš pacēla roku un noglāstīja Marinas vaigu, atbīdīdams matu cirtu, kas krita sievietei par aci. Viņa neatravas nost. Grants lava plaukstai slīdēt lejup par kaklu līdz plecam un saudzīgi pacēla kleitas lenci.

-   Man istaba ir pudele brendija. - Viņš zinaja, cik neīsti tas izklausas, bet juta nepieciešamību pec meliem, bija pagajis parak ilgs laiks, lai viņš butu drošs par Marinas atbildi.

-   Tikai vienu glāzi, - Marina atsaucas. Viņas balss bija gandrīz apreibusi, gandrīz mehāniskā. Viņa javas Grantam, kad tas satvēra viņas roku un pieveda sievieti pie savam durvīm, un ieķeras viņam elkoni, kamēr viņš neveikli mekleja atslēgu. Grants ielika to sledzene - un sastinga. Molho viskijs sildīja viņa asinis, Marinas smaržas gandrīz noslapeja visu pārējo, bet dažus instinktus nav iespejams izslēgt.

Marina juta Grantu saspringstam un piešķieba galvu.

-    Kas noticis?

-    Kuš. - Grants pētīja durvis. No spraugas starp aizslēgtajam durvīm un stenderi rēgojas sīks dzeltena papīra stuntis, gandrīz neredzams, ja vien to īpaši nemekleja. Grants vienmer to tur ievietoja, atstadams istabu. Bet šobrīd tas vairs neatradas sava vietā. Iebrucēji nebija gluži vienkārši iegājuši iekšā; viņi - lai kas šie viņi butu - pamanīja lamatas un centas tas novietot ka iepriekš. 1as nozīmēja, ka viņi zina, ko dara. Un revolveri Grants bija atstajis istaba.

Viņš izvilka atslēgu no slēdzenes, bet atstaja plaukstu uz durvju roktura. Marina atkapas, mulsi vērodama Grantu.

-   Vai tev ir pistole? - viņš ar lupām vien izveidoja vārdus.

Rokturis piepeši pagriežas un durvis atspraga uz iekšu.

Grants, vel joprojām nelaizdams rokturi vaļa, tika ievilkts istaba. Viņš paklupa, aiz kaut ka aizķērās un nokrita uz grīdas. Kads viņam tuvojās, bet Grants bija parak veikls. Viņš apveļas apkart un pieleca kājās, paspēra soli atpakaļ un iegrūda pirkstus pretiniekam saules pinuma. Atskanēja vaids un apslapēts "Jēziņ!".

Grānts apturēja duri sitiena vidu un atkāpas. Vīrietis viņam pretī bija sāpes saliecies, bet atpazīstams pec isi apcirptajiem matiem, platajiem pleciem un tumši zilās vejjakas. Gultas kajgali sēdēja Mjuirs ar cigareti rokā.

- Pie visiem velniem, kur jus abi blandijaties?

Astoņpadsmitā nodaļa

Bibliotēku savā varā bija pārņēmis smacējošs klusums. Daļēji vainojams bija laiks, kas pcc aprīļa vēja pusmam pilnas nedēļas bija kļuvis svelmīgs; savu iespaidu atstaja ari pārējie lasitaji telpa. Lieldienu brīvdienas bija beigušas, un saka atgriezties raibais pūlis, ko veidoja studenti, mākslinieki un akadēmiķi - parastie Britu skolas apmekletaji. Viņi sēdēja uz soliņiem, izvietotiem pa visu telpu, un cītīgi lasīja gramatas, kas izskatijas tikpat senas ka civilizācijas, par kuram tas vēstīja. Grānts sedeja pie loga, turēdams roka avīzi, un jutas tik neiederīgs kā vel nekad visu šo diženo pētījumu ielenkuma. Un viņš vēl joprojām domaja par Mjuira reakciju iepriekšejā vakara.

-   Tas bija viss? Viņš tevi aizsūtīja prom un tu ari gāji? Ka paklausīgs kucēns?

Grants pat īpaši nepulejas aizstaveties.

-Ta bija viņa teritorija. Un blakus viņam bija gorilla gadījumam, ja es kaut ko uzsāktu.

-Ja tu butu pateicis mums, uz kurieni dodies, nevis aizlavī- jies kopa ar skuķi ka kaut kads Iets tirgonis, mes tev sekotu un šobrīd zinātu daudz vairak.

-   Nebija laika. Molho to izkartoja ar nodomu. Ja tu mēģinātu mums sekot, viņš droši vien izsviestu mūs lauka no mašīnas. - Grants atcerejas caurumu mašīnas sēdekli. - Vai izdarītu ko sliktāku.

Mjuirs savicinaja cigareti bīstami tuvu Granta sejai.

-    Šobrīd tas sīkais žīds ir musu vienīga saikne ar otru plāksnes daļu. Nākamreiz, kad viņš piezvanīs, neuzdrošinies saukt savu draņķa draudzenīti. Tu sauksi mani. Pretējā gadījuma tu mērkaķa ātrumā atgriezīsies kada pretīga elles cauruma pašā talakaja impērijas nostūri. Saprati?

Grants nolika avīzi malā un devas pie Marinas. Viņas gramatu kaudze bija kļuvusi vel augstaka, kaut gan vel joprojām nevarēja mēroties ar Rīda kalnu. Grants pameta skatienu Marinai par plecu.

-    Ko tu dari?

Viņa atliecas atpakaļ, lai Grants redzētu īpatnējo gramatu ar lapas salīmētajiem grieķiskajiem fragmentiem. Pašā apakša kads izbalējuša slipraksta bija uzrakstījis šķietami bezjēdzīgu rindu: Paus. 111:19.11; Strub.V 11:3:19; Lik. Alekx:188; Arr. Per. 21.

-    Kas tas ir? Krustvārdu mīklas uzdevumi?

Marina nopūtas.

-   Tas ir atsauces - vietas senajos tekstos, kur pieminēta balta sala. Pausanijs uzrakstīja ceļvedi pa Grieķiju. Strabo bija ģeogrāfs, kurš dzīvoja pirmaja gadsimta. I .ikofrons uzrakstīja gandrīz ne- salasamu poēmu par Trojas karu, un Arians bija Romas ierēdnis, kurš radīja Melnas juras aprakstu, lai izklaidētu imperatoru Adrianu.

-   Vai tur ir ari kaut kas noderīgs?

-   Visi tikai stāsta, ka sala atrodas kaut kur Melnaja jura. - Marina nolika pildspalvu uz galda. - Par visu parejo viņiem ir atšķirīgi viedokļi. Pausanijs un Likofrons apgalvo, ka sala ir pie Do- navas iztekas, Arians tikai piemin, ka ta ir kaut kur atklata jūrā, un Strabo redz salu apmēram piecsimt stadiju attaluma no I )ņes- tras iztekas.

-   Cik tas ir normālās mērvienības?

-    Simt kilometri. Bet viņš nenorada, kura virziena. - Marina saka rakņāties papīros. - Ks atradu atsauci ari ITinija darba. Viņš apgalvo, ka Balta sala patiesība atrodas tieši pie Dņepras i/tekas. Seno ģeogrāfu nosauktajam mervienibam īsti ticēt nevar, bet gan Donavas, gan Dņepras gnvas patiešam ir apmēram simt kilometru attaluma no Dņestras.

Grants pakasīja pakausi.

-   Tatad sala ir vai nu pie Donavas, vai pie Dņepras, vai ari ne tuvu pie abam. - Viņš palūkojas uz Rīdu, kurš sēdēja galda otra puse, iegrimis simbolu virpuli. - Profesors taču teica, ka sala ir tikai leģenda, kaut kada mītiska paradīze varoņiem.

-   Manuprāt, viņš maldijas. Visas manis atrastajas atsauces vienīgais minētais varonis ir Ahillejs un dažreiz Patrokls, viņa biedrs. Balta sala nebija vispārīgā paradīze. Šķiet, ka ta tiek saistīta tikai ar Ahilleju.

-   Tu doma, ka tas padara mitu ticamaku?

-     No kaut kurienes šim uzskatam bija jarodas. Nevienam citam varonim nav šadas leģendas, ko varētu salidzinat. Jabut iemeslam, kapec šis stāsts ietver tieši Ahilleju.

Marina pievilka tuvāk kadu gramatu.

-   Arians apgalvo, ka uz salas ir Ahillejam veltīts templis. Plī- nijs sper soli talak un min, ka tur atrodas varoņa kaps. - Sievietes acis mirdzēja ka zvaigznes bibliotēkas krēsla. - Ja nu ta bija… ir… īsta vieta? Zudušais Ahilleja kaps, kura paslēpts viņa vairogs. Neviens to nav atradis.

-   Jo neviens nevar saprast, kur tas ir. Turklāt, pat ja ta visa bulu patiesība, ka lai zinām, ka tur ir ari vairogs?

-    Manuprat, Odisejs aizveda vairogu uz balto salu ka ziedojumu mirušajam varonim pa ceļam uz ltaku. Tik liela daļa viņa stasta norisinās Melnaja jura, ka tam nav jēgas, ja vien viņš tur nedevas ar īpašu mērķi.

-    Varbūt viņu turp aizpūta nejaušs vējš.

-   Neviens vējš nespej aizdzīt kuģi no Trojas līdz pat Melnajai jūrai. Bija ārkārtīgi grūti tikt kaut vai līdz Dardaneļu šaurumam. Un, nokļuvis Melnaja jura, Odisejs turpina kuģot uz austrumiem. Skaties. - Marina paķēra citu papīra lapu, uz kuras bija sarakstīti dažadi vardi, savienoti bultām. - Šis ir epizodes, kuru teli vai asociācijas liecina, ka tas notikušas Melnaja jurā. Gandrīz visas norisinās noteikta secība, tatad tam ir ģeogrāfisks pamatojums. Un pats galvenais notikums, kas kalpo par jēgu viņa ceļojumam, ir došanas uz viņpasauli.

-   Odisejs veic baisu uzdevumu. Aiza, kur sastopas divas upes, viņš noliek upuri un atver Hadesas durvis. - Marina pacēla gramatu ta, lai to redzētu ari Cirants. Blakus lapa bija ksilogrāfija, kas attēloja notikumu ar tumšam, smagnējam līnijām. Kuģis bija uzvilkts papelem apauguša krasta; koki bija tik taisni un augsti, ka vairak līdzinājās būra restem. Lapas vidu gar tumša kalna nogāzi lejup gāzās divas baltas straumes, un vieta, kur tas satikas, staveja sīks cilvēciņš, punduris milzīgo klinšu priekša. Tam kreisajā puse gaidīja balts auns ar virvi ap kaklu, labaja pusē bija melna avs, un klints vīrietim pretī atieza milzu žokļus.

Kaut gan bibliotēka bija silts, Grants nodrebeja.

-   Tu gribi teikt, ka Odisejs nolaidas elle?

-   Viņš izsauca mirušo garus. Senajiem grieķiem Hadesa nebija vieta, uz. kurn dodas miesa. Ceļojums uz. to bija garīgs process, dveseles ceļojums. Viņi uzskatīja, ka ir dažas svētas vietas, kuras sienas starp pasaulēm ir plānākās. Veicot pareizos rituālus, tajās iespējams sarunaties ar mirušajiem. Poēma Odisejs nokļūst Okeāna tālakaja mala un izrok seklu iedobumu. Viņš izlej tam apkart vīnu, pienu un medu, pec tam piepilda to ar nupat upurēto aitu asinīm. Un paradas rēgi. Pravietis Teiresijs, savas sievas Klitaim- nestras nogaletais Agamemnoas, Ariadne un karalis Minojs. - Marina bridi zīmīgi klusēja. - Un Ahillejs.

Grants ļāva apbrīnai, ko viņš šobrīd juta, atspoguļoties seja.

-   Tatad tev šķiet, ka Ahilleja templis vai kaps ir ta vieta, kura Odisejs sazinajas ar viņpasauli?

-   Vai ari viņš devas uz kapu Haltaja sala, lai ziedotu vairogu mirušajam Ahillejam, un velak šis stāsts kolektīvajā atmiņa sa- glabajas nepareizi - ka ceļojums uz viņpasauli.

-   Tātad mums tas tikai jaatrod. - Cirants palūkojas uz abiem jeriem attēla, kas skatijas uz milzīgo klinti un gaidīja savu likteni. - Vai mums vajadzēs upurēt aitas?

-   Ceresim, ka upuri vairs nebūs nepieciešami.

Grants atstaja Marinu un profesoru gramatu ielenkumā un iz- gaja lauka, gribēdams uzsmēķēt. Viņa gara acu priekša parādījās biedējošas ainas: augstas klintis, asiņu peļķes, rēgaini, plandošam skrandam līdzīgi stāvi un maitu lijas, kas ķērc augstu debesis. Teli bija tik spēcīgi, ka Grants aizmirsa skatīties, kur liek kāju. Viņš izgaja cauri bibliotēkas durvīm un saduras ar vīrieti, kurš naca preteja virziena, gandrīz notriekdams to zeme. Gaisa uzlidoja papīru kaudze, kas sabira gaiteni kā sniegs.

-    Atvainojiet. - Grants pastiepa roku, lai palīdzētu svešiniekam piecelties. Vīrietis laipno žestu ignorēja. Izgrūdis aizkaitina- juma pilnu ņurdienu, viņš piecēlās un nopurinaja putekļus no drebem. Pakritušais bija drukns, neglīts virs ar sturainu galvu un plāniem, gaišiem, ļoti īsi apcirptiem matiem. Viņa āda bija sarkana un graudaina, it ka visu seju butu pārklājuši izsitumi, un acis, izvietotas ļoti tuvu viena otrai, dusmas gailēja.

-   Pass auf! - Viņš soli atkapas. Cūkas ačteles iepletās, cik nu tas bija iespējams, un steigšus samiedzās. - Nākamreiz esiet uzmanīgāks.

Vīrieša angļu valoda skanēja ļoti smagnējs akcents, bet Grants tik un ta saklausīja taja kaut ko izvairīgu. Viņš nopētīja svešinieku. Vai abi bija pazīstami? Grānts gan neko tadu neatcerējās, to- mer nespcja atbrīvoties no sajūtas, ka šaja niknuma uzliesmojuma slepies kaut kas vairak.

Virs savāca savus papīrus un aizspraucas Grantam garam bibliotēka. Pametis skatienu caur durvju stikla plāksni, Grants ieraudzīja, ka viņš apsēžas pie centrālā galda divu krēslu allalu- ma no Rīda.

-   Droši vien nekas īpašs, - Grants nomurminaja, cenzdamies pārliecināt pats sevi. Viņš jau pusstundu solīja sev cigareti. Un Marina galu gala pratis parūpēties par sevi un profesoru.

Iedams ara, Grants uzsmaidīja meitenei pie viesu pieņemejas galda. Gaiss ārpuse šķita gandrīz tikpat karsts ka dumi viņa plaušas, tomēr bija patīkami izrauties no smacīgas bibliotēkas. Viņš patiesi nesaprata, ka Rids un tam līdzīgie spej pavadīt visu dzīvi tadas vietas. Grāntam tas parak atgadinaja mauzolejus, nedzīvu lappušu un mirušu valodu kapsētas.

Rita ramo klusumu paršķela dīka stāvoša dzinēja rūkoņa. Aiz vārtiem ceļa otra puse bija apstajies zaļš Citroen. Viens no ta pasažieriem sēdēja priekša un lasīja avīzi, otrs, atspiedies pret aizmugurējam durvīm, ar kociņu bakstīja zobu starpas.

-    Uguni iedosi?

Grants apsviedas apkart. Marina staveja platanas ena un šķita nedaudz pārsteigtā par Granta straujo kustību. Viņa gaidīdama turēja pastieptu cigareti.

-   Kurš pieskata Rīdu?

-   Viņš ir bibliotēka. - Marina nedroši pasmaidīja. - Es gribēju ar tevi aprunaties. Vakar…

-   Vēlāk. - Grānts steiga gandrīz iegrūda sievieti puķu dobe. Viņš izskrēja caur parades durvīm, pajoza garam viesu pieņēmējai un joņoja pa gaileni. Vairakas apjukušas, briļļainas sejas izbrīna paceļas no galdiem, kad viņš ar kaju atspēra vaļa bibliotēkas durvis.

Rids sedeja tieši turpat, kur bija atstats, un lūkojās uz Grantu, paslēpies aiz gramatu kaudzes. Viņš vismaz šķita vairak pārsteigts, neka dusmīgs.

-   Granta kungs. - Viesu pieņēmeja acīmredzot bija skrējusi viņam pakaļ. Meitene smagi elpoja, un viņas mati bija atrisuši no mezgla uz pakauša. Viņa uzlūkoja Grantu ar izbrīna un niknuma pilnam acīm, līdz pamanīja cigareti, kas vel joprojām gailēja viņam mute. - Bibliotēkā nedrīkst smeķet.

Grānts izspļava cigareti un uzmina tai ar papēdi. Sobnd pat viņam bija japulas, lai slēptu piesarkumu. Viņš ļāva durvīm aiz- cirsties un kaunīgi piegaja pie Rīda. Studenti un zinātnieki cits pec cita pieversās darbam.

-   Vai šim dramatiskajam uznācienam bija kads mērķis? - Rids painteresējās, kad Grants atslīga uz krēsla viņam blakus. Profesors vainīgi pameta skatienu apkart, it ka negribedams, lai viņu redz blakus rupjajam barbaram, kurš ielauzies bibliotēkas sveta- ja mierā.

-    Man šķita… - Krēsls, uz kura sēdēja vācietis, bija tukšs. Bet tas neko nenozimeja. Vairs nebija karš, kura laika katrs ārzemju akcents nekavejoties raisīja aizdomas un katrs vācietis bija ienaidnieks. - Man šķita, ka jums draud briesmas, - Grants nomurmināja.

-   Šobrīd mani apdraud tikai nikni skatieni.

-    Kas ar tevi noticis? - Marina bija atgriezusies un pārmetoši uzlukoja Grantu, Rīdām neredzot.

-   Te bija kads cilvēks. - Grants pieklusināja balsi, jo apkartejie saka drūmi glunet. - Viņš izskatijas aizdomīgs. - Granta balsi skanēja nedaudz uzbrukoša nots. Viņš pats zinaja, cik muļķīgi izklausas, bet instinkti tik bieži bija glābuši viņam dzīvību, ka viņš pat negrasijas atvainoties.

-   Iespējams, bet viņš necentās pārgriezt man rīkli. - Rids acīmredzami zaudēja pacietību, alkdams ķerties klat skribelejumiem un simboliem. - Un viņš nenozaga… - Profesors pameta skatienu ka cilvēks, kurš ieraduma pec lūkojas pulksteni, - manu somu…

Grānts sekoja Rīda skatienam. Četras koka krēsla kajas, divas bikšu staras, nobružātās kurpes - bet nevienas somas.

-    Manu somu, - Rids atkārtoja. Viņa balsi skanēja apjukums. - Ta ir pazudusi.

-    Vai iekšā bija kas svarīgs?

-   Svarīgs? Tur bija plāksne.

Grants atkal izskrēja lauka pa durvīm, it ka viņam pa pēdām dzītos pats velns, un steidzās prom pa gaiteni. Nonācis pie viesu pieņēmējas galda, viņš spēji apstajas.

-    Vācietis… gaiši mati, brūns uzvalks… bija šeit?

Izmisīga steiga, kas skanēja Grānta balsi, paša sakne iznicināja jebkādu iespeju, ka meitene varētu izteikt aizrādījumu. Viņa tikai pamaja un noradīja uz durvju pusi. Viņas roka vēl bija pacelta, kad Grants jau izskrēja tam cauri, parvareja pakapienus un aiztraucas garam kokiem ceļa uz vārtiem. Zaļais Citroen vēl bija turpat, aizmugurējas durvis aizcertoties nozibēja, un mašīna metas uz priekšu.

Grants izskrēja uz ielas tieši istaja bridi, lai ievilktu plaušas izpūtēja dumus un putekļus. Viņš izvilka revolveri un iztukšoja to pa pedam bēgošajam Cilroēn. Aizmugurējais stikls sašķīda; za- ļaja krāsojumā paradijas uzburbumi. Mašīna saka slīdēt; šoferis centās to savaldīt, bet bez panakumiem. Automobilis uzbrauca uz apmales un ar priekšgalu ietriecas maja. Virs kūpoša motora pārsegā nolija krasas un apmetuma šķembas. Virs pasažiera sedekli izmisīgi raustīja durvis, bet tās no trieciena bija saliekušas un neveras vaļā.

Dumi un tvaiks, kas ceļas no sabojata motora, saka aizmiglot ainu; Grants redzeja tikai, ka aizmugurējas durvis atveras un no tam izrapjas zaglis. Viņam par plecu bija pārmestā Rīda adas soma. Vācietis kaut ko uzkliedza šoferim un metas skriet pa ielu.

Kad Cirants nonaca pie mašīnas, vīrs pasažiera sedeklī vel joprojām pūlējas atvērt durvis. Viņš bija izvilcis pistoli un sita ar spalu pa sanu logu. Tas sašķīda, atstajot tikai asas lauskas gar rami. Izmisīgie centieni nejāva vīram pamanīt Granta tuvošanos, un Grants nedeva viņam iespeju labot šo kļūdu. Pirms viņš paguva izšaut, Grants jau bija iesniedzies salona, satvēris vīrieša roku un izvilcis to ara. Svešinieks vel joprojām turēja ieroča spalu; viņš mēģina ja to apgriezt otrādi, bet Cirants trieca roku pret loga malu, uzdurdams to uz stikla šķembām. Virs iekliedzas un nometa pistoli. Turēdams pretinieka roku nekustīgu, Grānts pieliecas, pacēla ieroci un divas reizes iešava viņam krūtīs. Asiņaina roka kļuva ļengana.

Grants palaida to vaļa un apskrēja mašīnai apkart, kur ieraudzīja, ka šoferis klupdams krizdams manas prom. Viņš vel izska- tijas apdullis pec trieciena. Viena roka bija pacelta gaisā, bet Grants nevareja saprast, vai tas ir padošanas vai aizstavēšanas žests; otra roka kaut ko mekleja žaketes iekškabata.

Cirants nezināja, cik lodes drīkst izšķiest, bet zinaja, ka nav laika kavēties. Viņš izšava uz šoferi - tik neliela attaluma nebija jēgas rūpīgi notēmēt - un, kad tas sagrīļojas, pasita vīram kaju priekša. Šoferis vel nebija nokritis zeme, kad C irānis jau skrēja pakaļ zaglim.

Vācietis jau bija pieveicis krietnu attālumu, bet viņš bija īsāks un smagāks par Grantu, turklāt stiepa Rīda somu. Brūnais lina uzvalks plandijas vēja; adas kurpes plakšķeja, sitoties pret ietvi; garamgajeji noskatijas uz skrienošo, bet neviens necentās viņu apturēt. Skatitaju bija tik daudz, ka Grants neriskēja izšaut, bet viņš pamazam tuvojas.

Zaglis nonaca pie stūra un pameta skatienu apkart. Viņš noteikti pamanīja Grantu, kurš skrēja viņam pretī, vicinadams ieroci ka pralu zaudējis. Vācietis ar pleca kustību nometa Rīda somu un java tai iekrist notekā, bet pats parskreja pari ielai. Grants to redzeja un saka skriet vēl ātrāk. Bulvāris bija plats un tukšs - ja vien Grantam izdotos zagli panakt tur, viņš varētu droši izšaut.

Kreisaja puse saka skanēt zvans, bet Grants nepievērsa tam uzmanību. Viņš sasniedza ielas stūri, nometas uz viena ceļgala un pacēla pistoli. Ielas vidu bija salikta betona puķupodu rinda, bet zagļa galva un pleci vel bija skaidri redzami virs tiem ka siluets šaušanas apmacibu laukuma. Tadu šāvienu Grānts bija veicis jau neskaitamas reizes.

Un nakamaja mirkli vācietis nozuda. Viņu aizsedza bruņa siena smagnējas graboņas un zvana skaņu pavadība. Pa ielu brauca tramvajs, kam bija vienaldzīgs Grānts, steiga, zagļi, kam svarīga bija tikai paša lēnīga kustība. Paris pasažieru vagona droši vien pamanīja izspūrušo angli ielas mala, kurš vicinaja ieroci; viņi radīja ar pirkstiem un spiedās pie loga, pagriezdami galvu, kamēr tramvajs nepielūdzami rībinaja talak.

Grants metas uz priekšu, apcirtas apkart tramvaja galam un uzlēca uz puķupoda malas. Viņš parmekleja apkartējās ielas, ar skatienu urbdamies peleko uzvalku un melno kleitu pūlī. Vācietis bija izkūpējis gaisa.

Uz. platās avēnijas paradijas policijas mašīna, kas spalgi nobremzēja. Cirants nolika pistoli starp puķēm un nokapa leja. Uz ietves kada pazīstama seja lauzas garam izbrīnītajiem cilvekiem. Marina beidzot bija Grāntu panakusi. Viņai rokā šūpojas pamesta Rīda soma, bet viņas seja bija drūma.

Grants padodamies pacēla rokas, kad viņu ielenca policisti.

-    Vai plāksni viņš atstaja? - Grants uzsauca.

Marina papurinaja galvu.

-   Tā ir pazudusi.

Deviņpadsmitā nodaļa

Viesnīca "Grande Bretagne", Atēnas

-   Pie visiem velniem, tu gan proti savārīt ziepes.

Viņi sēdēja viesnīcas Grande Bretagne istaba. Tā nebūt nebija tik dižena, ka varētu spriest pēc nosaukuma. Britu armija bija tam noticējusi un ievākusies pec atbrīvošanas četrdesmit ceturtaja gadā, bet velak ta ari nesadūšojusies šo vietu pamest. Armijnieki privatizēja istabas, novaca rotājumus, mainīja mēbeles, nojauca un atkal uzbuveja sienas, līdz bijušais luksusa numurs pārvērtās par šauru kabinetu - toties ar zeltītam tapetēm un kristālā lampu.

Grants sēdēja uz cieta koka krēsla. Tas nepatīkami atgādinaja to pašu, uz kura sēdēdams, viņš pirmo reizi Palestma ieraudzīja Mjuira. Tikai šoreiz Mjuirs bija pārskaities.

-   Uz ielas pust divi beigti krievi, un visi, sakot ar Lielbritānijas sūtni un beidzot ar sasodīto bibliotekāru, vēlas zināt, ka viņi tur nokļuvuši.

Cirants atspiedas pret krēsla atzveltni un sakrustoja rokas virs krūtīm.

-   Viņi bija krievi?

-   Protams, viņi neatzīstas. Bet mašīna bija reģistrēta ka "Pon- tikas kravas parvadajumu kompānijās" īpašums, un tas ir Padomju Savienības drošības dienestu aizsegs. Cigaretes, monētas un parastie draņķi, kas atrodami makos, apliecina to pašu. - Mjuirs pamanīja izbrīnu Granta seja. - Ko tad tu gaidīji? Pestīšanas armiju?

-   Zaglis, viņu sabiedrotais, bija vācietis. Ks saskrējos ar viņu uz kapnem, pirms viņš aizbēga ar somu paduse.

-   Žēl, ka tu nenošāvi ari to nelieti. Vai vismaz labi viņu aplūkoji?

-   Smilšu krāsas mati, sarkana seja. Drukns. - Grants paraustīja plecus. - Ja redzetu viņu velreiz, noteikti pazītu.

Mjuira acis samiedzās.

-    Vai tiešām? - Viņš ar asu kustību atvēra portfeli un izvilka no tā biezu mapi, šķirstīdams lapas, hdz atrada meklēto. Viņš padeva dokumentu Grantam. - Varbūt šis?

Beidzot Grānts turēja rokas labu fotogrāfiju, kura redzamais cilvēks bija pozējis, nevis uzņemts slepus. Šis apstaklis nepadarīja to acīm tīkamaku. Platas biksēs un jātniekā zābakos tērpies vīrietis staveja uz zemes un drazu kaudzes. Roka viņš turēja lāpstu, ko bija iespraudis zeme ka iekārotājs, kurš paceļ savu karogu virs nupat nodedzinātās civilizācijas gruvešiem. Viņš bija jau- naks, slaidaks un izskatigaks par vīrieti, kuru Grānts sastapa uz bibliotēkas kapnem, bet kaut kas šaja lepnaja seja, kas smīnēja pretī kamerai, bija nemainīgs.

-   Tas ir viņš. Kā viņu sauc?

-   Klauss belzigs. Arheologs, nacists un visa visuma pretīgs cilvēks. Šorīt ar diplomātiskā pasta starpniecību lika atsūtīta viņa personas lieta.

-    Tu teici, ka viņš četrdesmit piektaja gada pazuda no Berlīnes. - Granta prāts darbojas pilniem apgriezieniem. - Ja tie viri mašīna bija krievi…

-    …viņi acīmredzot izrakuši Belzigu kaut kur Sibīrija, atkausējuši un paņēmuši līdzi medībās. Viņi zina, ko mekle.

-    Belzigs pirmais atrada plāksni.

-   Un tagad ir to atguvis.

Plāksnes pieminēšana lika uzplaiksnīt nemieram, bet Grants neatcerējas iemeslu, kāpēc ta. Pirms viņš paguva notvert domu aiz. astes, Mjuirs jau turpinaja runāt.

-   Varēja but ari sliktāk. Rids jau esot nokopējis visus rakstus, kas bija uz plāksnes. Ja tos nevarēs atšifrēt viņš, nedomāju, ka tas izdosies zagļiem.

Otra puse. Grants juta nelabumu kapjam mute, atceroties, kas viņu satraucis.

-    Molho nepateica Belzigam, ka salauzis plāksni divas daļas. Belzigs domaja, ka ta ir vesela, ka Pembertons dabūjis visu plāksni.

-   Nu un?

-   Tagad viņš zina patiesību… un samekles Molho.

Mjuirs gariem soļiem izskrēja priekšistaba un norava telefona klausuli no statīva.

-    Viesnīcu "Piridike", - viņš pieprasīja un, gaidīdams savienojumu, bungoja ar pirkstiem pa galdu. Pēc brīža viņš ar mājienu paaicinaja Grantu un iegrūda klausuli tam rokas. - Runa. Tu saproti viņu valodu.

Cirants pieņēma klausuli.

-    Te Granta kungs no trīsdesmitā numura. Vai man kāds at- stajis ziņu?

-    Pagaidiet, ludzu.

Grānts ar plaukstu apklaja mikrofonu.

-   Vai jums ar Džeksonu šorīt izdevās atrast Molho klubu?

Mjuirs pamaja.

-   Dēļi, restes, atslēgas, tukša maja. Džeksons atstaja vienu no saviem vīriem…

Grants ar žestu pavēlēja viņam apklust, jo klausule ieskanejas viesu pieņēmējas balss.

-   Ziņu nav.

Viņš pārtrauca savienojumu, atkal piezvanīja operatoram un dabūja "1 larona kluba" numuru. To sastadījis, viņš ļava signa- lam skanēt ilgi jo ilgi, jau zaudēdams cerību.

-    Neh? - Sievietes balss, samiegojusies un aizdomu pilna.

-   Vai Molho tur ir?

Klusums.

-Ja viņš paratlas, sakiet viņam, ka zvanīja Granta kungs. Lai viņš ar mani saziņas. Ļoti svarīgi. Ja?

Vina nolika klausuli.

/

Grānts novarēja atgriezties bibliotēka, tāpēc devas uz viesnīcu. Viņš apguļas gulta un centas aizmigt, bet pakaļdzišanas laika izstrādātais adrenalīns vel joprojām uzturēja viņa spriedzi. Caur planajiem, dzeltenajiem aizkariem istaba ieplūda izkliedēta, šķietami mūžīga saules gaisma. Kads - droši vien Rids - bija atstājis uz naktsgaldiņa grāmatu, "Iliadas" tulkojumu. Grants to paņēma un saka šķirstīt lapas. Kada bridi viņš acīmredzot bija iemidzis, kaut gan to neapzinājās, līdz viņu pamodināja klauvējiens pie durvīm. Grants picleca kajas, paķēra revolveri un, klusi sperdams soļus uz bieza paklaja, piegaja pie durvīm.

-   Kas tur ir?

-   Es, - Mjuirs atsaucās. - Samekle cepuri un ieroci. Nupat piezvanīja Džeksona cilvēks. Molho ieradies kluba.

Viņi abi pameta viesnīcu gandrīz skriešus. I'ie reģistrācijās galda, kam viņi patraucas garam, notika kaut kada rosība - Grantam šķita, ka viņš dzird meiteni saucam viņa vardu - bet viņš jau bija ticis līdz durvīm un nepieversa tam uzmanību. Mjuirs sēdās pie pirmskara \Nolseley stūres, ko bija paņēmis no vestniecibas automobiļu krātuves. Viņš brauca tikpat agresīvi, ka darīja visu pārējo: mašīna triecas pa krastmalas ceļu, neievērojot atputniekus, ezeļus un gājējus, kuri veidoja lielāko daļu satiksmes.

Abi vīrieši saprata, ka noticis kaut kas slikts, tiklīdz ieraudzīja klubu. Pie ta staveja armijas džips, aizšķērsojot ieeju sānielā. To sargaja kareivis amerikanis, un otrs kājnieks staveja pie kapnem, kas veda lejup pagraba.

Džipa sargs devas uz mašīnas pusi un gandri/ saņēma sitienu ar durvīm pa seju, kad Mjuirs i/lēca no savas vietas.

-   Kur ir Džeksons?

Amerikānis gaidīja viņus iekša kopa ar Grantam nepa/islamu viru zila u/valka. Gaisa vel vidēja iepriekšeja vakara dumi, bet muziķa bija apklususi. Taburetes un krēsli bija sakrauti uz galdiem, izslejuši kajas gaisa ka eži; aiz priekškara rēgojās seši nošu statīvi; no spaini ieliktas slotas pilēja ūdens. Aina Grantam savadi atgadinaja Knosās pili. Pēc tūkstoš gadiem kads arheologs varētu atrast visus šos priekšmetus un nemūžam nesaprast, kas šeit noticis.

Molho gulēja zāles vidu zem balta palaga - galdauta, kuru kads bija apķēries viņam uzklāt. Viņš acīmredzami bija miris nesen. Galdauts bija notraipīts sarkaniem pleķiem, it ka nevērīgs pusdienotajs butu apgazis pudeli vīna, un zem apmales krajas tumša peļķe.

-    Draņķīgs paskats, - Džeksons komenteja. - Večuks ir labi ap strādāts. Zobi, nagi, viss iespējamais. - Amerikānis izklausijas ne- želigi vienaldzīgs ka tirgonis, kurš uzskaita piedāvātās preces. - Lai kadi noslēpumi viņam bija ķeša, varam droši uzskatīt, ka viņš tos visus atklaja. - Džeksons ar kurpes purngalu nedaudz atbīdīja galdautu, atkladams nelaiķa seju. - Šis ir īstais?

Uz Molho seju bija briesmīgi skatīties. Kara laika Grants bija redzējis ari šo to sliktāku - ne īpaši, bet pietiekami, lai nezaudetu savaldību.

-   Tas bija viņš. Nabaga virs. - Grants šo cilvēku pazina pavisam nedaudz, tomēr juta pret viņu patiku, bija gandrīz nepanesami apzinaties, ka viņš izdzīvojis kara šausmu laika tikai tāpēc, lai sastaptu savu drausmo navi šeit. bet pasaule galu gala spēja but ārkārtīgi nežēlīga, un Grants to lieliski zināja. - Dieva deļ, apsedz taču viņu.

Džeksons ar kajas sperienu uzmeta galdauta stūri atpakaļ.

-    Maiks, - viņš ar rokas mājienu noradīja uz viru zila uzvalkā, - vēroja durvis. Kad paradījās Molho, viņš steidzas pie tuvākā telefona, lai zvanītu man. Nepamanīja ienakam ļaundarus. Žēl.

Maiks saviebās.

-    Es nezināju, ka viņi ir tur iekša, līdz visi iznaca arā. Ielēca melna mersedesā un aizlaidas.

-    Vai numuru redzeji? - Mjuirs painteresejas.

-   Ja, bet… - Maiks neveikli pamiņajas. - Tur bija tie draņķa grieķu burti. Tos nevar saprast.

-    Molho mašīna bija melns mersedess, - Grants sacīja un nosauca numuru. Tas bija vēl viens ieradums, ko viņš bija guvis, darbojoties īpašo uzdevumu vienība.

-   Mes pierunāsim vietējos policistus izlaist apkartrakstu. Droši vien jēgas nebūs ne tik, cik melns aiz naga, bet mēģināt ir vērts. Musejie pieskata ari ostas un lidostas, meklējot sarkanos. Varbūt viņi paradisies tur.

-    Es tiešām ceru, ka kaut kur viņi paradisies, - Mjuirs valdīdamies noteica. - Mums jāpieņem, ka krievi ieradas uzdot tos pašus jautajumus, kurus uzdevām mes. Manuprāt, varam ari uzskatīt, ka viņam neļava nomirt, pirms bija iegūtas visas atbildes. Tagad, kad Molho ir miris, doktors belzigs ir musu vienīga saikne ar otru plāksnes pusi.

-   Tu darbojies pēc pieņēmuma, ka mums jaatrod viņš. - Trīs acu pari pievērsās Grāntam. - Pat gadījuma, ja belzigs dabūs abas plāksnes, viņš nevarcs tas izlasīt. Un kuru viņš meklēs?

Džeksons kopa ar saviem vīriem palika, lai meklētu eka dokumentus, kurus Molho, iespējams, tur glabajis. Mjuirs un Grants devas atpakaļ uz bibliotēku, lai paķertu Rīdu un Marinu. braucot pa krastmalas ceļu uz viesnīcu, visi klusēja. Virs juras krājās migla, kas izpludinaja salu apveidus pie apvar- šņa; ia uztvēra rietošas saules starus un uzputa tos sārti zeltaina mākoni.

Vel joprojām nerunadami, ceļinieki iegaja viesnīca. (irānis spēja domāt tikai par vesu vannu un alus kausu, bet, ejot garam reģistratūrai, meitene pameta savu vietu pie galda un metas viņam klat.

-   O Kyrios Grānt. - Meitene iegrūda viņam rokas papīra lapiņu. -Jums ziņa.

Grānts palūkojas uz. lapu. Uz tas bija tikai viens vārds, rūpīgi uzvilkts ar lielajiem latiņu burtiem. Ta autors acīmredzami bija mocījies ar nepazīstamajiem simboliem: nedrošie vilcieni un grīļīgas līnijas vairak atgadinaja bērna rokrakstu. SOURCELLES.

-    Vai jus pieņemat ziņu? - Grānts vērsās pie meitenes.

Viņa pamaja.

-    Pa telefonu. Viņš ļoti skaidri nosauca katru burtu.

-   Cikos?

Meitene noradīja uz stūri uzrakstītajiem cipariem: 13.47. Molho acīmredzot bija piezvanījis tikai dažus mirkļus pirms krievu paradīšanas. Grants saravas, atcerējies līķa izskatu.

-   Kas tas ir? - Mjuirs izņēma papīru viņam no pirkstiem un to nopētīja. - Sourcelles? Ko tas nozīmē?

-    Varbūt tas ir plāksnes pircējs.

-   Un ka mums viņu atrast, piķis un zēvele? Sadabūt roka Parīzes telefonu grāmatu? Sazinaties ar Francijas vēstniecību? - Mjuirs riebumā novērsās, bet Marina piepeši satrukas. Viņa ieba- za roku soma un izvilka no tas plāno piezīmju grāmatiņu, ko izmantoja bibliotēka, bridi šķirstījusi lapas, viņa apstajas un, ne varda neteikdama, pasniedza gramatiņu Grantam, turēdama īkšķi istaja lappuse.

Papīrs bija noklāts ar viņas mazajiem, glītajiem burtiem, un tie visi bija grieķiski, izņemot vienu vardu, kas trapija ka lode Grantam piere: Svurcelles.

Divdesmita nodala

Egejas juras ziemeļi netālu no Salonikiem

Pēc divām dienām

Hidroplāns laidas augstu virs ūdens ka dievu vestnesis. Žilbinošajā saules gaisma ta sudraboto spārnu gali vizēja ka kausēts zelts kurtuvē. Rīds nodomaja, ka Zevs ne velti tik bieži para- dijies ļaudīm ērgļa veidola, jo šis bija dievu skatījums uz zemi, pieejams tikai dieviem. Mākoņi zem hidroplānā veļas apkārt asu kalnu smaiļu arhipelagam, bet uz rietumiem, kur mākoņi pašķirās, saule apspīdēja jūru ka safīra klaju. Profesors klusi nomurmināja:

…un tandalft spožas sev tēja zem pēdām.

Brīnišķa*, zelta, kas aizņem viņu ka pūtiena elpa

Vi^ur - gan pāri par zemi jo plašo, gan pari par jūru.

Interesanti, ko rakstītu Homērs, ja redzētu savu zemi no putna lidojuma?

Bija pagajusi gandrīz visa diena, līdz viņi atrada Surselu, diena, ko pildīja kliedzieni klausule un telegrammu klabināšana Grande Bretagne viesnīcas kabineta. No šis nelielas telpas visu Eiropu apvija jautajumu tikls: vispirms ta stīgas stiepās uz konsulātiem, bibliotēkām, universitātēm un - visbiežāk - uz peleko eku Viktorijas iela; pec tam tikls savilkas ap nodokļu iestadem, meriem un vietējiem policijas priekšniekiem. Vakarpuse Mjuirs jau varēja sniegt ziņojumu Džeksona m, kurš viņus gaidīja viesnīca.

-    Liks de Sursels. Naturalizējies grieķis, bet dzimis francūzis, ka noprotams no varda. Viņa ģimene celusies no bordo reģiona un sākotnēji nodarbojas ar kuģu būvniecību; tieši ar tās starpniecību viņi nokļuva Grieķijā. Liks mantoja milzu bagātību, ko tere savai antīkas Grieķijas senlietu kolekcijai. Viņš ir apsēsts ar varoņu laikmetu. Sarakstijas ar Šlimaņa atraitni un šad tad izlien no savas mītnes, lai apbērtu ar jautajumiem kadu nevienam nezināmu Eiropas arheologu. Tie visi Surselam izdaba, jo cer saņemt finansējumu. Neviens to nesaka skaļi, bet visi viņu uzskata par pilnīgi ķertu. Slavens ar savu noslēgtību, ja ta drīkst izteikties. Atraitnis, ir viena meita, dzīvo savrupmaja Maķedonija netālu no Salonikiem. Pirms desmit gadiem uzrakstīja monogrāfiju Lu Mori d'Achille ct son Audel?, ko izdeva Parīze par saviem līdzekļiem.

-    Ka to sauc normālā valoda?

-    "Ahilleja nāve un dzīve pec tās". Tā ir Sursela specialitāte. Marina to uzzināja, pētīdama atsauces par balto salu. Tāpēc viņai piezīmju grāmata bija minēts Sursela vārds.

-    Kaut kada jēga no ta smērējuma ir?

-    bibliotēka monogrāfijās nebija, - Marina paskaidroja. - Es tikai atradu atsauci citas grāmatas piezīmes.

-   Ak ta. Un jums šķiet, ka viņš nopirka otru daļu plāksnes no ta beigta ebreja?

-   Tas izklausās ticami. Sursels noteikti ieinteresētos kaut vai par rakstiem vien, un otra puse ir zīmējums. Rids uzskata, ka attēla varētu būt kada norāde uz Ahilleju vai viņa vairogu, vai pat balto salu.

-    Vai jums izdevās sadabūt viņu roka?

-   Centāmies Surselu sazvanīt, bet neveiksmīgi. Grieķijas ziemeļos pedeja laika notiek daudz nemieru, varbūt sabojatas telefona līnijas.

Džeksons sarauca pieri.

-   Tad jau mums jadodas ciemos. Un cerēsim, ka pagusim to izdarīt, pirms sarkanie mus apsteidz.

Saloniki bija drūma pilsēta, kas pletās visapkart līcim. Gar ūdens malu stiepās regainas savrupmajas; osta lielākoties vel bija redzamas kara atstatās pēdas. Taluma pretī debesim stiepās vairaki minareti ka atgadinajums par vel senākiem iebrukumiem. Pat tagad šķita, ka pilsēta svārstās uz kara robežas. I lidroplanam sasniedzot ostu, viņi lidoja starp kara un transporta kuģiem, kas gaidīja kravas izkraušanu, tikpat peleki ka debesis virs galvas.

Piestātne ceļiniekus gaidīja mašīna, melns Packani, kam pie stūres sēdēja amerikaņu kareivis. Uz motora pārsegā bija iezimets sērijas numurs, un vel viens tads pats greznoja šofera krušu kabatu labaja pusē.

-    Leitnants Kērbijs, - viņš nosauca savu vardu, atkartodams uz formastērpa rakstīto. Viņš nespeja noslēpt savu pārsteigumu, aplūkodams viesus. Rīdu angliski slivajas tvida drēbēs un ar brillēm uz acīm; Mjuiru, kurš Grantam vienmer atgadinaja melna tirgus darboni ar smalku uzvalku un šaudīgam acīm; Marinu pieticīga melna kleita ar apjoztu vidukli; un Grantu, kuru droši vien noturēja par mehāniķi. - Priekšniecība lika man jus vest, kur vien velaties, ser.

-    Vai neko citu viņi neteica? - Džeksons painteresējās.

-   Tikai to, ka es nedrīkstu uzdot jautajumus.

Džeksons uzsita viņam uz pleca.

-   Malacis. Nu ta, mums jātiek uz kaut kadu Pēlionas villu. Esi par tadu dzirdējis?

-    Ne, ser. - Kerbijs izvilka karti un izklaja to virs motora pārsegā. Grants pieliecas tuvāk un izbrīnīts pamanīja, ka visi nosaukumi atzīmēti vāciski.

-   Grieķi neprot zīmēt kartes, ser, - Kerbijs paskaidroja. - Vieglāk ir izmantot friču atstatas.

Džeksons piesita pie karies ar pildspalvu.

-    Lūk, īstā vieta.

Kerbija sejā uzplaiksnīja nemiers.

-   Taja puse daudz, darbojas sarkanie, ser. Mašīna ir radio, es varētu izsaukt papildspēkus, ja vēlaties. Tas gan aizņems nedaudz laika, bet…

Džekons pameta skatienu uz. pulksteni.

-   Mums laika nav. Cilvēkam dzenas pakaļ ari sliktie. Ved mūs uz turieni, cik atri vien vari.

-    Klausos, ser.

l'irms došanas ceļa Kerbijs parakņajas bagažnieka un izvilka no ta Sten mašīnpistoli ar salokamu spalu. Viņš pasniedza to Grantam, kurš bija iespraucies priekšeja sedekli blakus Džekso- nam.

-   Vai proti to lietot?

Grānts pamaja.

-Turi pa rokai. Katram gadījumam.

Viņi pameta pilsētu un brauca caur ganibam un kviešu laukiem, kas sedza piekrastes līdzenumu. Lec tik ilga bada labība beidzot saka atkal augt, spraucoties augšup starp betona ugunspunktiem un tērauda tanku lamatam, kas vel joprojām piesārņoja zemi. Turklāt ne visi šķēršļi piederēja pagatnei. Ceļinieki trīs reizes apstajas, lai tiktu cauri grieķu kareivju uzraudzītajiem sardzes punktiem. Katru reizi viņiem palīdzēja Kerbija formastērps, un katru reizi Džeksons pasniedza karavīriem belziga fotogrāfijas kopiju līdz ar norādījumiem šo cilvēku aizturēt, ja tas paradas tuvuma.

-   Kadi ir pēdejie jaunumi par pilsoņu kam? - Džeksons jauta- ja ceļa starp diviem kontroles punktiem. - Vai mes uzvaram?

-      Jums tas droši vien zināms labak neka man, ser. - Kerbijs nenovērsa skatienu no ceļa. - Es nupat šeit ierados. Oficiāli šeit nebušu vel vismaz trīs mēnešus. Bet ziņas, ko dzirdēju, nav labas. GDA…

-    Kas ir šie GDA? - Rīds no aizmugurēja sedekja painteresējas. Neskaitamas bedres un izciļņi uz ceļa bija likuši viņam nobālēt ka palagam, un viņš spieda roku pie griestiem, mekledams atbalsta punktu.

-   Deemo-kratiko* Strutos EladJat. - Marina saviebas, dzirdot, ka Kērbijs ar viņas dzimto valodu apietas tikpat rupji ka ar mašīnas svirām. - Grieķijas Demokrātiskā armija. Musu acis - komunisti. Cik esmu dzirdējis, viņiem veicas diezgan labi. Viņi vairs nešauj tikai uz konvojiem, paši slepdamies aiz akmeņiem; tagad viņi cenšas ieņemt pilsētas. Staļins piegādā viņiem krājumus caur Dienvidslāviju un Albāniju. Un tagad, kad briti mus pametuši - lu- dzu neapvainoties, - ja nenoturesimies šeit, viņi aizdzīs mūs līdz pat Atenam. - Kerbijs papurinaja galvu. - Velnišķīga ķepa. Bet mēs pretojamies. Mana skatījuma vairums šo puišu ir vienkārši zemnieki, aitu zagļi. Viņiem nepietiks iekšu cīņai aci pret aci.

-    Neesi par to tik pārliecināts, - Grants viņu bndinaja. - Daudzi apguva kara mākslu ciņa pret vāciešiem. Un pirms tam piecus gadus pretojas Metaksasa diktatūrai. Viņi lieliski pieprot klusu, nežēlīgu karu viltības.

-   Viņiem paveicies atrast kadu, kurš piegādā ieročus, - Mjuirs sausi noteica. Viņa acis notvēra Granta skatienu spoguli un to bridi noturēja, līdz Grants palūkojas uz ieroci sev klēpi. Ja viņš kaut ko nožēloja, tas nebija manams.

Pēc dažam jūdzēm līdzenums beidzas un ceļš saka vīties augšup kalnos. Jo augstak mašīna brauca, jo zemākās šķila debesis. Blīvi mākoņu griesti aizpildīja brīvas vietas starp kalsnajam prie- dem, kas auga uz nogāzes. Ceļš kļuva arvien šauraks, līdz to vairs nevareja saukt par ceļu, tikai par meža taku. Kerbijs svīda piepūlē, ko prasīja stūres griešana, cenšoties izbraukt visus pagriezienus un tikt pari bedrem, akmeņiem un kritušiem kokiem, kas kavēja mašīnu. Parejie turējās pie visa, ko varēja atrast, un kampa gaisu, bet Grants tikmēr cieši žņaudza rokas mašīnpistoli un peli ja biezo mežu.

Viņi pabrauca garam ciematam - nabadzīgai, pussabrukušai maju kopai. To pat varētu noturēt par pilnīgi pamestu likteņa vara, ja nebūtu enu, kas kustējās aiz tukšajiem logiem un salauzītajam durvīm, vērojot viņu mašīnu. Džeksons, iespiedies priekšeja sedekll starp Grantu un Kerbiju, ar mokām iebīdīja plaukstu aiz. žaketes un pieskaras paduse iesleptajai pistolei.

Apbraukuši apkart kalna malai, viņi nogriezās un beidzot ieraudzīja maju. To gan bija grūti nepamanīt. Liels gabals kalna bija nogriezts un pārvērsts par divām platam terasem. Zemakaja līmeni zaļoja dārzi; augšpuse uz lielas atbalstsienas bija uztupinātā savrupmaja, kas nedarītu kaunu pat Luaras ielejai. Itin viss - sakot ar robusta, slīpa jumta svina dakstiņiem un baltajam kaļķakmens sienam, beidzot ar grants celiņiem visapkart - izskatījās ka atvests tieši no Francijas. Varbūt ta ari bija.

Ceļš beidzas pie grezniem dzelzs vārtiem. No stabiem lejup veras divi marmora lauvas, augstpratigi un sveši. Grants izlēca no mašīnas un paraustīja vārtus. Tie bija aizslēgti, bet viena no pīlāriem iestrādātā melna misiņa poga. Viņš to piespieda un gaidīja.

Kerbijs pabaza galvu lauka caur mašīnas logu.

-    Majas neviena nav? - Viņa balss izklausījās sīka un vārga salidzinajuma ar milzu kalna masivo klātbūtni; to šķietami aprija mākoņi un priedes.

-   Viņš esot vientuļnieks. Varbūt…

Grants apravas un pagriezies uzmeta skatienu grantētajam piebraucamajam ceļam. Un skatījās.

Viņiem tuvojas stalts stāvs melna lietusmeteh ar katliņu galva, ar precīziem soļiem kraukšķinot granti. Kreisaja roka viņš turēja izstieptu melnu lietussargu; labaja žvadzēja atslēgu saišķis. Kaut kas viņa staja atgadinaja bankas ierēdni vai dzelzceļa stacijas uzraugu. Viņš spēji apstajās triju pedu attaluma no vārtiem un lūkojas uz svešiniekiem caur dzelzs režģiem.

-    Oui?

Rids izliecās āra pa mašīnas logu un nobēra:

-   Dites? Monseur Sourcelles cjue le Professeur Arthur Reed est vetiu pour lui voir.

Sulainis - pec Grānta domam, tas varēja but tikai sulainis - nostājās aiz vārtu staba un izvilka taja paslēpto telefona klausuli. Viņš pateica dažus vārdus, mirkli klausijas un pamaja. - Mes- je Sursels jutas pagodinats, ka pie viņa ciemos ieradies profesors Rids. Viņš ļoti labprat jus uzņemtu, bet - imlheureusetnent - viņš ir aizņemts.

Grants apspieda vēlmi piedraudēt sulainim ar mašīnpistoli.

-    Pasakiet mesjē Surselam, ka mes esam ieradušies apspriest kaut ko ļoti svarīgu. Sakiet, ka tam ir sakars ar mala plāksni, ko viņš četrdesmit pirmajā gadā nopirka Atēnas. Sakiet, ka viņa dzīvībai draud briesmas. Ne no manas rokas, - viņš piebilda.

Sulainis stingi lūkojas uz Grāntu ar tumšam, dziļi iegrimušam acīm. Rīkodamies acīmredzami nelabprat, viņš vēlreiz paņēma klausuli un pateica vel dažus vārdus.

-   Oui. Oui. Bon.

-    Mesje Sursels ielūdz jus sava nama.

Sulainis atvēra vārtus, un mašīna devas uz priekšu caur puķu dobēm un mauriņiem, vītoliem un lauru kokiem. Talak aiz papelēm, kas ieskava majas teritoriju, Grants saskatīja klasiska tempļa alabastra krāsas apveidus un kupolu - droši vien īpašnieka iegribu, kaut gan salidzinajuma ar šo namu tas šķita pat diezgan pieticīgs.

Mašīna nočīkstēdama apstajas pie kapnem, kas veda uz galveno ēku. Lietus jau lija smagakam lasem. Atmetuši uzvedības normas, visi izlēca no mašīnas, uzskrēja augša, turēdami virs galvas žaketes un somas, un izlauzas cauri atvērtajām durvīm. I'ēc tam viesi drebedami un pilēdami gaidīja, līdz ieradas sulainis un paradīja viņiem ceļu.

Muiža - neviens no ceļiniekiem nespeja to prata saukt par villu - valdīja drūma, vēsa vienkāršībā. Viss šķita veidots no balta marmora: grīda, kāpnes, sienā iestrādātās korintiešu puskolon- nas. Uz marmora pjedestāliem bija novietotas marmora bistes, visas no senajiem laikiem, un marmora alkovos marmora atlēti rādija marmora muskuļus.

-   Es jutos ka mauzoleja, - Džeksons trīcēdams nomurminaja. Vienīgie krasas plankumi bija manami krašņajas eļļas gleznas, kas bija sakartas pie sienas starp kolonnām. Nimfas baltām krūtīm kārdināja izmisušus varoņus; alabastra dievietes pārvērta bezpalīdzīgus vīriešus par statujām. Puķu virtenēm rotājusies gaišmate apbrīnoja sevi zelta spoguli. Kropls punduris spieda dzelzs korseti sievietei pie krūtīm. Uz ši audekla itin viss bija tumšs, izņemot sievieti, kura staroja gandrīz eteriska baltuma. Viņai aiz muguras plīvoja asinssarkana šalle.

Rids apstājās pretī gleznai.

-   Van Daiks. Sieviete ir Tetida, bet punduris ir Hefaists. Un tas, - viņš noradīja uz dzelzs krūšuplāksni, apturēdams pirkstu collas attāluma no audekla, - ir Ahilleja bruņas.

-    Patīkami zināt, ka tās izskatās, - Džeksons noņurdēja.

Sulainis veda viņus uz viesistabu, kura ap marmora pavardu

bija sapulcētas otras impērijas laika mebeles. Košais brokāts un kokvilna šķita vel spilgtāki uz balta fona, eleganti un izsmalcināti visaptverošaja tukšuma. Tālāko sienu veidoja augsti franču stila logi, kas veda uz terasi. Pret stiklu sitās lietus lāses, un dārzus apakšā sedza drūma krēsla.

Atskanēja pērkona dārds, radīdams iespaidu, ka viss kalns ap- gazies uz sāniem. Pēc brīža uzplaiksnīja zibens; uz mirkli visu telpu piepildīja maģiska, sudrabota gaisma. Uguns meta gaisa dzirksteles, un nespodras elektriskas lampas raustijas ka sveču liesmas. Granla acis pamazam pierada pie šīs neparastas vides… un pārsteigumā iepletās.

Blakus kamīnam pie zviļņa staveja vīrietis. Viņš droši vien iepriekš bija gulējis uz mīkstas mēbeles, kaut gan Grants viņu pirms tam neredzēja. Viņa seja bija bala un grumbaina, toties ada izskatijas savadi caurspīdīga un šķietami vizēja uguns mestaja gaisma. Sudraboti baltas krepes bija pieglaustas pie galvas un sniedzas gandrīz līdz pleciem. Mugura viņam bija samta smokinga žakete un kājas vaļīgas bikses. Apavus viņš nevalkaja.

- Mfs ami*. Ksiet sveicināti.

Divdesmit pirmā nodaļa

Viesi apsēdas uz cietajam mebelem. Sulainis ielika kamīna jaunu pagali un atkapas. Sursels palūkojās uz. Rīdu - un viņam pie- versas ari visi parejie, instinktīvi juzdami, ka nepieciešams ārkārtīgi varens spēks, lai sacenstos ar Surselu viņa paša valstība.

-Jus mani pagodinat ar savu apciemojumu, profesor Rid. Droši vien jums zināms, cik ļoti es apbrīnoju jusu sasniegumus. Bet kas ir jūsu draugi?

Rids nokremšļojas.

-   Džeksona kungs un Mjuira kungs attiecīgi no britu un Amerikas valdības rindām. Papadžianopoulu jaunkundze, kura stra- daja angļu arheologa Džona Pembertona pakļautība Kreta pirms viņa nāves. Un… - Profesors nevarēja atrast īsto aprakstu. - Granta kungs.

Sursels uzmeta Grantam vērīgu skatienu. Tas nebija naidīgs, toties piesardzība taja vidēja gan.

-    Priecājos iepazīties. Vai nobaudīsiet konjaku? Kalvadosu?

-    Nē, pateicos. - Rids runāja visas grupas varda, kaut gan Grānts šobrīd labprat noritu kadu siltu malku.

-    Bien. - Sursels atlaidas uz zviļņa, iekārtodamies ka laisks kaķis. Pasniedzies pec kastītes uz galdiņa tam blakus, viņš izvilka garu sudraba iemuti, ievietoja laja cigareti un dziļi ievilka du- mus plaušās, lie izveidoja nimbu viņam ap galvu. Visi gaidīja - bet namatēvs šķita pilnīgi aizrāvies ar šo jauno nodarbi un viesus gandrīz aizmirsis.

-    Pirms sešiem gadiem jūs Atēnās nopirkāt minojiešu mala plāksni no tirgotājā, vārda Molho, - Rids iesāka. Viņš runāja bikli, ka students, kurš konsultācijā lasa zemas kvalitates eseju.

Sursels vienaldzīgi noraustīja plecus.

Rids turpinaja:

-    Plāksne nebija vesela. To salauza divās daļās.

-    Virs, kurš jums plāksni pardeva, - Grants precizeja. Sursela acis nozalgoja ka čūskai. - Vai to viņš jums pateica? Otru gabalu Molho pardeva Džonam Pembertonam.

Sursela skatiens pieversas Marinai.

-   Jus to redzejāt? Jums ir pierādījumi?

-   Vel pirms divām dienam mums bija plāksne. To nozaga vācietis… bet viņš droši vien apgalvotu, ka to tikai atguvis, jo pats to izraka no zemes.

-    Ka ta izskatījās?

-    Apmēram tik liela. - Rids ar plaukstām parādīja izmērus. - Priekšpuse linearais 15 teksts divpadsmit rindas. Reversa neskaidrs zīmējums, kura attēlota parasta ikonografija, saistīta ar minojiešu svetvietam. Jusu plāksne droši vien izskatās ļoti līdzīga. Varbūt šada?

Viņš izvilka no kabatas Pembertona fotogrāfiju nobružātiem stūriem un pasniedza to Surselam. Francūzis uzmeta attēlam pavisam paviršu skatienu.

-    Tas var but jebkas. Mana kolekcijā ir daudz priekšmetu. Ma- nuprat, ta ir labaka Mikenu senlietu kolekcija visa pasaulē. Pri- vātkolekcija, - viņš uzsvēra. No francūža mutes līdz ar vārdiem izspruka nelieli dumu mākonīši. - Ta nav paredzeta plašakai sabiedrībai.

-    Mes neesam sabiedrība, - Grānts noteica. - Un neesam vienīgie, kuri šeit ieradušies plāksnes meklējumos. Varat piezvanīt Atēnu policijai un noskaidrot, kas notika ar Molho. Viņš jau zaudēja plaukstu, sargadams jus no Belziga ķetnām. Vai to jus zina- jat? - Viņš nopētīja Sursela seju, tas balo, pergamentam līdzīgo adu, un secinaja, ka francūzis to zinājis. - Šoreiz Molho zaudēja dzīvību un nespēja jus sargat. Belzigs zina, ka plāksne ir pie jums. Viņš jus uzmeklēs un droši vien jau ir ceļa. Vai jūs interese, ko viņš nodarīja Molho? Tas nav patīkams stāsts.

-   Un kas notiks, ja es jums paradīšu plāksni? Kadam mērķim jus izmantosiet gūtas zināšanas? Vai jūs vispār paši zināt, ko meklejat? - Sursels veltīja Grantam caururbjošu skatienu, neredze- ja atbildi un nicīgi iespurdzas.

-   Balto salu, - Marina ierunājās. Viņas acis cieši vēroja Surse- lu, nepievēršot uzmanību aizdomu pilnajiem skatieniem, ko uz viņas pusi raidīja parejie. Sursels lūkojas sievietei pretī. Viņa mutes kaktiņi paravas uz augšu smīna, kaut gan Cirants nespeja saprast, vai taja slēpjas cieņa vai prieks par kādu slepenu uzvaru.

-   Balta sala bija pēdējā Ahilleja atdusas vieta, uz kuru pēc varoņa nāves Troja viņu aiznesa mate. Tur sakas Ahilleja kults. Plāksnē rodama atslēga ceļam uz to.

Sursela smiekliem bija piejaukts viegls nicinājums.

-   Iespējams. Bet ka jus to atslēgsiet? Vai atšifrējat mīnojiešu rakstību? - Atbilde bija viegli lasāma ciemiņu sejas. - Nedomāju vis. To centušies izdarīt daudzi, arī es pats, turklāt neskaitamas reizes. Plāksnes ir comme unefemme. Mes varam iegūt ķermeni, bet noslēpumus tas patur pie sevis.

Francūzis izpūta gaisa dumu apli.

-   Vai zināt, kas sākotnēji bija inuseuin? Ne jau izstāžu zāle, kura neizglītotas masas blenž uz sev nesaprotamam relikvijām. Tas bija templis mūzām, museion, svelvieta atmiņas dievietem. Cilvēki, kuri taja stradaja, piederēja pie svētas priesteru un dzejnieku brālībās; tie nebija garlaikoti vientieši, kas maksa savus divus penijus par prastu izklaidi.

-    Mes neesam tūristi, - Džeksons izgrūda. - Profesors Rids strādā Oksfordas universitāte.

Sursels iesmejas.

-    Esmu viesojies Oksforda, jaunībā es apmekleju visas lielākās zinātnes mītnes. Parīzi, Berlīni, Oksfordu. Es sēdēju pie diženo pētnieku kajam un uzdevu jautajumus par Trojas karu. Viņi smejas. Šlimanis pieradīja, ka Homēram bija taisnība, bet viņi tik un ta nespeja tam noticēt. Viņi saka vērpt melu tiklu ap Šlimani: viņš bagatinajis savus atradumus ar Atēnu tirgu pirktiem spīguļiem, safabricējis ierakstus par izrakumiem, nevarējis atšķirt da- žados atradumu līmeņus. Zaimi un mani. Kad šlimanis devas uz Troju, zinātnieki teica, ka viņš neko neatradis. Kad viņš atrada nevis vienu, bet sešas pilsētas, tie apgalvoja, ka neviena nav īsta - parak vecas, parak vēlīnas, bez jebkādām kara pedam. Tie par viņu ņirgājās, jo šo zinātnieku iztele nespeja pacelties Šlīmaņa gara augstumos. Šie paši cilvēki mani uzskatīja par vel vienu Šlimani, garlaikotu bagatnieku, kurš par savu naudu ceļ sapņu pilis. Viņiem bija vienaldzīgi varoņi. Viņi bija sīki, ļauni cilvēciņi, kuri nespeja izprast patieso varoņu elpu aizraujošo verienu. Viņi nebija ta vērti. Tapec es apņemos, ka izmantošu visus iespejamos līdzekļus, lai vāktu varoņu laikmeta relikvijas un godam sagla- batu atmiņu par diženajiem.

-   Turklāt Balta sala nav paslēpta, tapat ka paslēpta nebija Troja un Mikenas. Ja cilvēki to pazaudējuši, tas noticis tikai ticības tru- kuma deļ. Vai atceraties stāstu par Kasandru, Trojas priesterieni, kuras liktenis bija runāt patiesību, kam neviens neticeja? Viņa ir šis leģendas patiesa varone - nevis 1 lelena, Ahillejs vai Odisejs, bet tieši Kasandra. Trīs tūkstošus gadu katrai paaudzei bijusi pieejama patiesība par Trojas karu - un katra paaudze sava bērna prata to noraidījusi.

-   Visi avoti ir pretrunīgi, - Marina iebilda. - Atkarība no autora, kura vārdus pieņem par patiesību - Phniju, Pausaniju, Likof- ronu, Strabo vai Arianu -, Balta sala var atrasties pie Donavas ietekas, pie Dņepras vai kaut kur atklata jura.

Sursels pamaja. Šaja žesta jautas kaut kas gandri/, tēvišķīgs, pargudrai meitai veltīta atziniba, tomēr tai piejaucas ari alkatīga velme ievilināt lamatās. Viņš pieceļas un piegaja pie sienas skapja. Izvilcis no plaukta plānu, bruņu sējumu, francūzis nolika to uz galda istabas vidu. Grants pamanīja uz vaka zelta burtiem iespiestu Sursela vardu. Viņš to atvēra vieta, kur pa divām lapam bija izplētusies karte, un pieplacinaja muguriņu. Pārējie pieliecas, lai to aplukotu tuvāk.

-   Melna jura. - Uz biezā kremkrasas papīra ta līdzinājās kādam cilvēka orgānam ar neskaitamam upēm, šaurumiem un pietekam, kas zarojas no tas ka vēnas. - Šeit, - francūzis radīja uz ziemeļrietumu stūri, - ir Donavas grīva, un šeit, pašos ziemeļos, - Dņepra. Pa vidu pusceļa ir Dņestra. Abas šķir simts kilometru. Alors…

Sursels izņēma no lādītes koka cirkuli un pasniedza to Marinai.

-Madeinoisrlle. Paradiet mums punktus piecsimt stadiju atta- luma no Dņestras grīvas.

Marina aprēķināja mērogu, novietoja cirkuļa kājiņu uz Dņestras grīvas un pagrieza. Tik tikko manamais aplis, ko viņai izdevās uzvilkt, skara gan Donavu, gan Dņepru.

-   Tas nepalīdz mums virzīties talak, - Rids komentēja.

Sursels izlikās to nedzirdam.

-   Plinijs ir fausne pistr - ka to pateikt? Viņš maldina. Seit, - viņš ar sudraba zīmuli piesita pie Dņepras grīvas, - bija grieķu Olbi- jas kolonija. Sestajā gadsimta pirms Kristus dzimšanas to dibina- ja milētieši, kuri ieradas pirkt no skitiem kažokadas un dārgakmeņus. Ahillejs bija vietējais varonis, svētais aizstavis, vai saprotat? Viņam uzcēla templi uz nelielas salas vieta, kur upe ietek jura. Bet to šie kolonizetaji izdarīja tapec, ka stāsts par Balto salu jau bija zināms, tapec ka Ahilleju leģendas jau saistīja ar šo vietu. Pec vairakiem gadsimtiem rakstnieki un ģeogrāfi atcerejas stāstu par Balto salu, atcerējās Ahilleja templi uz salas netālu no Olbijas un nodomaja, ka runa ir par vienu un to pašu.

-Tātad Baltajai salai jabut pie Donavas.

-    C'est possible. Tas ir Pausanija un 1 .ikofrona uzskats, un Donavas grīvā ir daudz salu. Bet Pausanijs ne reizi nebija redzejis Melno juru. Viņš tikai atkartoja daudz senākā avota lasītus apgalvojumus. Un pieļava kļūdu tulkojuma. Pareizi jalasa nevis "Donavas grīva", bet gan pretī tai.

Marina ar pirkstu izsekoja pašas novilktajai cirkuļa līnijai prom no Donavas grīvas, pari jūrai un atpakaļ uz ziemeļu krasta pusi. Viņas pirksts slīdēja par karti - un apstajas apļa talakaja punkta. Tieši pie Marinas naga vidēja melns traips, kuru gandrīz visu šķērsoja zīmuļa līnija. Tas izskatijas pēc tintes pleķa vai saspiestas mušas, bet, ielūkojusies ciešāk, Marina redzeja…

-   Ta ir sala. - Viņa samirkšķinaja acis. - Kas tas ir?

-   Krieviski to dēvē par Zinejinij, turki lieto vārdu Yilonda. - Sursels pasmaidīja, redzot neizpratni viesu sejas. - Visiem nosaukumiem ir viena nozīme. Grieķu vārds ir Ophidonis.

-   Čūskas sala, - Marina un Rids gandrīz vienlaicīgi iztulkoja.

Sursels pamaja.

-   Jus zināt, kads simboliskums piemīt čūskai. Ta ielaužas vistumšākajos zemes caurumos, ta sasniedz melnākas dzīles, kuras nav vietas cilvēkam. Tai pieder vara par navi… un dzīvību.

-    Dzīvību? - Grants skeptiski atkartoja.

Sursels uzvilka viļņainu līniju lapas apakšējā mala un paršķē- la to vidu uz pusēm ar horizontālu taisni.

-    Vai zināt farmaceitu simbolu? Čūska apvijusies ap zizli. Tas ir sens grieķu simbols, Asklepija zizlis. Čūska ir viens no agrīnajiem primitīvās dzīves simboliem - bezdzimuma būtne, kas stāv pari laika plūdumam un spēj atjaunoties, nometot veco adu un atstajot to aiz sevis. Čūskas tika saistītas ari ar pareģa davanam. Kasandra guva savas spējas tapec, ka vecāki atstaja viņu vienu un klat pielavījās čūskas, kas nolaizīja viņai acis un ausis. Un Apollona priesteriene Delfos bija Pitija, pitons cilvēciskā veidola, kas iegaja transā, lai varētu caur sevi atspoguļot orākulā vārdus.

-   Tapat kā minojiešu sieviete ar čuskam, - Grants ieminejās. Ap tas krūtīm un gurniem ložņājošie milzu tārpi bija nepatīkami iesēdusies viņam prata.

Sursels ironiski sarauca uzaci ka skolotājs, kurš izbrīnās, dzirdot zēnu klases aizmugure paceļam balsi.

-    Tres bien. Arians vesta, ka baltās salas Ahilleja templi bija orākuls. Kur gan butu iespējams meklet labaku vietu šim nemirstīga varoņa templim, šim durvīm uz viņpasauli, ja ne Čusku sala?

-    Bet ta ir sasodīta I'SKS! - Džeksons ieaurojas. Viņš iegrūda pirkstu gramata. - Vai jūs gribat teikt, ka krievi jau no paša sakuma sēdējuši templim virsū?

Aiz loga ieleju izgaismoja zibens, un lietus lāses sitas pret stikliem ka lodes. Visapkart skanēja ūdens, plūzdams lejup pa jumtiem, notekam un kalna nogāzi.

-    Vai kads tur ir bijis? - Mjuirs, nedaudz nomierinājies, jau- taja.

Sursels pavicinaja savu iemuti ka burvju nūjiņu.

-   Tūkstoš astoņsimt divdesmit trešaja gada salas krasta izceļas krievs Kritskijs, Melnas juras flotes virsnieks. Viņš nodeva savu atskaiti par redzēto Impērijas Zinātņu akadēmijai un Belles Irt- res Sanktpeterburgā.

Visi pieci bija saspringti un liecās uz priekšu. Uguns sprakšķēja un laida gaisa dzirksteles, kas ceļas augšup skursteni.

-   Vai viņš kaut ko atrada?

-    Viņš uzzinaja, ka salas vārds ir pelnīts. - Sursels aizdedzi- naja jaunu cigareti un iesprauda to iemuti. - Visapkart čumeja un mudžēja čūskas. Un ari putni. Kritskijs nevareja paspert pat divus soļus, kadam neuzkāpjot. Vai lasijat Ariana stāstu? - viņš jau- taja, pēkšņi pievērsies Marinai. Viņa domīgi pamaja. - Balta sala esot pilna ar juras putniem. Katru ritu tie nirstot ūdeni un viļņos saslapina spārnus, pec tam ceļas augšup un norasina ūdeni par templi. Velak putni nolaižas un ar spārniem uzslauka tempļa pagalmu.

Džeksons sagrozijas krēsla.

-    Vai butu iespejams mest mala pasakas? Mums nav daudz laika, it īpaši, ja tēvocim Josifam ta sala visu laiku bijusi deguna priekša. Vai tas Kriskis vai Ruskis, vai ka nu viņu sauca, atrada kaut ko svarīgu?

Sursels uzmeta viņam skatienu, kadu tikai francūzis spej veltīt amerikanim, un ļoti uzsvērti pagriežas pret pārējiem.

-   Viņš atrada senu templi.

Neviens nezināja, ko teikt. Visi lūkojās uz Surselu, memi savas cerības, alkatībā, bailes no nakamajiem vārdiem.

-   Vai viņš atrada ko citu? Kaut ko, emm… vērtīgu?

Sursels samiedza acis un piekala Džeksonam iznīcinošu skatienu.

-   īpatnējs jautajums. Sakiet, Džeksona kungs. Esmu atbildējis uz visiem jūsu nogurdinošajiem jautajumiem, cik vien spēju; esmu uzņēmis jus sava nama, kaut gan jus man draudejat. bet tagad mani sak makt interese - kapec jūs ta alkstat zinašanu par balto salu? Vai esat arheologs? Kas licis piecām tik atšķirīgam un, atvainojiet, savadām personībām paradities uz manu durvju sliekšņa šajos bīstamajos laikos? Vai esat bijuši pret mani atklati? Manuprat, atbilde ir "ne". - Viņš vēroja savus viesus - drūmo Mjuiru, aizkaitinato Džeksonu, Rīdu, kurš mulsi pētīja kurpes. Neviens neskatijas francūzim acis.

-   Leģenda vēsta, ka salā bija apslēpti vērtīgi dārgumi. - Marina runaja ļoti mierīgi, bet viņas vardi šķietami elektrizeja visu istabu. Mjuirs izdvesa aizžņaugtu skaņu, it ka kritis par upuri pēkšņai lēkmei. Džeksona roka nemānāmi iesniedzas aiz žaketes atloka, kur bija paslēpts kolts. Grants katram gadījumam satvēra revolveri. Tikai Rids un Sursels nekustejas. Francūzis ar mājienu lūdza Marinai turpināt.

-   Ja ticam Arianam, Baltas salas templis saņēma bagatigus ziedojumus no jūrniekiem, kuri taja piestaja. Viņš apraksta sudraba trauku kalnus un zelta gredzenus, un dargakmeņu čupas, baga- libu krātuve.

Mjuira sirds atkal saka pukstēt; Džeksona roka paradijas skatienam. (irānis vienīgais neatlaida revolvera stobru.

-    Spriežot pec teksta, viņi ziedoja ari daudz. kazu. - Sursels un Marina pārmijā sazvērniecisku smaidu. Grantam tas nepatika. -Tomēr ne, cik man zināms, Kritskijs atrada tikai akmeņus. Nekādu bagatibu. Varbūt ta paslēpta zemes dzīles. Visticamak, to visu izlaupīja jau pirms daudziem gadsimtiem. Melna jura vien- mer kalpojusi par patvērumu pirātiem un zagļiem. - Viņš vesi pasmaidīja un pielieca galvu savu viesu virziena. - Ja dosieties uz. salu, esiet piesardzīgi. Grieķi ne velti baidījās no Melnas juras un uzskatīja to par vietu ārpus savas pasaules, par robežjoslu, kura mīt mežoņi. Kareivīgas amazones, kanibāli, sirēnas un čūskas.

-    Neļaujieties apmanam, ko rada baltas salas šķistais nosaukums. Kristietība mums iedvesusi pārāk daudz priekšstatu par viņpasauli ka laimes pārpilnu vietu ar koriem, arfam un puķainiem mākoņiem. Grieķi bija gudrāki. Fat varoņiem ta bija skarba, mokpilna vieta. Filostrata darbos ir kads stāsts par balto salu, kura Ahilleja spoks pavel garambraucošam tirgotajam atvest viņam no Mazāzijas kadu verdzeni. Tirgotājs pavēli izpilda, un Ahillejs viņu bagatigi pamielo sava templi, pec tam ļaudams tam iet savu ceļu. bet, kuģodams prom, tirgotājs dzird no salas skanam kliedzienus, drausmīgus kliedzienus, kas liecina par vārdos neap- rakstamam ciešanam. Tur kliedz, meitene, kurai Ahillejs citu pec cita norauj visus locekļus.

Džeksons pieceļas kajas.

-    Sirsnīgi pateicos, Sursela kungs. Mums jadodas ceļa. Jus mums, emm, ļoti palīdzējāt.

Pārējie palika sēžam.

-   Vēl ir plāksne, - Mjuirs atgadināja. - Mes ieradamies pec tas.

-    Ieradāties pec tas? - Sursela balsi iedardejas kvēlošas dusmas. Viņš pieceļas. Uguns meta par istabu garu, melnu enu. - Jus nevarat ienākt mana nama un kaut ko pieprasīt. Mana kolekcija pieder tikai man. Es to nedalu ne ar vienu citu. Ja vien jums nav kads cjuid pro quo, ko piedāvāt man apmaiņai.

-    Iesim, - Džeksons mudinaja pārējos. - Salu mēs atradīsim paši. Plāksne mums nav vajadzīga. Tik un ta jau nevaram izlasīt to smērējumu.

-    Un ko mes darīsim, kad nokļūsim uz salas? - Grants nekad vēl nebija redzējis Rīdu tik pārskaitušos. - Ja nebutu plāksnes un tajā rodamās informācijas, mums nemaz neizdotos sakt šis medības. Ja nu otra puse ir paslēpti vēl kadi mājieni? Varbūt salā kaut kas ir atrodams, bet tas noteikti nemetasies acu priekša.

-   Muti ciet! - Džeksons nikns pavēlēja. Šobrīd Sursels bija piemirsts pats sava nama, šiem trim vīriem dusmas uzlūkojot citam citu. Francūzis tos vēroja no savas vietas pie kamīna, bezkaislīgi ieinteresēts.

Tukšo maju piepildīja sērīga melodija. Visi pieversas Surselam, kurš paraustīja plecus.

-    Durvju zvans. Žaks par to parūpēsies.

-   Jus kadu gaidat? - Grants ciešāk aptvēra ieroča spalu.

-   Non.

-    Droši vien Kerbijs, - Džeksons sacīja. - Nevar saprast, kāpēc mes kavejamies.

Zvans noskanēja velreiz. Sursela seja atplaiksnija dusmas.

-    Kur palicis Žaks? - Viņš piegaja pie liela loga un to atvēra. Istaba ieplūda auksts, mikls gaiss, un lietus murdoņa pieņemās

spēkā. Sursels lūkojas ara, kaut gan tumsa dārzs nebija saskatams.

- Qui est l??

- Ne! - Grānts aptvēra notiekošo vienu sekundi par veļu. Novilcis Marinu lejup, viņš metās uz atvērto durvju pusi. Viņš vēl bija lēciena vidu, kad nospindza pirmā lode.

Divdesmit otra nodala

Logi sašķīda simtos sīku tērauda un stikla gabaliņu. Trieciens nogaza Surselu zeme; viņš gaisā saduras ar Grantu, un abi nokrita uz grīdas. Tas droši vien paglaba Grantu no spēcīgākas sprādziena ietekmes. 1 )žeksonam, kurš stāvēja logam vistuvāk, tik ļoti nepaveicas; viņš grīļodamies atkapas, ar rokam aizsedzis seju. Pa to ka tārpi stiepās sarkanas līnijas.

-    Atpakaļ! - Grants kliedza. Viņam virs galvas vel joprojām šaudijas lodes, bet viņš neredzēja, no kurienes tas nak. - Uz gaiteni! - Rapodams atmuguriski, Grants ievilka Surselu stun. Francūzis liktenigaja bridi staveja logiem tieši pretī, tapec lidojošas stikla šķembas viņam netrapija, tomēr tam nebija nekādās nozīmes. Krūtīs rēgojas trīs vaļējas šautas brūces, un aiz viņa uz baltas marmora grīdas stiepās bieza asiņu sliede. Grants ar skatienu mekleja kadu pārsēju, ar ko apturēt asiņošanu, bet rokas stiepie- na attaluma neka nebija.

-    Plāksne. Kur ir plāksne?

Nogranda pērkons, uz mirkli apslapējot ložmeteju dārdoņu. Troksni nozuda ari francūža atbilde. Grants pielieca ausi tuvāk mirstoša mutei, nemitīgi cenzdamies ari nenolaist skatienu no sadragātā loga.

-Kur?

-   Galerija. - Ieroči bija apklusuši, bet tagad Sursela balss bija tik varga, ka nevareja pārspēt pat lietus bungoņu. - Austrumu sparna augšēja stava. - Viņš pacēla pie kakla ļenganu roku un paraustīja asinīs mirkstošo apkaklīti. Cirants to atrava vaļa. Viņš domāja, ka mirstošais tikai vēlas ievilkt elpu - bet francūža pirksti kaut ko mekleja. Kakla bija uzkārtā adas aukliņa. Grants to pacēla un izvilka no Sursela krekla nelielu misiņa atslēgu.

-   Gorgona, - Sursels čukstēja. - Aiz Gorgonas.

Viņš saguma. Grants vairs neka nevareja francūzim palīdzēt. Turēdams muguru piespiestu pie sienas, viņš lavījās uz durvju pusi. Pārējie jau bija tur un slēpās gaiteni. Rids turēja Sursela gramatu cieši pie krūtīm; acīmredzot viņš bija paķēris to no galda.

-   Sursels nopirka plāksni, - Grants steigšus paskaidroja. - Ta ir augšstava.

-   Mums no plāksnes bus maz jēgas, ja netiksim laukā, - kodīgi atgadinaja Mjuirs. - Šobrīd pat nezinām, kam stājamies pretī.

-   Kerbijs teica, ka mašīnā esot radio. - Grānts vērsās pie Džeksona. - Vai varēsi izsaukt amerikāņu papildspēkus?

Džeksons pamaja.

-    bet paies laiks, līdz drosmīgie bruņinieki nokļūs pie mums.

-   Mēs viņus sastapsim pusceļa. Kalna otra puse ir lidmašīnu nosēšanās laukums. Tas nav atzīmēts kartes, bet atrodas ieleja ap mēram starp Enispes un Stratijas ciematu.

Džeksons pavērtu muti uzlukoja Grantu.

-   Ka tu to zini?

-    Kara laika to izmantoju.

Izskatījās, ka Džeksons vēlas kaut ko iebilst, bet tobrīd dzīvojamo istabu pāršalca drausms sprādziens. Gaiteni ielidoja putekļu un šķembu mākonis. I'ūledamies kaut ko dzirdēt caur zvanīšanu ausīs, Grants saklausīja kliedzienus no terases un vel dažus šāvienus. Viņi metas skriet pa gaiteni garam neredzīgu marmora galvu rindām. Senie varoņi vēroja viņus no augšas, sastinguši paši savu kauju centra, bēgļi apstajas gaiteņa gala pie stūra, kas veda uz vestibilu un lielajam kapnem.

-    Dod cepuri, - Cirants pavēlēja Džeksonam.

Amerikānis paklausīja. Turpat blakus uz kolonnas, kas stiepās viņiem apmēram līdz krūtīm, bija novietots Sokrātā krušutels. Grānts uztupinaja platmali tam uz. galvas, pietupas un pagrūda pīlāru. Tas viegli aizslīdēja par pulēto marmora grīdu, ap stūri, vestibila un…

Gandrīz vienlaicīgi atskanēja divi sprakšķi: pistoles šāviens un marmora ietriekusies lode. Puse Sokrātā labēja vaiga atšķēlās un nokrita zeme. Pirms marmora gabals atsitas pret grīdu, Grānts jau bija pielecis kājas aiz kolonnas, izbāzis revolveri caur šauro spraugu, kas palika starp to un sienu, un divas reizes nospieda gaili. Platmale noplivoja lejā. Pie parādes durvīm pret grīdu atsitas kaut kas smagāks.

Grants aši uzmeta skatienu Džcksonam.

-    Piesedz mani.

Viņš iemetas vestibila un paslepas aiz kāpnēm. Nevieas uz viņu nešava. Viņš palūkojas ara caur margam. Uz sliekšņa izpleties gulēja stāvs zaļās karavīra drēbes ar sarkanu zvaigzni uz piedurknes. Neviens cits nebija redzams.

Grants pamaja Džeksonam. Amerikānis skriešus šķērsoja vestibilu, pieplaka pie sienas blakus durvīm un riskēja pamest skatienu lauka.

-   Mašīnu redzi?

-Ja. Bet nav Kerbija.

-   Galvenais ir radio.

Saņēmis mājienu no Granta, Džeksons metās cauri parades durvīm un noripoja leja pa kapnem līdz mašīnai. Viņš notupas pie aizmugurēja riteņa. Grānts gaidīja ložu spindzoņu, gatavodamies nekavējoties atbildēt. Šķita, ka neviens viņus nav pama- nijis.

Džeksons aizlavījās līdz mašinas bagažniekam, attaisīja to un izcēla lauka radioaparātu. Tas bija tik smags, ka amerikanis sagrīļojas. Piespiedis to pie krūtīm, viņš pabaza galvu apkart mašīnas lukturim, lai parbauditu, vai nedraud briesmas, un nodrebeja. Kerbija līķis sastindzis gulēja zemē, piesūcinādams granti ar asinīm.

Tomēr seram nebija laika. Aiz krūma kaut kas sakustejas. Grants to pamanīja, nostājās durvis un raidīja tumsa divus šāvienus, dodams Džeksonam pietiekami daudz laika uzskriet augša pa kapnem. Satvēris Granta izstiepto roku, amerikanis klupdams ieveļas iekša maja un nokrita uz ceļiem.

-   Nesalauz, - Grants bridinaja. Vel reizi nospiedis gaili, viņš aizcirta durvis. - Saki, lai tavi priekšnieki suta uz nosēšanas laukumu lidmašīnu. Mes viņus tur gaidīsim. Pēc tam samekle sētas durvis un taisies, ka tiec. - Viņš pameta skatienu par plecu uz Marinas pusi. - Nac man līdzi.

-   Un kur, ja drīkstu vaicat, tu dodies? - Mjuirs šķita pārskaities, ka Grants uzdrošinās bārstīt pavēlēs.

-   Mes sameklēsim plāksni.

Grants un Marina pameta pārējos un uzskrēja augša pa izliektajam kapnem. Skaņas aiz muguras kļuva arvien vajakas; tikuši līdz otrajam stavam, viņi turpinaja ceļu augstak. Kāpnes beidzas nakamaja stāva, kur no četrstūraina laukuma uz abam pusēm stiepās gaiteņi un pretī bija izbūvēts apaļš logs, kas pavēra skatu uz dārzu un piebraucamo ceļu. Grants pameta skatienu lauka. Lietus vel joprojām nerimās, iekrāsodams visu netīri zila un pelēkā toni, bet Cirants, sasprindzinājis acis, pamanīja cilvēku bariņu, kas slepas zem balsta sienas. Uzliesmoja zibsnis, kas nebija zibens, un Grants dzirdēja blīkšķi, kas nebija pērkons. Viņš nolēma ne- risket un nešaut. Mērķi atradas parak talu, lai tiem varētu trāpīt ar revolveri, turklāt viņš nevelejas atklat savas pozīcijas.

-    Kur Sursels glabaja plāksni?

Marinas jautajums lika Grantam atgriezties pie svangaka uzdevuma.

-    Austrumu sparna. - Bridi domājis, viņš noradīja pa labi. - Tajā virzienā. - Francūzis bija teicis vel kaut ko. - Ja nemaldos, viņš lika meklet Gorgonu. Vai tev tas kaut ko izsaka?

- Gorgona bija briesmone, sieviete ar čuskam matu vieta, ilkņiem mute un misiņa ķetnām.

-   Neglīta mātīte.

-   Viņa ir iemiesojums vīriešu bailēm attiecība uz sievietes seksualitāti. Viens skatiens un viņa spej pārvērst cilvēku par akmeni, - Marina noteica un veltīja Grantam skatienu, kam daudz netrūka no minēta efekta sasniegšanas.

Viņi virzījās uz priekšu pa gaiteni, atvērdami katras durvis, kas trāpījās ceļa. Šķita, ka ši majas daļa netiek bieži izmantota - guļamistabas salikti kaili matrači, vannasistabas putekļu pilnas vannas - bet visur bija atrodamas senlietas. Vairums no tām bija keramikas izstrādājumi, nevis statujas: vāzes, amforas, krūkas un bļodas, visas rotātas ar galvu reibinošu apveidu dažadibu. Melni varoņi izcīnīja savas ēnu cīņas uz trauku izliektajiem sāniem. Pie sienam bija sakarinatas gleznas, augsti, zelta rāmjos ielikti portreti. Grānts tos nopētīja, mekledams Ciorgonu. Neviena no redzētajam sievietēm neatbilda aprakstam. Viņas zvilnēja uz caurspīdīgiem audumiem, nekaunēdamas kailuma, un vēroja varoņus kauja. Viens no vīriešiem sēdēja mugura spārnotam zirgam, ietriecis šķēpu radījumā, kurš izskatījās pec baismīga lauvas, aža un pūķa, kopa ņemot.

Grants pasauca Marinu.

-    Vai šī ir īsta?

-   Ta ir I limera. Mītos Gorgonas tiek dēvētas par 1 Iimeras tantēm

-    Radniecība ir acīmredzama. Vai tu kaut ko atradi?

-Ne.

Viņi tuvojas gaiteņa galam. Gandrīz visu sienu sedza milzīgs portrets, bet taja attēlota sieviete nepavisam nelīdzinājās briesmonei. Viņas āda bija bala ka ledus, acis zilas un vērīgas. Calva viņai bija smaila ķivere, krūtis sedza sudraba plāksne, bet rokas viņa turēja šķēpu un greznu vairogu. Grānts secināja, ka ta ir britā- nija, kaut gan nespēja iedomāties, kapec francūzis gribētu turēt tas atveidu sava nama.

-   Varbūt attēls ir uz kada no podiem, - Marina ieminējās. - Es tos visus neaplūkoju. Varbūt…

Viņu partrauca saucieni kāpņu laukuma. Pec brīža atskanēja soļu duna. Cirants pagriezās.

-    Skaties uz gleznu, - Marina pavēlēja.

-   Piedod, ka man tas jasaka, bet šobrīd musu problēmas tuvojas no citas puses.

-    Skaties uz gleznu, - viņa dedzīgi atkārtoja un, satvērusi Grantu aiz pleca, parava viņu atpakaļ. - Vairogs.

Soļu dārdoņā pieņēmās speķa; Grants sprieda, ka nāk vismaz divi cilvēki. Viņi apstajas uz kāpņu laukuma apakšēja stāva, un apslapētas balsis kaut ko runaja. Grānts negribīgi palūkojas virziena, ko noradīja Marina. Vairogs atradas gandrīz cilvēka galvas augstuma un bija tik tuvu, ka viņš bridi saskatīja tikai baltas un pelekas krasas pleķus. Un tad viņš to ieraudzīja. Vairoga vidu no metala lauka spraucas drausma seja, kas šķita dzīvojam pati savu dzīvi, kaut arī bija ieslodzīta šaja bruņojuma. No galvas uz visam pusēm locījās čūskas, un mute ka dunči rēgojas izliekti ilkņi, bet visbaisaka bija tas grimase, savilkta neremdināmā, nezūdoša naida vieplī. Cirants juta kaulus sastingstam, pat lūkojoties tikai uz gleznu, nevis tas modeli.

-Sieviete glezna ir Atēna. Kad Persejs nogalinaja Gorgonu Me- duzu, viņš nogrieza lai galvu un pasniedza dievietei. Atena iekala to sava vairogā. Sī ir Gorgona.

Grants pieķērās pie grezna ramja un izplēsa audeklu no ta. Gludo sienu šķēla plaisa mata platuma, iezīmedama durvju apveidus, un neliels caurumiņš aicinat aicinaja atslēgu.

-    Pasteidzies, - Marina viņu mudinaja. Viens no sekotajiem, šķiet, bija devies parmeklet otro stāvu; otrs turpinaja ceļu augšup. Grants dzirdēja soļus pagriežamies, kad vajatajs nokļuva uz kāpņu laukuma tieši zem viņu stava. - Atdod ieroci man.

Grants pasniedza Marinai revolveri, izņēma no kabatas Sursela atslēgu un ielika to cauruma. Mehānisms bez pulem pagriezās. Viņš dzirdēja klikšķi un pagrūda durvis.

Nočīkstēja eņģes, un zema skaņa atbalsojas tālāk gaitenī. Grants sastinga, domadams, ka sekotāji to noteikti dzirdējuši. Pēc tam viņš nolēma, ka ir par veļu satraukties. Viņš piespieda plecu pie durvīm un spēcīgi grūda. Durvis protestejot iestenejas un paveras. Tas iznicinaja jebkādu vel palikušu cerību, ka viņi nav sadzirdēti - bet vismaz durvis bija vaļa.

-   Nac! - Grants uzsauca. Vilkdams Marinu sev līdzi, viņš ienira telpa aiz durvīm tieši mirkli pirms ložu vētras, kas saplosīja gaiteni. Ienaidnieks slepas aiz kāpņu stūra; viņš bija izstiepis ieroci un šāvis neredzot. Podi un vāzes saspraga gabalos, apbērdami visu ar sarkaniem mala putekļiem, un gleznoto varoņu bruņās paradijas caurumi. Grants un Marina kopīgiem speķiem aizcirta durvis, un jau nakamaja bridi tajas ietriecas pirmās lodes. Durvis nodrebeja, bet nelaida tas cauri. Grants pagrieza atslēgu un tikai pec tam beidzot pameta skatienu apkārt.

Pirmaja mirkli viņš jutas ka nonācis kapela; Marina, būdama vērīgākā, redzeja miniatūra tempļa iekārtojumu. Gar augstas, šauras telpas sāniem rindojas korintiešu kolonnas ar bareljefa frizem augšpusē, kas izskatijas pec oriģināliem. Pašā talakajā gala zem smaila jumta Sursels bija izveidojis īstu klasiska tempļa frontonu; netrūka pat dievu kopas marmorā. ledo- bēs starp kolonnām bija ierīkoti augsti stikla skapji. Apakšēja daļa bija pilna ar atvilktnēm, bet augšdaļu veidoja atklati plaukti, kas guma zem skulpturu, keramikas un figuriņu svara. Daži skapji bija tik augsti, ka stūri bija novietotas koka kāpnes, ar kuru palīdzību tos aizsniegt. Logu nebija, bet griesti veidoti no stikla ka siltumnīca.

-    Kolekcija nav īpaši spoža. - Cirants nopētīja apskatei izliktos priekšmetus. Salīdzinājumā ar grezni rotātajiem keramikas izstrādājumiem vestibila un dzīvīgajam marmora galvam šie vairak līdzinājās kada bērna darbam. Akmens plāksnes iekaltie attēli visi bija vienādi un bez jebkādām personības iezimem; podi bija apgleznoti ar biezam, neglazētam krasu joslām.

Marina pacēla figuriņu - jau pazīstamu veidolu, dievieti izstieptam rokam, kaut gan ši nebija tik detalizēta kā Krētas ala atrasta.

-   Ši ir Sursela kolekcijas vērtīgākā daļa. Viss šaja telpa, izņemot frizēs, ir senāks par grieķu pirmo tumšo laikmetu.

Viņa parava uz savu pusi vienu no platajam, seklajām atvilktnēm. Uz sulīgi zila samta bija saliktas sešas mala plāksnes, katra apmēram pastkartes lieluma, un visas bija ieskrāpēti sīkie lineārā b teksta ķeburi. Marina pieskārās vienai no plāksnēm, vilkdama pirkstu pari simboliem. Ārpuse vairs nedardeja šāvieni; vienīgā skaņa telpa bija lietus lašu bungošana uz stikla griestiem. I'at ta izklausījās maigaka, it ka lietus pamazām pārstātu 1it - bet varbūt ta tikai šķita pec skaļas apšaudes.

-   Viņi droši vien aizgaja pec papildspēkiem. - Cirants saka rak- ņaties pa atvilktnēm, virzīdamies gar vienu telpas sanu. Marina ķeras pie otra, darbodamas lenak un rupigak. Ne visās atvilktnes bija plāksnes. Dažas bija paslēptas figūriņas, akmens grebumi vai piespraudes; dažas senlietas bija veselas, citas sadauzītas gabalos.

-    Luk, - Marina izcēla no atvilktnes plāksni un apgrieza to otrādi. Zinadama, ko ieraudzīs, viņa tik un tā izbrīna ievilka elpu. Tas bija zīmējums tajā paša stila ka tas, kurš aizveda viņus uz alu Krēta. Līnijas gadsimtu gaita bija izbalējušas, bet Marina saskatīja laivu, zigzaga raksta veidotos viļņus un vērša ragus.

Grants pieskrēja klat, uzmeta paviršu skatienu plāksnei un pacēla acis.

-    Laidīsimies lapās.

Telpa pēkšņi saka pulsēt; durvis no ārpuses ietriecās ložu krusa, trula un apslapēta ka amura sitieni. Durvis šķita pietiekami stipras, lai to izturētu - pagaidam.

-    Viņi atgriezušies, - Grants secina ja.

-    Ka mums tikt ara?

Grants izvilka ieroci, ko Marina jau bija viņam atdevusi.

-    Aizklāj acis.

-    Kā, ludzu?

-     Skaties lejup. - Vairs nešķiezdams laiku brīdinājumiem, Grants pacēla ieroci ka starta pistoli un raidīja trīs šāvienus jumtā. Viņš turēja Marinu piespiestu pie krūtīm, sarga jo t viņu ar savu ķermeni; par abiem nolija kristālisks stikla un ūdens lietus. Kad šķindoņa apklusa, viņš pacēla skatienu. Lietus lija iekšā pa robainu caurumu siltumnīcas jumta.

Grants paķēra no stūra koka kāpnes un novietoja tas zem cauruma. Tas biedejoši šūpojās zem viņa soļiem, kamēr viņš kapa augšup garam plauktiem. Bet Grants nevareja uzkāpt pietiekami augstu. Viņam vel joprojām pietrūka triju pedu.

Maju satricinaja drausms sprādziens, un telpa šķietami pavir- zījās par vairakam collām sānis. Senlietas grabēja plauktos, un vēl dažas vaļīgas stikla šķembas, kas karajās pie cauruma jumta, nokrita leja. Grants svārstījās kā virves gals; Marina metas pie kapnem un turēja tas, izmisīgi cenzdamas panakt kaut kadu līdzsvaru. Durvis viņai aiz muguras gandrīz izlēca no eņģēm.

-    Viņi cenšas uzspridzināt durvis! - Marina kliedza.

-Zinu. - Grants izmisis lūkojās apkart. Uz plaukta viņam blakus bija novietots apdilis metala stienis, kas reiz, iespējams, bijis zobens. Viņš to paņēma, pacēla augšup un saka dauzīt pa paša radīta cauruma robaino malu. - Sargi galvu! - viņš sauca, stikla šķembām krītot lejup. Vēl joprojām lija lietus, lejot ūdeni Grantam acis. Zobens roka slīdēja, un krekls pieplaka adai. Tomēr viņam i/.devas nocirst lielāko daļu stikla no ramja.

-   Turi cieši. - Grants nolika zobenu atpakaļ, atlaida kāpnes un atspieda rokas pret sienu. Ar diviem straujiem soļiem viņš pieveica divus pēdējos pakapienus, bridi svārstījās augša ka akro- bats uz virves un metas pretī jumtam. Pirksti satvēra rami - un gandrīz atravas. Svina vēl bija palicis stikls. Tas ieurbās rokas, līdz tas asiņoja, un Grānts sāpes iestenējās. Viņš sakoda zobus, juzdamies ka cilvēks, kurš cenšas pārrāpties pari zobainam naža asmenim. Tomēr cita ceļa nebija. Un rībieni pie durvīm kļuva ska- ļaki. Viņš rava ķermeni augšup pari malai un sabruka nelaimīga asiņu un ūdens čupa uz jumta.

Nebija laika atpūsties. Grants pameta skatienu lejup istaba. Marina staveja pie kapnem, izskatīdamas ārkārtīgi sīka un noru- pejusies.

-   Kap augša! - Grants centas pārkliegt lietus bungašanu. Marinai aiz muguras sprauga starp ieliektajam durvīm un stenderi bija iespiedies melns, strups stobrs. Ierocis izšava, bet leņķis bija parak šaurs un lode trapija pa vienu no skapjiem. Kaut kas ļoti dārgs un sens sašķīda putekļos un šķembās.

Marina steigšus uzrāpās augša pa jodzigajam kapnem, iebāzusi plāksni aiz jostas. Grants izvilka savējo un pārklājā ar to ramja malu, lai cieta ada nosegtu stiklu. Viņš noliecas lejup, cik talu vien uzdrošinājās.

Maja atkal nodrebeja, un šoreiz Grants redzēja dzeltenas sprādzienā liesmas, kas nolaizīja sadragatas durvis un izsila tas uz iekšu. Marina salēcās; kāpnes sagrīļojas, nošupojas, apgazas un nokrita uz akmens sarkofaga telpas vidu. Granta plaukstas pēdēja mirkli aptvēra Marinas roku locītavas. Viņa plaukstas bija saplosītas un asiņainas; Grants juta asu sāpju durienu, un vienu drausmīgu mirkli sievietes rokas slīdēja prom. Jau nakamaja bn- di viņa iecirta nagus Granta ada un viņa tvēriens atguva speķu. Marina vairs nekrita un saka celties, parvaredama apmali tieši laika, pirms caur uzspridzinātajām durvīm telpa ieskrēja pirmais no vajatajiem. Viņš vel skatijas apkart, nesaprazdams, kas nolicis, kad Grānts ielaida viņam galvvidu divas lodes.

-Jo mazāk ienaidnieku, jo labak. - Grants parladeja ieroci. Sekodams Marinai, viņš pieskrēja pie jumta malas un palūkojas lejup. Aiz majas dārzs nebija tik rūpīgi kopts ka fasades puse; tas bija tikai atklāts mauriņš, kas spēji apravas priežu meža mala. Starp kokiem slēpās tris piemirkuši stāvi.

-Šoreiz tu pirmā. - Grants samekleja notekcauruli un steigā gandrīz nogrūda Marinu pari malai. Tiklīdz sievietes kajas pieskārās zemei, Grants jau viņai sekoja, slīdēdams lejup pa mitro metāla cauruli, cenzdamies nejust dedzinošas sāpes plaukstas. Šobrīd jebkurš, skatīdamies no kada loga, bez grūtībām varētu viņus nošaut, bet citas iespejas nebija. Abi skriešus šķērsoja mauriņu, kajam slīgstot mikstaja zale, un iemetas koku aizsega.

-   Priecājos, ka tikāt sveika cauri. - Mjuirs tupus sēdēja aiz koka stumbra un turēja pistoli nomērķētu pret maju. - Jēzus. Jus abi izskataties drausmīgi.

-    Vai plāksni atradat? - Viņam aiz muguras atskanēja Džek- sona balss.

Marina izvilka no jostas salijušo plāksni un pasniedza to Rīdām. Profesora rokas, baltas un mitruma pietūkušas, tik tikko mānāmi drebeja, plāksni saņemot.

-    Vai tu sazinajies ar štābu?

Džeksons pamāja.

-    Viņi pat dzirdējuši nebija par to tavu nosēšanas laukumu, bet sūtīs Dakotu, kur teici. Tas ir labas ziņas. Sliktas ziņas: viņi teica, ka sarkanie apsēduši šo kalnu ka slikta slimība. Štābs nav pārliecināts, ka tiksim cauri. Vel vienas sliktas ziņas: pēcpusdiena notiks gaisa uzbrukums komišicm. Puisis štaba teica, ka cen- lisies atsaukt bombardetajus… - Viņš paraustīja plecus. - Bet es atnesu tev šo. - Džeksons pasniedza Grantam mašīnpistoli. - Ap tvere ir tikai viena, taps: parak neaizraujies. Ja vien nerodas nepieciešamība.

Grants ielika revolveri maksti un paņēma smagako ieroci.

-   Ks palikšu šeit, kamēr jus begsiet.

-   Nē, - Džeksons apņēmīgi noraidīja šo piedāvājumu. - Tu vienīgais zini, kur atrodas tas velna lidlauks. Mes iesim visi kopa.

-labi. Nekavesimies.

Divdesmit treša nodala

Viņi devas ceļa. Gājiens nebija viegls; koki auga cieši cits pie cita, zari vijas kopa, zeme bija mīksta. Marina mocījās visvairak, jo viņas kurpēm bija augsti papēži. Drīz vien viņa tas noava, novilka ari zeķes un saka basam kajam iet pa skuju paklaju. Visi bija saspringti un ausijas, gaidīdami sekotāju soļus. I,ietus vairs nelija, kaut gan nekādu atšķirību viņi nejuta, jo no kokiem nemitīgi pilēja ūdens.

-    Ja Sursels ir miris, mums vismaz nav jāuztraucas, ka viņš varētu kaut ko atklat krieviem. - Džeksons pagrūda malā zemu noliekušos zaru. Tas spēji triecas atpakaļ, apbērdams Rīdu ar ūdens šalti. Grants, iedams Džeksonam pa priekšu, pameta atpakaļ riebuma pilnu skatienu. - Kas ir? Neskaties uz mani ka kaut kads sasodīts eņģelis. Tu esi veterāns. Nozīme ir ne tikai informācijai, kas ir mūsu nciba, bet ari tam, ko nezina viņi.

-   Nekad neesmu domājis, ka labakais veids, ka par to parupc- ties, ir nogalinat civilos.

-   Vai tiešam? Un ka ar tiem Izraēlas kaujiniekiem, kuriem pārdevi ieročus? - Amerikānis sarauca uzaci. - Mjuirs man visu pa- staslīja par tavu netīro pagatni. Vai zini, ko viņi izdarīja viesnīca "Karalis Dāvids"? Deviņdesmit viens nelaiķis. Vai tev šķiet, ka viņiem nip civilo liktenis?

-   Viņi izcīna karu.

-   Mes ari. - Džeksons izskatijas gatavs ilgi turpināt šo diskusiju, bet Grants vairs neklausijas. Viņš apstajas un piešķiebtu galvu lūkojas debesīs, uzmanīgi klausīdamies. Pec brīža to izdzirdēja ari Džeksons. Augstu virs galvas dunēja lidaparala dzinēji.

-    Mūsējais? Vai tiešam jau klat?

Grants drūmi papurinaja galvu.

-Ta nav Dakota.

-    Esi pārliecināts?

Grants pat nepūlējās atbildēt. Viņš vairs neskaitīja reizes, kad bija tupējis ierakumos vai paslēpies aiz laukakmeņiem un ar visu savu butibu centies sadzirdēt pestījošo motoru skaņu.

-    Šķiet, varam uzskatīt, ka tavam puisim neizdevās atsaukt bombardētā jus.

-   Velns.

Meža klusumu satricinaja krakšķis, kam nebija nekādās saistības ar koku. Grants apsviedās apkart. Mežs bija tikpat biezs un tumšs ka iepriekš, un viņš pat nevareja īsti noteikt, no kuras puses viņi nākuši, bet kads slepas biežņa.

-    Vai bija paredzets ari uzbrukums no zemes?

Džeksons izskatijas tikpat satraucies kā parejie.

-Ne.

-   Tada gadījuma viņi mums seko.

-    Ko darīsim?

-   Skriesim. Un cerēsim, ka bumbas mums netrāpīs.

Rids nekad vēl nebija piedzīvojis skaudras šausmas, ko rada bēgšana pa naidīgu teritoriju. Viņš karu bija izcīnījis ar papīru un zīmuli Blečliparkas būdas. Tas nebija viegli; naktis, kad medības bija izgājušās zemūdenes, spriedze bija patiesi baismīga, un daudzi nespēja to izturēt, bet Rids vienmer bija radis mieru šifru ramaja nekustīguma; tas bija vienīgais nostūris visa kara, kur kaujas risinājās atbilstoši vesela saprata likumiem. Ciparu straume, ar kuru viņi cīnījās ik dienu, spēja nomākt, mulsināt un krāpt, bet viss bija balstīts uz skaidriem, akmenscietiem pamatiem, lai ka "Fnigmas" aparati centas tos izjaukt. Un, līdzīgi senajiem grieķiem, Rids nekad nebija baidījies no visa racionala.

bet šis… šis bija haoss. Šie bija visi dzīvnieciskie speķi, kurus grieķi pulējas iegrožot mitu ietvaros: harpijas, fūrijas, gorgonas un bakhantes, reiz kairinajušas grieķu iztēli, nu bija palaistas brīvība. Rids jutas ka nokļuvis sapni un ķeras pie plāksnes kā talismana. Viņš bija pārliecināts - ja to nometis, vajātaji nekavejoties klups viņam virsu. Tapec viņš skrēja.

Abi tie metus uz priekšu, lui divuta sargātu vārtus, Itin kā mežkuiļi niknie, kud kalnuju mežainus gravas Suguidu medniekus nukām un trokšņainos mednieku suņus; Piejvši metus tie sānis, visapkārt guž kokus gar zemi, Krāmus ruuj āru ar saknēm, šņakst drausmīgie nezveru ilkņi, Kamēr kads mednieks ar raidīto šuutru tiem dzīvību laujia.

Dzeja dunēja Rīda sirdi. Viņš manīja pārējos - Grantu, Mjui- ru, varbūt ari Džeksonu - partraucam skrējienu, lai pagrieztos un raidītu atbildes šāvienus, bet pats devas tikai uz priekšu. Pirmo reizi mūža profesors skrēja tik talu un atri. Kajas ļodzījās ka želeja. Kad mežs nozuda un ta vieta paradijas atklats laukums, ko pildīja tikai akmeņi un krūmi, viņš centas skriet vel atrak, lai atgrieztos koku aizsega, bet nespēja.

Grants pagriezās un raidīja vairakas kartas no mašīnpistoles. Viņš jutas ka nonācis gotiska pasaka, kura kads bezmiesīgs ļaunums dzenas viņam pakaļ caur tumšu mežu. Varbūt vajadzētu stāties vajatajiem pretī, vismaz samazinot risku saņemt lodi mugura. bet mežs stiepās visos virzienos un sekotājiem ieroču noteikti bija vairak neka bēgļiem. Un an cilvēku.

Viņš nokļuva pie atklata laukuma, kura kada lavīna acīmredzot bija aizslaucijusi prom visus kokus. Tālumā Rids izmisīgi lodaja starp milzīgajiem akmeņiem. Grants izšāva īsu kārtu kokos. l.odes vismaz. liks vajatajiem uz bridi apstaties un dos bēgļiem laiku šķērsot klajumu.

Ausis šalca asinis - bet kauja bija savādi klusa. Šāvieni skanēja ar ilgiem pārtraukumiem, un troksni aši aprija drēgnais klusums. Tāpēc, lai gan bumbvedejs lidoja augstu gaisā, viņš ta dzinēju rukoņu dzirdēja skaļi un skaidri. Kaut gan no visam pusēm draudēja briesmas, Grānts uzdrošinājās pacelt skatienu.

Vētra bija beigusies, un vess vējš patlaban kliedeja mākoņus. Grants caur pelekajam skrandām redzēja bali zilas debesis - un tam priekša lidoja tumša ēna, līdzīga mušai vai putnam. Granta acu priekša tā sadalijas uz pusēm. Daļa šķietami atlūza un svilpdama krita zeme, bet atlikusi puse rami slīdēja talak.

- Skrieniet!

Pārējie jau bija sasnieguši klajuma vidu. Neviens nedzirdeja Granta kliedzienu, tikai viņš pats. Viņš metas uz. biedru pusi, lekdams pari akmeņiem, saknēm un celmiem, kas centas viņu aizkavēt. Sekotāji acīmredzot bija nonākuši meža mala; Grants dzirdēja šāvienus, redzeja vienu no akmeņiem dažu pedu attāluma uzmetam gaisa baltu dumu makuli, kad tam trapija lode. Grants cilpoja ka zaķis, lodadams starp akmeņiem, tapec viņam bija grūti trāpīt, bet ne neiespejami. Klajuma mala jau bija mokoši tuvu, viņu no tas šķira tikai divdesmit jardi, bet viņš nedriksteja riskēt. Grants iekrita iedobē starp diviem akmeņiem un pameta skatienu lauka pa šauro spraugu.

Vienu mirkli viņš tos skaidri saskatīja: septiņus vajatajus zaļās kaujas drēbes. Tie bija izretojušies rindā gar meža malu, un visiem plecā bija ieroči. Grants pacēla mašīnpistoli, mēģinādams aprēķināt, cik vel ložu laja palicis. Vīriem aiz muguras meža ietriecas melna komēta.

Pasaule šķietami izkusa liesmas. No meža gaisa uzšāvās ugunīgs stabs, trīs reizes augstaks par kokiem, kas šaja elles karstuma kļuva par malku. Grants nekad vel nebija redzējis lādu sprādzienu. Troksnis nenoklusa, tas tikai pieņemas speķa ka vilciens, kas traucas cauri tunelim. Klajumam pari parskreja mežonīga vēja brazma; Grants atsitas pret akmeni, alkatīgajai ugunij uzsucot visu gaisu, ko ta spēja sagrabt. Vējš nogrūda vajatajus zemē, pacēla gaisa kā lelles un iesvieda degošaja mežā.

Melni dumi rapas augšup pa uguns sienu un to aprija. Vējš norima, plūstot Grantam pari kā vilnis, kas apšļac pludmali. Viņš skrēja tam līdzi, rapas pari salauzītajai zemei savā ceļa uz vietu, kur atkal auga koki. Parejie viņu tur gaidīja.

-    Velns un elle, kas tas ir? - Grāntam šķita, ka plaušas tūlīt pārplīsis.

-    Napalms. - Džeksons turēja pie mutes sarkaniem pleķiem klātu kabatas lakatiņu. - Mes to izmantojam sarkano izkvepinā- šanai.

-   Ja tūlīt pat netiksim prom, mus varēs uzsmērēt uz maizes. - Klajuma talaka mala liesmoja, un uguns jau saka laizīt ta sānus.

-   Vai Belzigu redzeji?

-    Nebija laika skatīties. - Grants palūkojas par plecu. Klajuma kliegdams ieskrēja melns stāvs. Ta galva bija kaila, mati nodeguši, un mugura kā dēmoni tupēja liesmaini teli. Trīs lodes no Džeksona kolta partrauca nelaimīga dzīvi. Un bēgļi atkal metas skriet.

Debesis slēpās aiz melniem mākoņiem, bet šoreiz tajos trakoja uguns, nevis ūdens. Starp kokiem iesniedzās dumu lentes, viņus vajadamas. Rids nemitīgi domaja par Hidru, stiegrainu kaklu un ļaunigu galvu kamolu. Uguns šķita nedaudz atkapjamies, bet katru reizi, kad viņš pameta skatienu par plecu, ta vel joprojām bija turpat un meta blāvu, oranžu spīdumu par kokiem.

Bēgļi sasniedza atsegumu uz izciļņa kalna; ta bija klinšaina vieta, augsta un ļoti pārskatama. No tās viņi redzeja stavas ielejas, kas iekļava kalnu, un ari nogāzes un virsotnes talakaja mala.

Ielejas bija tumšas un biezi apaugušas ar mežu, un dažviet bija redzami balti punkti - straujas upes likumi.

Mjuirs paspraucas Rīdām garam un nostājās atseguma mala.

-    Kur tad ir tas draņķa nosēšanas laukums?

Grants noradīja uz zemu pacēlumu starp ielejam tieši zem vietas, kur viņi staveja. Abas puses tam klat cieši spiedās kalni, un kore izskatijas tik šaura, ka uz tas nepietiktu vietas pat kazu takai.

-   Tur mes nevarēsim nosēdināt lidmašīnu.

-    Ks to jau esmu darījis.

Aizslēgs ar metālisku klikšķi ieslīdēja vieta; skaņa parcirta klusumu ka šāviens. Viņi pagriežas. Nebija jēgas pat mēģināt pacelt ieroci. Viņiem apkart staveja ducis viru, veidodami pakavu, un visi bija bruņoti. Kokos un krūmos staveja vēl citi.

Viens no svešiniekiem paspēra soli uz priekšu. Tas bija kalsns vīrietis, parak sīks ierocim, ko turēja rokas. Viņš bija savilcis seju spraigā izteiksmē. Pagriezies atpakaļ, lai kaut ko pateiktu savam biedram, viņš paradīja begļiem uz piedurknes uzšutu sarkanu zvaigzni, tadu pašu, kadu Grants bija redzējis uzbrucējam Sursela nama. Kad virs atkal palūkojas uz notvertajiem, viņa seja vidēja savads smaids.

-   Scm Grant, - viņš svešādā angļu valoda noteica. - Mes atkal tiekamies.

Grants iebaza revolveri maksti un neveikli pasmaidīja pretī.

-   Sveiks, Panos.

Divdesmit ceturta nodaļa

-    Kas tas par sprukstiņu? - Džeksons noprasīja. - Tu viņu pazīsti?

-   Panoss Rusakiss. Mes iepazināmies karā. Viņš Kreta cīnījās pret vāciešiem.

Džeksons noradīja uz ieroci.

-    Pret ko viņš cinas tagad?

-   Par Grieķiju. - Rusakiss izslējās taisnak, to teikdams, un ciešāk satvēra ieroci.

-    Tev viņa politiskie uzskati nepaliktu, - Grants bridinaja. - Labak neuzdod jautajumus.

-   Un šie? - Partizāns ar stobru pamaja uz Granta biedru pusi. Viņa smaids bija nozudis. - Kas… ?

Viņš apravas un blenza uz Marinu, it ka spoku ieraudzījis.

-   Tu! Kapec tu esi šeit?

Rusakiss izskatijas apjucis, viņa kalsna seja satraukumā viebās. Grantu parņema nemiers. Grieķis palūkojas uz Džeksonu, pacēla skatienu uz debesim - melnu, zilu un peleku toņu jūkli. Bumbvedējs bija nozudis, bet visapkart vēl joprojām oda pec deguma.

-   Kapec tu ved viņus šeit?

-   Bumbvedējam ar mums nav nekada sakara. Tas ir garš stāsts, un mēs negribam te kavēties. Šurp lido lidmašīna, kas mūs uzņems nolaišanas laukuma. Ja Jausi mums iet, mes tevi vairs netraucēsim.

Rusakiss kaut ko asi u/sauca vienam no saviem leitnantiem. Partizani pienaca tuvāk.

-   Nāciet mums līdzi.

Ceļinieki atdeva savus ieročus grieķiem un rinda soļoja lejup. Citas izvēles viņiem nebija. Rusakisa viri viņus ielenca un nenolaida ne acu, kamēr viņi uzmanīgi lika kaju starp akmeņiem un koku saknēm. Saule beidzot atgriežas debesis, un gaisu piesati- naja no mitras lapotnes kūpošie tvaiki. Grānts jutas ka nonācis Kongo baseina, nevis Grieķijas ziemeļos.

Džeksons, iedams Grantam aiz muguras, iejautajas:

-    Ka tu pazīsti to viru?

-   Kara laikā mes kopa darbojāmies Kreta. Viņš vadīja partiza- nu grupu.

-    Tātad viņš pazina Marinu?

-   Ne īpaši labi. Viņam un Marinas brālim bija… - Cirants vilcinājās, -… atšķirīgi uzskati.

-   Ari ta to var nosaukt, - Mjuirs norūca.

Pec šķietami bezgalīgas kapšanas lejup nogāze saka izlīdzināties. Grants apstajas un paostīja gaisu. Viņš atkal saoda uguni, bet šoreiz ta nebija lipīga, eļļaina uguns, ko atveda lidmašīna. So aromatu caurvija smaržīgi priežu sveķi un čurkstošas jēra gaļas lauki. Granta kuņģis izsalkuma sažņaudzās. Pēdējo maltīti viņš bija ieturejis no rīta. Tagad mežs jau bija gandrīz satumsis.

Ceļinieki bija nonākuši vieta, kur koki negaidīti auga arvien retāk. Simt jardu attāluma saule apspīdēja šauru plaisu, ievilktu mežā; tas bija meklētais nosēšanas laukums. Tas atradas nevis uz pašas kores, bet gan uz dabiski veidojušās terases tieši zem tas, tapec augšējie koki slēpa laukumu no gandrīz visam pusēm. Par- tizani bija uzcēluši nometni mežā tam apkart; to veidoja dažas teltis, ugunskurs ēdiena gatavošanai un vairakas kastes ar munīciju. Divas sievietes, ģērbušās tadas pašas zaļās kaujas drebes, cepa virs uguns jeru. Rīdām, kurš Oksforda izklaidējās, katru ne- deļu aizejot uz kinoteātri, šis skats atgadinaja ainu no "Robiņa 1 luda piedzīvojumiem". Viņš nejustos pārsteigts, ja no krēslaina meža izdejotu Hrols Flinns ar spalvu pie cepures. Tomēr profesors ieraudzīja kaut ko vel pārsteidzošāku. Nometnes malā slejas kopa sasieti zari, veidojot vienkāršās būdas skeletu, kam uzlikts lapu jumts, bet nav sienu. Uz improvizētās grīdas bija salikti raupji testi baļķi, kas kalpoja par sedekli bērniem; tie bija satupuši ciešas rindas un ka sastinguši vēroja sirmu skolotāju, kura kaut ko rakstīja uz. tāfeles. Vairāki bērni ar interesi uzlukoja jaunpie- nacējus, plati iepletuši acis zem matu kodeļām un zirgastēm. Skolotāja piesita ar radamkociņu pie tāfeles, un visi paklausīgi pievērsās tai.

-    Ko viņi dara? - Džeksons jautāja.

-   Viņu tevi ir meklēti noziedznieki. Bērni nevar apmeklet skolas, tapec vecāki atved viņus šurp.

Rusakiss pagriežas.

-    Kuš. - Viņš pamaja vīriem, un tie aizdzina Grantu kopa ar pārējiem uz koku skupsnu nosēšanas laukuma mala. Vienīga skaņa bija savadais bērnu koris, kad tie skaitīja kadu skolotājas uzdotu rīmi.

-    Kad pedējoreiz tikāmies, es tev liku nekad vairs nerādīties man acīs.

Grants paspēra soli tuvāk apļa malai. Šautenes stobrs nikni aizbīdīja viņu atpakaļ.

-   Jēzus, Panos. Tu zini, ka esmu tavā puse.

-   Vai tiešām? Agrāk - varbūt. Tagad tu esi kopa ar fašistiem.

Džeksons nespeja savaldīties.

-    Fašistiem? Mēs esam labie! Varbūt neesi pamanījis, ka pēdējos četrus gadus mes palīdzējam tādiem ka jūs tikt vaļa no fašistiem. Gribat zināt, kas ir īstie Hitlera mantinieki? Varbūt pajautāsiet saviem drauģeļiem no Maskavas?

-    Virs no Maskavas šorīt atnaca pie mums. VI )K pulkvedis. Tikai viena acs. - Rusakiss pielika plaukstu pie sejas labas puses, attēlodams acs apsēju.

-    Kurčosovs.

-   Tatad jus viņu pazīstat. Un viņš pazīst jus. Viņš mekle amerikaņi un trīs angļus. Sociālisma ienaidnieki, ļoti bīstami. - Rusakiss piegāja pie munīcijas kastes un izņēma no tās resnu pistoli ar notekcaurulei līdzīgu stobru. Neviens pat neuzdrošinājās runāt. - Viņš man sola naudu, zeltu un daudz ieroču, ja došos viņam līdzi jus meklet.

-   Tomēr tu negāji, - Grānts sacīja.

Rusakiss ielādēja ierocī signālraķeti.

-    Viņam līdzi bija vācietis. Es viņu satiku Kretā. Fašists belzigs. Kara laika nogalināja daudz grieķu. Lika mums vergot; lika rakt; lika mirt. Cuka. Tāpēc atteicos.

Grants izpūta elpu.

-   Kas notika ar Kurčosovu?

Rusakiss paraustīja plecus.

-   Ieleja mums ir daudz viru. Varbūt viņš atrada kadu, kurš bija ar mieru.

-   Šķiet, mes ar tiem jau sastapamies.

Rusakiss klusēja. Taluma atskanēja lidaparata duna, kas šķēla meža lapotni - nevis bumbvedēju asa mkoņa, bet gan Dakotas sausais krekšķis.

-   Un viņa? - Rusakiss noradīja ar signālraķešu pistoli uz Marinu. - Ne pirmo reizi es redzu l'apadžianopoulu sadarbojamies ar fašistiem.

Grieķis notēmēja pistoli pret debesim un nospieda gaili. Raķete švirkstēdama uzskrēja gaisa un uzspraga augstu virs kokiem, sabirdama sarkanu dumu makoru. Seši Rusakisa viri skriešus metas uz savam vietām nosēšanas laukuma malas.

-            Alekseja liktenim nav nekādās saistības ar mums, - Cirants ierunājās. Visi ieroči ka apsūdzoši pirksti šķita versti tieši pret viņu. Viņš ari sāpīgi juta Marinas skatienu.

-    Ko tas nozīme? - Marinas balsi skanēja histēriska nots. Viņiem pari parslideja ēna: Dakota lidoja zemāk, lai nopētītu laukumu. Nevieas nepacēla acis. - Kas notika ar Alekseju?

Rusakiss samiedza acis.

-   Grants tev neteica?

-    Viņš gaja boja uzbrukuma no slēpņa, - Grants izmisis iejaucās. Miklais gaiss šķita viņu smacējam.

-    Briti viņu nogaleja, - Marina sacīja. - Baidijas, ka, tiklīdz vācieši aizies, pretošanas kustība mēģinās pārņemt varu Grieķijā un ieviest komunismu. Viņi domaja, ka varēs paturēt Grieķiju savas rokās, ja iznicinās komunistu vadoņus. Tapec nogalinaja Alekseju.

-    Ne. Ne jau tāpēc, ka viņš komunists. Un ne jau angļi. Viņi cenšas, suta savu viru uzdevuma, bet viņam neizdevās. - Rusakiss uzmeta nicīgu skatienu Grantam. - Es sekoju. Gāju uz aizu. Nogalinaju Alekseju.

Marina neticigi lūkojas uz grieķi.

-   Tu? Kapec?

-    Atceries, kas notika trīs dienas, pirms Aleksejs mirst? Visi jusu viri - vācieši viņus nogale. Paliek tikai trīs: tu, Aleksejs un Grants.

-   Aleksejs mus nosūtīja uz Retimno noverot vāciešu degvielas punktu.

-   Jo viņš zina. Viņš zina, kas notiks. Tu zini, ka vācieši atrod tavus vīrus? Aleksejs viņiem stasta.

Marina nodrebēja, it ka būtu saņēmusi spērienu pa vēderu, un kļuva balta ka spoks. Grānts pastiepa roku, gribēdams viņu mierināt, bet Marina to nopurinaja.

-    Kapec lai viņš mus nodotu? Mans brālis visu mužu cīnījās ar vāciešiem.

Rusakiss paraustīja plecus.

-   Kapec cilvēki nodod dzimteni? Varbūt meitene, varbūt zelts? Then ksero - es nezinu. Bet ieskatos viņam acīs taja Improsas aizā un redzu patiesību.

Ja grieķis teica vēl kaut ko, tas nozuda vēja, jo Dakota rēkdama laidas lejup un ar skaļu būkšķi atsitās pret nosēšanās laukumu. Riteņi tik tikko palecas uz mīkstās zemes. Pilots bija rīkojies pareizi, vadot lidmašīnu lejup, bet viņam vel bija nepieciešams daudz vietas, lai to laicīgi apturētu. Gar laukuma maļam paslēpušies Rusakisa viri pacēla ieročus un gaidīja vadoņa signālu. Rusakiss neizlemigi paskatijas uz viņiem - un Marina izmantoja šo sekundes simtdaļu uzbrukumam. Viņa metas grieķim virsu un ar vienu plustošu kustību apvija roku vīrietim ap kaklu, vilkdama to sev klat smacējoša apskavienā, bet ar otru izrāva viņam no rokas pistoli un piespieda to Rusakisam pie labas auss.

-   Vai viņš melo?

Kaujinieki ielenca Marinu ka rejošu suņu bars, vicinādami ieročus un aurodami, lai viņa laiž Rusakisu vaļa. Dakotas propelleri raidīja karstu gaisa plūsmu par klajumu. Bet Granta sejā bija skaidri lasama atbilde.

-   Es zvērēju nogalinat cilvēku, kurš noslepkavoja Alekseju, - Marina sacīja.

Rusakiss ar mājienu pavēlēja savejiem nomierināties.

-   Ja mani nogalinasi, tu mirsi. 1'avi draugi mirs, visi mirs.

Lidaparāts laukuma gala asi pagriežas un gatavojas pacelties.

Grants caur priekšejo stiklu redzeja pilotu, kurš ar skatienu mek- leja savus pasažierus. Kokos paslepušies partizani palika nepamanīti.

-    Vai drīkstu kaut ko ieteikt? - Mjuirs painteresējās. Visas acis - un vairaki ieroči - pieversas viņam.

-   Tu? - Marina izspļava. - Kas tev ir sakams? Vai tu devi pavēli nogalinat Alekseju?

-    Man ar to nebija nekada sakara. Tas bija īpašo uzdevumu vienības lauciņš; es darbojos izlūkdienestā. - Mjuirs atvēra ziloņkaula etviju un izvilka no tas cigareti, ko tulit pat aizdedzinaja. - Mums ir divas izvēles: varam iestudet "I lamletu" un piemetāt skatuvi ar liķiem… vai ari izmantot veselo saprātu. Visi, kas šodien vēlas mirt: paceliet roku.

Viņš pārlaida skatienu niknajam, saspringtajam sejām visapkart.

-    Lieliski. Marina, jusu brālis ir miris un tas ir traģiski, bet, ja viņu nenogalinātu Rusakisa kungs, to izdarītu kads cits. Varbūt jus pati, ja uzzinātu patiesību. Labak noslēgsim darījumu. Laidiet vaļā Rusakisu, viņš ļaus mums iekāpt lidmašīna un mes varēsim vest savas pakaļas svarīgākas darīšanās.

Marinas pirksts pieplaka gailim ciešāk. Kaujinieku loks paspēra soli tuvāk.

-Ja es tevi palaidīšu vaļa, vai ļausi mums kapt lidmašīna?

-   Ja piekritu, manas rokas ir tīras? Mums vairs nav naida? - Rusakiss izspieda; Marinas roka ap kaklu liedza runai skaidrak.

-Ja.

-    Un jeņķu lidmašīnas vairs nebūs?

Džeksons sarauca pieri.

-   Nevaru apsolīt…

Mjuirs apcirtas apkart.

-   Pie visiem velniem, 1 )žekson, padoma par svarigako.

-   Labi, labi. - Džeksons padodamies pacēla rokas. - Mēs vairs nesūtīsim bumbvedējus. - Viņš riebuma pakratīja galvu un uzlu- koja Rusakisu. - Bet jus šaja kara neuzvarēsiet.

Marina nolaida pistoli un palaida tvērienu vaļīgak.

Rusakiss paberzeja kaklu.

-   Jus nevarat mūžīgi aizkavēt labaku pasauli.

Viņi iekapa lidmašīna, saliekušies pret propelleru dzīto gaisa plusmu. Saule jau grima zemu aiz mākoņiem, un kalna augsta- kajas nogāzes vel trakoja uguns. Visu ieleju klaja bieza, zeltaina migla. Rids piespieda plāksni cieši pie krūtīm. Marina novērsās un lūkojas ara pa logu, cenzdamas slēpt asaras.

-   Interesanti, ko teiks Kurčosovs, uzzinot, ka viņa paša viri palīdzējuši mums aizbēgt, - Džeksons līksms pratoja. - Kad viņš nomierināsies, mes jau būsim nočiepuši vairogu tieši viņam deguna gala.

Cirants uzmeta skatienu amerikanim.

-    Vai turēsi Panosam doto solījumu? Sūtīsi bumbvedējus citur?

-Ja, jā, - Džeksons neverigi attrauca.

Lidmašīna sagazas uz sāniem un pievērsās Salonikiem. Grants palūkojas atpakaļ, cerodams vēl ieraudzīt zeltītas debesis, liet saule bija nogrimusi, un ieleju sedza dumi un tumsa.

Divdesmit piektā nodaļa

Kad viņi atgriezās Salonikos, pilsētu jau klāja tumsa. Dienesta automašīna sagaidīja pārgurušos ceļiniekus lidostā un aizveda uz nelielu viesnīcu. Taja nebija restorānā; vienīga vieta ar edie- nu, ko viņiem izdevās atrast, bija noplukuši ouzeria, pilna ar večukiem, kas spēlēja galda spēles un kārtis. Viesmīlis atnesa viņiem plati ar olīvām un pildītam vīnogulāju lapam, ko visi kāri norija.

Kad šķīvji bija tīri un ouzo blašķe piepildīta jau otru reizi, Rids nolika uz galdauta dārgo plāksni. Molho nebija to salauzis precīzi uz pusēm - Sursela fragments bija lielāks nekā Pembertona iegādātais, apmēram sešas collas plats. Visi aplūkoja zīmējumu. Divas zigzaga līnijas - stilizēta jūra - sašķēla to trijos attēlos. Augšēja zīmējuma tieši zem drūpošās malas vieta, kur to sadalīja Molho, bija redzami divi cilvēki, vīrietis un sieviete, kuri staveja katrs sava puse savadi veidolam pauguram. Grānts spēji ievilka elpu. Pat pēc trīs gadu tūkstošiem viņš vel joprojām spēja taja atpazīt dobo I emnas pakalnu, kurā ceļinieki bija atraduši Kabiru svetnī- cu. Un, ielūkojies ciešāk, Grants pamanīja divas sikas, lielvede- rainas figūriņas dejojam zem kalna ar āmuriem rokās. Starp abiem bija uzzīmēts aplis.

-   Tiem jabut Kabiriem. Abi teli malas droši vien ir Hēfaists, kalēju dievs, un Ahilleja mate Tetida. - Kida zinātniskais runasveids nespeja apslēpt līksmo satraukumu.

-    Un tas aplis… vai tas ir vairogs? - Džeksons jauta ja.

Rids pacēla roku pie galvas un paraustīja matu šķipsnu.

-   Acīmredzot.

-    Un tas noteikti ir Trojas karš. - Džeksons noradīja uz nākamo zīmējumu. Krāsa bija krietni pabalejusi, bet attēls vēl bija pietiekami skaidrs. Grāntam tas atgadinaja gravējumus Lemnas svētnīca. Kaujas rati joņoja ciņa, bet zem pilsētas sienām, uzbuvetam uz pakalna, divas bruņotu viru rindas stajas viena otrai pretī. Starp tam cīnījās divi viri. Viens bija aizmetis šķēpu, kas trīsēja otra apajaja vairoga, kamēr tas centās izvilkt zobenu.

-   Ahillejs un Hektors. - Marina pastiepa roku, gribēdama attēlam pieskarties, bet atrāva to un apbrīna nopūtas.

… aizsegdams krūtis ar vairogu liesmojošu, Iīefaista balvu,

Krāšņu un prasmīgi kaltu.

Džeksons uzmeta asu skatienu Rīdām.

-    "Liesmojošais vairogs"? Ko tas nozīmē?

Rīds paraustīja plecus.

-   Tas ir parastais epitets, ko izmanto, apzīmējot Ahilleja bruņas. Vairogs bija pārklāts ar zeltu. Ja nemaldos, tas nozīmē tikai to, ka saules gaisma vairogs laistijas ka ugunis.

-Hmm.

-    Un ši acīmredzot ir balta sala. - Mjuirs noradīja uz plāksnes apakšējo daļu. Car maļam krasa bija manāmi nolobījusies, bet vēl varēja saskatīt kalnu apakšēja labajā stūri, noklātu ar melnu toni. Virsotne slejas balts tornis, vainagots ar svētajiem ragiem.

-    Tas ir templis, - Rids klusi noteica. - Ahilleja pazemes templis.

Viņš izvilka no somas cietu papīra lapu, uz kuras mērogā viens pret viens bija nokopējis Pembertona plāksnes zīmējumu, un pabīdīja to zem Sursela fragmenta. Zīmējuma mala un plāksnes drūpošais gals sakrita gandrīz nevainojami, beidzot ceļinieki redzēja visu attēlu kopuma. Mirušo ielejas svētvieta atradas augšējā kreisaja stūri, un tagad bija saprotams, ka ta ir daļa no ceturta zīmējuma, ko no pareja attēla atdalīja smailie viļņi. Visi pieci pārliecās par galdu un apbrīna uzlūkoja kopainu.

-    Protams, būs jāveic ilgstoši un nopietni pētījumi. - Rids pagrieza plāksni otrādi; viņa akadēmiskais noskaņojums bija tikpat mainīgs ka laika apstakļi Oksforda. - Tomēr tagad mums vismaz ir pilns teksts.

-    Vai beidzot varat to izlasīt? - Mjuirs jautaja.

-    Šobrīd mums jadoma par kaut ko citu. Beidzot musu rīcībā ir skaidrs lineārā B teksta paraugs. Līdz šim viss, ko esmu secinājis par valodas strukturu, ir balstīts uz mūsu ncibā esošo teksta fragmentu, l'agad, kad esmu ieguvis jaunu tekstu, varu par- baudīt savas hipotēzes, redzēt, vai mani novērojumi atbilst patiesībai. Ja esmu visu izdarījis pareizi, man bus lieliskas izredzes sakt atšifrēšanas mēģinājumus.

-   Sakt mēģinājumus… - Džeksons krampjaini norija malku ouzo,

-    Vai jus nekad nevarat kaut ko gluži vienkārši izdarīt? Cik ilgi jūs šifresiet tekstu?

-   Nezinu. - Rīda bezrūpīgais prieks bija pazudis, un viņa balsī skanēja kaut kas skarbs un aprauts. Marina šadu pārvērtību jau bija redzējusi, strādājot pie Pembertona, kad arheologs nonaca kādās jaunas idejas vai izaicinajuma vara. Pieklājība, pacietība, takts

-   viss nozuda ka nebijis, kad prāts ievilkās sevi.

-   Šampoljons pulējās divus gadus, līdz atšifrēja hieroglifus un viņa rīcība bija Rozetas akmens.

-    Divus gadus? - Visi nuzeria apmeklētaji atrāva skatienu no glazem un spelem, lai blenztu uz svešinieku galdiņu stun. Džeksons pieklusināja balsi. - Varbūt jus nepamanijat, kas te pēdējās dienas notiek, bet mums nav divu gadu. Visticamak, mums nav pat divu nedeļu, ja sarkanie ir mums uz pedam. Mums steidzīgi jaatrod tas vairogs, citādi būsim nepareizaja pusē pasaules pēdēja kara.

Visi pavērtām mutēm skatijas uz amerikani.

I )žeksons noslaucīja muli salvete, nojauzdams, ka pateicis pārāk daudz.

-   Teiksim ta: jus negribat dzīvot pasaule, kur vairogs ir krievu rokas. Sursels mums pateica, kur ir balta sala. Manuprat, mums jadodas uz. turieni, pirms belzigam prata iešaujas līdzīga doma.

-   bet sala ir Padomju Savienībai piederošā teritorija, - Cirants iebilda.

-   Tieši ta, un mums tur jātiek, cik atri vien iespejams. Ja sarkanie sapratis, ka vairogs aprakts viņu pašu pagalma, mēs nepagu- sim pat elpu ievilkt, pirms tas jau bus nogādāts Maskava.

Rids papurinaja galvu.

-    Pat gadījuma, ja nokļūsiet salā, nevar gluži vienkārši pieiet pie tempļa durvīm un pieklauvet. bez plāksnē sniegtajiem norādījumiem jus to nemūžam neatradīsiet. Kapu aplaupitaji jau gadsimtiem ilgi tukšojuši Mirušo ieleju Kreta: neviens no tiem neatrada Kabiru svētnīcu, līdz paradijās Pembertons ar savu plāksnes daļu.

-Ta nav jūsu problēma. Mums ir instrumenti, kas spej atrast Sešdesmit pirmo elementu. Ja vairogs ir uz tas salas, mes to atradīsim.

Atgriezies sava istaba, Grants novilka kreklu un nomazgajas saplaisājuša izlietnē, kas bija iebūvēta telpas stun. Šķita, ka uz viņa adas sakaltis viss diena notikušais: turku tabaka no Sursela sudraba iemuta, sažuvušas asinis vieta, kur viņš sagriežas ar stiklu, uguns sodrēji un lidmašīnas eļļa. Viņš to visu noskrubināja, cik vien spēja, un uzmanīgi nosusināja ar dvieli sagraizītas plaukstas, līdz beidzot varēja sabrukt uz matrača. Gulta bija cieta un šaura, bet pēc tik grūtas dienas ta līdzinājās paradīzei. Grants bridi gulēja bass, kailām krūtīm, un baudīja gaisa veso pieskārienu miklajai adai.

Pie durvīm pieklauveja. Viņš pasniedzās uz naktsgaldiņa pusi un uzlika roku uz revolvera spala.

-    Vaļa!

lenaca Marina. Viņa bija ģērbusies pavisam vienkārši - balta blūzē un melnos svārkos, kas izcēla vidukli. Mati bija brīvi izlaisti par pleciem. Marina uz bridi apstajas, ieraudzījusi Granta kailumu, bet turpinaja ceļu. basas pēdas pavisam klusi mina grīdas dēļus. Viņa apsēdas uz gultas malas, un Cirants pamanīja sudrabotas nesen lietu asaru pēdas uz sievietes vaigiem.

-   Nevaru nedomāt par Alekseju, - viņa kā paskaidrojot noteica un pagriezusies ielūkojas Grantam acis. - Vai ta ir taisnība?

-    Kura daļa?

-    Viss.

Grānts noglāstīja Marinas matus, kas plūda par mugura. Viņš juta sievietes ādu caur plāno kokvilnas blūzi.

-Tu negribi zināt.

Viņa nekustējās.

-   Stāsti.

-    Vai atceries to slēpni Kastro? Visa grupa - Nikoss, Sofokls, Menelajs un pārējie - gaja boja, vāciešu nošauti. Pēc divām dienam mani atsauca štābs. Izrādījās, ka Aleksejs mus nodevis. Man pavēlēja aizvest viņu uz tikšanas vietu balto kalnu ieleja netālu no lmprosas.

-   Tu devies viņu nogalinat.

Grānts bridi klusēja, atceredamies putekļu garšu mute. To pēdējo neveiklo apskavienu, kuru neviens no viņiem abiem neuztvēra ka patiesu. Atceredamies brīdi, kad viņa pirksts pieskārās revolvera gailim un Alekseja acis uzplaiksnīja atklasme.

-   Ps to nespeju. Skatījos uz. viņu un redzēju tikai tevi. Nezināju, ka Panoss man sekojis.

Marina nolobīja šķembu no gultas ramja un salauza to pirkstos.

-   Man tu nekad to neteici.

-   Tev bija labak neko nezināt. Hs gribēju, lai paturi Alekseju atmiņa ka varoni. - Grants vairs neglastija Marinas matus. - Turklāt man nemaz neradās iespeja kaut ko pastāstīt. Rusakiss gandrīz nogalinaja ari mani, domadams, ka mēs ar Alekseju sadarbojamies. Viņš apsolīja mani nogalinat, ja kaut reizi ieraudzīs mani Kreta. Mana karjera īpašo uzdevumu vienība tik un ta bija beigusies; es neizpildīju nepārprotamu pavēli. Man nekad vairs neuzticetu nevienu uzdevumu. Tapec es nozudu.

-    Ks neko nezināju.

-Aleksejs sagadaja angļiem lielu kaunu. Viņi negribeja izpaust pasaulei, ka viens no viņu labakajiem sabiedrotajiem parbedzis nacistu puse. Angļi šo informāciju pacentās noklusēt.

Pagaja mirklis, kas šķita ka mūžība; neviens no abiem nekustējās un nerunaja. Grans atgulās, nolikdams galvu uz. spilvena, un Marina vēl joprojām stīvu muguru sedeja uz gultas malas. Grants pamanīja, ka viņa noslauka asaras. Pec tam Marina pagriezās, pieliecas Grantam klat un noskūpstīja viņu uz lupām.

-   Vajadzēja man pastāstīt, - sieviete nočukstēja. - Bet pateicos

tev.

Grants reaģeja gluži instinktīvi. Viņš apvija rokas Marinai ap- kart un novilka viņu lejup sev virsu. Marina nepretojas. Viņas lupas skara Granta vaigu, mīkstas un sausas pret raupjajiem rugājiem, un mele apveltīja vīrieti ar ašiem čūskas skūpstiem. Uzlicis plaukstu Marinai uz galvas, viņš to vadīja atpakaļ pie mutes. Marinas mele iešāvās starp vīrieša lupām. Viņš sajuta anīsu, saoda tabaku, muskusu un smaržas, kad Marinas mati nošalca par viņa seju.

Atspiedusi plaukstas Grantam pret krūtīm, Marina paliecās atpakaļ un parmeta kaju par vīrieša augumu. Svārki uzrāvās augšup, atklājot kremkrasas zīda apakškreklu. Grants pabaza pirkstus zem tā un iekļuva sleptaja vieta. Marina spēji ievilka elpu un šūpodamas paravas atpakaļ, līdz nonaca sēdus virs Granta.

Viņa pacēla roku, gatavodamas atpogāt blūzi, bet Cirants paguva pirmais. Viņš satvēra blūzes augšmalu un ar vienu kustību atra- va vaļa pogas, atkladams skatienam sievietes krūtis. Viņa pacēla rokas. Naktsgaldiņa lampa meta par viņu kvēlojošu, oranžu gaismu. Palūkojies augšup, Cirants ieraudzīja uz griestiem šūpojamies Marinas enu. Blūzē ietvertas krūtis, paceltas rokas, gar augšstilbiem sakrokojušies svārki - tas viss radīja iespaidu, ka viņa pārvērtusies par mīnojiešu dievietes iemiesojumu, tik primitīvu, kaislīgu, radoša speķa pārpilnu.

Marina novilka blūzi. Cirants pasniedzas, gribēdams pieskarties viņas krūtīm, bet viņa satvēra Granta plaukstas savējas un nogrūda vīrieti atpakaļ zeme. Paliekusies uz priekšu, viņa ļava krūtsgaliem skart Granta adu. Sajutusi, ka viņš vairs nepretojas, Marina ar vienu roku atrava vaļa viņa jostu un virzīja plaukstu lejup, citu pec citas atpogadama pogas, glastidama viņa locekli.

Grants ar spēju kustību šāvās augšup. Marina zaudēja līdzsvaru, un Grants nekavejoties ar visu augumu pagriežas, likdams abiem apvelties apkart. Tagad augša bija nokļuvis viņš. Marina locījās un cīnījās zem viņa, ar nagiem ievilkdama dziļas švīkas vīrieša mugura, bet nespeja viņu izkustināt no vietas. Cirants paplēta viņas kajas. Marina ar kajam aptvēra viņa augšstilbus un spieda papēžus viņam pie dibena. Grants apvija rokas ap sievietes slaidajiem pleciem, nedaudz viņu paceldams, līdz viss kraš- ņais augums bija izliekts uz Granta pusi.

Viņš iegaja sievietes dzīles, un viņa to ievilka sava tumsa.

Divdesmit sestā nodaļa

Melna jura netālu no Čūsku salas

Pēc divdesmit četrām stundām

Viņi ielidoja nakts aizsega. Vienīgo gaismu lidmašīnā deva blāvi spīdošie instrumenti, bet šad tad paradijās kāda kuģa naviga- cijas uguņi, kas trīsuļoja uz ūdens virsmas kā sīks zvaigznajs. Neviens nerunaja. Neviens neloloja ilūzijas par briesmām, kas viņus ieskava no visam pusēm.

Džeksons, kurš sēdēja pilota vieta, caur kreisas puses logu uz- lukoja gaismas svēdru aiz apvaršņa.

-   Tā ir robeža. Nupat esam ielidojuši Padomju Savienības gaisa telpa.

-   Ja kadam ir padoma parbegšana, šis ir īstais bridis, - Mjuirs noteica un uzmeta ļaunu skatienu Marinai. Crānts juta, ka viņa sastingst.

-    Kas tas? - Otrā pilota sēdeklī iespiestais Rids piespieda plaukstu pie stikla un uz kaut ko noradīja. Zem viņiem un priekša tumsu šķēla balta, pulsējoša gaisma.

-   Spriežot pec "Melnas juras ceļveža pilotiem", uz salas aug- staka punkta ir baka, - Marina sacīja.

-   Tatad esam klat. Citu salu te tuvuma nav. - Džeksons paga- za lidmašīnu uz kreisa sparna, parava dzinēja sviru un saka lēnu nolaišanos. Laiks bija aprēķināts pareizi; labas puses loga bija redzams, ka virs austrumu apvaršņa tumsa jau gaist, pieņemot violeti zilu nokrāsu.

-   Cerosim, ka mus lur negaida neviens asinskars dievs ar nodomu noraut mums visus locekļus.

Saulei ceļoties debesis, viņi skāra ūdeni un palekdamies iesli- deja sekla līci. Visi aizgrabli lūkojas apkart, nespedami noticēt, ka tiešam ir klat. Pats to neapjauzdams, Grants bija domājis ieraudzīt kaut ko mirdzošu un majestātisku: ceļus alabastra krasas kalnus, kas atstarotu saules gaismu ka sniegs, vai marmora sienu ceļamies augšup no juras. Pat kaut kas līdzīgs Duvras baltajām klintīm spētu apmierinat viņa iztēli. Bet šis klintis bija rūsgani bruņas. Vienīga balta krasa bija redzama putnu atstatajos izkārnījumu pleķos, un to šeit bija pietiekami.

-    Vai esi pārliecināts, ka šī ir īsta vieta? - Mjuirs painteresejās. - Man ta nešķiet īpaši balta.

-   Nosaukums acīmredzot ir metafora. - Rīda balsi gan skanēja šaubas; viņš izskatijas tikpat vilies ka pārējie.

Mjuirs izsmējīgi nodungoja dažas notis no Veras Linnas repertuārā. Salas ziemeļrietumu puse bija izveidotas betona kāpnes, kas veda lejup pa sarkanajam klintīm uz. piestātni. Džeksons izslēdza dzinējus un ļava viļņiem aizšūpot lidmašīnu dažus pēdējos jardus līdz krastam. Ta viegli nodrebeja, pontonam atsitoties pret piestātni; nakamaja mirkli Grants jau nolēca leja un apsēja virvi ap rūsējošu pali. Viņš palūkojas uz otru mola malu, kur pie dzelzs riņķa bija piesieta apdauzīta, noskrambata airu laiva.

-   Ar kadu pretestību mums jārēķinās?

-    Baka ir uzraugs. Londona uzskata, ka droši vien te mitinās ari kada sauja krievu inženieru, kuri ierīko kaut kadu radio mastu.

-   Tad jau labi, ka ieradamies gatavi visam.

Džeksons izdalīja saviem biedriem četras M3 Grease un maisiņus ar rezerves aptverem un granatam. Rīdām netika pasniegta

mašīnpistole; viņš sev par lielam šausmam saņēma nelielu

Stnith&tWea$on.

-   Hs to nevaru pieņemt, - viņš protesteja. - Nekad mūžā neesmu šāvis.

-   Tas paredzēts drošībai, - Džeksons paskaidroja. - Ja velies mieru, gatavojies karam. Si vi pacem, jura bellum. Aristotelis. - Viņš skaļi iesmejas, redzot pārsteigumu Rīda seja. - Jus nedomājāt, ka es to zinu, vai ne?

-    Nemūžam nebutu tam ticējis, - Rids sāji noteica.

Džeksons iespieda pistoli profesoram rokā.

-    I,uk, drošības aizslēgs, šis ir gailis, un ar šo galu jateme uz ļaundariem. Neizmantojiet to, ja neesat pietiekami tuvu, lai ne- aizšautu garam. - Amerikānis ierāpās lidmašīnas aizmugure un uzsauca Grantam: - Ei, palīdzi man!

Abi izvilka lauka nelielu koka konteineru apmēram alus kastes lielumā. Tas bija pārsteidzoši smags. Grānts jau iepriekšējā vakarā bija redzējis, ka Džeksons to iekrauj lidmašīnā, un viņu māca ziņkāre. Vienīgais mājiens par saturu bija melniem cipariem iespiests sērijas numurs uz vāka.

Džeksons ielūkojas pulksteni.

-   Cik rada tev, Grant?

-    Piecpadsmit minūtes pari pieciem.

-   Lieliski. Cerēsim, ka visi vel guļ.

Viņi sāka kāpienu ļoti piesardzīgi, cenzdamies nepaslīdēt uz putnu meslu segas, kas klaja pakapienus ka izlijusi krasa. Grants un Džeksons stiepa koka kasti sev pa vidu, un Marina gaja pirmā. Svārkus un blūzi viņa bija nomainījusi pret zaļam, vaļīgam kaujas biksēm un haki krasas kreklu, bet pat šis neglītas drebes nespeja pilnīgi noslēpt viņas skaisto augumu. Grants juta kaut ko sažņaudzamies krūtis, atceredamies iepriekšējo nakti. Viņam acu priekšā nozibēja atmiņu aina: virmojošs zīds, āda, smaržas.

Jau nakamaja bridi viņa zābaks trapija pa pakapiena malu un aizslīdēja prom. Grānts grūda roku uz priekšu, gribēdams atbalstīties pret klinti, bet plauksta iegrima biezā putnu mēslu pikuci. Ūbeļu bars klaigadams uzspurdza gaisā no plaisas.

Džeksons veltīja viņam ašu, niknu skatienu.

-    Pacentīsimies neatvieglot sarkanajiem dzīvi.

Viņi sasniedza kāpņu augšgalu un piesardzīgi palūkojās pāri malai. Divsimt piecdesmit jardu attaluma slejas bāka. Ta bija uzcelta uz zemas kalna virsotnes - drukns, astoņstūrains tornis apmēram piecdesmit pēdu augstuma, un tam blakus atradas vien- stava maja. Uz to veda akmeņaina taka, izskrāpētā salas planajā augsne.

Džeksons nolika kasti zeme un izvilka no somas zilu cepuri ar sarkanu lenti. Viņš uzmauca to galvā.

Grants uzmeta viņam iesāņus skatienu.

-Ja tevi notvers, dabūsi lodi galva par spiegošanu.

-Ja viņi uzzinās, kas esam, tad mus visus nošaus tik un ta.

Atstājuši Rīdu un kasti kāpņu augšgala, viņi sekoja Džekso- nam ceļā pa taku. Grants laida skatienu pāri apkartnei, cenzdamies izskatīties nekaitīgs, bet vienlaikus paturēt baku redzeslokā. Uz salas nebija iespējas paslepties, nebija koku un krumu, pat puķu ne. Šī bija mirusi vieta, nekas vairak par klinti juras vidu, kur piemesties putniem. To ligzdas bija it visur; Grantam nebija ne jausmas, kur spārnotie negantnieki atrod zarus, no kuriem tās buvet.

Ceļa mala nozibēja tumša ena, kas aizlocījās pari ceļam. Džeksons salēcās, norava no pleca mašīnpistoli un jau grasījās izšaut, pirms ieraudzīja, ka tā ir melna, tieva čūska, žokļus plaši atpletu- si apkart plankumainai olai, ko turēja mute. Tā nozuda cauruma takas otra puse.

-   Tikai mieru, - Grants bridinaja, noradīdams uz baku. - Mes negribam radīt iespaidu, ka nervozejam.

-   Ja, pareizi.

Viņi nokļuva kores augšā. Baka slejās augstu viņiem pari, bet visapkart pletās sala. Ta nebija liela, pat ne jūdzi gara un varbūt ceturtdaļjudzi plata. Koku nebija, tāpēc sala šķita vēl mazaka. Grants nekur neredzeja templi, kaut gan rietumu pusē bija dažas nedabiski taisnas kores, kas veidoja asas ieloces varpatu aizsega. Vienīgas ēkas bija baka un tās uzrauga mājiņa.

-    Izskatas, ka smalkais apģērbs tomēr nebija nepieciešams. - bākā nebija manāma nekada kustība. Ceļinieki jau bija nokļuvuši pietiekami tuvu, lai dzirdētu motora rukoņu, tam darbinot lampu ka uzgriežamu rotaļlietu, kas palēnam norimst. Augstu debesis riņķoja kaijas.

Džeksons ar ieroci pamaja uz namiņa pusi. Koka sleģi, saļa vēja izbalinati, vēl joprojām bija ciet.

-    Inženieri laikam sež iekšā.

Grants un Marina pieskrēja pie durvīm un piesleja plecu pie sienas katrs sava pusē. Džeksons un Mjuirs ieņema piesegšanas pozīcijas viņiem pretī.

Grants uzmeta skatienu Marinai un pacēla īkšķi.

-   Gatava?

Viņa pamaja. Vējš kustinaja lentu, ar ko bija sasieti sievietes mati, un viņas acis spoži mirdzēja piedzīvojuma gaidas. Grānts pacēla trīs pirkstus. Divi… viens…

Durvis atspraga uz iekšu - tikai sekundes simtdaļu, pirms tam butu trāpījis Granta zabaka papēdis. Tajās paradījas dīvains stāvs garas biksēs un ar vilnas cepuri galvā, miegaini berzedams acis.

-    Kto zdesj?

Viņš nekad neuzzināja, kas noticis. Granta zābaks ietriecās vīrieša staklē ar visu durvīm paredzēto speķu. Nežēlīgas sāpēs iekaucies, viņš saliecas un atstreipuļoja atmuguriski. Grants, zaudējis līdzsvaru, viņam sekoja, atduras pret krievu un nokrita, sapinies roku un kaju mudžekli. Grants nekavējoties iztaisnojas - un gandrīz nogaza no kājām Marinu, kura viņam jau sekoja.

-   Jēzus!

Grānts pameta skatienu apkart. Viņi atradās neliela telpā ar galdu viena gala, dzelzs plīti vidu un trim divstāvu gultam, kas bija piestumtas pie sienam. Četras gultas gulēja jauniesaukti puiši, uzlukodami iebrucējus ar dažada līmeņa šausmam un neizpratni sejās, kas iznira no segu apakšas. Grants pievērsa tiem mašīnpistoli.

-   Nekustēties!

Viņam pie kajam gulošais krievs ievaidējās un metās uz tuvākās tukšas gultas pusi, locīdamies pa betona grīdu. Grants izdzirda kustību aiz. sevis un steigšus palūkojas par plecu. Džeksons un Mjuirs bija pienākuši pie durvīm un skatijas iekša.

-Visus atradi?

-   Ta izskatas. Ks…

No telpas talakā gala atskanēja klikšķis. Grānts pacēla acis un

tikai tagad pamanīja, ka siena ir vēl vienas durvis. Klusībā sevi nolamājis, viņš skriešus metās pie tām, izlaida caur plāno koku trīs lodes un izspēra durvis. Aiz tam slēpās vannasistaba ar tērauda izlietni viena stūri, tualetes podu bez. vaka otra un vesu vēja pusmu atvērta ja loga starp tiem abiem. Grants palūkojas arā un paspēja ieraudzīt puskailu stāvu, kas skrēja uz. bakas pusi. Viņš pacēla ieroci pie loga un izšava, bet bēglis vairs nebija redzams. Lodes spēja tikai ieskrambāt apmetumu torņa pamatne.

-    Velns.

Grānts metās skriet atpakaļ caur guļamistabu, garam Mjuiram un Džeksonam, un atgriežas nespodraja dienas gaisma. Viņš paguva ieraudzīt, ka bakas durvis aizcērtas, un dzirdēt bultas aiz- šaušanu. Viņš pacēla ieroci, bet uzreiz to nolaida. Durvis bija klasisks Padomju Savienības darba paraugs, pamatīga tērauda plāksne, kam paredzets izturēt pilnīgi visu, ko tai pretī spēj raidīt Melnas juras vētras.

Mjuirs izskrēja no namiņa Grantam pakaļ.

-   Velns un elle, kas te notiek?

-   Viens no viņiem nupat iesledzas tornī.

Mjuirs izgrūda rupju lamu vardu un paraustīja plecus.

-   Gan jau bus labi. Tur viņš neko nevar izdarīt.

-   Var gan. - Džeksons, nostājies durvis, noradīja uz vadu mur- skuli, kas bija izstiepts gar bakas virsotni. - Ta ir sasodīta radio- antena.

Grants apskrēja apkart astoņstūrainajam tornim. Tas bija celts navigacijas merķiem, nevis ka cietoksnis: otra puse siena bija iestrādāti dzelzs aķi, kas veidoja kāpnes augšup uz galeriju apkart lampai. Uzmetis mašīnpistoli plecā, Grants saka kapt. Baka bija diezgan nolaista: skatienam alklajas kaili betona gabali vietās, kur ta nesen labota, un logus vēl joprojām klaja mazi limlen- tes krustiņi, kas lēnam lobījās nost.

Viņam rāpjoties augstak, vējš pieņemas spēkā. Grants redzēja leja plešamies visu salu - un talak an juru. Ne mirkli neapstada- mies, viņš palūkojas uz apvārsni: daži kravas kuģi un naftas par- vadataji, bet neka bīstama. Pagaidam.

Grants sasniedza kāpņu augšgalu un izlauzas zem margam. Krievs nebija skrējis šurp; stikla kupols bija tukšs, tikai spoguļla- terna vel griezās uz sava diska. Grants ieraudzīja durvis, paraustīja rokturi - un tas padevas. Sarūsējušajam eņģem klusi nočīkstot, durvis paveras un, vēja brāzmās pūstas, aizcirtas viņam aiz muguras.

Pec ārpusē valdošajiem trokšņiem baka šķita regaini klusa. I a- terna grabēja, griežoties ap savu asi, un caur atvērto luku grīda bija dzirdami steidzīgi soļi. Grants nolaida trepes, kas sniedzas līdz šaurai platformai kāpņu augšgala. Viņš noskrēja pa izliektajam kapnem leja uz zemāko stāvu. Tur viņš pamanīja atvērtas durvis, aiz kuram paveras vienkāršā, balsinata istaba. Vīrietis ar smilšu krasas matiem, ģerbies tikai biksēs, tupēja pie radiouztvērēja un drudžaini grozīja ripu.

Grants noņēma ieroci no pleca un notēmēja to krievam pret krūtīm. Panika iebrēcies, vīrietis pacēla rokas un atkapās no ra- dioaparaia. Grants apdomaja, vai nešaut tik un ta, bet i/lēma to nedarīt. Lai kadu ļaunumu krievam bija izdevies nodarīt, to padarīt par nebijušu vairs nevareja.

Grānts un Marina ieslodzīja gūstekņus bakas pamatne izbūvēta noliktava; tie bija seši inženieri un pavecais bakas uzraugs, kuru Grānts atrada slepjamies zem gultas otraja stava. Džeksons atveda Rīdu un noslēpumaino koka kasti. Visi sapulcējas pie bakas, piesardzīgi vērodami debesis un juru.

-    Ka tev šķiet, cik daudz laika mums vēl ir?

Grants instinktīvi palūkojas pulksteni, it ka tas varētu sniegt atbildi.

-   Nedomāju, ka viņš paguva aizsūtīt kadu ziņu. Pat ja viņam tas izdevās, paies vismaz vairakas stundas, līdz šurp atkjus laiva.

-    Lieliski, - Džeksons noteica. - Laika ir pietiekami.

Marina neticīgi skatijas uz amerikaņi.

-   Vai tev ir nojausma par arheoloģijas pamatprincipiem? - viņa indīgi painteresejas. - Tādas celtnes, kadu meklejam mes, nevar gluži vienkārši izcelt no zemes. I ,ai pārlūkotu visu salu, bus nepieciešamas vairakas nedēļas.

Džeksons nometas ceļos blakus koka kastei un ar naža asmeni atspieda vaļa tas vaku. Visi iemeta skatienu noslepumainaja konteinera. Tur uz mīkstas salmu kartas bija nolikta melna kaste apmēram celtniecības bluķa lieluma. Tās augšpuse bija iestiprināts hroma rokturis, viena gala rēgojās kaut kas līdzīgs merska- lai, bet gar sāniem stiepās pogu un slēdžu rinda.

-    Kas tas ir? - Rids jautaja.

-    bismatrons. Tas, hmm, sajūt Sešdesmit pirmo elementu.

-   Ja tavējie par ta eksistenci uzzināja tikai pirms trim mene- šiem, jāatzīst, ka viņi darbojušies ļoti atri, -G.rants piezīmeja.

Džeksons piespiesti uzsmaidīja.

-    Man varat neko nevaicat. Tādus jautājumus es atstaju lielo smadzeņu ziņa. Lai nu ka, ja vairogs ir kaut kur uz salas, šis mazulītis to atradis.

Viņš nospieda slēdzi. Skalas adata aizskrēja līdz lodziņa otram galam, bet atgriežas sava vieta, ik pa brīdim noraustoties. No aparata atskanēja zema dūkoņa, ko ik pa brīdim papildinaja čerk- stoņa un klikšķi.

-   Runātīgs radījums, - Rids noteica.

Džeksons saka kapi lejup pa nogāzi, virzīdamies uz. rietumiem. Mjuirs viņam sekoja, bet Grants, Rids un Marina vēroja abus aizejam.

-   Sursels apgalvoja, ka uz šīs salas ir templis, - Grants ieminējas, laizdams skatienu pari tukšajai zemei. - Ja vairogs vispār kaut kur ir, tam jabut šeit.

Marina iebaza roku soma un izvilka no tās plānu, bruņa audekla iesietu gramatiņu.

-   Sursela monogrāfija. Taja ir karies kopija, ko uzzīmēja Kritskijs, ieradies šeit tūkstoš astoņsimt divdesmit trešaja gada. - Viņa saka šķirstīt lapas. Granta nepieradušajai acij šķita, ka kads paņēmis tekstus vismaz sešas valodas un sametis tos visus kopa. Gandrīz katra lappuse bija ka audums, kura cieši savīta kopa franču, grieķu, latiņu, vācu, krievu un dažviet pat angļu valoda.

Marina atrada karti un izplaja gramatu uz ceļgala. Karte bija pavisam vienkāršā. Viļņotas līnijas ieskicēja salas kontūras; punktotas līnijas apzīmēja balsta sienas, ko Grants bija redzējis, sta- vedams bakas tornī, l'aša salas vidu, tas augstakaja punkta, kvad- rata ievilkts kvadrats kalpoja par tempļa simbolu. G.rānts pameta skatienu apkārt. No savas vietas viņi redzēja visu salu, kas bija ka gandrīz parak nevainojama karies kopija.

-   Tas ir šeit, - Rids ieterpa vārdos secinājumu, pie ka visi bija nonākuši vienlaikus. - Mes stavam tam virsu.

-    Bet te nav vairak par pusmetru augsnes virskārtās. - Marina noradīja uz taku, ko viņi bija mērojuši ceļa no piestātnes. Tās virsmu veidoja kails akmens tada pašā krasa ka apkartejas klintis. Zemes vaļņi takas abas pusēs nebija augstaki par pedu.

-   Tad jau mums nevajadzēs ilgi rakt.

Viņi sameklēja darbarīkus, ko bija atveduši līdzi lidmašīna. Marina ieskrapeja zeme līniju, kas vairak vai mazak dalīja kori pa diagonali, un ceļinieki saka rakt. Tas tiešam nebija ilgi. Jau pec treša cirtiena Granta lāpsta trapija pa akmeni. Nepagaja ne piecpadsmit minūtes, līdz viņi jau bija attīrījuši apmēram pedu platu un desmit pēdas garu grāvi, kas veidoja raupju akmens retu zāles paklaja.

-   Varbūt šeit kaut kur ir tempļa pamati, bet nav vietas apraktiem dārgumiem, - Grants sacīja, slaucīdams pieri. Debesis sedza svina peleki mākoņi, un vējš, kas pirms tam puta no jūras puses, bija aprimis pavisam.

-   Klinti jabut kadai alai vai tunelim. Tapat ka I.emna. - Marina sakrustotam kajam apsēdas gravja mala un laida izrakņato zemi caur pirkstiem.

-    Džeksona burvju kastītei ir cits viedoklis. - Džeksons un Mjuirs bija sasnieguši nogāzes apakšējo malu un tagad staveja uz parkares, izskatīdamies pec sīkiem siluetiem uz bangojošas jūras fona.

♦ ■

-   Vai jums šķiet, ka ta tiešam spes atrast šo noslēpumaino elementu? - Rids painteresejās.

Grants iesmejas.

-   Kaut ko tā atradis. Es redzeju kaut ko līdzīgu Kongo. To izmantoja derīgo izrakteņu mekletaji.

Rīda acīs atplaiksnija interese.

-   Vai ar to iespejams atrast ari zeltu?

-   Vīri, kuri to izmantoja, nemekleja zeltu. - Grants pieceļas un iecirta lāpstu zemē. - Vai zināt, kas ir Geigera-Millera skaititajs?

Rids papurinaja galvu.

-   Tas jūt radiaciju. Viri, kuru rokas es redzeju šadu ierīci, mek- leja…

-    Skatieties!

Marina bija spēji izslejusies sēdus. Viņas rokas bija netīras, notraipītas ar zemi līdz pat elkoņiem, bet plauksta viņa kaut ko turēja. Pec Granta domam, tas bija plakans olis. Marina tam uzspļa- va, paberzeja akmeni pret bikšu ceļgalu un klusēdama pasniedza to Rīdām.

Profesors to uzmanīgi nopētīja, ar nagu nokasīdams zemes graudus, un viņa acis iepletās.

-    Apbrīnojami.

Grānts izķēra atradumu viņam no rokas. Tas nebija olis; tas bija ar melnu glazūru noklāts mala gabals, izvirpots plakana diskā, apmēram tikpat liela ka apakštase. Gar malu vijas sarkana čūska, un paša vidu glazūra bija ieskrapeti burti "AX".

Grants apjucis sarauca pieri.

-   Kas ir Akss?

-    Akhss, - Rids izlaboja, izmantodams skotu akcentam raksturīgu "kh" skaņu. - Saīsinajums no "Ahilleja".

Marina izņēma disku Grantam no rokas.

-   Ta ir lugšanu plāksne. Senie grieķi atstaja to templi, noskaitījuši lugšanu. Tapat ka mes noliekam sveci baznīca. Tas nozīmē, ka templis bija…

Viņa apklusa, pamanījusi, ka Grants un Rids nemaz neklau- sas. Abi lūkojas viņai pār plecu un ieklausijas zemaja, mehanis- kaja dūkoņa, ko šurp nesa vējš.

Grants paķēra mugursomu un izvilka no tas binokli, ar ta palīdzību nopētīdams pelekas debesis.

-    Divi "Jakovļevi" lido no rietumiem. - Viņš ar kaju ietrausa izrakņato zemi atpakaļ grāvi, meģinadams slēpt atklato akmens rētu. - Mums jāskrien uz maju.

-   Kas notiks ar pārējiem?

Grants palūkojās lejup uz klintīm un pieversa skatienu rietumiem. Lidmašīnas jau bija redzamas ari ar neapbruņotu aci, lidojot zemu zem mākoņiem.

-   Nav laika.

Viņi ieskrēja atpakaļ kotedžā, kas bija pilna ar pamestam segām un drēbēm. Tiklīdz ceļinieki bija nokļuvuši zem jumta, visa būve nodrebeja; logi džinkstēja, tējas burka nokrita no plīts. Abas lidmašīnas rēkdams parlidoja majiņai pari. Tas bija tik tuvu, ka gandrīz ietriecas baka.

-   Jus taču teicat, ka inženierim nebija laika nosūtīt SGS signālu, - Rids ierunājās.

-   Kads to ir izdarījis. - Grants palūkojas ara pa logu. - Tie ir iznīcinātāji. Varbūt ieradušies tikai uzmest salai aci.

-   Viņi redzes musu lidmašīnu, - Marina atgadinaja. - Un sāks domāt.

-   Varbūt mums izdosies viņus nomierināt. - Cirants paķēra zaļu inženiera formastērpu, kas karajas uz gultas galvgaļa. Novilcis zābakus un bikses, viņš iestīvejas jaunajas drēbes, bikšu staras tik tikko sniedzas līdz potītēm, un tunika, ko viņš uzvilka pari kreklam, spītīgi neļāvās likt aizpogata.

-   Vai tas ir jusu plāns? - Rids neticīgi painteresējās.

-   Tas ir labaks par neko. Ja viņi nevienu neredzēs, uzreiz bus skaidrs, ka te kaut kas noticis. - Grānts samekleja cepuri laiviņu, ar to papildinadams savu maskēšanas tērpu, un aizsaiteja zābakus. - Varam vismaz mēģināt.

Viņš izgaja lauka un teciņiem metas uz baku. Labaja puse lidmašīnas krasi nosveras virs juras, gatavodamas atgriezties. Grants skrēja augšup pa diviem pakapieniem reize, ignorēdams apslāpētos kliedzienus noliktava; viņš paskrēja garam radiotelpai, par- domaja, atgriezās un paķēra austiņas, kas metajas blakus radiouztvērējam. Viņš aplika tas ap kaklu, cerodams, ka lidmašīnu piloti tas redzēs.

Grants izskrēja uz balkona, svaiga gaisa apreibinats. Lidmašīnas laidas viņam pretī, pirms viņš paguva atgūties. Dzinēju raidīta gaisa plūsma līdzinājās viesulim, dzelzs balkons Grantam zem kajam drebēja, cepure aizlidoja un viņam bija jāpieķeras margām, lai vējš nenopustu viņu zemē. Lidmašīnas atkal sasveras uz sāniem un rēkdamas lidoja atpakaļ, turēdamas tik zemu, ka viņš redzeja pilotu sejas zem pārsegiem, piepūstos gaisa vadus un strupos stobrus aiz propelleriem, šķita, ka tie pavērsti tieši pret Grantu. Viņš pavicinaja rokas, ar pirkstu pabungoja pa ausi, attēlodams salauztu runas ierīci, un parādīja līksmi augšup pavērstus īkšķus. Interesanti, vai krievi ari ikdiena izmanto šo žestu?

Abas lidmašīnas šķiras pēdējā mirkli. Tas pašāvās garam tornim abas puses, plosoši rēkdamas. Grants uzrāva galva austiņas, bet tas nepalīdzēja. Viņš ar skatienu pavadīja lidmašīnas, kas traucas prom. Vai plāns bija izdevies?

Kad G.rants tika lejup no torņa, Džeksons un Mjuirs jau bija atgriezušies. Visi sapulcējas uzrauga nama, ik pa brīdim mezdami skatienu lauka pa logu un vērodami lidmašīnas, kas vel joprojām riņķoja debesīs ka maitu lijas.

-    Vai viņi nav redzējuši pietiekami? - Džeksons aizkaitinats jautaja. - Pie visiem velniem, kāpēc viņi nevacas prom?

Grants uzvilka bikses un piespradzeja pie jostas pistoli.

-   Viņi veica izlūkošanu, un ieraudzītais viņiem nepatika. Ma- nuprat, viņi saņēmuši pavēli mus pieskatīt, līdz krievi atsūtīs laivu.

-    Nolādēts! - Džeksons aizspēra tukšo tējkannu pari grīdai. - Vai nevaram no viņiem atkratīties, radīt iespaidu, ka sabojajies radiouztvērējs un nekas slikts nav noticis?

-    Es jau mēģināju. Lai nu kā, tadam attaisnojumam nav ilgs mūžs. Šeit galu gala jabut radioinženieru grupai.

-    Varam pagaidīt, līdz satumsis. Mjuirs uzmeta skatienu pulkstenim.

-    Līdz tumsai vel ir vairakas stundas. Tad šeit jau lupes puse Sarkanas armijas. Un mes nevaram aizlaisties, kamēr viņi ir šeit. Mus nošaus, pirms tiksim prom no salas.

-    Un neesam ari atraduši meklēto, - Džeksons atgādinaja.

-     bismatrons ne velna neuzrada. Šī viela ir beigtaka par mana vectēva daiktu.

-    Vai esi pārliecināts, ka tas aparats strada? - Mjuirs jautaja.

-   To grūti pateikt, ja nav neka, ko atrast.

Grants atspradzeja pulksteni un, turēdams to aiz siksnas, pietuvināja laikradi melnajai mašīnai. Adata noraustijas, un no skaļruņa izplūda paukšķu virkne, it ka caur salmiņu tiktu pūsts gaiss.

-Tas darbojas. - Viņš aplika pulksteni ap rokas locītavu. - Rādijā ciparnīca. Tumsa spīd.

Mjuira lupas savilkas aizdomu pilna grimase.

-   Interesanti. Un vai tev piedurkne paslēpts ari kāds triks, ar kura palīdzību mes tiksim prom no šis sasodītas salas?

-     bez. vairoga mēs nekur nebegsim, - Džeksons uzsvēra.

-    Mums… - Viņš apklusa, jo dzinēju rēkoņa pieņemas speķa.

-    Mums tas jāatrod.

Rids, stavedams pie durvīm, pieklājīgi nokremšļojas.

-   Atvainojiet, bet es laikam zinu, kur ir templis.

Divdesmit septītā nodaļa

Džeksons paskatījās uz savam kājām, it ka ceredams ieraudzīt korintiešu kolonnu ceļamies augšup no betona grīdas.

-   Un kapec jus ta domājāt, profesor?

-   Nāciet un paskatieties paši. līkai atri.

Viņi sapulcējās pie durvīm, nervozi pētīdami debesis. Lidmašīnu orbīta šobrīd bija aizsviedusi tas uz rietumiem, tapec lielie, mākslīgie putni pagaidām nebija redzami. Rids noradīja uz baku, uz vietu tas sienā, no kuras bija nolobīts betona apšuvums. Cirants saprata, ka tas ir viņa roku darbs; lodes, ko viņš raidīja izbēguša krieva virziena, bija norāvušas apšuvumu un atklaju- šas skatienam īsto sienu - taisnstūrainus akmens gabalus, kas samūrēti kopa.

-    Paskatieties uz to bluķi. Ko jus redzat?

Grants vēlreiz pacēla binokli. Acu priekšā paradijas izpludu- si migla, un viņš pagrieza fokusa kloķi. No miglas iznira neskaidri apveidi, kas saasinajas un izveidoja apli; šauras līnijas ta centrā savijas, veidojot rozeti ar smalkam stigām.

-   Tas nav krievu darbs, - Rids paskaidroja. - Un palūkojieties

tur.

Grants sekoja profesora norādītajam virzienam bakas pakajē. Ieskatījies ciešāk, viņš redzeja, ka betona kārta nesniedzas līdz pašai zemei. Grants pameta uzrauga maju, pieskreja pie bakas un nometas ceļos blakus sienai. Atbrīvojis to no zāles, kas auga cieši klāt, viņš atklaja skatienam pamatni: raupji apstradāta kajķak- mens slāņus, lielus bluķus, kas salikti kopa, izmantojot ļoti maz cementa.

Rids nostājās viņam blakus.

-Lūk, jusu templis. Krievi acīmredzot atrakuši drupas un tās izmantojuši ka pamatu bākas celtniecībai.

Grants palūkojas atpakaļ. Parejie vēroja viņus no majas durvīm, bet debesīs atkal riņķoja lidmašīnas.

-    Mums jātiek atpakaļ aizsegā.

Džeksonu šie jaunumi neiepriecināja.

-    Kad paradijas baka?

-   Kaut kad deviņpadsmitaja gadsimtā. Ta pieminēta admira- litates izdotaja "Pilota ceļvedi" tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ce- turtaja gada.

-   Cilvēki, kuri to uzbuveja… Vai viņi…

Rids papurināja galvu.

-   Šaubos. To nevarētu paturēt noslēpuma, ne jau uz šis kailās klints. Tas butu laikmeta sensacionālākais atklajums.

-Tātad šeit tas nav meklejams. Velns. - Mjuirs bezspeciga niknuma iespera pa gultu un aizdedzināja cigareti. Šķita, ka nikotīns viņu nedaudz nomierina.

-    Vairogs varētu but šeit, - Rids piesardzīgi ieminejās. - Varbūt zem tempļa ir tuneļu sazarojums, tapat ka Lemna. Varbūt jusu aparats nevar to tik dziļi sajust.

-   Tas mesls tika veidots ar mērķi sajust… savu mērķi… ļoti talu pazemē. Nedomāju, ka bars akmens laikmeta censoņu varēja ierakties pietiekami dziļi, lai tam butu kada nozīme.

-   Bronzas laikmets, - Rids nomurminaja.

-    Lai nu kā, - saruna iejaucas Marina, - krievi droši vien uz- raka visu apkarini, būvēdami baku. Ja šeit bija ala, viņi atrastu arī to.

-   Vareni. Tatad vairoga šeil nav, bet mes esam. Ko darīsim?

-   Musu vienīga iespeja ir izpētīt Sursela plāksni. Varbūt attēlos aizmugure ieslepta kada norāde. - Rids uzsita pa kabatu, kura glabaja plāksni, droši ievīstītu cigāru kaste. - Kreta mums tas izdevās.

Džeksons neticīgi uzlūkoja Rīdu.

-   Vai zināt, profesor, es biju domājis kaut ko īstermiņa. Piemē- ram, ka mums tikt nost no šis salas, ja virs galvas mums riņķo iznīcinātāji un visa Melnas juras flote droši vien kuģo šurp?

-    Pagaidīsim, - Grants ierosināja. - Iznīcinātajiem agri vai vēlu beigsies degviela. Kad viņi aizlidos, mes sekosim. - Viņš piešķieba galvu. - Izklausās, ka viņi jau dodas ceļā.

Grants pabaza galvu lauka pa durvīm. Pagāja tikai mirklis, līdz viņš ar skatienu atrada iznicinātājus pie pelēkajam debesim; tie bija augstak, neka domāts, un spēji kapa vēl augstak.

-   Tev laikam taisnība, - Džeksons atzina. - Viņi lido augša.

-   lespejams. - Grants apēnoja acis ar plaukstu. Lidmašīnu manevrā bija kaut kas pazīstams; kaut kas Jaunu vēstošs.

-   Skrieniet uz buku! - Grants piepeši ieaurojas. - Ātri!

Iznicinātāji apsviedas apkārt un atgriežas, pavērsuši priekšgalu lejup pret salu. Ceļinieki sekoja Grantam skrejiena uz baku, lai paslēptos aiz tās masīvajam sienam. Krievu piloti noteikti to pamanīja - bet viņus neinteresēja Grants. Ieroči atklaja uguni. Tra- sejošas lodes kapaja zemi divsimt jardu attaluma ka smags, liesmojošs lietus. Vērodams notiekošo no bakas durvīm, Grants neredzēja, kur lodes ietriecas, bet zinaja, kas ir to mērķis. Viņš iztēlojās, ka čaulītes uzkuļ kārtīgās, baltas putu līnijas viļņos, tuvojas betona piestātnei un…

Sprādziens satricināja gaisu. Ziemeļaustrumu pusē zem klintīm augša uzvijas liesmu un melnu dumu mākonis, bridi pakavējas un saka plesties uz visam pusēm kā baldahīns. Tam sekoja vairaki klusi sprādzieni, kas atgadinaja petaržu virkni. Piloti par- trauca stāvo kritienu lejup un asi pagāza lidmašīnas uz sāniem, vairīdamies dumu. Grants redzēja vienu no tiem pasitam spārnus ironiskā sveiciena; pec tam abas lidmašīnas kapa augšup un nozuda aiz apvāršņa rietumos.

-    Vai kadam ir jauns plāns? - Džeksons painteresejas.

Viņi staveja klints mala un lūkojās lejup uz piestātni, pulēdamies kaut ko saskatīt caur dūmiem, kas vēl joprojām cēlās no hidroplānā karkasa. Nebija neka īpaša, ko redzēt. Lodes bija trāpījušas pa degvielas tvertnem un lidmašīna sarauta gabalos. Viens no pontoniem peldeja ūdeni kā svētlaimīga haizivs; apsviluši metālā gabali šūpojās tam apkart vai slēpās akmeņos klints pamatnē, kur daļa jau bija izskalota.

-    Vismaz airu laiva vel ir šeit, - Rids ieminejas, cenzdamies atrast kaut ko iepriecinošu. Viņš runaja patiesību: betona piestātne bija pasargajusi bakas uzrauga mazo laiviņu no sprādziena un krievu lodēm, kaut gan ta šķita iegrimusi dziļāk ūdeni nekā iepriekš.

-   Mes tajā nevaram aizbēgt. Tuvāka droša osta ir divsimt piecdesmit judžu attaluma, ja mums vispār izdotos neapmaldotics atrast ceļu. Es taja tupele nesēstos pat tad, ja vajadzētu tikai šķērsot Temzu. - Mjuirs ieklepojas, saņēmis kodīgu dumu mākoni seja.

-    Krievi drīz atgriezīsies, - Grants sacīja, lūkodamies uz plašo ūdens klaju. - Viņi vēl joprojām nezina, kas mes esam un kas šeit notika. Viņi tikai cenšas iegūt laiku. Kads dodas šurp, lai visu noskaidrotu sikak.

-    Un ko mēs darīsim, kad ieradīsies viesi?

Viņiem bija pietiekami daudz laika par to domāt. Rīts kļuva par pecpusdienu, bet iznīcinātāji nerādījās. Grants ieņema posteni bakas augšgala un stundām ilgi vēroja apvarsni, bet neko nemanīja.

-    Krievi no mums baidas, - viņš beigu beigas paziņoja, nonācis leja, lai iedzertu tasi tējas; Mjuiram bija izdevies saglabt tējkannu. - Vienīgais ceļš uz šo salu ir caur piestātni. Divi viri ar mašīnpistolēm var viņus aizkavēt dienam ilgi.

-   Gluži ka Termopilos, - Rids noteica. Šķita, ka ši doma viņu uzmundrina. - Trīs simti spartiešu stajas pretī visai persiešu armijai.

Marina viegli sarauca uzacis.

-    Un nomira visi ka viens.

Pecpusdiena vilkās uz priekšu lēni ka gliemezis. Ta kā nebija neka labaka, ko darīt, Mjuirs un Džeksons turpinaja parmeklet salu ar Bismatronu, lolodami arvien straujāk gaistošu cerību, ka izdosies uztvert signālu. Grants staveja savā izlukposteni, kura viņu laiku pa laikam nomainīja Marina.

Pikai Rids šķietami nemaz, neraizējās par neapskaužamo situāciju, kada bija nokļuvuši viņa biedri. Viņš sedeja uzrauga namiņa, apkravies ar piezīmju gramatu un papīru žūksni, un cītīgi stradaja. Neviens viņu netrauceja, tikai Mjuirs vienu reizi nolēma izlūkot situāciju. Viņš palūkojas uz lielo papīra lapu, kas no visam pusēm bija aplīmēta ar citam papīra skrandām, liecinot par Rīda pūliņiem, un nokremšļojas.

-    Kā veicas?

-    1 lmm? - Rids patlaban pētīja lapas žurnālā, kuras nebija neka cita, tikai gari lineārā B teksta stabiņi. - Šobrīd es darbojos ar vietu nosaukumiem.

Mjuiram no mutes gandrīz izkrita cigarete, kas droši vien trāpītu papīram - un tas nebutu prātīgi.

-   Vai kaut ko esmu palaidis garam? Man šķila, ka viss vel joprojām ir nesalasams. Ka jus zināt, ka tie ir vietu nosaukumi?

-   Tas ir tikai minējums. Tomēr diezgan ticams. Ja uzmanīgi aplūkosiet plāksnes, ko Evanss atrada Knosā, redzesiet, ka šur tur paradas daži konkrēti vardi, kuri gan ir izmētāti pa tekstu, bet vienmer dzelžaina secība.

-    Nesaprotu.

-   Knosās plāksnēs tiek ievēroti zināmi noteikumi. - Rids mek- leja atbilstošu līdzību. - Iedomājieties, ka mēģināt kaut ko uzzināt par angļu valodu, klausoties laika ziņas. Tas mainas katru dienu, bet staciju secība vienmēr ir viena un ta pati. Ja lasīsiet šo ziņu atšifrējumu, vardi visur paradisies tādā pašā secībā, bet ar dažadam atstarpēm. Landi, Fastneta, Iru jura…

-   Skaidrs. - Mjuirs sarauca pieri. - Tatad… ko tas nozīme? Mēs lasām trīs tukstošus gadu senas laika ziņas?

Rids nopūtās.

-   Knosās plākšņu konteksta man jasaka, ka lasam Kretas padoto pilsētu nodokļu vai ziedojumu sarakstus. Varam pieņemt, ka to reģistrācijā vienmer nolika konkrēta secība.

-   Un vai kada no tam pilsētām paradas uz musu plāksnes?

-    Tas nav galvenais. Vietvārdi valodās bieži vien saglabajas pat tad, kad viss parejais ir aizmirsts. Piemēram, Londona. Tas vārds ir senāks par romiešiem, varbūt pat ķeltiem, un tas pārcietis latiņu, anglosakšu, franču, vecangļu valodas iejaukšanos. Un droši vien bus zināms vel pec tūkstoš gadiem. Tatad, ja atradīsim izdzīvojušus vietvārdus, piemeram, Knosu, droši vien varēsim pievienot fonētisko atbilstību simboliem, kas tos apzīmē.

Rids pagrūda brilles augstak uz deguna.

-   Tomēr varu jums atklāt, ka uz musu plāksnes paradas viens vārds, kas redzams arī Knosās sarakstos. - Viņš parakņajas papīros, mekledams īsto. - I ,ūk.

Mjuirs aplūkoja trīs simbolus - anku, apli ievilku krustiņu un vienkāršu krustu.

-    Kas tas ir?

Rids kautri pasmaidīja, acīmredzami pulēdamies slēpt prieku par savu atklājumu.

-   Ja atceramies, ka vārds paradas uz Knosās plāksnēm, varam pieņemt, ka tas droši vien apzīmē kadu vietu Kreta, un ir ticams, ka taja jau esam bijuši. Mirušo ielejas sakuma ir mūsdienu apdzīvota vieta, ko sauc par Kato Zakro jeb Veco Zakro. Britu skola veica tur izrakumus tūkstoš deviņsimt pirmaja gada un atrada liecības, ka tur apdzīvota vieta bijusi jau mīnojiešu laikos - droši vien osta uz galvena Egejas-levantiešu tirdzniecības ceļa. Tatad, ja uzskatam, ka vārds saglabajies gandrīz tāds pats, iegūstam šiem trim simboliem atbilstošas skaņas: Za-ka-ro.

-    Kapec ka? - Mjuirs noradīja uz vidējo simbolu. - Kapec ne gluži vienkārši k?

-   Vairums simbolu ir sillabiski, tas ir, tos veido līdzskanis un patskanis. Ja varda blakus ir divi līdzskaņi vai ari tikai viens līdzskanis bez patskaņa, parasti jāievieto patskanis, lai varētu to izrunāt. - Profesora skatiens pakavējas Mjuiram aiz muguras, bet jau nakamaja mirkli atgriezās pie sarunas biedra. - Tatad, ja jus velaties sillabiska alfabēta izrunāt vardu "biksvīts", jums jarak- sta "bi-ku-sa-vīts".

-    Apbrīnojami, - Mjuirs noteica, izbrīna šūpodams galvu. - Tā turpiniet. - Viņš uzsvieda uz lielas papīra lapas sērkociņu kastīti. -1 abāk paņemiet šo.

-    Es nesmeķeju, - Rids pieklājīgi iebilda.

-   Toties varesiet to visu sadedzinat, ja mus notvers.

Veļu pecpusdiena Grants aiz apvāršņa pamanīja traipu. Viņš to vēroja caur binokli, un traips virzījās tuvāk; ta bija krievu patruļas laiva. Kapdams leja, lai brīdinātu pārējos, Cirants atslēdza noliktavu un izvilka lauka bakas uzraugu - stiegrainu vīru ar iz- spuru šiem, sirmiem matiem, šķidru bardu un skābu grimasi sejā. Izmantodams žestus, Grants noradīja, lai uzraugs iededz laternu.

-   Kapec, pie visiem velniem, tu to izdarīji? - Mjuirs jautaja, kad Grānts beidzot paradijas. Apmākušās debesis paragri krēsloja, un, atgāzis galvu, viņš jau redzēja gaismas staru laižamies par mākoņiem.

-   Mes negribam, lai krievi tumsa apmaldas.

-   Vai tiešam?

-    Bez viņiem mes nemūžam neatradīsim ceļu prom no šejienes. - Grants piesprādzējā pie apakšstilba nazi un novilka bikšu staru leja, to apslēpdams. - Pagaidām mums japaliek aiz durvīm. Mus neredzedami, viņi sāks šaubīties, vai šeit vispār esam.

Saule noslīga aiz apvaršņa rietumos; Grantam, kurš vēroja lielo spīdekli no bakas radiotelpas, tas šķita mokoši leni. Viņš vairs nezinaja, cik bieži lūkojies ara pa logu un redzejis, ka saule tik tikko pakustējusies. Vismaz patruļas laiva arī īpaši nesteidzas.

Beidzot, kad bija pietiekami tumšs, viņi devas ceļā. Grants aizgāja pēdējais: no iekšpuses aizbultējis tērauda durvis, viņš uzkāpa torni un norāpās lejā pa āķiem. Pec tam viņš pievienojas grupai aiz uzrauga majas. Pametis skatienu ap stūri, viņš redzēja patruļas laivas zaļās un sarkanas navigacijas lampas lēkājam jura. Jau nakamaja mirkli tas pēkšņi pazuda.

-   Viņi tuvojas. Iesim.

Ceļinieki metas četrrāpus, cenzdamies virzīties ta, lai viņus no krievu laivas slēptu kalna stāvums. Rids, kuram nekad nebija īpaši patikusi tumsa, jutas kā izciezdams iniciācijas rituālu kada neželigā tumsas kulta. Viņš neredzēja, kur dodas; viņa pasaule kļuva par melnu, ļaunu vietu, pilnu asiem akmeņiem un lipīgiem putnu mesliem. Visapkart plakšķeja, kraca, slīdēja un šņaca neredzamas radības. Reiz viņš ielika plaukstu ligzda un dzirdēja olas saplaisajam; viņa roka kļuva slapja, un Rids izbijies iekunkstējās.

-    Kuš, - atskanēja Granta bargais šņāciens. - Ksam jau gandrīz klāt.

-   Viņi ari, - atbildēja cita balss, kas droši vien piederēja Mjuiram. Kreisajā pusē bija pakalns, un aiz ta skanēja laivas motori, tuvojoties piestātnei.

-   Mjuir, aizved pārējos uz pussalas galu. - Pēcpusdiena Grants bija veltījis nedaudz laika tās izpētei. Paša ziemeļaustrumu stūra galā bija izveidojusies zemes strele, kas stiepa apsudzošu pirkstu pretī jūrai. - Gaidiet mani tur.

Tumsa nekavējoties aprija aizgajušos. Palikuši vieni, Grants un Marina pagriezās pa kreisi un, balstoties uz elkoņiem, rāpās augšup pa nogāzi. Grānts uzmanīgi taustīja ceļu, pulēdamies rāpot apkart ligzdām, kas viņus ieskava ka mīnas. Ne reizi vien viņš saņēma sparna sitienu pa seju, kad kaijas ceļas augša, uzmodinātās no miega. Viņš izmisīgi cereja, ka laivas motors šo troksni apslapēs.

Viņi nonaca pie klints malas un lūkojas lejup uz nelielo ostu. Laiva atradas jau pavisam netālu no krasta, slēpdamas pelekajos tumsas toņos. Baltas putas ieskava priekšgalu, kam motori palīdzēja tureties pretī straumei, bet šurpu turpu kustējās ložmetejs. Uz betona piestātnes šaušanas poza tupēja bariņš viru, pievērsuši šautenes klints malai.

-   Velns. - Grants spēji atravas. Viņš bija nokavējis; tagad sakot šaut, viņš kļulu par pavisam vieglu mērķi. Viņš prātoja, vai novarētu izmantot granatu, bet tada gadījuma laiva sēdošie nobītos un dotos prom. Un tieši to Grants nevelejas pieļaut.

lu i ka ir daudz, viņš centās sev iestāstīt. Viņš pagaidīja, līdz sirds nedaudz nomierinās - sen un bieži parbaudits paņemiens - un aizrāpās atpakaļ pie Marinas.

-   Mums jāļauj viņiem nakt augša. Ja nemaldos, vispirms viņi dosies uz baku.

-    Vai novāksim viņus uz takas?

Grants papurinaja galvu.

-   No, lai viņi iet. Pagaidīsim, līdz visi bus prom, pec tam mēģināsim tikt lejā.

Viņi aizlavījās prom - un darīja to tieši laika. Smagi zabaki skrēja augša pa kāpnēm, un pec brīža klints malā paradijas slāvs. Siluets šķietami pazuda un iznira no tumsas, bakas staram slīdot pa debesim. Viņam pievienojās otrs stāvs, pēc tam ari trešais. Pārējie viņiem sekoja. Nervozas, saspringtas kustības java manīt, cik nemierīgi viesi patiesība ir; viņi izklīda un izveidoja retu apli, kas iekļāva ostu. Pec tam visi sastinga.

-   Kas notiek?

Naksnīgo klusumu saplosīja šāviens, kam sekoja saraustīta zalve no krievu līnijas puses. Marina pacēla ieroci; Grants nekavējoties uzlika plaukstu viņai uz rokas un nospieda to lejā.

-   Viņi apšauda kaijas. Vai ari grib mus nobiedet, lai sakam šaut preti.

Šāvieni apsīka, un tiem sekoja satraukti saucieni. Grants nespeja izšķirt vārdus un droši vien tik un ta tos nesaprastu, bet šķita, ka galvenas emocijas ir atvieglojums. Un tas bija labi.

Negaidītie zibšņi no šauteņu stobriem uz laiku bija sabojajuši Granta spēju redzet tumsā. Gaidīdams tās atgriešanos, viņš vel ciešāk piespiedās pie zemes un ieklausījās. Krievu kareivji nokustējās, it ka kaut ko gaidīdami. Un Grants to izdzirdēja. Klusu du- koņu rietumos, kas pakapeniski pioņemās skaļuma.

Grants nedaudz pacēla galvu. Bakas gaisma apstaroja debesis kā vienmerigs pulss zem mākoņiem, līdzinādamas tālam zibenim vai artilērijas ugunim. Grānts gaidīja un skatijas. Dūkoņa kļuva skaļaka. Un tad viņš to pēkšņi ieraudzīja, pamanīja iznirstam no debesim. Tā bija lidlaiva ar gludu, sudrabotu apdari un savadu, izliektu, bananam līdzīgu formu. Ta palidoja zem gaismas stara un nozuda. Vel pēc sekundes Grānts dzirdēja lidlaivu nošļakstam ūdenī.

Viņš plati pasmaidīja un piesardzīgi aizrapas līdz klints malai.

-   Ta būs mūsu biļete prom no šis salas.

Padomju Savienības juras kājnieku leitnants Maksims Serge- jevičs Solovjovs skatījās, ka laiviņa virzas uz piestātnes pusi. Airi šķēla ūdeni; laivas pakaļgala, stīvi izslejies, staveja gara auguma virs, kuram blakus sakņupis dirneja īsāks un druknāks stāvs. 1 .eitnants nemierīgi pameta skatienu augšup uz klintīm, parlieci- nadamies, ka viņa viri visu uzmana. No Odesas saņemtas instrukcijas bija neskaidras, bet draudi neveiksmes gadījuma - nepārprotami.

Laiva atsitas pret piestātni blakus peldošajam vrakam, kas palicis pari no amerikaņu hidroplānā. Garais pasažieris izkapa. Solovjovs sasita papēžus kopa un asi salutēja.

-    biedri pulkvedi!

Virs atbildēja ar salutu, asu ka bardas nazis. Solovjovs meģi- naja tumsā saskatīt viņa seju. Ta bija iekritusi un pilna vardarbības pedu: balta reta kropļoja vaigu no auss līdz žoklim, labo aci sedza trīsstūrveida pārsējs. Solovjovs nodomaja, ka tam nav īpašas nozīmes; otra acs bija iegrimusi tik dziļi dobuma, ka šķita tikpat melna un akla ka pirmā.

Solovjovs dziļi ievilka elpu.

-    biedri pulkvedi, ar prieku ziņoju, ka pārņēmām ostu bez nepatīkamiem starpgadījumiem. Mani viri uzrauga klintis un ir gatavi uzbrukt bakai. Ja musu ienaidnieki vēl ir tur, viņi visticamak ieslegsies baka.

Pulkvedis kaut ko norūca. No laivas bija izlīdis viņa pavadonis; skatīdamies pulkvedim par plecu, Solovjovs pamanīja smagnēju seju ar buldoga vaigiem un īsiem, gaišiem matiem. Šim vīram mugurā nebija formastērpa - bet Solovjovs jau bija guvis mācību, ka Staļina Krievija visvairak jabaidas no civila apģērba.

-   Nenovērtējiet viņus par zemu. - Pat šajā siltaja nakti pulkveža balsi skanēja kaut kas šerminošs un ass. - Daudzi no musu vīriem jau dārgi samaksajuši par šo kļūdu.

-    Un viņu rokās ir kaut kas mums ļoti nozīmīgs. - Pirmo reizi bija ierunājies otrs virs. Krieviski viņš runaja vaji, ar smagnēju akcentu. Solovjovs pratoja, no kurienes viņš nācis. Varbūt Polijas? - Ir ļoti svarīgi saņemt viņus dzīvus.

Solovjovs juta sirdi krūtīs sažņaudzamies. Viņš palūkojas uz pulkvedi, meklēdams atbalstu, bet saņēma tikai skarbu grimasi un aprauti izmestus vārdus:

-   Uzmanīgi. Biedrs Staļins bus vīlies, ja jums neizdodies.

It kā atbalsojot leitnanta bailes, no klints viņam labajā puse atskanēja mašīnpistoles zalve. Pusceļa uz bakas torni iedegās vel viena gaisma. Solovjovs metās garšļaukus uz piestātnes, kaut gan šāvieni nebija labi notēmēti un lodes nemaz nelidoja viņam tuvuma. Viņam par lielu kaunu pulkvedis pat nesaravās, tikai pagrieza redzīgo pusi, lai noskaidrotu, no kurienes nāk šāvieni. Solovjovs nokaunejies pieceļas un piedzīvoja jaunu pazemojumu, redzot, ka notraipījis formastērpu ar putnu izkārnījumiem. Augša atskanēja jauni šāvieni, viņa vīriem raidot atbildes zalvi. Varbūt viņiem izdevās trāpīt šāvējam, jo no torņa puses nekas vairs nebija dzirdams.

Pulkvedis pieversas Solovjovam. Viņa sejas skarbajas līnijas šķita ierakstīta nojausma par Sibīrijas ziemām, kuras nabaga leitnantam vajadzēs pavadīt visu turpmāko mužu.

-   Sūtiet patruļļaivu uz rietumiem, lai piesegtu savu uzbrukumu. Pēc tam savaciet savus vīrus un ieņemiet to sasodīto torni.

Tupēdams starp akmeņiem klints piekaje divdesmit jardu at- taluma no pulkveža, Grants skatijas, ka nelaimīgais virsnieks uzskrien augša pa kāpnēm. Patruļlaiva iedarbināja dzinējus un at- talinajas no piestātnes. Auksts ūdens apskaloja Granta potītes, bet viņš nepieversa tam uzmanību. Pulkvedis uzmeta vēl vienu skatienu bākai, it ka par kaut ko izbrīnīts, un sekoja leitnantam, vezdams līdzi pavadoni. Grants centas izteloties tā sejas izteiksmi bridi, kad viņš ieies bākā.

Tomēr Grants vēlējās atrasties talu prom no šis salas, pirms tas notika. Osta bija tukša, tikai viens vīrs apsargaja piestātni. Nedaudz tālāk ūdenī šūpojas krievu lidlaiva. Tās forma bija parak neparasta, lai mēģinātu pievest to pie mola, tapec krievi bija noenkurojuši to hci.

Grants izvilka pie kajas piespradzeto nazi un sakoda to starp zobiem. Kustedamies gludi kā zutis, viņš ieslīdēja ūdenī un saka peldet uz piestātnes pusi.

Solovjovs pameta skatienu gar uzrauga majas sienu un uzlukoja baku. Viņa kareivji bija pārmeklējuši namu un nevienu neatrada; tātad bāka bija vienīga iespeja. No tas vairs neskanēja šāvieni - varbūt viņa viri bija nogalinājuši snaiperi par spīti pulkveža pavēlēm; par to iedomājoties, leitnants juta šermuļus noskrienam par muguru. Tomēr jabut citiem; radioparraide atskanēja ziņa, ka uz. salas ir četri ienaidnieki. Varbūt pulkvedis neiebildīs, ja viens no tiem būs miris.

Leitnants pieaicināja klat seržantu.

- Vai jums ir sprāgstvielās? - Vīrs palocīja galvu. - Atveriet durvis.

Grānts bez mazaka troksnīša slīdēja pa ūdeni, vairīdamies no asajiem Džeksona lidmašīnas gabaliem, kas bija izmētāti pa viļņiem. Viņš vel dzirdēja šāvienu skaņas, kas atbalsojas no līdzenuma, redzeja uzliesmojumus baka. Krievi vēl joprojām apšaudīja ēnas, bet tas viss bija labi. Apšaude novērsa piestātnes sarga uzmanību; viņš bija pagriezies, vērodams baku, tāpēc neieraudzīja Grantu iznirstam no ūdens kareivim aiz muguras. Grants satvēra dzelzs riņķi, paņēma zobos sakosto nazi un sparīgi ietrieca to sargam papēdi. Krievs iekliedzās un saliecās, vienlaikus griezdamies apkart, lai ieraudzītu uzbrucēju. Tas lika viņam zaudēt līdzsvaru. Grants pasniedzas augšup, satvēra sarga jostu un ievilka viņu ūdeni. Kareivis vēl bridi pretojas, kuldams ūdeni un kliegdams, līdz viņa dzīvību apdzēsa Grānta naža vilciens par kaklu.

Pabeidzis netīro darbu, Grants palūkojas uz klintīm. Šāvieni bija apklusuši, bet nekas neliecinaja, ka viņu kads sadzirdējis. Viņš pavicinaja roku, ceredams, ka Marina viņu redz, un lika sievietei rāpties lejā. Pec tam viņš pagriežas un piepeldēja pie lidlai- vas. Tas bija neparasts aparats, kas nelīdzinājās nekam iepriekš redzetam: garš, augšup versts priekšgals stiepās no kabīnes, bet vienīgais motors bija piestiprināts tieši virs pilota sēdvietas, apēnodams priekšējo stiklu ka baismīgs kakadu cekuls.

-   Galvenais, lai lido, - viņš nomurminaja.

Grants izmantoja priekšgalu ka balsta punktu, izrāvās no ūdens un aizvirzijas līdz ieejas lūkai.

No salocīta metala kaudzes, kas reiz bija bakas durvis, ceļas dumu mākonis. Solovjovam ausis vel zvanīja sprādzienā skaņa, kareivjiem skrienot iekša baka. Viņš gaidīja, ar visu savu būtību juzdams, ka tepat blakus stāv ari pulkvedis kopa ar savu pavadoni un visu vēro. No bakas atskanēja reti saucieni, biezo sienu apslapēti, un leitnants no sirds cerēja, ka viņa dumjais seržants neaizmirsīs pavēlēs. Vai ienaidnieki padevušies?

Durvis nostājās seržants. Viņa seja bija sodrejiem notraipīta un drūma.

-    biedri leitnant, nāciet, paskatieties.

Solovjovs sekoja viņam caur izlocītajam durvīm. Viņš noņēma cepuri un apvedinaja seju, cenzdamies atvairīt dumus, kas

3(X)

pildīja baku. Viņš u/kapa augša pa vitņveida kapnem uz otro stāvu. Aiz atvērtajam durvīm paveras skats uz sešiem vīriem, kuri spiedās neliela telpa. Vairumam no tiem mugura bija tikai apakšveļa.

-   Vai šie ir angļi?

Seržants papurina ja galvu.

-   Musejie. Atrādām viņus ieslēgtus noliktava. I .abi, ka neizmantojam granatas.

-    Kur tad ir angļi? Kas mus apšaudīja no torņa?

Seržants neatbildeja, tikai norādīja ar īkšķi uz nakamo kāpņu posmu. Kapdams augšup, Solovjovs dzirdēja kāpņu telpa atbalsojamies dīvainu, tarkšķošu troksni, it ka kads spārdītu pa ielu skarda bundžu.

Viņš sasniedza nakamo stāvu - un šausmas pavēra muti.

Cirants aizvadīja lidlaivu garam izvirzītajam zemesragam, cīnīdamies ar straumi, kas mutuļoja tam apkart. Pat ar tik mazu ātrumu kustoties, visa kabīne šķietami drebeja līdz ar motora vib- rācijam.

Marina staveja pie atvērtās lūkas fizelāžā un nopētīja tumsa grimstošo krastu.

-Pūk!

Ari Grants redzēja savus biedrus, kuri sakņupuši sedeja uz šauras zemes strēles, kas iestiepās jura. Viņš pagaidam manīja tikai divus, bet nebija laika ieskatīties ciešāk. Vilnis atsitās pret liellaivas sanu un iešļacas kabīne; viņam visa uzmanība bija javelta pūliņiem noturēt aparatu taisni.

-   Tuvāk es netieku. - Grants bija spiests aurot, lai pārkliegtu motora dardiņu. - Viņiem jametas peldus.

Viņš tumsā redzēja, ka abi vīrieši stāv uz akmeņaina krasta. Viens no tiem vilcinājās; otrs pirmo pagrūda, un viņš iekrita ūdeni, rokas vicinadams. Otrs sekoja viņam ar daudz elegantaku kustību. Pirmais noteikti bija Rids, otrais izskatījas pec Džekso- na. bet kur palicis Mjuirs?

Lidmašīna sašūpojas, kad abi viri to sasniedza un pieķeras klat. Marina ierava viņus iekšā, pilošus un klepojošus.

Grānts pameta skatienu atpakaļ.

-   Kur Mjuirs?

Džeksons ar mokām piecēlās kajas. No viņa tecēja ūdens.

-    Vai tad viņš jus nepanaca?

-    Es atstaju viņu pie jums.

-    Mjuiram šķita, ka viņš ieraudzījis vel vienu patruļas laivu tuvojamies no otras puses. Viņš solīja meklet jus un pabndināt.

-   Neesmu viņu redzējis. - Grants palūkojas arā pa kabīnes logu. Uz kores pakalna virsotnē tumsu šķēla gaismas punkti. - Vai man viņu meklēt?

-   Nav laika. - Gaisma kalnā šķita tuvojamies. - Viņš rīkotos tapat, ja tur butu mēs.

Vairs neiebilzdams, Grants pagrieza lidmašīnu prom no salas.

Istabu pildīja metālisks, vienmengs pulss, kas skaitīja pēdējas Solovjova karjeras sekundes. Viņš staveja tieši zem laternas; tas mestais stars atspīdēja uz stikla, kas ietvera vaļā atstatas durvis. Istabas vidu caur griestiem stiepās ass, kas lēnam rotēja un nozuda grīda, droši vien sasniegdama motortelpu. Tai apkart bija aptīta gara virve. Griežoties ass vilka pie virves piesieto mašīnpistoli lēnos apļos pa grīdu. Gailis bija nospiests un ierocis tikšķēja ka pulkstenis, belzenim sitoties pret tukšo aptveres telpu.

Seržants izvilka nazi un pargrieza virvi. Solovjovs atvieglots nopūtas, kad tikšķis apklusa.

-   Slīdošais mezgls. Droši vien iespiests logā. Kad ass savilka virvi ciešāk, tā nospieda gaili un saka uz mums šaut.

Solovjovs piestreipuļoja pie atvērtā loga un lieliem malkiem kampa vēso gaisu. Viņš redze ja, ka pulkvedis un ta biedrs stāv pie uzrauga mājas un lūkojas augšup. To sejas slepas tumsā, bet So- lovjovam pat nebija nepieciešama īpaši bagatiga iztēle, lai iedomātos to izteiksmes bridi, kad viņš pavēstīs drausmīgās ziņas. Bet varbūt izdosies situāciju labot. Angļiem jabut kaut kur uz šis salas.

Bāka turpinaja darboties, atklajot un paslēpjot pasauli skatienam vienmenga pulsa. Solovjovs skatījās uz juru, mekledams mierinājumu ramajos viļņos. Ta vieta viņš ieslīga dziļa, apjukuma pilna izmisumā, redzot pulkveža lidlaivu slīdam pari ūdenim - nevis ostā, kur tai jabut, bet gan pie salas ziemeļaustrumu raga. Solovjova kajas saļodzījās; viņš atspiedās pret palodzi. Laterna atkal meta savu gaismas staru, un lidlaiva cēlās gaisa, ūdenim šļācoties no pontoniem. Trešais laternas apgrieziens atklāja, ka tā griežas uz rietumiem. Ceturtaja reizē tā bija nozudusi.

Krievu lidmašīna paceļas virs mākoņiem. Grants palaida nepazīstamas sviras nedaudz vaļīgāk un atkrita sedeklī. Džeksons aizrapas līdz viņam un piesita Grantam pie pleca. Dzinējs darbojas tikai divas pēdas viņiem virs galvas, un kabīne valdošais troksnis bija gandrīz neizturams.

-    Kur mes lidojam? - Džeksons iekliedza viņam ausi.

Grants paraustīja plecus un noradīja uz degvielas līmeņrādi.

-   Mums nepietiek degvielas, lai tiktu līdz Atenam.

-   Tada gadījumā jālido uz Stambulu. Tā ir tuvaka droša osta.

-    Un pēc tam? - Grants uzmeta skatienu kompasam un pa- kustinaja sviru, lai pielāgotu kursu.

-   Pēc tam noskaidrosim, kas notika ar vairogu. Un ceresim, ka sarkanie nenograba Mjuiru.

Divdesmit astota nodala

Stambula.Nakamās dienas rīts

Grantu pamodinaja sirdi plosošs kliedziens. Viņš uztrukas sēdus un jau bija atbīdījis revolvera drošinātāju, pirms saprata, ka tas ir muedzina aicinajums, smeldzīgs un neizprotams, kas ieplūda istaba caur plāno marles aizkaru. Dziesma atbalsojas visa pilsēta, no katra minareta, ka putnu trejļi.

Marina, ieritinājusies viņam blakus, parmeta roku Grantam par krūtīm un piespiedās vīrietim ciešāk klat. Viņa bija kaila. Sajauktie mati ka vedeklis klaja spilvenu, acis bija aizvērtas, kaila kaja apvijusies Granta kajai. Viņš noglastija Marinas plecu, un viņa tikmēr rotaļajās ar vīrieša krušu spalvām. Viņš bridi gulēja, izbaudīdams skaņas un eksotisko garšvielu smaržu, ko vējš iepūta caur atvērto logu.

Marinas plauksta virzījās lejup. I'irksti aizslīdēja pari Granta vedera cietajiem muskuļiem un talak. Grants saspringa. Viņš maigi pavēla Marinu uz muguras un uzguļas tai virsu. Viņš atbalsti- jas uz elkoņiem, lai varētu lūkoties sievietei seja un verot, ka bauda pamazam atveras miegainas acis. Viņš Marinu noskūpstīja.

Kad Grants iznaca no vannasistabas, Marina jau bija apģērbusies.

- Es iešu uz bibliotēku. Atcerejos kadu Sursela piezīmi un gribu pameklet kaut ko šaja saistība. Ja nemaldos, viņiem šeit ir Suda.

Grants nepūlējās vaicat, kas ir Suda.

-   Es došos tev līdzi.

-     Ne. Paliec pie Rīda, viņam nepieciešams kads uzraugs. Šķiet, viņš ir uz atklājuma sliekšņa.

Granta sejā atplaiksnija šaubas.

-   Vai tiešām? Es redzeju tikai ķeburus un nodomāju, ka viņš vēl taustas pa tumsu.

-Tu nesaproti, ka viņš strada. Iztēlojies, ka valoda ir ka rieksts, ko Rids ceašas pāršķelt. Visu šo laiku viņš turējis to plauksta, pētījis, grozījis, klauvējis pie ta, lai noskaidrotu, kādu skaņu tas rada. Tavuprāt, viņš neko neuzzina. Un piepeši viņš pieklauvē is- taja vietā un čaumala pavisam viegli sadalās uz pusēm.

-    Man tik un ta nešķiet, ka tev vajadzētu iet vienai pašai, - Grānts ietiepīgi atkartoja.

Marina nosūtīja viņam gaisa skupstu.

-    Bušu atpakaļ uz pusdienām.

Grants atrada Džeksonu pie vēlīnu brokastu galda viesnīcas restorānā. Maltīte bija plana - sālīts siers, sālītas olīvas, salita maize un cieti varita ola - toties kafija stipra. Cirants izdzēra divas tases.

-   Vai labi gulēji? - Džeksons painteresējas. Viņš pacēla skatienu no olas, ko patlaban graizīja, un daudznozīmīgi sarauca uzaci - tapat ka vakar, kad G.rants un Marina paņēma sev vienu istabu, nevis atsevišķas. Vai no rīta Džeksons dzirdējis viņus caur planajam sienam? Grantam gan tas sevišķi nerūpeja.

-   Ka mironis. Kur ir Rids?

-   Savā istabā. Viņš pamodas jau rītausma. Šķiet, viņš doma, ka virzās uz priekšu plāksnes atšifrēšanā. Un es tiešam ceru, ka profesoram taisnība. Ja sarkanie nogrābuši Mjuiru, varu derēt, ka viņiem jau viss ir daudzmaz, skaidrs. Plāksne ir mūsu vienīgais trumpis, un no ta nav nekādās jēgas, ja nevaram izlasīt to velna smērējumu. - Amerikānis parlaida skatienu tukšajam restoranam.

-    Kur ir Marina?

-   Bibliotēkā. - Grants saspieda olīvu, līdz kauliņš izspraga lauka un aizlēkāja prom pa galda virsmu. - Viņa gribēja pameklēt kaut ko, par ko runāja Sursels.

Džeksons satrūkās.

-   Tu javi viņai iet vienai?

-    Marina prot sevi aizstāvēt.

-   Jēziņ, Grant, ne jau par to es raizējos. Sarkanie mus apsēda kā mušas jau kopš brīža, kad tu spēri kāju uz Krētas zemes. Un šeit, Stambula… - Viņš papurinaja galvu. - Pie visiem svetajiem, komunistu spiegu te ir vairak neka paklaju tirgoņu. Piķis un zēvele, droši vien ari puse paklāju tirgoņu ir sarkano spiegi.

-   Viņa prot sevi aizstāvēt, - Grānts atkartoja.

-   Tu zini, par ko es runāju.

-Tu maldies. - Granta balsi ieskanējas tērauds; acis bndinaja Džeksonu paklusēt.

-   Cerams. 1 ,ai nu ka, mums ir pašiem savas darīšanas kārtojamas. Mjuirs ir pazudis, tapec mums vajadzēs palīgus. Nosutišu telegrammu Vašingtonai un pajautašu, vai viņiem te tuvuma nav kada vienība, kuru varam aizņemties.

-    Vai tad mes neatgriezīsimies Atēnas?

Džeksons papurinaja galvu.

-    Nav jēgas, vismaz līdz brīdim, kad uzzināsim plāksnes saturu. Melnā jūra vel joprojām šķiet ticamakā vieta, kur atrast vairogu. Lai kur tas butu, šeit mes droši vien esam tam tuvāk neka jebkur citur.

-   Ka ar Mjuiru?

-Mums jauzskata, ka noticis sliktakais. Viņš zinaja, ar ko riskē. Ja Mjuirs ir profesionālis, viņš ielaida lodi sev galva, pirms sarkanie tika viņam klat. - Džeksons atbīdīja krēslu un piecelās. - Es došos uz konsulātu. Paliec šeit un uzmani Rīdu. Ja viņš kaut ko atrod vai notiek kas cits, zvani man uz turieni.

Grants pabeidza ēst brokastis, izgaja ara, kioska pari ielai nopirka avīzi angļu valoda un atgriežas augšstava. Džeksons un Rīds bija apmetušies istaba pretī viņējai, un viņš piedauzīja pie durvīm, gribēdams pārliecināties, ka profesoram nekas slikts nav noticis. Apslapēts ņurdiens liecinaja, ka viss kārtībā un traucējumi nav veļami. Grānts nopūties iegāja savā istaba un atkrita uz gultas. No palagiem vēdīja Marinas smaržas.

Taksometrs aizbrauca, atstajot Marinu vienu klusaja ieliņā. Viņa piegaja pie nelieliem koka vārtiem un piezvanīja. Aiz balsinātas sienas ceļas baznīcas kupoli, pavisam pierasti šaja kupolu un torņu pilsēta, un augsta aprikožu krāsas ēka, līdzīga apgaztai piramīdai - katrs nakamais stāvs bija platāks par iepriekšējo. Krasa uz durvīm lobījās nost kā āda, un uz sienas bija uzsknpati kodolīgi politiskie saukļi, bet iekšpuse viss šķita mierīgs.

Durvīs pavērās lodziņš. To aizpildīja aizdomu pilna acs, ko ieskāva mežonīgi saauguši, sirmi mati.

-jā?

- Mans vārds ir Marina Papadžianopoulu, - viņa grieķiski atsaucas. - Es veļos izmantot bibliotēku.

Grumbas ap aci atmaiga, dzirdot pazīstamu valodu. Logs aizveras, atslēga pagriezās, un sakumpis priesteris melna sutana un ar kumilafki cepuri galvā ielaida viņu iekša.

Pat Marina, pieradusi rosīties seno civilizāciju drupas, juta senuma elpu sev apkart, ieiedama pagalma. Tas nebija Knosās senums, tik tais, ka vēstures bezdibenis starp laikmetiem vairs nebija pārvārāms; šis bija vecteva vai vecvectēva senums, pagaisis diženums, velti izšķiesta enerģija un neskaitāmas mūža nogales, dzīve, kas ir miera pati ar sevi.

Marina izbrīnīta atklāja, ka bibliotēka ir ta pati baznīcas eka, ko varēja saskatīt no ārpuses. Viņa par to ieminējās priesterim, kurš veltīja viešņai bezzobainu smaidu.

- Pēc osmaņu uzvaras iebrucēji paziņoja, ka to vairs nedrīkst izmantot reliģioziem merķiem. Viņa Svētība Patriarhs nolēma, ka ta kalpos patiesībai, kļūstot par bibliotēku.

Marina jutās nedaudz dīvaini, ieejot taja iekša, sperot soļus garam zeltainajiem svēto skatieniem mozaīkās pretī krēslai. Gar sienam slējās koka plaukti, pilni ar grāmatam; tie aizpildīja arī nišas starp balsta kolonnām, un telpas vidu zem kupola bija novietoti lakoti galdi, veidojot krustu. Marina apsēdās pec iespējas tuvāk durvīm un izvilka no somas Sursela monogrāfiju. Viņa to šķirstīja, nezinādama, ko tieši mekle, bet pārliecinātā, ka to pazīs, tiklīdz ieraudzīs.

Līdzīgi pašam dižajam varonim arī Baltā sala šķiet mulsinoši divdabīga katram, kurš cenšas to izskaidrot. Tai piemīt labdabīgais drošā patvēruma aspekts, "Drošā osta" gan tieša, gan metaforiskā nozīmē. Ari- ana darbos atrodama piebilde, ka Ahillejs paradtjās garāmbraucošu jūrnieku sapņos un aizvadīja tos uz salu, uz "izdevīgāko vietu, kur izmest enkuru". Runājot par pašu salu, gan Arians, gan Filostrats pauž leģendu par juras putniem, kuru ir ļoti daudz; tie attīra templi, plivinot spārnus, pirms tam samērcējuši tos ūdenī. Tas gan ir pretruna ar Plīnija pierakstīto parunu (NII X.7H), ka "neviens putns nelido par Ahilleja templi Melnās juras salā, kur viņš apglabats". Abi autori min, ka uz salas mītošie dzīvnieki labprātīgi piedāvājās kļūt par upuriem Ahilleja templi, rami slavēdami templim pretī un ļaudamies nazim ("labprātīgā upura" ideja, protams, ir fundamentāli nozīmīga reliģiskās eshatoloģi- jas sastavdaļa vēstures gaita). Uzzīmēta aina rāda mieru un harmoniju, edenisku (vai, precīzāk, hesperīdisku) paradīzi, kura cilvēks, daba un dievi sadzīvo absolūta saskaņa un savstarpējo vajadzību izpratne.

Un tomēr, ka jau pienākas talai, noslēpumainai vietai uz pasaules robežas, darza ir čūska (vārda tiešā nozīme, ja ticam kapteiņleitnanta N.D. Kritskija stāstām par 1823. gadā veikto ceļojumu uz Zmeinij Os- trov); Balto salu apvij bīstama aura. Par šo aspektu sevišķi daudz runa bieži vien veru neņemtais Lemnas Filostrats. Viņš stāsta par dīvainajam skaņām, ko dzird jūrnieki, braucot salai garam: varenas balsis "liek jūrniekiem sastingt bailes", šķind ieroči, klaudz bruņas un zviedz zirgi. Viņš apgalvo, ka nevienam cilvēkam nav jauts palikt uz salas pēc saulrieta. Visatbaidošākais ir stāsts par tirgotāju, kuram Ahillejs lika atvest verdzeni. Domādams, ka meitene paredzēta seksuālu apmierinājumu sniegšanai, tirgotājs piedzīvoju vārdos neaprakstamas šausmas, kad dzirdēja verdzenes kliedzienus; atriebes kurais varonis norāvu viņui visus locekļus citu pēc citu un meiteni uprija. Dieviem un varoņiem Balta salu ir gaismas pielieta purudize, bet mirstīgos tur gaida varmaciba un tumsa.

Marina dažus vārdus pasvītroja ar zīmuli un devas meklet bibliotekāru - vel vienu priesteri. Viņu nācās ilgi pārliecināt, ka Marinas lūgums ir izpildāms, tomēr beigu beigās viņš padevas un noveda viešņu lejup pa kapnem, uz priekšu pa garu gaiteni vecas baznīcas pagrabos līdz slēgtai telpa, kuras plauktus pildīja kastes, nevis gramatas. Ari tās bija aizslēgtas; priesteris vienu no ceļa nost, uzlika uz neliela, apaļa galdiņa telpas stūri un kasti atvēra. Taja uz plana papīra bija novietota tikai viena grāmata. Ta izskatījās neaptverami sena: sudraba gravīra, rotāta dārglietām un krāsainiem akmeņiem, kalpoja par vaku, bet tās malas gadu gaita bija nomelnējušas. Adas muguriņa meta plēksnēs uz papīra, kas to ieskāva. Marina godbijīgi atvēra grāmatu.

bibliotekārs negribeja atstat viņu vienu un gaidīja, līdz Marina atrada meklēto. Lapas bija bruņas un trauslas ka dedzināts cukurs; katru reizi, paršķirdama kadu no tām, viņa baidijas to saplēst. Tiklīdz Marina bija atradusi vajadzīgo vietu un to pārrakstījusi, priesteris paņēma gramatu un iesledza to kaste.

Atgriezusies lasītava, Marina izvilka no plauktiem vel citas gramatas un sāka lasīt. Viņa cītīgi stradajā, priecadamas par iespēju pabūt vienai. Šķita, ka viņa pat fiziski jut plašumu un gaisu sev apkart pec tik daudzām dienam, kas pavadītas smacejoša- jā vīriešu sabiedrībā. Marina nebija muļķe un zinaja, ko par viņu domā Mjuirs un Džeksons, zināja, kadas aizdomas šaudas vīriešiem prata; viņa bija nogurusi no asajiem skatieniem un smīniem. Ap amerikaņi un angli nemitīgi vēdīja kaut kas nepatīkams, vīrišķīgs. l'at Rīds, kurš Marinai ļoti patika, spēja nogurdināt. Un Grants… Viņa sakrustoja kajas zem galda un turpinaja lasīt. Grānts bija parak sarežģīts, lai par viņu tagad domātu.

Marina jau bija gandrīz, pabeigusi iesākto, kad paradījās priesteris vārtsargs un piegaja pie viņas galda.

-   Pie vārtiem jūs gaida kads vīrietis, - viņš čukstēja. - O Kyriod Grants.

Marina apjuka; ka viņš atradis šo vietu?

-   Vai viņš nenosauca iemeslu, kāpēc atnacis?

Priesteris papurinaja galvu.

-   Viņš tikai teica, ka tas esot svarīgi.

Marina pameta skatienu uz, grāmatam apkrauto galdu. Vel piecas minūtes, un viss bus izdarīts - varbūt likt viņam gaidīt. Bet, ja Grānts gribēja runāt par kaut ko svarīgu…

Viņa pieceļas, atstādama gramatas.

-   Es atgriezīšos, - viņa apsolīja bibliotekārām un aizgaja.

Grants neuzzinaja, kas viņu pamodinajis; viņš pat nepamanīja, ka aizmidzis. Krekls mirka sviedros un mute bija sūra garša. Viņš iedzera paris malkus ūdens no glazēs uz naktsgaldiņa, kaut gan taja bija sabirušas smiltis.

Viņš ielūkojas pulksteni; tas rādīja četri. Pār viesnīcu gūlās smagnējs pēcpusdienas rāmums; šķita, ka pat muedzini likušies uz auss.

Vel nejuzdamies īsti pamodies, Grānts atkal uzmeta skatienu pulkstenim. Kur palikusi Marina? Viņa bija solījusi atgriezties uz pusdienām. Grānts piecelās sēdus un aplūkoja istabu. Nekas no viņas mantam nebija kustināts - un viņš dzirdētu Marinu ienakam.

Grānts uzvilka kājas kurpes un izgāja gaiteni. Viņš pieklauvēja pie Rīda durvīm un nepacietīgi gaidija. Nekas nenotika, un viņa nemiers pieņemas spēkā. Kas ar visiem noticis? Viņš paraustīja rokturi - durvis nebija aizslēgtas - un iegaja iekšā.

Istaba izskatijas kā viesuļvetrā cietusi. Visapkart bija izmētātās gramatas un papīri līdz ar drēbēm, nomestām kurpēm un pus- iztukšotām tējas tasēm. Grants nespeja iedomāties, kā Rīdām izdevies paņemt līdzi tik daudz mantu. Aizkari bija aizvilkti, tapec istaba grima nespodri dzintaraina gaismā. Un paša vidu, sakrustotam kajam sēdēdams uz gultas, gozējās Rids, tērpies zīda rīta- svarkos.

Viņš pacēla skatienu, samirkšķinaja acis un paberzeja brilles ar ritasvarku jostu.

-   Grant? Atvainojiet… jums vajadzēja pieklauvet.

-   Fs jau klauvēju. - Grants izlaipoja caur mantu jūkli un atrada gultas stūri, uz kura piemesties. - Vai Marinu neesat redzējis?

Rids uzmeta vel pedejo skatienu papīra lapai, ko patlaban pētīja, un atbalstīja to pret ceļgalu.

-    Man šķita, ka viņa ir kopa ar jums. Neesmu viņu redzējis visu dienu.

-   Viņa no rīta devās uz bibliotēku. Vai zināt, kur ta atrodas?

-    Konstantinopolē? - Rids nekad nebija atbalstījis nosaukuma maiņu uz Stambulu. - Šī pilsēta jau tūkstoš piecsimt gadus bijusi zinātnes centrs. Bibliotēku šeit droši vien ir vairāk neka mošeju. Vai viņa neteica, ko meklē?

-    Ne. Pagaidiet, ja, teica gan. Viņiem kaut kas esot. - Grānts prata parcilāja rīta sarunu. - Kaut kāda Suda? - Viņš jau grasijas jautat, vai Rīdām tas kaut ko izsaka, bet profesora sejas izteiksme uzreiz sniedza apstiprinošu atbildi.

-   Tai jabut Ekumēniskajai Patriarha bibliotēkai.

-   Vai zināt, kur tā atrodas?

-   Apmēram. Jūs varat braukt ar taksometru.

-   Ģērbieties. Jus brauksiet man līdzi.

Rids pameta skatienu apkart istabai, it ka pārsteigts par ieraudzīto jucekli.

-Nedomāju, ka spēšu jums daudz palidzet.

-   Es jus neņemu līdzi ka pailgu. Mes jau zaudējam Mjuiru. Ja kaut kas noticis, jūs droši vien būsiet nakamais.

Viņi apturēja taksometru un devas ceļa. Rids driz vien secināja, ka bēgšana no I'adomju Savienības iznicinātajiem un partizānu lodēm ir nieks vien sahdzinajuma ar taksometra braucienu pa Stambulu. Šoferis acīmredzot iedomājas, ka nokļuvis Impērijas sacīkšu laukuma un piedalas kaujas ratu sacensības par prieku skatītāju tūkstošiem, vai ari iztēlojas sevi kada osmaņu laika senča ada, dzenot zirgu pa plašo Anatolijas stepi. Rids nosprieda, ka neviens no abiem scenārijiem nespej sacensties ar musdienu Stambulas pārpildītajam alejām un šaurajam ieliņām.

-   Kas ir tā Suda, ko mekleja Marina? - Grānts jautaja. Taksometrs pašavas sānis, izvairoties no vira ezeļa mugurā, un tūlīt pat metas pa labi, bēgot no tramvaja.

-   Ta ir gramata, kaut kas līdzīgs literatūras vardnicai. Viduslaikos to sastādīja bizantijas galma vajadzibam. Taja sniegtas daudzu rakstnieku biogrāfijās, citādi mes par viņiem neuzzinātu itin neko. I.idz mūsdienām saglabājušies ļoti nedaudzi eksemplāri.

-   Kapec Marinai ta vajadzīga?

-   Man nav ne jausmas. Varbūt viņa atcerējās vel kādu autoru, kurš pieminejis vairogu vai balto salu.

Rids apklusa, un vaditajs izpildīja sarežģītu manevru, kura ietilpa vienlaicīga cigaretes aizdedzināšana, signāltaures nospiešana, strauja pagriešanas ap stūri un dūres kratīšana uz apdze- namas kravas mašīnas pusi. Rīds nobaleja un nomurminaja kaut ko grieķiski.

-   Kas tas bija? - Grants jautaja, saķēris rokturi mašīnas griestos.

-    Homērs.

Kūleņus mezdams uz priekšu, pie kaujratietn nogāzās Eimēls,

Sasita degunu, lupas un nobrāza elkoņa galu,

Nobrāzu adu uz pieres virs uzacīm kuplam.

Vel trīs reizes veiksmīgi izvairījies no nāves, taksometra vadi- tajs i/laida pasažierus pie bibliotēkas vārtiem. Lodziņš durvis atveras; sirmiem matiem apaugusi acs viņus aizdomīgi nopētīja.

-   Ja? - viņš grieķiski jautaja.

-   Mēs meklējam savu draudzeni. Viņa no nta ieradas bibliotēka. Vai esat viņu redzejis?

Acs nedaudz samiedzas.

-    Viņa šeit bija no rīta.

-    Bija? Kad viņa aizgāja?

-   Pusdienlaiks? - balss skanēja nedroši. - Ieradās tris viri mašīna.

Grants juta neredzamu roku ietriecam dunci viņam vedera.

-   Vai viņa neteica, uz kurieni dodas?

-    Viņa teica, ka atgriezīsies.

-Un?

-    Neatgriežas. - Duncis ieurbās dziļāk. - Bet viņa atstaja šeit savu darbu.

Grants izmisis parlaida skatienu ielai, it kā ceredams, ka Marina tūlīt pat mierīgi pienāks viņam klat. Neviena nebija.

-   Vai paradīsiet mums?

Priesteris negribīgi atvēra vārtus un aizveda viņus pari pagalmam uz bibliotēku. Marinas soma karajas uz krēsla atzveltnes vieta, kur viņa to atstaja, un uz galda tai pretī bija tikai viena grama- ta. Starp lapam bija ielikta neliela papīra stremele.

Grants paķēra gramatu. Tas nosaukums bija rakstīts franču valoda, bet uz vaka iespiestais vārds bija salasams.

-   Ta ir Sursela gramata. Marina teica, ka viņu ieinteresejis kaut kas, ko pieminēja Sursels. - Grants to atvēra at/.imetaja vieta. Viņa skatienu piesaistīja teikums, kas daļēji pasvītrots ar zīmuli. Viņš paradīja to Rīdām, kurš iztulkoja teikumu no franču valodas:

Par šo aspektu sevišķi daudz runa bieži vien vēra neņemtais Ismnas Filostrats.

-   Kas ir I .emnas Filostrats?

Grants jau bija tik ļoti pieradis pie Rīda vienmer gatavajam atbildēm uz jautājumiem, pie iecietīgajiem smaidiem un aizkaitinājuma noputam, kas tas pavadīja atkarībā no profesora noskaņojuma, ka vairs par tam pat nedomaja. Viņš jau sen bija nonācis pie secinājumā, ka profesors ir nekļūdīga, staigajoša enciklopēdija antīkas vēstures jautajumos.

Bet šoreiz. Rids tikai savilka lupas un neizpratne sarauca pieri.

-   Filostrats, - viņš atkartoja. - Ja nemaldos, neievērojams musu eras trešā gadsimta filozofs. Tas nav mans laikmets… kaut gan es atceros, ka viņš uzrakstīja Rodas Apollonija biogrāfiju, un viņš savukart rakstīja vera ņemamo dzejisko atstastu par Jāsonu un Argonautiem. Droši vien tāpēc Marinai bija vajadzīga Suda - lai uzmekletu viņu.

Grants savilka roku durē, cenzdamies savaldīties.

-    Nu, viņš diezin vai Marinu nolaupīja.

-   Ja viņš dzimis Lemnā, varbūt viņš kaut ko zināja par Hefais- ta kultu.

Abi samekleja bibliotekāru. Vecais priesteris sākuma uzlukoja viņus ar aizdomām, bet daži asi vardi no Rīda puses pārliecināja viņu atslēgt smagas durvis un ievest viesus pazemes dārgumu glabatava. Viņš atvēra lādi un nolika trauslo gramatu uz galda.

Rids trīcošu roku pieskārās sudraba gravīrai.

-   Jauna sieviete, kura šeit bija no rīta; vai viņa aplūkoja šo grāmatu?

Bibliotekārā šķidra bardele šķietami plīvoja tumsa, viņam klusi pamajot ar galvu. Rids šķira cietās lapas; Grants apbrīnoja sīkos burtus, tik kārtīgus kā mašīnrakstu.

-Luk.

Filostrats. Tēvs - Filostrats Veruss, sofists no hemnas. Viņš bija sofists Atēnas un Roma, kad Severuss bija imperators, hdz Filipa valdīšanai, viņš uzrakstīja: Deklamacijas; Apraksti (četras grāmatas); Tirgus laukums; Heroicus; Dialogi; Kazas jeb Par stabulēm; Rodas Apollonija dzīve (astoņas grāmatas); epigrammas; citi darbi.

-   Heroicus, - Rids atkartoja. - "Par varoņiem". Vai esat pazīstams ar šo darbu?

Bibliotekārs pamaja, klusēdams ielika Suda atpakaļ kaste un pameta glabatavu. Rids un Grants sekoja viņam līdzi uz lasītavu. Viņš netuvojas plauktiem un devas tieši pie sava galda. Aiz ta bija novietoti koka ratiņi, piekrauti pilni ar gramatam, ko vajadzēja aizvest atpakaļ uz plauktiem. Bibliotekārs vienu no tam nocēla no kaudzes augšdaļas, plānu gramatu melna un sarkana iesējumā, un pasniedza to Rīdām.

Kad profesors gramatu atvēra, Grants juta piepeši uzvirmojušu mandeļu un rožu aromatu, krāšņu ziedu bibliotēkas izdegušajā tuksnesi.

-    To lasījusi Marina, - viņš ieteicās, iztēlodamies, ka viņas iesmaržinata plaukstas locītava berzējas pret lappušu maļam, tas šķirot. - Kas tas ir?

Rids pievilka sev krēslu un apsēdas pie galda, pētīdams lapas. Grants centas apvaldīt izmisuma pilno nepacietību, kas viņa virmoja.

-     Tas ir stāsts par Trojas karu. - Rids pacēla skatienu. - Attiecīgajam periodam tipisks literarais paņemiens: parādās kada neievērojama "Iliadas" teļa regs un izstasta nogurušam ceļiniekam visu, ko I lomers uzrakstīja nepareizi. Tas ir pat atsevišķs literārais apakšžanrs antīka laikmeta beigu posma. Šim stāstām musu acis lielāku vērtību piešķir tas apstaklis, ka autoram bija dziļas zinašanas par I.emnas Hēfaista kultu.

Viņš gurdeni pasmaidīja, ieraudzījis Granta seju.

-   Jusu minējums bija pareizs. Spriežot pec priekšvārdā, Filostrats bija Hēfaista kulta priesteris Femna. - Rids noņēma brilles un paberzēja acis. - Viņa priekšrocība bija nevienam citam nepieejamas zināšanas par kulta vēsturi un tās melnakajiem noslēpumiem. Patiesībā ir pat izveidojusies domubiedru grupa, kas uzskata, ka viss Filostrata darbs ir piebārstīts ar mistiskam divdomībām, ko pilnība izprast spej tikai kulta iniciētie; tie ir slepeni vardi, kas parastam lasītajam šķistu pavisam nevainīgi. Bet tekstā ir kaut kas īpaši ievērības cienīgs. Viņš saka:

Bultu sulu slēpjas Melnujā jūru uz neapdzīvojamus daļas pusi, kas atrodas pa kreisi, kuģojot šis juras ieteka. Tā ir trīsdesmit stadijas guru, bet nuv plutāku par četrām. Uz tas aug papeles un gobus; daļa no tām suvvaļu, citas sastādītas noteikta raksta ap templi. Templis atrodas netālu no Mejotus jūras (kus ieplūst Melnajā jūra), un tajā novietotas Ahilleju un Helenus statujas, ko veidojušus Liktens dievības.

-    Kur ir ta Mejotas jura?

-   Tas bija grieķu dotais vārds tam, ko šobrīd mes dēvējam par Azovas juru. - Rids pieceļas un izņēma no plaukta atlantu, bet tas nepavisam nelīdzinājās nevienam atlantam, ko līdz šim bija izmantojis Cirants. Šķita, ka ta veidotāji bijuši piedzerušies: visi pazīstamie apveidi bija sakropļoti, un pat pazīstamam vietām doti nepazīstami vardi. Itālijā vairs nebija garais zabaks ar augsto papēdi; ta vieta rēgojas strups, neveikls strādniekā zabaks. Ta bija pasaule, kadu to cilvēki reiz iztēlojušies.

Rids šķira lapas, un kontūras pamazam noskaidrojās. Aptuvenas līnijas kļuva precīzākās; krastus izroboja līči, amebam li- dzīgie kontinenti izaudzēja mugurkaulu, locekļus, piedekļus. Vēlākās kartes bija drukātas, nevis vilktas ar roku, to apveidi bija modernajai pasaulei pazīstami. Tikai nosaukumi vel joprojām šķita savadi un sveši.

-   Lūk.

Rids bija atvēris Melnas juras austrumu karti, kas datēta ar tūkstoš septiņsimt divdesmit devīto gadu. Viņš norādīja uz vietu, kur Azovas jura pievienojas Melnajai jūrai.

-   Kimeru Bosfors. - Viņš papurinaja galvu, parmezdams sev kādu kļūmi vai nepilnību, par ko zinaja tikai viņš pats.

-   Kad Odisejs dodas ceļā, mekledams portālu uz I ladesu, Ki- merija ir pedeja valsts, kam viņš pabrauc garam, pirms šķērso Okeānu. Senie grieķi ticēja, ka kimerieši bijuši īsta tauta, kas dzīvoja vēsturiskajos laikos. 1 lērodots apgalvo, ka viņi mitinājušies aiz Melnas juras ziemeļaustrumu stūra. Pec viņa vārdiem, tos visus velak nogalinājuši iebruceji, bet vārds dzīvojis talak…

-    …vietvārdos, - Grānts pabeidza. - Tie vienmer pazūd pede-

jie.

-   Tapec to deveja par Kimeru bosforu. Euxine Bosfors - mus- dienu īstais Bosfors - veda uz Melno juru no Marmora un Egejas juras; preteja pusē Kimeru Bosfors veda uz Azovas juru. Ja nemaldos, mūsdienās to sauc par Kerčas šaurumu.

-    Un jums šķiet, ka tieši to uzzināja Marina? Ka Balta sala atrodas kaut kur taja apvidu?

-Ta apgalvo Filostrats. Un "Odiseja" piekrit.

Grants uzmeta skatienu kartei.

-    Bet tur nav nekādu salu.

Viņā milža bezspēcīga niknuma vilnis; viņš aizcirta gramatu ciet.

-   Nolādēts! - Meklejot Marinas darba augļus, bezpalīdzība bija nedaudz noplakusi. Tagad Grants atkal bija nokļuvis strupceļā. - Mums viņa jaatrod.

Rids uzlukoja Grantu noguruma pielijušam acīm.

-   Un ka jus grasaties to izdarīt pilsēta, kurā ir gandrīz miljons iedzīvotāju?

-   Varbūt versties pie policijas?

-   Visticamak, viņi mus iemetis cietuma. Mums pat nav pases. - Profesors skumīgi pašūpoja galvu un pieskārās Granta rokai. - Man ļoti žēl. Pabak pavēstīsim jaunumus Džeksonam.

-   Velns un elle. - Džeksons aizsvieda stikla pelnutrauku pari visai istabai. Tas caursita plāno sienu, atlēca no tas un nokrita uz paklaja. Visapkart traukam nobira pelnu plēksnes. - Tā ir tava vaina, Grānt.

-   Kapec? Ps viņu nenolaupīju.

-   Atjedzies taču. Neviens viņu nenolaupīja. - Džeksons nikns mēroja soļiem istabu. - Kopš pašas pirmās dienas viņa mus izspiegoja, sadarbodamas ar saviem krievu drauģeļiem. Kapec mes visu laiku uzskrienam viņiem virsū? Jo mums ir vieas un tas pats ceļojumu aģents? Ka viņi atrada jus I.emna? Kapec viņiem izdevās atrast musu pēdas Atēnas - un ielauzties Sursela nama pusstundu pec mums? Kā viņi tik ātri paradijās Čusku salā?

-Nezinu. Bet varu apgalvot, ka vainojama nav Marina. Viņa sešus gadus glabaja plāksni, nevienam par to nestāstīdama.

-   Droši vien nezināja, cik tā ir vērta. Sasodīts! Nevajadzeja viņai uzticēties. Vašingtona sakuls manas olas omletē, kad to uzzinās.

-   Pieņemsim, ka viņa ir spiedze; kāpēc viņai izvēleties šo bridi, lai aizbēgtu? Nav neviena pavediena, izņemot plāksni, un Rīds jau tūlīt to atšifrēs.

Džeksona sejā atausa šausmas.

-   Kur ir plāksne?

-   Mana istaba. - Rids šo sarunu vēroja, stavedams droša stūri. Viņš šķita nedaudz nokaunējies ka viesis, kurš spiests nolūkoties laulato ķīviņa. - Ks parbaudīju pirms desmit minūtēm.

-   Marina domaja, ka atgriezīsies. Viņa pameta savas mantas bibliotēka.

-    Dieviņ tētīt, varens pierādījums. Vai tev tiešam šķiet, ka viņai neienāktu prata atstat viltus norādes, lai mus aizkavētu, Ein- štein?

Grants juta kaut ko sevi salustam. Pirms Džeksons paguva kaut ka aizstāvēties, Grants jau bija spēris trīs lielus soļus un pacēlis amerikāni gaisa, turēdams viņa jakas atlokus. Viņš trieca vīrieti pret sienu, purinadams to ka žurku.

-    Laid mani vaļa.

-    Laidišu, kad atvainosies.

-   Par ko? Par to, ka aizvainoju tavu mazo, sarkano padauzu?

Grants pats nezinaja, ko būtu izdarījis nākamaja mirkli, bet pie

durvīm atskanēja klauvejiens. Visi trīs pagriezās.

-   Velak! - Džeksons norēja.

Viņa balss bija parak neskaidra vai ari klauvētājs nezinaja valodu. Durvis atvēras. Aiz tam staveja pavecs šveicars balta žakete. Viņa vaibsti sakritas, ieraugot ainu, kas pavērās istaba.

-    Teļefons, - viņš pārbijies nočukstēja un ar mazo pirkstiņu un īkšķi attēloja klausuli. - Teļefons, Grants kungs.

Grants raupji palaida vaļa Džeksonu un skriešus metas pakaļ šveicaram, steiga gandrīz nogrūzdams veco vīru pa kapnem. Džeksons viņam sekoja. Viesu pieņēmeja apjukusi lūkojas uz Grāntu un memi pastiepa viņam telefonu. Grants jau grasijas to paņemt, bet Džeksons iespraucas pa vidu.

-   Zvanīja man.

-    Protams. Bet es ari veļos paklausīties. - Džeksons pieversas viesu pieņemejai. - Vai ir vel kada līnija? - Viņš pacēla abas rokas un paradīja to pašu žestu, ko pirms tam bija izmantojis šveicars. - kki telefoni?

Meitene noradīja uz otru letes galu, nedaudz pamainīja kontaktus sadales deli un pamaja. Grants un Džeksons pacēla abas klausules.

-   Runa Grants.

Savienojums bija slikts, pilas ar sprakšķiem un šņācieniem, bet balss bija skaidra un auksta.

-   Mans vārds ir Kurčosovs. Pie manis ir jusu draudzene.

Granta sirds sitās straujak. Viņš klusēja.

-   Ks piedāvāju viņu apmaiņa pret plāksni.

Džeksons otra galā apklaja klausuli ar plaukstu un ar lūpām izveidoja vārdus:

-   Velc garuma.

-   Tavs draugs belzigs nozaga plāksni.

-   Ir otra daļa. - balsi ieskanējas bīstama nots. - Svarīgaka daļa. Jūs to nozagat no francūža mājas.

-   Mēs to atstājām Grieķija.

Klausulē kaut kas iešņācās.

-   Jusu draudzenes laba es ceru, ka ta nav.

-Jums no tas nebūs nekada labuma. Plāksne nav izlasama.

-Mes paši izlemsim - kad iedosiet to mums.

-   Nevaru.

Kurčosova balss pārvērtās par tēraudu.

-    Varat. Mes gaidīsim jus rit šaja paša laika uz Uskudaras pramja. Jus atnesīsiet plāksni.

Telefons apklusa.

-   Vai tagad tu tici, ka Marina nestrādā viņu laba?

Šķita, ka I )žeksons vēlas kaut ko teikt, bet viņš ieraudzīja bīstamo spīdumu Granta acis un norija sagatavoto piezīmi. Pec tam viņš pieversas Rīdām.

-   Kā sokas ar tulkojumu?

Rīds drūmi sarauca pieri.

-   Šorīt es biju pārliecināts, ka esmu uz pareiza ceļa. Pēcpusdiena jau domāju, ka man butu lielākās cerības izvilkt pareizos vārdus no cepures.

-   Vai varam jums kaut ka palīdzēt? - Grants jautaja.

Džeksons ievilka dumus no cigaretes.

-    Kā, piemēram? Ja plāksni nevar izlasīt viņš, tad tu jau noteikti neko nevari. Un man tas viss izskatas pec sasodītās grieķu valodas.

Tas nebija jauns joks, tas pat nebija īpaši smieklīgs, bet Rids uz to reaģeja ka uz elektriskas strāvās triecienu. Viņš spēji izslējās sēdus, bridi lūkojas uz Džeksonu kā sastindzis un pieleca kājas.

-   Atvainojiet, - viņš nomurminaja un izskrēja lauka.

-   Kas, pie velna…

Džeksons un Grants sekoja viņam uz otru istabu. Abi ieraudzīja profesoru uz ceļiem blakus gultai; viņš rakņājās papīru kaudzes, kas bija izmētātas pa grīdu.

-    Kas noticis?

Rids pagriezās pret abiem biedriem, bali zilas acis bija plaši ieplestas, bet šķita, ka viņš neko neredz.

-   Ks laikam sapratu.

Divdesmit devītā nodala

Tonakt neviens neguleja. Grants un Džeksons maiņas staveja sardzē gaiteni, atgaiņadami miegu ar neskaitamam cigaretem un kafijas tasēm. Ridam nebija vajadzīgi nekādi uzmundrinošie līdzekļi. Ik pa stundai viņi pieklauvēja pie profesora durvim, lai pajautatu, vai tas neko neveļas, un katru reizi saņēma atraidījumu. Pārliecies pari galdam lampas gaismas ieloka, uzvilcis virs drēbēm ntasvarkus un drudžaini kaut ko rakstīdams, Rids atgādināja Grantam kadu pasaku teļu, trolli, kurš strada visu nakti, vērpdams zeltu no papīra un māliem.

Pat brīžos, kad nebija jastav sardzē, Grants nespeja aizmigt. Viņš gulēja nomoda un trīcēja, kofeīna, nikotīna un pārgurumā nomocīts. Viņš centas nedomāt par Marinu; kad tas neizdevās, viņš mēģināja aizgaiņat bailes ar skaistam atminam. Arī tam nebija nekādu rezultātu. Trijos naktī pēc otras maiņas sardzes posteni Grants uzkapa uz jumta un ilgi stavēja uz. terases, uzsukdams naksnīgo gaisu. Viesnīca atradas Sultānā Ahmeda rajona, senas pilsētas sirdi. Pa labi bija redzams veca hipodroma obeliska gals; talak slējās Zilas mošejas kupoli, parmakdami cits citu, un Sofijas katedrales smaile. Grants pirmo reizi savā mūža sajuta vēsturēs skaistumu.

Kad viņš atgriezās leja, gaitenis bija tukšs un Rīda istabas durvis atstatas vaļā. Grants metas skriet, bet paleninaja gaitu, izdzir- dis istaba skanam pazīstamas balss. Rids nekur nebija pazudis, viņš sēdēja krēsla, bet Džeksons skatijas viņam par plecu uz kaut ko, kas bija uzlikts uz galda.

Amerikānis palūkojas uz Grantu.

-    Viņam izdevās.

Pat ņemot vera nogurumu, Rids izskatījās satriekts - ka cilvēks, kurš metis skatienu aiz svētvietas aizkara un nespej aptvert redzēto.

-   Izrādījās, ka Džeksona joks ir tīra patiesība. Valoda - lineārais B teksts - ir grieķu valoda. Ļoti primitīva, arhaiska forma, tomēr nepārprotami grieķu valoda.

-   Jus taču teicat, ka šada iespeja tika izvirzīta jau sen.

-   Taisnība. Bet tas bija tikai minējums, ierosināta atslēga, kad vēl nav atrasta slēdzene. Tikpat labi var lūkoties uz pārtvertu Enigmas tekstu, nezinot, no kurienes tas sūtīts, un ieminēties, ka ta varētu but vācu valoda. Tas nav slikts minējums, bet pilnīgi bezjēdzīgs, līdz kads preparējis kodu, apguvis ta gramatiku un sintaksi, noskaidrojis, kada veida tas attēlo valodu. Tas jārekonstruē no pašas apakšas, un tikai tad ir jēga sahdzinat to ar citam valo- dam. Šoreiz mums neticami paveicas. Ta varēja but pavisam jauna valoda vai ļoti attali līdzīga kādai jau zināmai. Tomēr veiksmīgi sagadījies, ka ši ir viena no rupigak pētītājām valodam visā pasaule.

-Jus lieliski pastrādajāt, - Džeksons atzinīgi noteica. - Bet ko uzzinājāt?

Rids pakasīja vaigu.

-   Secinājumi ir galvu reibinoši. Mes visi pieņemam, ka mike- nieši bija pirmsgrieķu laika kultura, iznicinātā pirms grieķu ierašanas. Tagad šķiet, ka viņi eksistejuši līdzās. Šis atklājums pārrakstīs vēstures grāmatas.

-    Man pie kājas tās vēstures gramatas. Kas rakstīts uz plāksnes?

-Ak ja, pareizi. - Rids pasniedza viņam papīra lapu. - Darba vel ir daudz, dažas konstrukcijas ir grūti saprotamas un vaira- kus simbolus man nacas uzminēt. Bet šis ir aptuvens uzmetums.

Džeksons un Grants pieliecas tuvāk lapai.

-   Vai zināt, mēs esam pirmie cilvēki trīs tūkstošu gadu laika, kuri lasījuši šo valodu.

Krētas karulis veltīja akmeni labirintu pavēlniecei. Bet Dieviete turēja faunu pratu uz Kretas ļaudīm. Melnie kuģi ieradās Zakrosū un izņemu akmeni no lauvas mutes (alas?). Vadonis aizveda akmeni uz Kalēja templi Letnnā. Zinībās iesvuiditie izvilku metulu no akmens caur uguni un ūdeni un izkalu bruņas: divus lielu uizsurgus; ķiveri ar vaigu aizsargiem; bronzas krūšu bruņas; un vairogu no bronzas, sudraba, zelta un svina. Kluusidumi dievu vēlmēm, tie atdeva bruņas Varonim, kura darbi ir tulu zināmi…

(Nakamas divas rindas nav salasamas plāksnes luzuma deļ. Varam pieņemt, ka tajas atstastita Varoņa (Ahilleja?) nave un bruņu mantošana. - AK.)

… musu kapteinis, labais jūrnieks, zvērēja, ka nepaturēs tmfejas sev, bet veltīs tās Varonim. Klausot priesterienes vēlmēm, airetaji veda kravu talu uiz pasaules robežām. Viņi kuģoju gur krustu un šķērsoju upi. Drīz viņi nonācu svetaja osta, kur aug vītoli, papeles un selerijas. Kalna aiz ezera viņi uzcēla Nāves namu. Taja nolika dāvanas un dedzinātus ziedokļus, bruņus un vairogu, un vel daudzus kausus no zelta un sudrabu. Pēc tam tie kuģoju mājup un daudz piedzīvoja.

-Tātad mums tikai jānoskaidro, kuru upi viņi šķērsoja, un ja- sameklē tuvakais kalns.

-    Vairuma avotu pieminētas upes saistībā ar balto salu, - Grants atcerējās. - Bet viņi nespeja vienoties, tieši kura upe ta bijusi. Dņepra, Dņestra, Donava…

-   Un tie visticamak ir kļūdaini. Atcerieties, ka salai jabut kaut kur blakus Kerčas šaurumam un Azovas jūrai.

Džeksons izbrīnīts pacēla skatienu.

-   Vai es kaut ko palaidu garam?

-    Ps jums paskaidrošu velak, - Rīds apsolīja. - Pagaidām mums vajadzētu atrast kadu karti.

-   Man istabā ir "Pilota ceļvedis", ko mes izmantojām, lai atrastu Čusku salu.

Grants atnesa gramatu, kurai vaka bija ielocīta karte. Viņš to izplāja uz gultas un ilgi pētīja. 1,mijas šūpojās un saplūda par- gurušo acu priekša - bet viens nepatīkams fakts bija skaidrs.

-   Tur nav nekādu salu. Nav pat upes.

-   Jabut, - Rids iecirtas. - Visiem tekstiem ir tikai viens kopīgs apgalvojums: ka netālu no Baltas salas ir upe. Tas ir pats galvenais: ka ceļotājiem jāšķērso Okeāns, lai tiktu uz viņpasauli.

-   Man šķila, ka viņi kuģo pa juru, - Grants iebilda. - Jura nevar šķērsot upi. To var šķērsot uz sauszemes no viena krasta uz. otru. Ja vien tas nenozīmē, ka viņi kuģojuši garām upes ietekai. Bet tādas nav… kas noticis?

Viņš apravas, ieraudzījis, ka Rids uz viņu skatas - un nevis parastaja neiecietībā, bet gan ar patiesu apbrīnu acis.

-   Luk, jusu atbilde.

-   Ka, ludzu?

-   Pacentieties lūkoties uz to ar Odiseja acīm. - Rīdām runājot, šķita, ka vecums un nogurums viņa seja pagaist kā nebijuši. - Viņš vedis savu vērtīgo kravu no Trojas kaujas lauka caur Dardane- ļiem un Bosforu līdz Melnajai jūrai. Viņš kuģojis gar krastu, jo toreiz. neviens uzdrošinājās iziet atklata jūrā, bet pat šis ceļš ir pilns briesmu. Viņa kuģiem uzbrukuši kanibāli un vētras. Viņš līdzinās Marlovam no "Tumsas sirds", kurš pametis pasaules malu un ieklīdis ballaja tukšuma aiz. kartes robežām. Viņš tiek garam Kimeru zemei, un tur, tieši tajā vieta, kur tai jābūt, paradas upes ieteka. Un tā nav parasta upe: tā ir milzu upe deviņu judžu platuma un, lūkojoties pret straumi, ta stiepjas bezgalība. Okeāns.

Grants sāka saprast, par ko profesors runa.

-   Šaurumi.

-   Straume, kas plūst no Azovas juras uz Melno jūru, izskatās pēc milzīgas upes. Un viņi galu gala ieraudzītu tieši to, ko gaidīja. Viņi šķērsoja savu upi. - Rīds pieversās kartei un pielika pirkstu pie šauruma austrumu malas. - Un šeit, pasaules tālākaja mala, viņi atrada Balto salu. Tai jābūt īstajai vietai.

-   Jābūt? - Džeksons atkartoja. - Pirms trim dienam man teica, ka tai jābūt Čūsku salai. Mes gandrīz dabūjam vienvirziena biļeti uz Sibīriju, noskaidrojot, ka pieļāvām kļūdu.

-   Mes balstijamies uz nepareiziem tekstiem. Filostrats ir kaut kas cits; svētā debess, viņš taču bija Hēfaista priesteris Lemna. Un viņa atstasts sakrīt ar Homēra vārdiem.

-    Protams, - Džeksons kodīgi atcirta. - Viņš droši vien turēja uz galda Homēra darbu, rakstīdams savu grāmatu.

-    Heroicus savā būtība ir apzinats mēģinājums "labot" Homēru. Filostrats dižajam dzejniekam nepiekrita, ja vien nejuta, ka tas jadara; tas runāja pretī viņa literārajiem mērķiem. Ja Filostrats ielika šos vārdus, viņš acīmredzot kaut ko zināja.

-   Varbūt viņš nezināja pietiekami, - Grants prātoja. - Tas nemaina faktu, ka gar krastu austrumos no Kerha šauruma nav nevienas salas.

Rīds apklusa.

-   Ka butu ar pašu šaurumu? - Džeksons novecināja roku pār karti vieta, kur sastapas abi zemes gabali, kas veidoja šaurumu. Rietumu puse izskatijas diezgan viendabīga, bet austrumu strele līdzinājās kožu saēstam auduma gabalam; tā bija tik pilna ar ezeriem un lagunam, ka ūdens bija vairak neka zemes. - Viss tas nostūris izskatās pec salu ķēdes, kas netīšam savienota kopā.

-   Šeit rakstīts, ka visas salas ir zemas un purvainas, - Grānts atbildēja, ielūkojies "Pilotā". - Plāksnē ir pieminēts kalns.

-    Un tur rakstīts, ka viņi pakuģoja garam upei. Ja tas zemes gabals kādreiz tiešām bijis sadalīts pa salam, tas izskatītos pec salām Okeāna, tas ir, jau iekša šaurumā. Mums jālūkojas talak uz austrumiem.

-   Tur nav nekādu salu, - Grānts atkartoja.

-   Varbūt tā nemaz nav sala.

Abi virieši skatijas uz Rīdu, it ka viņš bulu zaudējis prātu. Profesora izspurušie mati un mežonīgās acis darīja šo iespeju vel ticamāku.

Džeksons ierunājās, ļoti leni un rūpīgi izteikdams katru vardu.

-    Vai jus gribat sacīt, ka pēc visiem šiem pūliņiem Baltā sala patiesība nav sala?

Rīdām pietika godaprata savilkt seju vainīgā grimasē - kaut gan Grants manīja, ka tā ir tikai maska, automatiski uzmesta virsu, kamēr tās aizsega drudžaini darbojās prāts. Viņš sāka šķirstīt piezīmju gramatu.

-1 ,uk! Vai atceraties "Hrestomātiju" Atēnas?

-Zudusi poēma. Homēra turpinājums.

-    Nu, Prokla veikts kopsavilkums, ja. Pec Ahilleja nāves "tie nogulda Ahilleja augumu. Viņa mate, juras dieviete Tetida, ierodas muzu pavadībā un sero pie dela līķa. Pēc tam ta izceļ dēlu no sarta un aiznes viņa augumu uz Balto salu"?

-   Nekas no ta visa neapgāž teoriju par salu, vai ne?

Rids izlikās to nedzirdam.

-    Grieķu vardi, ko Prokls izmanto, aprakstot Balto salu, ir -

Ijeukin nison.

-    Ko tas nozīmē?

-   Leukin ir balts, nison - sala.

Džeksons izmisuma pacēla acis pret debesim.

-   Un kāda tam jēga?

-   Noteiktos gadījumos vārds nison var nozīmēt ari "pussala". Piemēram, citviet episkajā ciklā Peloponesas pussalu sauc par nison.

-    Kapa: gan? Vai tad viņiem nebija īpaša varda pussalai?

-   Grieķu dzeja ir metriska, tas ir, vārdiem jāietilpst noteiktā sil- labiska ritma. Ir vārdi, kas nekad neiekļaujas ritma, un viens no tiem ir chersonesos jeb pareizais pussalas apzīmējums. Tatad prozas rakstnieks var to izmantot, bet dzejnieks - nekada gadījumā. Viņam jāmekle sinonīms, kas atbilst ritmam.

-   Vai tad "Hrestomātijā" ir poēma? Tas fragments, ko jus no- lasijat, pēc dzejas īpaši neizklausījās.

-   Tas ir proza rakstīts dzejas kopsavilkums. Pilnīgi iespējams, ka Prokls tikai nokopēja dažas poēmas frāzes, to saisinadams.

-   Tatad jus apgalvojat, ka Balta sala patiesība ir Balta pussala? - Par spīti visam, Džeksons tomēr nespēja apvaldīt smieklus. -Jāatzīst, ka tas neizklausās tik poētiski.

-    Un nevienam tas nav ienācis prata?

-    Nē, cik man zināms. - Rids paraustīja plecus. - Tas ir gluži ka ūdens, kas plūst leja no kalna. Kad pirmā pile atradusi ceļu, tai seko pārējās, līdz ar katru lasi straume kļūst atraka, gultne tiek iegrauzta dziļāk, ceļš ir drošāks. Neviens neiedomājās apšaubīt ta virzienu.

-   Ja, ja, protams. - Džeksonu neinteresēja metaforas. Viņš pievērsās kartei, nogludinādams to, lai malas nečokurotos uz augšu. - Tatad mums jāmeklē pussala ar klintīm kaut kur uz austrumiem no šauruma. - Viņš vilka pirkstu gar krasta līniju. - Te ir neliels zemesrags.

-   Tas ir ļoti mazs, - Grants šaubīdamies novērtēja.

-   Nekas liels jau mums nav vajadzīgs.

Rids ieskatījās "Pilota ceļvedi". Viņa skatiens klīda pār lapu - un piepeši sastinga.

-    Kā sauc to zemesragu?

-    Rusajeva zemesrags.

-    "Rusajeva zemesrags", - Rids atkaroja. - "Kailas, bīstamas klintis izrobotu kalnu grēdas pakaje, ko šķērso daudzas šauras ielejas. Oļu pludmales; zivju konservu fabrika rietumu krasta, iespējams, pamesta. Klinšu krasa: neparasti balta." - Viņš skaļi aizcirta gramatu. - "No attāluma izskatas pec salas."

Istaba iestājās klusums, kamēr visi to apdomaja.

-    Viss sakrīt, - Grants ieminejās.

-   balta pussala. - Džeksons izbrīnīts šūpoja galvu. - Profesor, esmu spiests atzīt, ka šoreiz esat mus izglābis.

-     Tas vēl neko nenozīmē, - Grants bndinaja amerikani, bet pats īsti neticeja saviem vārdiem. - Vieta gan varētu but īstā, taču mums tik un ta jāparmekle daudzas jūdzes, varbūt desmitiem judžu. Un šīs jūdzes pieder Padomju Savienībai, - viņš asi piebilda.

-   Tatad mums tur jātiek, cik atri vien iespējams.

-   Kas notiks ar Marinu? Tagad, kad zinām, kur ir templis, varam iemainīt plāksni.

Rids pamaja, bet Džeksons vēroja Grantu ar savadu, biedejo- šu izteiksmi seja. Viņa acis kļuva aukstas.

-   Mēs neko nedosim sarkanajiem, pirms vairogs būs drošībā Tenesijā. It īpaši jau tagad, kad tas metajas kādā ala padomju teritorijā.

Grants neticīgi uzlukoja amerikani.

-   Tu nepametisi Marinu nelaime. Ne jau pec visa, ko viņa musu laba paveikusi. - Un viņš paspēra soli pretī Džeksonam.

Amerikānis ka padodamies pacēla rokas.

-    Labi, labi. Es tikai gribu teikt, ka nedrīkstam zaudēt veselo sapratu, nedrīkstam noliki dužus, lai celtu karalieni.

-   Viņa nav spēļu kārts, Džekson. ja krievi viņai kaut ko nodarīs, vari but pilnīgi pārliecināts, ka izjutīsi uz savas adas to pašu.

-    Protams. - Džeksons dziļi ievilka elpu un apsēdas uz koka krēsla. - Neaizmirsti, ka mēs visi cīnāmies viena puse… un visi vēlamies vienu un to pašu.

-   Vai tiešam?

-   Ja. Ks veļos atgūt Marinu, goda vārds. Viņa ir laba meitene, bet vari man ticēt, ja krievi dabūs vairogu savos nagos, tu par to uzzināsi vissliktākajā veida, kāds vien iedomājams. Tapec mes atgūsim abus. Cik pulkstenis?

Grānts ielūkojas laikrādi uz rokas.

-   Nedaudz pāri četriem.

-   Un mums jātiekas ar Kurčosovu sešos vakara, vai ne? - Amerikānis noliecas pār karti un ar īkšķi un rādītājpirkstu nomērīja attalumu. - Četrsimt piecdesmit jūdzes. Mums vēl joprojām ir Kur- čosova lidmašīna. Ja dosimies ceļa tūlīt pat, nokļūsim pussalā ap rītausmu. Ja vairogs tur ir, Bismatrons mūs pie tā aizvedis. Aizrausim vairogu prom krieviem deguna priekša, pirms viņi atjēgsies. Pēc tam laidīsimies atpakaļ un pagūsim apmainīt plāksni pret Marinu.

-   Ja nu mes nepagusim?

Džeksons paraustīja plecus.

-Tad tikšanas ar Kurčosovu nebūs musu lielāka problēma.

Trīsdesmitā nodala

7

Melna jura uz austrumiem no Kerčas šauruma

Pīkst. 7.58

Lidmašīna nolaidas, uzsizdama ūdens šalti zem šīferpeleka- jam debesim. Klintis slejas augšup no jūras spoži baltas, un aiz tam vidēja kalnu sienas. Grantam tas viss šķita dīvaini pazīstams; viņš atkal tuvojās naidīgam krastam. Kara laikā - vai pat vel pirms meneša, kad viņš pieveda ieročus pie tās liktenīgas pludmales Palestīna, - viņu pārņemtu ass nepacietīga satraukuma vilnis, bet šoreiz Grants nebija uz to spējīgs. Viņu sava varā turēja neveselīga apatija; pat lēkājošā laiva, kurā viņš atradās, šķita kā mirusi. Viņš cereja, ka ta nav likteņa zīme.

Lidlaiva ievirzījās zem klintīm, un viņi paleninaja gaitu, mek- ledami vietu, kur piestāt. Gaisa riņķoja jūras putni, atraudamies no klintīm un ar žēliem kliedzieniem nirdami jura. Cirants ieraudzīja vienu no tiem uzpeldam ar zivi knābi; ūdens straumē plūda nost no putna spārniem, kurus tas vicinaja, puledamies uzlidot augstāk. Viņš atcerējās Sursela stāstu par putniem, kuri mazga templi ar ūdeni no saviem spārniem, un nodrebeja.

Pirms trim stundām, kad saule vel nebija uzlēkusi, viņi sapulcējas piestātne pretī ne ar ko neieverojamai noliktavai bosfora šauruma Āzijas pusē. I ,ija viegls lietutiņš, apslakot sarūsējušo metālu un ieplaisājušo betonu ar svaigu rasu, kas makslīgaja apgaismojuma mirdzēja oranža. I.idlaivas dzinējs rūkdams dre- beja, gaiss oda pēc ogļu dūmiem un motoreļļas, un tas viss kopā šķita pienācīgs sakums ceļojumam uz viņpasauli. Tieši pirms pacelšanas blakus bija apstajusies kravas mašīna. Grants atcerējas, ka nočīkstēja tas riepas uz mitras piestātnes. No mašīnas izlēca trīs viri kaujas tērpa. Divi steigšus pārcēla sešas audekla somas uz komunistu lidlaivu, bet trešais pienāca apsveicināties.

-   Leitnants Kovaļskis, jūras kājnieki. - Viņš jau sāka celt plaukstu militārajām sveicienam, bet atcerējās saņemtas pavēles un pārvērtā kustību par neveiklu rokasspiedienu.

-   Džeksons. Šis ir Grants.

Viņš pakratīja Granta roku un pievērsās Rīdām.

-   Kas ir šis cilvēks? I .inkolns?

-   Es viņus aizņemos no vēstniecības, - Džeksons paskaidroja saviem biedriem. - Neko citu viņi man tik veļa stundā nevarēja piešķirt. Kurčosovs gaida plāksni, bet nevaru galvot, ka viņš tāpēc sēž, rokas klēpi salicis. Ja viņš atkal uzradisies, es gribu, lai šoreiz mums līdzi ir papildspēki.

Grants parlaida skatienu tukšajai piestātnei, pratodams, kas slēpjas ēnās aiz ķēžu žoga.

-   Ja mums paveiksies, viņš nezinās, kurp doties.

-    Viņš sagraba Marinu, un viņa jau bija nonākusi pie Filos- trata.

-   Marina neko neteiks.

Šķita, ka Džeksonam ļoti gribas kaut ko atcirst, tomēr viņš savaldījās.

-   Cerēsim.

-Rau!

Paša zemesraga gala klintis pāršķēlās uz pusēm. Grants ar skatienu meklēja vītolus vai papeles, bet redzeja tikai niedres, kas maigi plīvoja vēja aiz oļu pludmales. Tālāk pletās neliela lagūna, ieslēpusies pludmales ielokā, bet viens gals tai bija vaļējs - tur sekls kanals ieplūda jura. I.idlaiva virzījās uz. la pusi. Baltas klintis slejas ceļiniekiem pari; propellera raidītais pulss atbalsojas no augstajam sienam, urbjoties viņiem galvā. Kanals bija tik šaurs, ka Cirants baidijas nolauzt lidlaivas spārnu pret klinti vai sagaidīt lielāku vilni, kas triektu viņus pret akmens sienu.

Lidlaiva iepeldēja lagūna un apstājas ramaja ūdeni. Ceļinieki izlēca ārā un saka brist pa putam, slīdēdami uz slapjajiem akmeņiem zem kajam. Kovaļska viri noenkuroja lidlaivu un izkrava aprīkojumu. Grānts tikmēr devas pa oļiem nobērto nogāzi atpakaļ uz pludmales talako malu. Aiz tās bija redzama šaura aiza, apaugusi kokiem un krūmiem. No tas lagūnā ietecēja maza upīte.

Rids viņam pievienojās. Pat šeit, Padomju Savienībai piederoša krastā, profesors bija ģerbies kārtīgā uzvalkā, veste un aplicis kaklasaiti. Vienīgā piekapšanas praktiskiem apsveramiem viņa apģērba bija melnie armijas zabaki, kas uzkrītoši rēgojās zem tvī- da bikšu starām.

-Ap varoņu tempļiem vienmēr zaļoja kupli koki un krami, lika uzskatīts, ka tas pierāda varoņa klātbūtnes auglību.

-Toties nepalīdz templi atrast.

Rids neatbildeja. Viņš lūkojās uz vientulīgo krastu, drūmajam klintīm, tumšajam debesim, želi klaigajošajiem putniem un oļiem, kas grabēja ka kauli.

Bet, kad ar kuģi tu būsi jau pari Okeāna straumei,

Redzēsi lezenus krastus un tuvu Persefones birzis,

Papeles augstas visapkārt un vītolu zarus bez augļiem,

Stājies šai vieta ar kuģi pie dziļā Okeānu krasta,

I'uduļ put dodies ar steigu uz Aīda smacīgām mītnēm.

- Vismaz izklausas, ka šoreiz esam istaja vieta.

Grānts izdzirda sev aiz muguras čerkstošus soļus. Viņš pagriežas un ieraudzīja Džeksonu.

-   Kurp tālāk, profesor?

Rīds paraustīja plecus.

-    "Odisejā" ir minēta upe. Laikam jau jāseko tai.

Viņi apgaja apkart lagūnas malai, brizdami caur sēkļiem un niedrēm, līdz sasniedza vietu, kur taja ieteceja upe. Kovaļska viri stenedami stiepa smago aprīkojumu; viņi bija paņēmuši līdzi ne tikai šautenes un mugursomas, bet ari kapļus, lāpstās, Bismatro- nu un sprāgstvielu lādiņus.

Džeksons sasniedza nelielu saliņu, ko veidoja salauzīti akmeņi, un pameta skatienu atpakaļ.

-    Vai šai upei ir vārds?

-    Homērs to sauc par Ahcrontu - bēdu upi.

Džeksons tēlota izmisuma pašūpoja galvu.

-   Jus tiešām protat izvēlēties nosaukumus. Tikai nesakiet, kurp ta aizved; man patik pārsteigumi.

Viņi sekoja upes ceļam. C irants gāja pirmais. Nebija nekādās takas, nekada ceļa, kas izcirsts biezaja pameža. Šauraja ielejā koki auga tik cieši kopa, ka nebija apejami. Tie slēpa debesis, stiepdami zarus preti gaismai ka nolādēto rokas. Daudzus no maza- kajiem kokiem garakie sāncenši bija nožņauguši, bet tiem nebija vietas, kur krist. Pat miruši tie palika stāvam ka melni, trūdoši liķi. Vienigais veids, ka tikt šim biezoknim cauri, bija pārvietoties gar upi, lecot no akmens uz akmeni, un dažbrīd ari brist pa ūdeni. Par laimi, tas nebija dziļš un vairak līdzinājās strautam, nevis upei, tapec ūdens nekad nešļācas augstak par ceļgaliem. Tik un ta vīriem nācās vairīties no augiem. Liānas karajas no augstajiem kokiem ka čūskas un ķeras viņiem matos, bet ūdeni pusiegrimuši celmi un zari gaidīja iespēju viņus paklupinat.

Nebija gandrīz neka cita, ko redzēt, vienīgi ūdens un mežs, bet ar laiku Grāntam radas iespaids, ka ieleja kļūst šauraka. Zeme bija stavaka, straumes ātrums pieauga. Priekša skanēja straujš troksnis, kas šķietami lidinājās virs kokiem. Viņš nonaca neliela ūdenskrituma pakaje, kur putoja un burbuļoja ūdens, un pacēla skatienu. Priekša starp kokiem, kas veidoja tādu ka gleznas rāmi, vidēja klintis un debesis.

Troksnis bija kļuvis par vienmērīgu rēkoņu. Grants pārrāpās pari vel pēdējiem akmeņiem, nepievērsdams uzmanību ūdenim, kas šļacas viņam pari, izmērcējot kreklu un bikses. Viņš pilēdams apstajas paša augša, notupies uz plakana akmens.

Grānts bija nokļuvis ielejas augstakaja punkta. Mežs stiepās tālāk abas puses un izliecās, lai sastaptu klintis, kas savukart izliecas tam pretī. Apaļo tukšumu, kas izveidojās vidu, pildīja plašs baseins, ieplūzdams upe. Ezera virsma bija melna un nesatraucama, tikai klinšu pakaje ta burbuļoja un putoja zem ūdenskrituma, kas gāzās lejup.

Džeksons un Rids uzrāpās Grantam blakus, saspiedušies uz akmens kā kuģa avarija cietušie uz plosta. Kovaļskis un ta viri pacietīgi gaidīja leja.

-    Ko tagad?

Rids lūkojas uz ūdeaskritumu.

-   Homērs apgalvo, ka mums jānonāk vieta, kur upei pievienojas vel divas straumes.

-    Ka tas sauc? Sāpju upe un Ciešanu strauts?

-   Ne. Uguas upe un Žēlabu upe.

-    Man tiešam žel, ka es vispār pajautaju.

Grants izvilka no somas plāksni un iztina to no audekla, cenzdamies pasargat dārgo relikviju no ūdens šļakatam.

-   Šī vieta līdzinās abam straumēm attēla. Ja vien tas nav kalna kontūras. Kas sakāms bismatronam?

Džeksons norāpās leja pie juras kājniekiem. Grants skatijas, ka viņš izņem bismatronu no kastes un ieslēdz. Ūdens troksnis apslāpēja skaņu, ko radīja aparāts; adata tik tikko nodrebeja.

-    Nekas daudz. - Amerikānis sarauktu pieri uzlukoja skalu. - Varbūt kaut kas. Mums laikam jaturpina ceļš. - Džeksons nora- dija uz klintīm, kas ieskāva ūdenskritumu. - Vai tur augšā mes varam tikt?

Grants to nopētīja. Uzdevums nebutu viegls. Klintis bija tikai piecdesmit pēdu augstas, bet baltais akmens šķita gluds ka ledus, pat neņemot verā smalko rasas kārtiņu no ūdenskrituma šļaka- tam.

-   Protams, - viņš nevērīgi noteica. - Vai tev ir virve?

Paņēmis līdzi vienu no Kovaļska vīriem, Grants aizbrida ap-

kart ūdenskritumam. Pārējie viņu vēroja no ezera talaka gala. bija grūti pat pietuvoties klints pakajei; šķita, ka tā atrodas dziļi zem ūdens virsmas, tapec trūka akmeņu, uz kuriem kapt. Nonācis vieta, kur apvienojās klints un koki, Grants apstajas. Nebija nevienas vietas, kur nostāties - tikai dažas collas plats izcilnis, kas rēgojas no klints pamatnes vairaku jardu attaluma. Grants ielūkojas ezerā, bet redzeja tikai savu seju melnaja spīguli.

-   Tik un ta jau esmu slapjš, - viņš nomurminaja, nometa mugursomu, pārmeta par plecu virves rituli un ielēca ūdeni.

Tas bija siltāks, neka Grants bija gaidījis, un šajā baseina stūri straume pat vilka viņu klat pie klints, nevis grūda tuvāk upei. Viņš aizpeldeja līdz izcilnim un uzrāpās uz ta, drebedams vēja. Klints slējās viņam preti stalta ka priede; viņš pat nevareja nostāties pilna auguma, nebaidoties kuru katru mirkli krist atmuguriski.

Viņš palūkojas uz kājnieku, kurš viņu vēroja no krasta.

-   Novēli man veiksmi.

Kapšanas jautajumos Grānts nebija iesācējs. Būdams zēns, viņš stundām ilgi kapeleja pa krita zemesragiem Flemboro; pieaudzis viņš bija uzvilcies augšā pa tik daudzam sienam un klintīm, ka visas jau pat neatcerejas. bet šoreiz mestais izaicinājums bija cits. Klints virsma bija mīksta un viļņaina ka ada. Vienīga cerība kaut kur pieķerties bija izplesties ka ķirzakai, ķeroties pie nelielajiem izaugumiem klinti. Viņš varēja virzīties uz priekšu tikai collu pa collai. Kaut gan virsma nebija īpaši abrazīva, pirksti driz vien noberžas jeli. Piemirkušas drēbes vilka Grantu lejup, kaut gan vismaz krekls lipa klāt pie klints tapat ka viņa ķermenis. 1 )ažbnd šķita, ka tikai tas notur viņu gaisā.

Grants pameta skatienu lejup. Ta bija kļūda - ne jau tapec, ka viņš baidītos no augstuma; viņš ieraudzīja, cik nelielu ceļa posmu pieveicis. Grānts atkal pieversa visu uzmanību klintij un turpināja kāpt. Uz bridi nogāze nedaudz izliecās un kāpiens kļuva raitāks. Pec tam siena piepeši izliecās ta, ka nedaudz karājās Grāntam pari. Viņš nevarēja cerēt, ka tiks tai pari. Piespiedis vaigu pie akmens, viņš palūkojās apkart: ne, ari apkārtceļa nebija. Pabaja pusē šalca ūdenskritums, kas pēkšņi šķita apdullinoši skaļš.

Citas iespējas nebija. Atsperies pret seklajiem iedobumiem klinti, cik vien varēja, Grants metās uz augšu. Viņa plauksta triecās pret pārkāri; roka nodrebeja; pirksti sakļāvas - un sajuta šauru sabiezējumu akmeni. Pašā pēdējā mirkli. Tiklīdz viņš tam pieskārās, kaja zaudēja atbalstu. Viņš spārdījās, izmisīgi meklēdams vietu, kur pieķerties, bet zābaki tikai slīdēja pret klinti. Grānts mirkli karajas tukšumā, visu svaru balstīdams pret pirkstu galiem.

Viņš varēja laist akmeni vaļa, krist, cerēt uz veiksmi un glābjošo ezeru apakšā. Doma pazibēja un tikpat ātri nozuda. Grants vilkās augšup collu pa collai, mārciņu pa mārciņai. Cīpslas pirkstos šķita biezas ka troses; krampis, kas sarava plaukstas, bija gandrīz neizturams. Sapēja pat roku kauli. Viņš atkal pasniedzās augšup, un šoreiz plauksta sagrāba kaut ko pamatigaku. Cerība sniedza Grantam spēku; kājas lielais pirksts atrada nelielu iedobi klinti, un viņš cēlās augšā. Atvieglojuma iestenejies, viņš pārmetās pari nelielajai parkarei un nokļuva uz tās. Akmens mala bija šaura, tikai pedu plata, bet Grantam tā šķita milzīga ka futbola laukums.

Nedaudz atguvis elpu, viņš palūkojās augšup. Virsotne vēl bija talu, bet ceļš kļuva vieglāks. Klinti šķēla šaura plaisa - nekas īpašs, tomēr zabaku purngals tur varēja iespraukties. Pec nupat piedzīvota ta šķita tikpat ērta kā kāpnes. Grānts virzījās augšup un beidzot nokļuva virsotne. Sasniedzis kāroto, viņš brīdi gulēja, smagi elpodams un berzedams rokas.

-    Ko tu atradi?

Sauciens no apakšas lika Grantam atgriezties tagadnē. Viņš pameta skatienu lejup. Rīds un Džeksons staveja uz akmens straumes izteka, lūkodamies augšup kā vardes, kas tup uz ūdensrozes lapas.

Ko viņš bija atradis? Grants pavērās apkārt. Viņš bija nokļuvis augstā, stāvam nogāzēm ieskautā ielejā, kas nedaudz līdzinājās iegrimušai pļavai. Koku nebija, tikai strauts vijās cauri biezajām velēnām. Seit valdīja pārsteidzošs miers; pat ūdenskrituma šalkoņa šķita tāla un apslāpēta. Ši vieta Grantam atsauca atmiņā Skotiju. Ielejas tālākajā galā pretī vel vienai klintij no zemes kā milzu ilkņi slējās divas akmens kolonnas.

Grants noņēma no pleca virvi un apsēja to ap lielu akmens izaugumu. Virves galu viņš nometa leja un aizdedzinaja cigareti. Pec paris minūtēm paradijās pirmais jūras kājnieks, kuram sekoja Džeksons un parejie. Rids ieradās pēdējais kopa ar visu aprīkojumu; viņš bija iesejies virves, un kājnieki uzvilka viņu augša. Šķita, ka tas nav atstajis uz profesoru nekādu nelāgu iespaidu; patiesībā viņa seja prieka staroja. Viņš sajusminats lūkojās apkārt.

-    Apbrīnojami, - viņš izdvesa. - Ši ir zudusi pasaule, ko at- klaj drosmīgais Kortess kopā ar saviem vīriem. Mes droši vien esam pirmie, kuri šeit sper kāju trīs tukstošu gadu laika.

-   Cerams, būsim arī pēdējie.

Ieleju paršalca vēja brāzma. Izmirkuši pec brišanas pa upi, viņi salīgi trīcēja. Grants pameta skatienu lejup. Mežiem apaugusi nogāze slēpa pludmali, bet jūra bija gandrīz pazudusi aiz smalkas miglas aizkara.

Ceļinieki devas pretī abiem pīlāriem. Zeme bija mīksta, zāle auga bieza un kupla. Gar upītes krastiem likumos auga savvaļas selerijas. Ieleju sedza drūms klusums.

Tās galā slējās vel viena klints; ielejas sienas ieliecas kā kuģa priekšgals, to noslēdzot. Tuvodamies šai vietai, viņi nopētīja akmens pīlārus, ko redzēja no ūdenskrituma malas. Tie bija milzīgi un cēlas pretī debesim abās pusēs upei; no pamatnes līdz virsotnei tie sasniedza trīsdesmit pēdas. Baltais akmens bija vēju nogludināts, bet Grānts, uz tiem lūkojoties, manīja kaut ko netverami mākslīgu zem šis maskas, it kā kolonnas butu pārklātās ar kausētu vasku, kura vel redzamas cilvēka veidotas kontūras apakša. Jo ilgāk viņš skatijas uz pīlāriem, jo vairak sevi pārliecināja, ka redz akmeni iekaltus cilvēku tēlus: izspiedumus, kas varēja būt gurni un pleci, iedobes vietās, kur vajadzētu būt vidukļiem. Paša augša, ko no zemes bija grūti saskatīt, abus pīlārus vainagoja koniska forma, kas reiz varētu but kalpojusi par statujas galvu. Un labas puses kolonnu apmēram trīs ceturtdaļas no zemes rotaja divi uzkumpumi, kas reiz noteikti bijušas krūtis. Grants paradīja tas Rīdām, kurš pamaja.

-   Pilostrats runa par divām statujām templi, "Liktens dievību veidotam". Viņš apgalvo, ka tie ir Ahillejs un Helena.

-    Trojas Helena?

-   Tieši ta; seja, kas sūtīja kara tūkstoti kuģu. - Profesors pamanīja apjukumu, kas atausa Granta sejā, un iesmējās. - Ja, parasti viņa netiek saistīta ar Ahilleju. Bet ir kada maz zinama leģendas versija, kurā apgalvots, ka viņa sekoja Ahillejam uz Balto salu.

-   Kāpēc gan? Man šķita, ka Trojas kara galvenais iemesls bija nosūtīt viņu atpakaļ pie vira. Vai tad beigas nav sabojatas, ja viņa aizbēg kopa ar citu vīrieti?

-    Turklāt mirušu. - Rīds nopūtas. - Pedejo divarpus tūkstošu gadu laika grieķu miti ir uzspodrināti un pārkārtoti līdz nepazīšanai. Lielu daļu šī darba paveica paši klasiska laikmeta grieķi, sašutuši par senču atstato jucekli. Citās mita versijas minēts, ka Ahillejam sekoja Hekate vai Medeja, ragana, kuras vārds parasti minēts blakus Jāsonam un Argonautiem. - Rids pameta rokas gaisa. - Varat izvēlēties, kas jums labak patīk. Visticamāk, visas šīs būtnes bija tikai lielās dievietes aspekti.

-   Čusku sieviete?

-   Tieši ta.

Grānts vēlreiz aplūkoja labas puses pīlāru. Pat pec gadsimtiem ilgušās dilšanas akmeni vel bija manāma nojausma par dievietes smilšu pulksteņa apveidiem. Viņš atcerējās sīko figuriņu Kretas sala, un jau nākamajā mirkli viņa gara acu priekšā parā- dījas Marina, noliekusies pār viņu viesnīcas gultā, vaļēju blūzi un izstieptam rokam. Grānts ielūkojas pulksteni. Vēl astoņas stundas līdz Kurčosova noteiktajam termiņam.

Viņš papurinaja galvu, gribēdams to noskaidrot.

-   Ja šīs ir Filostrata pieminetas statujas, mēs esam istaja vieta.

-   Un skatieties. - Rīds pavērtu muti lūkojās uz klinti. Aiz akmens pīlāriem, līdz šim paslēptas to ena, par klinti gāzās divas ūdens straumes. Abas izteceja no caurumiem klintī, lija lejup pa dziļi izdobtiem kanāliem un plūda pa mīksto zemi, sastopoties upes gala dažus jardus nostāk no klints. Ūdens virsma savienojuma vieta burbuļoja, un gaisā kāpa rēgainas tvaika vērpetēs.

Džeksons uzmeta skatienu Rīdām.

-    Kura no abām ir Uguns upe?

Rids devās uz priekšu. Viņš izgaja pa vidu starp abiem pīlāriem - Granta acīs tie uz brīdi pārvērtās par milzu durvju stende- rem - un nometās ceļos pie kreisas straumes. Viņš iemērca taja pirkstu.

-    Ūdens ir silts! - profesors iesaucās. Viņš piegaja pie otras straumes un atkartoja darbību. - Šeit tas ir ledaini auksts.

Džeksons nedaudz atkapas, it kā negribēdams nostāties starp pīlāriem, un lūkojas uz klinti. Tas pakajē abi kanali ietvera nelielu trīsstūri, kura smailais gals beidzās straumju sastapšanās punktā. Siena aiz tā bija gluda un viendabīga.

-    Ko darīsim tagad?

Tuvu pie minētās vietas tev lieku es, vamni krietnais.

Izrakt bedri ap olekti garu un olekti platu.

Kovaļskis nicīgi ieņurdējās.

-   Ko tas nozīme, Šekspīr?

Rids veltīja viņam pieklājīgo, tukšo smaidu, ko taupīja īpaši neaptēstiem skolniekiem.

-   Tas nozīme, ka jums jārok bedre.

Ceļinieki paņēma lāpstās un devas uz trīsstūri starp abam straumēm. Kamēr Rids skatijas, pārējie izcēla lauka zemes četrstūrus un veidoja valni upes krasta, bet pec tam sāka rakt melno zemi apakšā. Augsne nebija dziļa, un nepagāja ilgs laiks, līdz lāpstas atsitās pret akmeni.

Džeksons nepacietīgi staigaja apkart.

-   Ko tieši mes meklējam?

-    Homērs stasta, ka Odisejs runaja ar mirušajiem, notupies bedrē. Ja musu pieņēmums, ka šeit atrodams templis, ir pareizs, es pieņemu, ka mes to atradīsim kaut kur sev zem kājām.

-    Vai varam darīt vel kaut ko?

-    Varam izliet ziedokli mirušajiem. Homērs min pienu, medu un vīnu, kam seko miežgraudu kaisīšana.

-   Ser, paskatieties!

Viņi pavēras atpakaļ. Kājnieki bija attīrījuši jau trīs jardus garu bedri, kas sniedzās līdz pamatiezim divu pedu dziļuma. Tieši pie klints akmeni bija iecirsts četrstūris, ko pildīja melna zeme. Viens no kājniekiem iedūra taja lāpstu un spieda to lejup, cik talu vien varēja. Asmens iegrima iekša, neizdodot nekādu skaņu.

-   Šķiet, ta ir bedre, kas aizbērta ar zemi.

-    Rociet vaļa. Hs paņemšu… - Džeksons apravās. Ieleju pāršalca klusa dūkoņa, it ka virs tās lidotu milzu kamene. - Velns un elle, kas tas bija?

Grants pacēla galvu, bet mākoņu sega bija parak zema, lai aiz tās varētu kaut ko saskatīt.

-   Varbūt nekas. - Tomēr viņa instinkti vēstīja ko citu. - Varbūt ikdienas patruļa. Padomju Savienībai Melnaja jura ir daudzas bāzes.

-   Un kā vel. - Džeksons nemierīgs aplūkoja ieleju. - Kovaļski, savac savus vīrus un pārliecinies, ka mus nekas nepārsteigs no aizmugures. Grant, sac rakt.

Kovaļskis skriešus aizveda savus vīrus atpakaļ uz ūdenskrituma virsotni. Grants saka kapat bedre sabērto zemi. Šķita, ka ta ir šahta, kas izkalta akmeni, un bija tikai divas pēdas plata. Rakt bija grūti; no katras riekšavas, ko viņš izcēla, puse noslīdēja no lāpstās, pirms viņš paguva izņemt to no bedres.

Džeksons rosījās dažu pedu attāluma; viņš bija izcēlis no kastes Bismatronu un nometies ceļos tam blakus. Viņš nospieda slēdzi. Grants dzirdēja, ka aparats iedūcās. Atskanēja statiska trokšņa sprakšķis, kam sekoja strauja paukšķu virkne, it ka kaut kur tāluma mašīnai niķotos izpūtējs.

-   Velns, - Džeksons izdvesa. - Bismatrons darbojas ka traks. Mes esam pavisam tuvu. Ka sviežas?

Bedre Grantam pie kajam bija gandnz divas pēdas dziļa. Lāpstā vairs nebija derīga; to nebija iespejams iedabūt iekšā kaut cik vērtīga leņķi. Viņš to izvilka arā, atbalstīja pret zemi un salieca katu, līdz tas veidoja pareizo leņķi attiecība pret asmeni. Tā jau bija labak; tagad iespejams izmantot lāpstu ka milzu liekšķeri.

Caurums kļuva dziļāks collu pa collai, bet beigas vel nebija manāmas. Grants jau tupēja uz ceļiem, virzīdams lāpstu augšup un lejup ka santehniķis, kas darbojas ar aizdambējušos tualeti. Pat šadi viņam tik tikko izdevās aizsniegt bedres dibenu.

Viņš iegrūda salocīto lāpstu mīkstajā zeme vēl reizi, pavilka uz savu pusi, lai izraustu augsni, un cēla to augšup. Ta nepakļāvās, un Cirants gandrīz iekrita bedrē. Atguvis līdzsvaru, viņš pameta skatienu lejā. Lāpstās plakanais gals bija aizķeries aiz kaut kadas malas klintī; viņš redzeja tumšu plaisu starp zemi un akmeni. Cirants iegrūda lāpstu atpakaļ un to nedaudz pagrozīja. Plaisa kļuva plataka; zeme iebira taja iekšā un nozuda neredzamā tukšumā. Zem šahtas acīmredzot bija kaut kāds tunelis vai kambaris.

-   Vai tev ir kabatas lukturis?

Džeksons to paķēra no instrumentu kaudzes un pameta Grantam. Amerikānis un Rids pienaca tuvāk un skatijas Grāntam pār plecu, kad viņš iespidināja staru plaisa. Redzama bija tikai zeme un tumsa.

-    Pjam lejā, - Grants nomurminaja un apsēdas uz šahtas malas, karinadams kajas leja. Viņš pieskārās gurnam, parliecinada- mies, ka revolveris ir pie sāniem, un cieši satvēra lukturi. Un leca.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Granta kajas iegrima zeme cauruma dibena un lurpinaja slīgt lejup. Viņš pameta rokas augšup, apsegdams galvu, un ieslīdēja zem šahtas malas. Kritiens neapstājās, tieši otrādi - Grānts grima arvien atrak. Veldamies un kūleņodams tumsa, viņš juta, ka bezpalīdzīgi krīt slīpi lejup. Visapkart bira zemes kukuržņi un sīki oliši, kas iekļuva aiz apkakles, ausis un mutē. Uzzibsnīja mirklīgas šausmas, domājot, ka kritiens turpināsies mūžīgi. Jau na- kamaja brīdī viņš smagi atsitās pret kaut ko cietu un palika guļam. Viņam virsu bira zeme; ta sakrajas kaudzes ap pleciem, it ka gribēdama Grantu aprakt.

Viņš izspļava smiltis no mutes un bridi sēdēja, braucīdams nobrāztās rokas un plecus. No šahtas augšpuse plūda varga, izkliedēta gaisma; acīm pierodot pie tumsas, viņš ieraudzīja raupjas klints sienas visas puses un akmens kāpnes, kas veda vēl talak lejup. Grants lēnam pieceļas.

Gaisma nozuda. Grānts izdzirda kliedzienu, būkšķi un panika vicinātu roku švīkstoņu. Viņš nepaguva paiet mala; kaut kas smags noslīdēja lejup pa zemes kaudzi un ietriecas viņa. Kajas saļodzījās, Grants krita uz priekšu un noveļas leja pa kāpnēm.

-   Grānt? Vai tas esat jus?

-    Rīd? - Grants apstajas un riskēja atvērt acis. Šķita, ka vismaz viena riba ir ielauzta, un potīti plosīja sāpes, par kuram nebija laika domāt. - Jēzus, nakamreiz pakliedziet, pirms lecat tumša bedre.

Rids apdullis pieceļas un nedrošam kajam aizstebereja Grantam pretī. Tiklīdz viņš bija pagajis nedaudz nostāk, caur šahtu izkrita vel viena ena un noveļas zeme.

-    Jēzus, Marija un Jāzep, - tumsa atskanēja Džeksona balss. - Tas viss patiešam ir Īsts.

Grants nospieda luktura slēdzi. Nekas nenotika; viņš acīmredzot kritienā bija to salauzis. Viņš nosvieda lukturi un izvilka no kabatas šķiltavas. Norasojušās sienas mirdzēja atklātas liesmas mestajā gaisma; ēnas viļņoja, G.rantam nesteidzīgi sperot soļus uz priekšu. Viņš uzmanīgi virzījās lejup pa seklajam kapnem. Tās gan bija neiedomājami senas, bet nebija ne apaļo malu, ne stiklainās virsmas, kas parasti paradijas uz veciem pakapieniem.

-    Izskatas, ka viesu nav bijis īpaši daudz, - aiz muguras atskanēja Džeksona balss.

Tunelis beidzas pie biezas, ieslīpas arkas. Starp tās pīlāriem atveras melna rīkle, bet, tiklīdz Grants pietuvinaja šķiltavas ēnai pa vidu pīlāriem, no tumsas iznira neskaidri apveidi. Viņš atka- pās, pacēlis šķiltavas, lai to mesta gaisma apstarotu arkas rami. Ceļu aizšķērsoja smagas bronzas durvis. Metāls bija kļuvis zaļgani brūns, gadu rituma notraipīts, bet laja iestrādātie raksti vēl joprojām bija redzami. Augšup vijas divas milzu čūskas, bet stūros tupēja četri putni un lūkojas uz malām. Roktura nebija.

Grānts atbalstīja plecu pret plaisu starp abam durvju pusēm un grūda. Metals nokrakšķēja un saka lobīties; durvis ieliecas, bet neatvērās.

-    Uzmanīgi, - Rīds bridinaja. - Ja šis durvis ir tik senas, kā mums šķiet, to vērtība nav vārdos izsakama.

Grants soli atkapās un vērtējoši nopētīja durvis. Pirms Rids paguva iejaukties, viņš apsviedas apkārt un trieca papēdi pret tam. Metals plīsa, Rīds šausmas iekliedzās, un durvis atdalījās no senajam eņģem, krizdamas uz iekšu. Gaisa uzvijas putekļu mākonis, un gaiteni piepildīja šķindoša skaņa, bronzai atsitoties pret akmeni.

-   Jeziņ. Tu gan proti ierasties ar verienu. - Džeksons palauzās garām Rīdām un iespīdināja gaismas staru telpā aiz durvīm. - Ksam klāt. - Viņš pagriezās un uzmeta skatienu Rīdām. - Apsveicu, profesor. Jums izdevās.

Grānts spēra soli caur atvērtajām durvīm un apbrīnā lūkojās apkart. Nedēļām ilgi ši vieta bija redzēta tikai sapņos, noslēpumains kambaris, ēnās tīts. Lai ko viņš būtu iztēlojies, viņam ne prāta nenaca, ka tā šķitīs pazīstama. Un tomēr, sekojot Džeksona luktura staram, kas apstaigāja istabu, Grants nespēja atvairīt dīvainu sajutu, ka jau šeit ir bijis. Templis bija gandrīz precīza Lem- nas svētvietas kopija - viena vienīga apaļa telpa, kuras mūrētās sienas cēlās augšup, veidojot bišu stropam līdzīgu kupolu augstu cilvekiem virs galvas. Grants prātoja, vai senajiem buvniekiem tiešam izdevies izgrebt visu svētnīcu klintī vai ari viņi pielāgojuši savam mērķim jau eksistējošu alu. Lai nu kā, tas bija apbrīnojams meistarības paraugs, ko paveikuši no viņu civilizācijās tik tāli ļaudis.

-    Protams, - Rids sacīja. - Man vajadzēja nojaust, ka varoņa kaps būs tieši šads. Klasiskais Mikenu tholos kaps. Kāpnes, pa kuram mēs nonācām, ir Jromos - svētais tuvošanas ceļš.

Luktura stars rotaļājās uz sienām. Akmeni nebija iecirsti gravējumi; zemākie līmeņi bija apmesti un nokrāsoti. Dažviet apmetums bija nolobījies; vietām freskas kropļoja melns pelejums, bet pārējais vel joprojām bija redzams, kaut izbalojis un neskaidrs. G.rants ka apreibis piegāja pie sienas un pacēla šķiltavas. Pat tuvumā attēli bija tik bāli, ka šķita neizmērojami tāli, it ka viņš uz tiem lūkotos caur zirnekļu tīkliem. Vairakas ainas bija identiskas Lemnā redzetajam: viri novaca ražu, uz pakalniem ganījās aitas, pie papeļu audzes bija piesiets vērsis. Grants redzeja ari kara ainas: garus kaujas ratus, kas steidzas pretī cīņai; pilsētas mūrus; kuģu rindu jūras krasta; vīrus ar vairogiem, tikpat augstiem kā viņi paši, un tie uzdūra ienaidniekus uz šķepiem.

Grants spēra soli tuvāk, gribēdams aplūkot zīmējumus, un viņa ka ja kaut ko paspēra. Viņš notupas un pielika šķiltavas liesmu pie sienas. Tās pamatne bija samesta liela drazu kaudze. Varbūt bija kritis apmetums vai akmeņi - bet, pat tikai iedomādamies par to, Grānts saprata, ka tas nav iespējams. Viņš pastiepa roku un pacēla vienu no šiem priekšmetiem. Caur netīrumu un putekļu garozu bija jūtams auksts, ciets metāls.

Viņš aizvēra šķiltavu vāciņu un iespieda gaismekli starp zobiem. Gaismas loks nozuda. Viņš sataustīja krekla malu, kas vēl bija mitra pec izpeldēšanās ezera, satvēra to un saka cītīgi berzt priekšmetu, ko turēja roka. Par ko tu sevi uzskati? Grānts domas sev jautaja. AlaJinu? Viņš izņēma šķiltavas no mutes un uzšķīla dzirksti. Džins neparadijas, bet no melnā akmens viņam pretī nemirkšķinādama veras zelta acs.

Grānts izbrīna to gandrīz nometa.

-   Šurp! - viņš uzsauca un turpināja spodrināt savado priekšmetu, kamēr parejie skrēja klat; viņš paplašinaja skatienam atklāto zelta laukumu, līdz tas izpletās pa visu virsmu. Grants atklāja, ka tas ir kauss, biķeris ar augstu, apaļu osu gluži kā tējas tasei, un metala bija iestrādāti briežu un lauvu apveidi. Viņš pasniedza atradumu Rīdām. - Cik tas ir vērts?

Rids trīcošām rokam satvēra kausu kā tēvs, kurš pirmo reizi tur savu bērnu.

-   Cena nav pat iedomajama.

Grānts paņēma Rīda lukturi un virzīja staru gar sienu. Kaudzē sakrauto dārgumu kalns pletās apkart visam kambarim. Tagad, zinādams, ko redz, viņš saskatīja atsevišķus apveidus: šķīvjus un bļodas, kausus, kroņus, statuetes un zobenus. Viņš centās iztēloties, ka tas viss izskatītos nospodrināts - pagānu zelta krātuve.

-   Te ir vismaz pustonna mantu.

-   Aizmirsti. - Džeksons atņēma Grantam lukturi un notēmēja to uz sienu, laizdams to pār virsmu saraustītam, nervozām kustībām. - Nav laika. Kur ir tas sasodītais vairogs?

Viņi nopētija telpu. Atšķirībā no svētvietas Lemnā šeit nebija altara, nebija gāzes liesmu riņķa, nebija cauruma grīda, caur kuru izrāpties kultā iesvaidītajam. Riņķveida siena stiepās uz priekšu gluda un viendabīga. Izņemot…

-   I,uk. - Telpas tālakaja gala sienas izliekumu lauza iegrimušas durvis. Ceļinieki piesteidzas tam klat. Sarūsējušas metala kniedes līda ara no ramja, bet durvis, ko tas reiz turēja kopa, jau sen bija sabrukušas. Džeksons iespīdinaja gaismas staru nišā. Grants saskatīja nelielu kambari ar bagātīgiem griezumiem rotātām sienam; pēc tam skatu aizsedza Džeksona mugura. Amerikānis iegaja nupat atklātajā telpa.

-   Uzmanīgi! - Rīds sagraba Džeksona piedurkni un parava nepacietīgo amerikani atpakaļ. Viņš noradīja uz zemi. Tūlīt aiz durvīm tieši Džeksonam pie kājām grīda bija izrakta apmēram trīs pēdas dziļa bedre. Džeksons pievērsa tai lukturi - un atspraga, skaļi ievilcis elpu. Bedres dibenā no zemes un putekļu kārtas lauka spraucas balli kauli.

-   Tie taču nav… cilvēki? - Pat Džeksona vienmer drošā pašpārliecībā šķita zudusi.

Rids paņēma lukturi un apgaismoja bedri.

-   Ja nemaldos, tas ir vērsis. - Stars uztvēra netīri bruņu ragu, kas bija paslejies uz augšu viena stūri. - Acīmredzot upurēts bridi, kad templis tika veltīts tā īpašniekam. Grieķu varoņu kulta bedre parasti pildīja altara funkciju.

-    Ka viņi nodabūja vērsi leja pa šahtu? - Grants prātoja.

Trijotne apgaja bedrei apkart un beidzot spēra kaju kambarī.

Ta bija neliela telpa, bet gandrīz katru sienas collu klaja griezumi: medības, upuri, ciņas - pat pec trim tūkstošiem gadu akmeni iecirsta dzīve nebija zaudējusi mežonīgo spriegumu. Talakaja siena bija iecirstas divas nišas, starp kuram slējās milzīgs, apaļš medaljons, spiezdamies laukā no akmens. Nišās bija ievietotas…

-    Bruņas! - Prieka iesaucies, Rīds pieskreja pie nišas un izcēla tās saturu. Viņš pacēla atradumu virs galvas, it ka gatavodamies sevi kronēt. Šadā poza nebija grūti saskatīt, ka ta reiz bijusi ķivere. To vainagoja savads, atslēgas forma izveidots piķis, bet apaļi vaigu aizsargi stiepās lejup kā zaķa ausis. Grants, nebūdams vēsturnieks, nodomāja, ka ta vairak izskatās pec ķeizara Viljama prūšu kavalērijas ķiveres, nevis stūrainajam galvassegām, kadas viņa iztēle piedevēja grieķu karavīriem.

-    Un lielu aizsargi. - Rids piegāja pie otras nišas un izvilka no tās divus metala gabalus, kas izskatījās pec izdobtiem, uz pusēm pāršķeltiem baļķiem. - Tie sedza viņa kajas. Ahilleja kājas, - viņš piebilda, satraukuma tik tikko elpodams.

-    Varbūt viņam vajadzēja valkat tos otrādi; tad vismaz papēdis butu pasargats.

-   Bet kur ir tas noladetais vairogs? - Granta šķiltavas un Džeksona lukturis deva pietiekami daudz gaismas, lai varētu aplūkot visu nelielo telpu. Ja neņēma vera abus bruņojuma piederumus un kaulus bedrē, tā bija tukša.

-    Varbūt tur leja?

Džeksons ielēca bedrē un ar vērša kaulu saka skrāpēt nost netīrumu kārtu, kas sedza grīdu. Grants nopētīja sienas, meklēdams plaisu vai iedobumu, kas norādītu uz slēptam durvīm vai vel kadu kambari. Neka. Viņa skatiens nemitīgi atgriezās pie liela, apaļa grebuma starp abam nišām. Tas bija apstrādāts daudz smalkāk neka pāreja telpa. Teli bija mazāki un raksti rupigak izgrebti - kaut gan zem melnajiem gadsimtu nosedumiem bija grūti kaut ko saskatīt. Jo ciešāk Grants ieskatījās, jo dzelžainaka kļuva viņa pārliecībā, ka šis veikums nav sienas sastāvdaļa.

-   Tas nav grebums.

Grants nostājās tam pretī. Būdams tik tuvu, viņš red/cja katru atsevišķo apveidu: vīriešus un sievietes, ganus un arajus, likuma vīrus un tirgotājus, kareivjus un dievus - pasaules satilpinajumu neliela mērogā. Viņš paberza to ar roku un juta aukstu metālu caur krekla piedurkni. Audums kļuva melns - bet uz. virsmas viņam pretī caur netīrumiem mirdzēja zelta svedra.

Kambari parņēma nāves klusums. Džeksons izrāpās no bedres, sameklēja kabatas nazi un ievietoja asmeni tik tikko mana- maja sprauga starp vairogu un akmens sienu. Vairogs nevainojami piegulēja izgrebtajai ligzdai, bet pamazam un ļoti uzmanīgi Džeksonam un Grāntam izdevās to atbrīvot. Viņi nolaida vairogu zeme un atbalstīja pret sienu - pat diviem pieaugušiem vīriešiem tas šķita neizturami smags. Pec tam viņi atkapās gluži ka tā varenības atgrūsti un uzlukoja Ahilleja vairogu.

Trīsdesmit otra nodala

-   Vai tas ir īstais?

Pēc tik ilgam pulem un zaudejumiem šis mirklis, kad viņi beidzot redzeja mekleto, šķita dīvaini neieverojams. Vairogs bija nevainojami apaļš, tikai malas nedaudz izrobotas; tas bija apmēram trīs pēdas plats un izliekts ka leca. Zem netīrumu kartas paslēptie raksti piešķīra tā virsmai nelīdzenu, gandriz dabisku izskatu ka koka miza. Grānts pratoja, vai tas jebkad izmantots kaujā.

-    Kā mes to izdabūsim laukā? Šahta tas neietilps.

Džeksons bridi lūkojas uz Grantu un atkal pievērsās vairogam.

-    Kaut kadai iespejai jābūt. Reiz taču to nonesa lejā, vai ne?

-   Varbūt mums nevajadzētu to pārvietot.

-   Ko? - Džeksons apsviedas apkārt, piekaldams Rīdām niknu skatienu. - Vai tu pēdējās trīs nedēļas krāci sava gulta? Mēs neie- radamies pieradīt kaut kādu stulbu teoriju, uzņemt bildītes, ko paradīt mājiniekiem, un laisties atpakaļ. Musu mērķis bija aizvest vairogu prom un izdabūt no tā metālu.

-    Un atbrīvot Marinu, - Grānts atgadināja.

Džeksons brīdi šķita apjucis.

-    Pareizi, jā. Marinu. - Viņš abam rokam satvēra vairogu un centas to pacelt. Pa pusei vilkdams, pa pusei nesdams smago nastu, viņš virzījās uz durvju pusi.

-    "To, tverdams ar abējam rokām, nebulu cēlis tik viegli kads mirstīgais jaunekļa gados, kad i patlaban mums ļaudis," - Rids nomurmināja. Viņš palūkojas uz Grantu. - Vai jums līdzi ir pistole?

Grants izvilka revolveri un paradīja to Rīdām.

-   Kapec jautajat?

-   Ja Džeksona kungs spers vel kaut soli, lūdzu, nošaujiet viņu.

Grānts neticeja savam ausīm.

-   Kā, lūdzu?

-   Pajautājiet, ko viņš grasās darīt ar vairoga metālu, ja mums izdosies dabūt to lauka.

Džeksons veltīja viņiem tīra naida piesātinātu skatienu.

-   Tu esi pratu zaudējis, vai? Liec ieroci nost.

Revolveris neizlēmīgi nošūpojas Grāntam roka.

-    Profesor, kas jums prātā?

-   Viņš mus kavē, - Džeksons nošņaca. - Gudrītis ir uz vienu roku ar krieviem.

Rids rāmi lūkojas parmaiņus uz abiem vīriem.

-Ja nemaldos, šim noslēpumainajam Sešdesmit pirmajam elementam ir vārds. To nosauca par prometiju.

-   Ka jus to zināt? - Džeksons noprasīja. - Ta ir slepena informācijā.

-Jums nevajadzētu atstat šifrētus ziņojumus metajamies viesnīcas numura. Vai esat dzirdējis par Prometeju, Grant? Viņš bija titāns, kurš nozaga debesīm uguni un ielika to cilvēku rokas.

Grānts ilgi lūkojas uz Rīdu un uzmeta neticības pilnu skatienu amerikānim. Ta kajas bija noslēptas aiz vairoga un seja grima ena.

-   Vai jūs gribat teikt… ?

Viņu partrauca troksnis aiz durvīm. Aizmirsis Džeksonu, Grants pagriezās un ieskreja atpakaļ lielaja kambarī. Tas bija daudz gaišaks nekā iepriekš - velvi pildīja sinepju dzeltena gaisma, apstarodama izkrāsotos kareivjus un dārgumus tiem pie kājām. Grants uz tiem pat nepaskatījās.

Viņa staveja dažu pēdu attaluma no ieejas un turēja paceltu laternu, tapec Grants redzeja viņas seju. Tā bija saskrapeta un notraipīta dubļiem; labo aci ieskava purpurkrasas zilums vietā, kur sagustitaji viņai droši vien iesituši, un mati bija sapinkati. Mugura viņai vēl joprojām bija tas pašas drēbes, kadas Grants viņu redzeja pēdējoreiz: balta blūze un melni, gurnus apkjaujoši svārki, saplēsti un netīri.

-    Marina! - Grants metās sievietei klat. Viņa pacēla galvu un gurdeni pasmaidīja… bet viņas seja nebija prieka.

-   Stat!

Skarbā, auksta balss ka patagas cirtiens atskanēja eja viņai aiz muguras. Nokļuvis jau telpas vidu, Grants apstajas, it kā saņēmis spērienu vēdera.

-    Nomest ieročus. Citādi nobeigšu viņu tavu acu priekša.

l'a durvīm ienaca garš, kalsns stāvs. Zabaki skaņi klaudzēja pret akmens grīdu. Mugura viņam bija zaļš formastērps, kura epoletes greznoja pulkveža zeltītas svītras. Vaigi bija iekrituši, sirmie, plānie mati pieglausti pie galvas, vienigā acs iegrimusi tumsa. Otru sedza trīsstūrveida apsējs. Rokas viņš turēja automatu, kas bija pievērsts Marinai.

-    I.ieciet zeme, - viņš atkārtoja, pārāvis ieroci uz abu pusi. - Tu un amerikanis.

-   Pat nedoma, - Džeksons pavēlēja. - Viņa ir ar tiem uz vienu roku.

Grants pat neklausījās. Viņš skatijas uz Marinu un ieraudzīja aso izaicinājumu sievietes acis.

-   Tu atceries, ko mes teicam kara laika, - viņa grieķiski ierunājās. - Nekādu kompromisu, nekādu maigu jutu.

-   Tas bija musu karš. Šis… - Grants neko nejuta. Viņa muskuļi atteicās darboties. Kurčasovam aiz muguras parādījās citi viri un izklīda pa visu telpu - parak daudzi, lai tos varētu pārspēt. Visiem bija ierciči.

-   Labi, - Grants neizteiksmīgi noteica. - Uzvarejat. - Viņš pieliecas un nolika revolveri uz grīdas.

Džeksons viņam aiz muguras vēl vilcinājās. Kurčosovs notēmēja automātu amerikanim pierē.

-    F.s skaitīšu līdz trīs, Džeksona kungs. Pēc tam jūs nogalināšu. Odin… dva…

Grānts dzirdēja kolta būkšķi, atsitoties pret zemi.

Viņš pameta skatienu atpakaļ… un sastinga. Kambara tālāka- ja mala kads stāvs tumsā kustējās pa labi no durvīm. Viņš apspieda velmi izberzēt acis, to pazinis.

-   Mjuir?

Mjuirs iznira no enu aizsega. Viņa sejā vidēja nepatīkams uzvaras smīns. Viņš izvilka no etvijas cigareti un to aizdedzināja.

-   Ja gaidat, ka es jus glābšu, jums nāksies piedzīvot ļoti smagu vilšanos.

Kurčosovs pievērsās Mjuiram un paspieda tam roku.

-    Lielisks darbs, biedri. Musu biedrs Staļins ļoti priecāsies.

-    Kaviāru varēsim likt galda, kad vairogs bus nogādāts līdz Maskavai.

-   Jeziņ, Mjuir, - Džeksons ieurba papēdi grīda. - Ir vārds, kas domāts tādiem mesliem ka tu.

Mjuirs ļauni pasmaidīja.

-    Es vienmer esmu bijis neglabjams romantiķis.

-   Vai tev vispār ir kada nojausma, ko viņi izdarīs ar vairogu?

-    Nojausma? Ka tev šķiet, kapec mes vispār iekūlāmies šaja velna ķēpa?

Mjuirs pagriezās, jo caur gaiteni velve iesoļoja vēl viens ciemiņš. Tam ienākot lampas mestas gaismas ieloka, Grants pazina belziga strupo stāvu un salmu gaišos matus. Viņam mugura bija tas pats brūnais uzvalks, kuru Grants bija redzejis Atēnu bibliotēka. bet vācietis acīmredzot arī bija gūsteknis.

-    Tas ir šeit? - Pat Belziga atbaidošaja balsi skanēja bērnišķīga apbrīna, vācietim laižot skatienu par milzīgo kambari. - Mein Gott, ist das schon. Vai atradāt vairogu?

-   Tas ir tur. - Mjuirs noradīja uz dibentelpu. Šķita, ka krievs, vācietis un skots nolēmuši saziņai izmantot angļu valodu. - Uzmanieties, kad iesiet iekša.

belzigs aizsteidzas uz. mazo kambari, pa ceļam izķerot laternu Marinai no rokas. Viņš pieliecies iegaja pa durvīm. Izbrīna dvesiens atbalsojās zem plašās velves.

-   Tas vel nav viss. - Mjuirs paņēma lampu no kāda krievu kareivja un apgaismoja melno kaudzi uz grīdas. Viņš pacēla kausu un pamētāja to rokas. - Tas viss gan izskatās pēc nevertigam drāzām, bet šajā telpa ir vairak zelta nekā Anglijas banka. Patīkama piedeva galvenajam edienam.

-   Patiesi. Paies ilgs laiks, līdz visu aiznesīsim. Amerikāņi lika mums dārgi samaksat par ielejas ieņemšanu.

-    Vai kads no viņiem palika dzīvs?

Kurčosovs nievīgi nošupoja galvu.

-    Pat ne tie, kuri padevās. - Viņš pameta skatienu uz telpas centru, kur stāvēja Grants, Marina, Džeksons un Rids, saspiedušies kopā. - Ko darīsim ar gūstekņiem?

Mjuirs paraustīja plecus.

-    Visi ir sadarbojušies ar britu izlūkdienestu, pat profesors. Kad tiksim līdz Maskavai, ļausim Ļubļankas pratinātājiem ar viņiem padarboties, noskaidrot, kas viņiem zināms.

Kurčosovs savilka lūpas un pamaja.

-Ja. bet vispirms vairogu. - Viņš noskaldīja kaut ko krieviski; divi kareivji nolika ieročus un skriešus metas uz dibentelpu. Grānts nopētīja ieročus. Parak talu.

Vīri atgriežas, stiepdami vairogu, belzigs tiem sekoja. Krievi pacēla vairogu ka sporta trofeju, ļaudami Kurčosovam to aplūkot.

-    Tātad šis bija dieva Ahilleja vairogs. Pirmais varonis lielajā kara starp Austrumiem un Rietumiem. Tikai šoreiz uzvarējuši Austrumi. - Pulkvedis pārlaida pirkstus pār metālu un tos atra- va, it ka apdedzinājies. Viņš palūkojās uz Mjuiru. - Vai tas ir droši?

-   Dievs vien zina. - Mjuirs izpūta elpu un skatijas, kā cigaretes dūmi kāpj augšup, atsitušies pret vairogu. - Tas japarbauda laboratorijā.

-   Tad mums jāved tas prom.

Kareivji atnesa divas ar svinu izoderētas segas. Viņi ievīstīja vairogu tajas, uzvilka smago nastu augšā ar virvju palīdzību un iznesa to caur durvīm gaiteni. Grants taja visā noskatījās pavisam vienaldzīgi; Džeksons viņam blakus dusmas drebēja.

-   Aizvediet gūstekņus, kamēr mes gatavojamies.

Palikušie sargi dzina visus četrus gustekņus uz dibentelpas pusi, paši palikdami krietni iepakaj. Tas jau gandrīz bija izdevies, bet kņada pie lielajam durvīm lika visiem apstaties. Belzigs un abi sargi bija atgriezušies, un vairogs bija pie viņiem.

-   To nevar iedabūt caurumā, - belzigs paskaidroja.

Kurčosova seja atplaiksnija dusmas.

-   Jāvar. Reiz taču to šeit ienesa, vai ne?

belzigs samekleja kabatas lakatiņu un notrauca sviedrus no pieres.

-   Varbūt toreiz bija cita ieeja. Varbūt templi uzbuveja vairogam apkart, lai neviens nevarētu to aiznest. Lai nu ka, tagad tas neietilpst cauruma.

-   Vai varam urbt? Padarīt to plataku?

-   Te visapkart ir cieta klints trīs pedu biezuma, - Mjuirs atcirta. - To jus steiga neizurbsiet, vismaz ne bez īpašiem instrumentiem.

-   Tad pardalīsim vairogu.

belzigs šausmas iebrēcās.

-   Ne! Tas ir vērtīgākais vēsturēs atklajums, pierādījums, ka diženākais mīts pasaulē bijis īsts. Tas jāsaglaba, jānodod pētnieku rokās.

-    Kapec? Hklidz biedrs Staļins bus to aplūkojis, mes izkausēsim vairogu, lai iegutu materiālus. Tikai tiem ir vērtība. - Kurčosovs ļauni iesmējās, redzot belziga izmisumu. - Vai vēlies runāt man pretī, biedri? Tev jācer, ka mes neizkausesim ari tevi.

Mjuirs klusi iesmējās.

-    Man gan ir padoma cits jautājums. Vai tu varēsi to sadalit gabalos? Zem visas tās meslu virskārtās ir tīrs dzelzs kodols. Varbūt tu paķēri lidzi autogēnu?

Kurčosovs niknuma saviebās.

-   Ne. - Viņš bridi domāja. - Tatad mēs netaisīsim vairogu ma- zaku; taisīsim caurumu lielāku.

-   Es taču teicu, ka nevaram izurbt…

-Ar sprāgstvielu lādiņiem.

Kareivji nogrieza virves gabalus un sasēja gūstekņiem rokas aiz muguras. Krievi iegrūda viņus kambari un tur atstaja. Caur atvērtajam durvīm bija redzams, ka viņi apstrada lielo telpu, raus- dami dārgumu audekla maisos. Grants nespeja uz to skatīties, tāpēc pieversās Džeksonam, kurš bija atbalstījies pret sienu blakus bedrei.

-   Ja jau visi esam laimējuši vienvirziena biļeti uz Maskavu, varbūt pastāstīsi, par ko ir runa.

Džeksons nopūtās.

-   Tu tiešam vēlies vakara pasaciņu? Par lieliem vīriem ar spocīgiem ieročiem? Cik daudz tev zināms par atombumbu?

-   Es zinu, ka neveļos būt tuvuma, kad ta sprāgst.

-   Pareizi. Nu, šobrīd tu vari justies tikpat drošs kā pirms desmit gadiem. Atombumbu nav.

-    Man šķita, ka amerikani tas taisa dučiem vien.

-    Jā. Vismaz taisījām. Bet tas visas ir sakrautas liela čupā Ņumeksikas glabatava un sliktākaja gadījumā var noraut kadam daiktu. - Džeksons paliecas uz priekšu, lai nevajadzētu spiest sasaistītas rokas pie sienas. - Zinātne man ir tumša bilde. Es tikai zinu, ka radās problēmas. Ir kaut kāda reaktoru saindēšanās: ja rūpnīcas, kuras ražo bumbu degvielu, darbina parak ilgi, tās sabojājas. Turklāt mēs uzzinājām, ka jau pagatavotas bumbas nelīdzinās labam vīnam; tās neprot skaisti novecot. Tātad nevienam nav ne jausmas, vai musu glabātavas gulošās bumbas vel darbojas, un vairāk pagatavot nav iespējams, jo rūpnīca slēgta uz remonta laiku. Trūmens cenšas nobiedēt komunistus, un tēvocis Jo- sifs vel nav aizripinājis savus tankus līdz Parīzei tikai tāpēc, ka, viņaprat, mums gatavība ir liela kaudze bumbu, ko nomest uz Maskavu, ja viņš spers kaut vienu nepareizu soli. Bet šobrīd mums neka nav.

Grānts dziļi ievilka elpu, puledamies aptvert šos jaunumus. Viņš bija redzejis Hirosimu un Nagasaki ziņu filmās un ne pārāk labi izpratis tur notiekošo.

-   Tatad šis Sešdesmit pirmais elements, šis prometijs… Tas var radīt atombumbu?

-   Neviens to īsti nezina, jo neviens nav tadu brīnumu redzejis. bet aprēķini ir veikti. Tagad viss notiek ta. - Džeksons papurināja galvu, cenzdamies nokratīt sviedru lasi, kas bija iepilējusi aci. - bariņš ģēniju trīs gadus tup, ieslegušies istaba ar saviem lineāliem, un beigu beigās viņi izgudro ieroci. Hirosimas bumbu taču pat nepapūlejas parbaudīt, pirms nometa uz pilsētu. Galvenais, lai saskan visi aprēķini.

-   Un Mjuirs to zinaja?

-   Mjuirs zinaja, uz ko spējīgs prometijs. Viņš nezināja, kāpēc mums tas tik izmisīgi nepieciešams. Vismaz es ta ceru. Velns. - Džeksons atsita papēdi pret grīdu. - Netīrais mesls. Viņš mūs visus apmuļķoja ka mazus bērnus.

Rīds sakustējās sava vieta pie lalakas sienas.

-    Vai tam ir kāda nozīme?

-   Vai tam ir kāda nozīme? Es atvainojos, vai tu vispār klausījies, ko es teicu?

-   Ļoti uzmanīgi. Jūs teicāt, ka Staļins baidas rīkoties, jo tic jūsu valsts atomieroču arsenala varenībai.

-    Kas nemaz nepastāv.

-    bet viņš to nezina. Jusu darbība šeit droši vien likusi viņam uzdot jautajumus, kapec jus tik izmisīgi dzenaties pec tik nedroša avota.

Durvis parādijas ena.

-   Nolēmu apsveicināties ar seniem draugiem. - Tā bija Mjuira balss. Ūdeni izmirkušais krekls lipa viņam pie ādas, un viņš izskatījās kalsnaks neka jebkad iepriekš, gandrīz dzīvniecisks. Džeksona seja bija vērojams kaut kas tikpat zvērīgs; viņš šķita gatavs mesties Mjuiram virsu un saplosīt to gabalos. Automātā stobrs, kas vīdēja Mjuiram aiz pleca, lika viņam pārdomāt.

-   Atkal gribi mus izspiegot?

-    Vispār jau esmu aizgājis pensija. Ar prieku gaidu saulainu vasaras mājiņu proletariāta paradīzē.

-   Cik ilgi tas jau turpinās? - Džeksona dusmas norima tikpat strauji, kā uzbangojušas. Palika tikai sakaves rūgtums.

-    Kāds laiciņš ir. Universitātē man paradījās daži draugi. Jau toreiz mes redzējām, ka tikai krieviem pietiek dušas stāties pretī fašistiem. Vairaki jauni muļķi noskaloja savu dzīvi podā, krizdami dumji romantiska nave Spānija. Mes gribējām paveikt kaut ko tādu, kas tiešām mainītu pasauli. Gribējām viņiem palīdzēt.

-   Ka palidzēt? Veidojot koncentrācijas nometnes? Rīkojot safabricētas liesas sedes? Piedaloties nepelnītu nāvessodu izpildē?

-    Viņi izglaba pasauli, - Mjuirs atcirta. - Angļi, amerikāņi… mes visi bijām tikai otra plana aktieri. Viņi uzvarēja karu Austrumu fronte, izcīnīdami uzvaru dzīvību pa dzivibai. Vai zini, cik daud/i no viņiem gaja boja? Miljoni. Un tagad, lūk, ko jus visi cenšaties ar viņiem izdarīt. Vai zināt, kapec amerikāņi tik izmisīgi alkst iegūt Sešdesmit pirmo elementu?

Mjuirs piekala Džeksonam aukstu, jautajošu skatienu. Džeksons lūkojās grīda un aiz muguras plucināja virvi.

-   Vašingtonas lielie vīri vēlas padarīt savus bijušos sabiedrotos par uzskatāmu piemēru pasaules acis. Sagādat krieviem vielu pārdomām. Ne jau Maskavu vai Berlīni… toties Staļingradu varētu. Pieradīt, ka viņiem ir pa spēkam tas, ko nevareja izdarīt nacisti.

-   Tā butu varena izrāde, - Rids nomurminaja. - Un ko ar vairogu grasāties darīt jūs?

Mjuirs paraustīja plecus.

-   Tas taču ir pats par sevi saprotams.

Grantu pārņēma nejutīgums - tas pats, kas viņam uzbruka Baltajos kalnos, mērķējot uz Alekseju un cenšoties nospiest gaili. Viņš lūkojas uz Džeksonu, kurš skatījas pretī ar aukstu izaicinājumu acīs, un pievērsās Mjuiram.

-    Es pat nezinu, kurš ir sliktāks: tu vai viņš.

Džeksona seja bija skarba un nedzīva.

-   Ja jau viņi dabūjuši vairogu, drīz tu to uzzināsi.

-   Nekas nemainas, - Rīds noteica. Viņš ar galvas mājienu noradīja uz griezumiem, kas rotāja sienu, uz garo miniatūra cilvēciņu rindu, zirgiem, kaujas ratiem un ieročiem. Viena no šim zīmējumu plāksnēm divi kārotāji stāvēja starp bruņu kaudzi un kailu līķu kalnu. Cita vīrietis vilka sieviešu bariņu uz telts ieeju.

-    Iespejams, - Mjuirs piekrita. - Bet nedomāju, ka nakamajā karā būs daudz varoņu, kuras apdziedās dzejnieki.

Sargs viņam aiz muguras kaut ko nomurminaja. Mjuirs pamaja un pagriezās, gatavodamies iet prom.

-   Varbūt mēs vel tiksimies. Es tikai vēlējos jums visu paskaidrot veco labo laiku varda. Cera, ka tas nebija liels pārsteigums.

-   Ne gluži, - Rids noteica. - Tu vienmer esi bijis draņķis.

Klusums nolaidās par šauro kambari ka putekļu karta. Ārpuse skanēja šķindoņa un būkšķi, kareivjiem vācot dārgumus, un šad tad kads skaļāk iesaucas. Džeksons iešļūca stūri prom no visiem parejiem un tēloja, ka guļ. Rids domīgi veras uz sienas grebumiem.

Grants pierapoja tuvāk Marinai.

-   Vai viņi tev kaut ko nodarīja?

-   Pavisam nedaudz. Tas nebija nepieciešams. Mjuirs jau visu viņiem bija pastāstījis.

-   Ja mums izdosies tikt no šejienes laukā, es viņu nogalinašu.

Grants neredzēja Marinas seju, bet zināja, ka viņa smaida.

-   Džeksona grimase brīdi, kad viņš saprata, ka Mjuirs strādā krievu laba… Tas gandrīz bija to vērts.

-   Viņš smiesies pēdējais. - Grants pagriežas, lai varētu ielūkoties Marinai acis. - Tev ar šo visu nav nekada sakara. Varbūt tev izdosies viņus pārliecināt… Tavs brālis galu gala… Varbūt viņi noticēs…

-    Nē. - Marina atspieda galvu pret sienu. - Pat ja tas butu iespējams, es tevi nepamestu.

-    Mes kaut kā izkļūsim no šejienes.

-    Tas neuzlabos jūsu izredzes, - no durvju puses atskanēja balss.

Gūstekņi visi ka viens pacēla skatienu. Durvīs staveja Belzigs. Viņš vairs nebija lepnais arietis, arheoloģijas iekarotājs, kads redzams senaja fotogrāfijā. Vācieša mugura bija saliekta un neveikli pašūtais uzvalks izcēla novārgušo augumu. Ap acīm bija ievilktas smagnējas grumbas.

-    Vai atnāci par mums paņirgaties?

belzigs kaut ko pateica sargam un ienāca stūrainajā telpa. Viņš piegaja pie tālākās sienas un izcēla no nišas nosūbējušo ķiveri.

Viņš turēja to sev preti, it ka redzēdams sen mirušo seju taja, un klusi murminaja.

Grānts saspringa.

-   Ko tu teici?

-   Es vēlos piedāvāt savu palīdzību.

-    Kapec?

Vācietis ar asu galvas mājienu noradīja uz durvīm.

-    Vai jums šķiet, ka es esmu viens no viņiem? Tie ir barbari, briesmoņi. Nezina, kas ielikts viņiem rokas. Viņi iznicinās vairogu, šo neiedomājami vērtīgo senlietu, lai izgatavotu bumbu. To radīja dievi; tagad viņi pārņem vairoga varu un paši sevi padara par dieviem. - Belzigs lūkojas ēnas, kas pildīja ķiveri. - Un, to ieguvuši, viņi sutīs mani atpakaļ uz Sibīriju. Vai vel sliktāk. - Vācietis nodrebeja, it ka viņa kaulu smadzenes butu pārvērtušās par ledu. - Es negribu atgriezties.

Džeksons izslējās taisns.

-   Kas tev padoma?

-   Viņu ir maz. Jusu kareivji labi cīnījās, daudzus nogalēja. Tagad tikai četri sargi, pulkvedis Kurčosovs un angļu spiegs. - Viņš izvilka no uzvalka kabatam divus ieročus, Webley un Džeksona koltu. - Ja jus atbrīvošu, varesiet viņus nobeigt.

-    Vai tu to dari tikai savas labas sirds deļ?

Šķita, ka izteiciens belzigu samulsina.

-Ja jus izbēgsiet, aizvedīsiet mani uz Ameriku. Dosiet apžēlošanu. Vai zināt, ka to sauc Vacija? Persilschein.

-    Mazga baltaku, - Grants nomurmināja, nenolaizdams acis no Belziga. Viņš atcerejas Molho nocirsto plaukstu un drausmi sakropļoto līķi, ko atrada naktskluba. Viņš atcerējas Marinas stāstus par Belziga paveikto Kreta. Bet visspilgtākā atmiņa bija smīns fotogrāfijā, briesmoņi, kurus senie grieķi centas padzīt uz viņpasauli - hidras, gorgonas, baziliski un ciklopi - vēl joprojām klaiņoja pa zemes virsu. Šis virs ar izsitumiem noklāto seju un slikti pieguļošo uzvalku mugurā bija viens no tiem.

-    Protams, - Džeksons sacīja. - Nav jēgas pieminēt pagatni. Ja dabūsi mus lauka, es tev apsolu biļeti uz ASV pirmaja klasē. Varbūt pat sameklēsim tev darbu muzejā.

-   Un vairogs? Jus to sargasiet?

-   Zvēru pie matēs kapa.

Šķita, ka tas belzigu apmierina. Viņš izvilka no kabatas saliekamo nazi un notupas Džeksonam aiz muguras. Jau pec mirkļa amerikanis bija brīvs. Viņš paberzēja plaukstu locītavas un paķēra koltu; belzigs tikmēr atbrīvoja pārējos. Grants paņēma revolveri. bija patīkami atkal just ta svaru roka.

-   Klausieties, kads ir plāns.

Kaprālis Ivans Serotovs ciešāk satvēra mašīnpistoli un atspie- das pret sienu. Viņš izmisīgi kāroja cigareti, bet pretojas šai vēlmei. Viņš zinaja, ko ar viņu izdarītu pulkvedis, ja pieķertu smēķējam dežūras laika. Serotovs spēja noturēties. Tempļa iztīrīšana jau gandrīz bija pabeigta; viņa biedri patlaban stiepa ara pēdējo maisu ar dārgumiem. Pēc tam sekos ātrs lidojums uz Odesu, krava tiks nogādāta un viņš divas nedēļas pavadīs Eipatorijas smil- šainaja pludmale. Viņš pratoja, vai tiešam visi šie melnie mesli darinati no zelta. Gan jau ta bija patiesība, citādi pulkvedis netē- retu tik daudz dārga laika, tos pārvietodams. Dārgumu bija tik daudz, ka neviens jau nepamanīs vienu pašu kausu, ja tas transportēšanas gaitā pazudis. Odesa par to varēs saņemt dažus rubļus - un tos savukart iztērēt par degvīnu vai sievietem. Kapralis sapņaini pasmaidīja.

Viņš dzirdēja soļus un pagriezies ieraudzīja belzigu iznakam no gustekņu kameras. Vācietis nesa kaut ko, kas izskatījās pec sarūsējušas ķiveres. Serotovs sarauca pieri. Viņš nebija soļojis visu garo ceļu līdz Berlīnei, lai uzklausītu netīra fašista pavēlēs, Bel- zigs vismaz nenoslogos lidmašīnu atpakaļceļā. Kurčosovs bija licis skaidri saprast, kas ar viņu notiks.

belzigs apstājās un ar asu galvas kustību norādīja uz durvīm.

-   Tur vel dārgumi, - viņš lauzītā krievu valoda pavēstīja. - Saki Kurčosovam.

Serotovam prata sāka veidoties marksisma ideoloģijai pavisam neatbilstoša doma. Viņš pagriežas un iemeta skatienu pa atvērtajām durvīm. Trīs gūstekņi - amerikanis, vecis un sieviete - sēdēja pie talakas sienas, salikuši rokas aiz muguras. Ceturtais…

Negaidīts grūdiens mugura lika viņam iestreipuļot šauraja niša. Kaprālis pret kaut ko paklupa un krita uz priekšu. Viņš nometa ieroci un pašava gaisa rokas - bet zemes nebija. Viņš iekrita bedre ar seju pa priekšu un kliegdams triecās pret kailajiem kauliem, kas ka pīķi slejas gaisā. Pēdējais, ko viņš redzeja acu priekša, bija ragu paris. Pec tam kaut kas smags uzkrita viņam virsu, roka sažmiedza rīkli un Ivans Serotovs vairs neko nejuta.

Grānts izkapa no bedres un noslaucīja nazi pret biksēm. Rokas mirka asinīs. Viņš caur durvīm palūkojas uz belzigu.

-   Vai ceļš ir tīrs?

Viņš izbijās, redzot, ka vacieša cūkas ačteles apjukuma plati ieplešas.

-   ja… nein. - belzigs papurināja galvu. - Viņi ir prom.

-   Ko? - Grānts pacēla no zemes automātu un iegrūda to Marinai rokas. - Piesedz mani. - Viņš zemu pieliecās, izskrēja cauri durvīm, aizveļas uz kreiso pusi un ar revolvera stobru uzvilka loku gaisa.

Kambaris bija tukšs. Uz koka lādes telpas vidu bija nolikta petrolejas lampa, un segās ievīstītais vairogs balstijas pret sienu blakus ieejai, bet neka cita nebija. Grants brīdi gulēja zemē, pārbaudīdams visu vēlreiz, bet zālē nebija neviena stūra, nevienas ēnas. Tikai tukšums.

Viņš piecēlās kājās un nopurinaja putekļus no drēbēm. Džeksons un Marina jau staveja viņam aiz muguras, bet Rids vel slēpās mazajā istabā.

-   Viņi ir aizgājuši.

-   bet vairogs vel ir tepat. - Turēdama automatu nomērķētu pret ieeju, Marina uzmanīgi pievirzījās tam klāt. - Nedomāju, ka viņi to pamestu.

-    Varbūt viņiem ir pippauze.

Neviens nezinaja, ko darīt. Nebija vietas, kur paslēpties… un neviena, no ka slēpties. Viņi pamazām nonaca līdz zāles vidum zem augsta kupola, pacēluši ieročus pret neeksistējošiem draudiem.

Grāntam prātā ienaca biedējoša doma.

-    Varbūt viņi grasās iedarbināt…

-    Ivan? Pošfi, bistro!

Ieeja parādijas bāls apveids, stavedams uz Granta izspertajam durvīm. Viņam rokā bija automats, bet viņš to nepacela. Puisis bridi staveja, dumji blenzdams uz gūstekņiem - un viņi muļķīgi blenza pretī. Pēc tam viņš pagriežas un metas skriet.

-   Nein! - Belzigs, atrazdamies bēglim vistuvāk, nosvieda ķiveri un izskrēja lauka. Grānts dzirdēja soļu skaņu augšup pa akmens kapnem, niknus kliedzienus un šāvienu.

-    Ne, pagaidiet!

Grants metas pie sienas tieši sekundes simtdaļu pirms sprādziena. Zems, drausms rēciens satricinaja templi; tas vēlas lejup pa gaileni un iebruka zale ka okeana vilnis. Bronzas durvis izrāvās no eņģēm un aizlidoja pari kambarim; lampa nokrita un apdzisa. Zale iegrima tumsa. Pa durvīm iekša ieplūda liels putekļu un drazu mākonis, kas piepildīja visu lielo kupolu. Džek- sonu, kurš staveja tieši pretī durvīm, tas paķēra un svieda pret talako sienu, apberot amerikāni ar akmens šķembām. Sākas akmens lietus; Grants apsedza galvu ar rokam, bet Marina noslē- pas zem vairoga. Tikai Rids, palicis dibentelpa, paglabas neskarts.

Grants nedzirdeja troksni norimstam, jo viņam vel zvanīja ausīs, bet zinaja, ka sliktākais ir beidzies, kad grida partrauca dre- bet. Viņš paplēta pirkstus, lūkodamies caur tiem, un pacēla skatienu. Zale vel virmoja putekļi un dumi, bet vismaz akmeņi vairs nekrita.

Viņš uzslējās kajas un piestreipuļoja pie Marinas, cenzdamies neizmežģīt potīti uz atkritumiem, kas bija izsvaidīti pa grīdu. Pie ieejas saka plesties ūdens peļķe.

-   Vesela?

Marina viņu nedzirdeja - Grants arī pats nedzirdeja savu balsi, - bet saprata. Viņa pamaja, pataustīja kaju un saviebas.

-1 .aikam tomēr ne.

-   Mums jātiek ārā. - Grants sameklēja automatu uz grīdas, kur Marina to bija nometusi. Stobrs bija saliekts ka papīra saspraude. Viņš paspēra to mala un skriešus metas uz izejas pusi, izbriz- dams cauri seklajai peļķei, kas veidojas tai apkart. Par seno buv- nieku prasmi liecinaja tas, ka milzīgā durvju aploda bija palikusi neskarta. Jau aploda vien svēra vismaz, simt tonnu.

Grānts pameta skatienu ap stūri un samirkšķinaja acis. Kāpņu augšgals bija uzspridzināts; tuneļa vieta rēgojās dziļš, atklats grāvis. Jumts bija iebrucis, un lielas akmens plāksnes nu veidoja stāvu rampu uz arpasauli. Par malu iekšā šļacas ūdens un tecēja lejup; jauna straume plūda templi caur iesprāgušajiem akmeņiem un drupām. Kaut kur zem ta visa droši vien gulēja belzigs.

Grants brīdi gaidīja, ar skatienu mekledams kadu kustību. Viņš neko neredzēja - bet visapkart galu gala mutuļoja putekļi, kliede- jot saules gaismu. Nāksies riskēt, tomēr ne bez aizsardzības.

Viņš skriešus atgriežas pie Marinas un norava segas no vairo ga. Tas bija novietots pret sienu blakus durvīm, tapec sprādzienā necieta. Grants pagrieza to apkart. Adas siksna, ja tada vispār bijusi, jau sen vairs nepastaveja, bet aizmugurē rēgojas divi misiņa riņķi. Viņš iebaza roku starp tiem un ceļa vairogu augšup.

Svars bija milzīgs. Grants nesaprata, kā viens cilvēks spējis nest to kaujā un vel darboties ar zobenu vai šķēpu. Varbūt Ahilleja slava bija godam nopelnīta. Tomēr labāk stiept milzīgo vainīgu neka saņemt lodi vēderā. Viņš atgriezās pie durvīm, balstīdams vairogu pret augšstilbu, un velreiz ielūkojas gaiteni. Vel joprojām neka cita, tikai dumi un putekļi. Grants uzmanīgi izspraucās caur durvīm un saka kāpt, rapdamies pari gruvešiem. Darbs bija lens un grūts, jo viņam bija jātur priekša vairogs, vienlaikus velkoties augšup pa salauzīto nogāzi. Akmeņi kļuva lielāki, plaisas starp tiem platakas. Bet putekļi pamazam izklīda, gaisma vērtas arvien spožākā. G.rānts pieveica pēdējo posmu, kajam slīdot uz mitra akmens, un izstreipuļoja gaisma.

Pirmais, kas pavēras viņa skatienam, bija līķi. Vai nu kāda lode bija nomaldījusies vai ari krievi krita panika, redzot Belziga mēģinājumu izbēgt - jebkura gadījuma lādiņi bija uzsprāguši krietni par agru. Abi krievi gulēja izpletušies zeme kā salauztas rotaļlietas, noasiņojuši un saplosīti. Formastērpu ielocēs krajas putekļi.

Grants izdzirda kādu troksni sev aiz muguras un apsviedās apkart, paceldams vairogu pie krūtīm. Instinktīva kustība izglāba viņam dzīvību. Vairogs trieciena nodrebeja, un Granta ķermenis darīja to pašu; zeme un rūsa nolobījās, atklajot zeltu un bronzu apakša. Bet vairogs nesašķeļas.

Grants pameta skatienu pari vairoga malai. Kurčosovs staveja dažu jardu attaluma blakus vienai no abam vienlaidu statujam. Sprādziens acīmredzot bija pārsteidzis ari viņu; pulkveža formastērps bija saplēsts, seja notraipīta ar zemi un asinīm. Acs apsējs bija norauts un atklāja skatienam retu, uzburbušu adas veidojumu, kas savilkas mezgla vieta, kur butu jābūt acij. Viņš šķita apreibis.

Izmantodams izdevību, Grants pacēla revolveri un iešava pulkvedim aci. Lode trapija tieši mērķī. Vēlāk Grants varētu apzvērēt, ka uz sekundi dzirdējis karsta svina šņākoņu, saskaroties ar acs ābolu. No dobuma uzšjacas asiņu geizers, un klinšainajās sienas atbalsojas sāpju recieas. Cirants izšava vēl divas reizes, un troksnis apklusa.

Statujas pakājē aiz līķa kaut kas sakustejas. Grants pacēla skatienu un paguva ieraudzīt enu, kas nozuda aiz tas. Mjuirs. Viņš notupas vairoga aizsegā, priecādamies, ka var to atbalstīt pret zemi, un notēmēja revolveri uz pilara pusi. Stobrs virzījās no vienas puses uz otru, un viņš satraukts gaidīja, no kurienes paradisies Mjuirs.

-      Padodies! - viņš uzsauca. Pēc tik skaļiem trokšņiem viņa balss dumakainaja klusuma skanēja ārkārtīgi dīvaini. - Kurčosovs ir miris.

Atbildes nebija. Grānts izvilka kreiso roku no vairoga riņķiem. Atbalstījis smago aizsegu pret ceļgalu, viņš paņēma nelielu akmentiņu un meta ar to pa statuju. Akmens aizlekaja pari gruvešiem un apstajas pilara pakajē. Tik un ta nekas nenotika.

-   Mjuir?

Grantam blakus uz akmens kaut kas nograbēja. Viņš pagriežas; vairogs zaudēja līdzsvaru un ar skanīgu būkšķi nokrita zemē. Viņš pacēla revolveri - un apturēja roku istaja mirkli. Grantam pretī staveja Džeksons, bet tas nebija jautrais amerikānis, kurš lepni iesoļoja Atēnu viesnīca, plati smaidīdams un zibinādams baltus zobus. Viņa mati bija izspuruši, drebes saplēstas. Seja, ko klaja asinis un nobrazumi, bija bala ka spokam. Viņš izrāpās no cauruma zeme un truli skatijas uz. ieroci, kas bija pavērsts viņam pretī.

-    Jēzus. - balss bija nedzīva; amerikanis bija zaudējis visas cerības. - Un tu ari vēl.

-   Man šķita, ka tu esi Mjuirs. Viņš…

Grants parava galvu, izdzirdis straujus soļos aiz pilara. Viņš uztrukas kajas. Caur putekļu miglu pavīdēja neskaidrs stāvs, kas skrēja prom. Grants raidīja šāvienu; soļi neapstājās, un viņš metas tiem pakaļ.

Skrienot uz priekšu pa ieleju, gaiss kļuva tīrāks. Viņš jau varēja skaidri saskatīt Mjuiru, kurš bega uz ūdenskrituma pusi, mētelim plīvojot un cīpslainajam rokam krampjaini raustoties. Viņam vēl joprojām bija ierocis. Grants ieraudzīja, ka viņš sāk griezties, un nekavejoties nospieda gaili. Šāviens bija raidīts uz labu laimi; diezin vai izdotos trāpīt, tik atri skrienot, bet tas vismaz lika Mjuiram pārdomāt. Viņš atkal nolaida galvu un turpināja ceļu.

Tomēr nekur talu viņš netika. Nonācis klints malā, nodevējs apstājās. Grants paleninaja gaitu līdz soļiem. Mjuirs pagriezās. Ja viņš kaut par collu paceltu pistoli, Grants viņu nekavējoties nošautu, tomēr tas nenotika. Mjuirs atvirzīja ieroci no sevis un ļāva tam nokrist aiz klints. Abi viri bridi staveja aci pret aci, smagi elpodami.

-    Vai drīkstu uzsmēķēt?

Grānts pamāja.

Mjuirs iebāza roku žaketes kabata un uzmanīgi izņēma ārā ziloņkaula cigarešu etviju. Viņš atvaza to vaļa. Aizdedzinājis cigareti, viņš iesvieda sērkociņu ūdenī. Straume to notvēra un iegrūda ūdenskritumā. Mjuirs vēroja mazo koka gabaliņu aizpeldam.

-   Tu izvēlējies nepareizo pusi, - viņš bez rugtuma balsī paziņoja. - Gan redzēsi. Jeņķi visu sabojas.

-   Es neko neizvēlējos. Tu mani piespiedi.

Mjuirs ilgi sūca cigaretes galu. Šķita, ka dumi iepūš viņa jaunu dzīvību; viņš izslējās, pacēla zodu.

-   Kad atgriezīsimies, mani droši vien pakārs.

Grants paraustīja plecus.

-   Šobrīd nenotiek karš. Vismaz oficiāli ne.

-Žēl. Tad mani nošautu. Es vismaz mirtu ar nolāpītu cigareti…

- Netīrais nodevejs, sarkano pakalpiņš!

Straujš zibsnis pašavas garam Grantam un metas virsu Mjuiram. Skots pacēla dūres, grasīdamies aizstaveties, bet tas bija tikai žests bez īsta spara. Inerce lika Džeksonam ietriekties Mjuira. Abi mirkli cīnījās uz klints malas un, saķērušies nāvīgā apkampienā, nokrita.

Grānts pieskrēja pie malas un palūkojās lejup. Viņš paguva ieraudzīt šļakstu, kuram sekoja tukšums. Melnais ūdens sakļa- vas virs abiem ienaidniekiem. Pec dažam minūtēm viņu līķi uzpeldēja vieta, kur ezers ieplūda upe. Ķermeņi bridi svārstījās uz malas un pazuda.

Grānts pagriezās un juta, ka viņa kāja kaut ko aizsper. Tas aizslīdēja pār ūdens slacīto akmeni un apstājās uz sūnu kumšķa. Mjuira cigarešu etvija. Nespodrais ziloņkauls lūkojās uz Grantu ka acs ābols uz melnajam sūnām - balts ka nave.

Trīsdesmit treša nodaļa

Oksforda,1947.gada vasaras semestris

-    Homēram nebija nodoma panakt, lai Ahilleja vairogs tiktu uzskatīts par īstu, fizisku priekšmetu. "Iliādā" aprakstītais vairogs uztverams kā metafora - plakans, dieva radīts disks, ko ieskauj okeāns, un tas iekļauj sevi visas zvaigznes, sauli un mēnesi, karu un mieru, tirdzniecību un lauksaimniecību, darbu un atputu, cilvēkus un dzīvniekus.

Students nervozi pacēla skatienu. Šo rindkopu viņš bija nedaudz. izpušķojis izmisīgā mēģinājumā aizņemt vairāk konsultācijās laika. Pagaidam šķita, ka pasniedzējs to nav pamanījis. Studentam neienaca prātā, ka ari pasniedzējs varētu veleties pēc iespejas nesāpīgāk aizvadīt šo stundu.

-   Bet patiesībā šis mirdzošais brīnums ir kalts no vārdiem, nevis metala. Dzejnieks acīmredzami liek lasītajam atmest malā neticību ecphrasis laika. Tik smagnējs bruņojums kaujas laukā butu ārkārtīgi nepraktisks. Pai cik poētiski dziļa un žilbinoša ir Homēra dzeja, mums ar nožēlu jāatzīst, ka vairogs ir izdomājums, l lomera izteles augstākais punkts, rakstīts laikā, kad bronzas laikmeta bruņojumu tehniskas iespejas jau sen bija kļuvušas tikai par leģendu.

Rids lūkojās lauka pa logu. Tērlstrītā vieglas kleitās ģērbušas sievietes koķeteja ar vīriešiem vējjakās un flaneļa biksēs. Aiz koledžas sienām uz rūpīgi koptajiem mauriņiem kopā sitās kroketa bumbiņas. Rids nemanīja neko no ta visa. Viņš savā iztēle vilka virvi klints augšgala kopa ar Grantu, mēģinot nolaist vairogu leja, vienlaikus neiemetot to ezerā. Viņš klupdams brida pa aizaugušo upi, meģinadams atbalstīt Marinu, kuras kāja bija lauzta. Viņš atgriezās lagūnā un rāpās lidlaiva, lūgdams Dievu, kaut neparādītos vairs neviens krievs.

Profesors aptvēra, ka students gaida iespeju turpināt, gaida kādu spidošu domu, kas radusies aiz Rīda tukša skatiena. Viņš nosprieda, ka dažreiz izklaidīga ģēnija slava var ļoti noderēt, un pasmaidīja.

-   Turpiniet.

-    Nozīmīgs mirklis ir tas, ka Homērs piešķir vairogu Ahille- jam. Viņš šķietami apgalvo, ka Ahillejs tur roka visu pasauli. Kad varonis cīnās, no sitienu speķa trīc pasaule.

-    Šaja atombumbu un Valsts Veselības aģentūru laikmetā neapvaldīta varmaciba un augstpratigais elitārisms, ko iemieso Ahillejs, ne vienmēr spej raisit mūsos atzinību. - Students pacēla skatienu, pratodams, vai šī daļa nav pārāk riskanti mūsdienīga, vai viņa gaisīgais profesors vispār kaut ko dzirdējis par atombumbām un Valsts Veselības aģentūru. - Odisejs, virs, kurš pratu vērtē augstāk nekā spēku un cieš ilgus desmit gadus, lai varētu atgriezties mājās un izglābt ģimeni, šaja valsti un šajā gadsimtā šķiet realitātei atbilstošāks varonis.

-   Tomēr, ja mes veļamies radīt labāku pasauli, manuprāt, tieši Ahillejs sevi iemieso glābiņu. Tiesa, viņš lielu daļu "lliāda" aprakstīta laika pavada dusmu varā un nemana iznīcību, ko tas sej visapkart, nemana graujošo iespaidu, ko viņa dusmas atstaj uz biedriem, draugiem, pat vistuvāko līdzgaitnieku Patroklu. Bet poēma ir stāsts par viņa cilvēciskoSanos, par ceļu no neprātīgām dusmām uz sapratni par savu atbildību šaja pasaulē.

-    Runājot metaforas, mes visi dzīvojam uz Ahilleja vairoga. Kad kārotāji gatavojas kaujai, mes drebam. Ja gribam pārciest šī moderna laikmeta jaunas briesmas, mums jācer, ka iznīcību sejo- šās dusmas, kas vada cilvēkus, var remdet saprāts, iesaistīšanas sarunas un - visam pāri - līdzjūtība.

Puisis sajauca esejas lapas kopa un nolika visu nost.

Profesors šķita aizmidzis savā milzīgajā atzveltnes krēsla.

-   Sakiet, ludzu, - viņš beidzot ierunājās. - Vai jūs ticat Homēram?

Studenta sejā paradijās trauksme. Šim jautajumam viņš nebija gatavojies.

-   Nu, hmm, Šlimaņa kunga atradumi Turcijā neapšaubāmi liek uzdot jautājumus. Un Mikenas arī. - Viņš izmisīgi centās kaut ko izdomāt… un pats sev par pārsteigumu atrada atbildi. - Es neticu, ka tam ir kada nozīme.

Balta uzacs izbrīnā saraucās.

-    Vai tiešam?

-   Nozīme ir tikai dzejai. Tā ir īsta. Dzeja palikusi neskarta divarpus tukstošus gadu, daudz ilgāk, neka jebkas no koka vai metāla veidots. Un… - Puisis centās prāta sameklēt vārdus, kas vairāk ilustrētu viņa domu, bet viņu izglaba klauvējiens pie durvīm.

-Atvainojiet, profesor. Viesistabā jus gaida kads džentlmenis. Viņš esot ieradies no Londonas.

Rids nešķita pārsteigts; viņš šo apciemojumu bija gaidījis jau kopš atgriešanās Oksforda. Nebija jēgas novilcināt neizbegamo.

-    Vai jums nebutu iebildumu atgriezties pēc stundas? - viņš vainīgi jautāja studentam. - Es ilgi nekavešos.

Tik tikko spēdams noticēt savai veiksmei, puisis paķēra eseju un skriešus izskrēja no istabas. Pēc brīža šveicars ieveda iekšā viesi, jaunu vīrieti zilā uzvalkā. Viņš apsēdās uz zviļņa, paliecies uz priekšu, un turēja cepuri rokā.

-    Raits, - viņš nosauca savu vardu. Jaunekļa seja bija vairak labsirdīga nekā pievilcīga, bet viņa acīs spīdēja dzīvīgs prāts un laba humora izjūta, ko viņš centas apvaldīt. - Pateicos, ka piekri- tāt mani pieņemt, profesor.

Rids pieklājīgi pamaja.

-   Es vēlos runāt par savu biedru, vārdā Mjuirs. Cik noprotu, jus esat tikušies.

-    Mēs kopa strādājām kara laika. Pirms paris nedēļām viņš mani uzmeklēja. Ludza palīdzibu senas grieķu relikvijas meklējumos. Ja nemaldos, viņš sadarbojas ar amerikaņiem.

-   Jā, tas mums ir zināms. - Raits grozija cepuri rokās. - Diemžēl tas ari ir viss. Mjuirs bija savads putns. Jaatzist, ka pastāv aizdomas par viņa iesaistīšanos ļoti dīvainās dēkas.

Rīds centas radīt iespaidu, ka viņu tas itin nemaz nepārsteidz.

-   Viņš vienmer šķita ļoti… savdabīgs. Ko viņš šoreiz izdarījis?

-   Tieši to mes mēģinām noskaidrot. Mjuirs ir pazudis. Mes cerējām, ka jus spesiet sniegt kadu informāciju.

Raits palika profesora istaba stundu. Rids atbildēja uz jautājumiem, cik labi vien prata - tas ir, pateikdams pēc iespejas mazāk klaju nepatiesību vai viegli pierādāmu melu. Raits visu pierakstīja un rauca pieri, puledamies neatpalikt.

-   Mēs ari cenšamies sameklet šo Grānta kungu.

-   Ja, - Rids piekrita. - Tas ir tikai loģiski. Es gan nedomāju, ka jums tas izdosies.

-   Vai jums ir kāda nojausma, kur viņš varētu…

-   Ne gluži. Šķiet, viņš pieminēja Kanadu.

Raita seja atplaiksnija izbrīns.

-   Ak ta. Ja, tas mums ir jaunums. Pateicos.

Viņš piecēlās un paspieda Rīda roku. Jau nokļuvis pie durvīm, jauneklis aizkavējās.

-    Šī… Homēra relikvija. Jūs taču nedomājat, ka tur kaut kas slēpjas, vai ne? Ta neiznirs no zemes dzīlēm?

Rids pasmaidīja.

-   Nedomāju vis.

Lidmašīna šķēla nakti dienvidrietumu virziena augstu virs juras, kas bija redzējusi nozūdam tik daudz dievu un varoņu.

Grants darbinaja sviras; Marina gulēja uz gridas viņam aiz muguras, apsegusies ar segu, un viņas kaja bija salikta šinā.

Rīds aizkļuva līdz pilota kabīnei un iespiedās otrajā sedeklī.

-   Kur mes esam?

Grānts ielūkojas pulksteni.

-    Nupat palidojām garam Dardaneļu šaurumam. Pēc paris stundām būsim Atēnās.

Rids pagriezās un pameta skatienu atpakaļ. Pašā lidmašīnas aizmugure, pie tērauda starpsienas piesiets, viņam pretī veras vairogs. Tam blakus bija novietots audekla maiss, kurā izspiedās visdažādākie un dīvainakie apveidi.

Grānts redzēja Rīda seju.

-    Vai iztēlojaties, kā tas izskatītos britu muzejā?

Rids nopūtās.

-   Jus zināt, ka mēs nevaram to paturēt. Amerikaņi nekavetos vairogu pievākt sev.

Grānts ļava lidmašīnai nedaudz pagāzties pa kreisi.

-    Vai to tiešām varētu izmantot atombumbas pagatavošanai?

-   Vai esat ar mieru riskēt?

Grants neatbildeja. Viņi dažas minūtes lidoja klusēdami. Rīds norādīja uz nelielu, gaišu salu visaptverošaja tumsa.

-Tai jābūt Lemnai.

-    Varbūt mums jānolaižas tur. Paslēpsim vairogu templi, līdz viss norims.

-   Nē. Pat tur ar laiku to kāds atradis.

-    Kāds to atradis tik un tā. Nevar padarīt priekšmetus neatrastus.

-   Tas nozuda no zemes virsas uz trim tūkstošiem gadu. Ja to neviens neredzes vel tikpat ilgi, man nebulu iebildumu.

Grants izbrīnīts uzlūkoja profesoru.

-   bet šis vairogs taču visu maina. Tas pierada, ka viss bija patiesība: Homērs, Ahillejs, Troja - viss. Ta ir… vēsture.

Rids stingi veras lauka pa logu.

- Taisnība. Pasaulei jau pietiek vēsturēs; ik dienu ta saņem vel nelielu devu. bet neviens vairs nerada mītus. Un mums tie ir nepieciešami. Kad dzirdēju Šlimani runājām Kensingtona, mani ne- sajusminaja fakts, ka viss ir patiesība; es jusmoju par iespēju, ka ta varētu but patiesība. Mus iedvesmo tieši saldā neziņa. Sajūta, ka kaut kas mums nedodas roka. Vēsture to nomāc.

Viņš atsprādzēja jostu un devas uz lidmašīnas aizmuguri. Grānts necentās viņu apturēt. Kabīnes durvis atvērās, un iekša iebrāžas aurojošs vējš. Marina zem savas segas sakustējās un atvēra acis. Turedamies pie jumtā iestrādātiem balstiem, Rīds pie- streipuļoja pie vairoga un to atsaitēja, noņemdams ari svina segas, kurās tas bija ievīstīts. Profesors uz brīdi nometas ceļos tā priekša, aplūkodams dzīvos teļus, kas ņirbēja metālā. Pec tam viņš piecēlās, aizvēla vairogu līdz durvīm un iegrūda tumsas mutulī.

Lidmašīna aizlidoja tālāk. Neviens nedzirdeja kluso šļakstu, ko radīja vairogs - vai ari nosprieda, ka tur rotaļajas kāds delfīns. Ūdens bija dziļš; vairogs nogrima strauji. Un, ja kādreiz par ta atdusas vietu aizskanēja sirēnas dziesma vai aizlocijas nimfas ena, vēsture par to neuzzinaja.

Vēsturiska piezīme

Lineāro B tekstu 1952. gadā atšifrēja Maikls Ventriss un IDžons Čcdviks. Stāsts par šo panākumu, kas bija viens no izcilākajiem prata sniegumiem divdesmitajā gadsimta, ļoti eleganti un skaidri izklāstīts Čedvika "Lineārā B teksta atšifrēšanā", bet abu kopdarba "Dokumenti Mikēnu grieķu valodā" atrodami ari visi zinātniskie sīkumi.

Visi klasikas autori, kas pieminēti šaja darba, ir īsti, un visi citāti ir pareizi. Rids citē Aleksandra Poupa tulkotas Homēra rindas. (Darba izmantots A. Ģiezena tulkojums. - Tulk.piez.)

Pateicības

Lai veiktu pētījumus, kas nepieciešami šīs grāmatas rakstīšanai, man nacas ceļot gandrīz tikpat daudz kā tās varoņiem. Mani ceļojumi parasti gan nebija tik bīstami, toties sniedza man tikpat daudz interesantu mirkļu un atklājumu. Par to esmu pateicību parādā Kolinam Makdonaldam, kurš laipni izvadaja mani pa Ari- adnes villu Knosa, kad ierados uz viņa sliekšņa; Lusijai un Ni- kam Ftočodžianisiem Apollona paviljonā Lemna, kuriem es apsolīju pieminēt grāmata viņu majas gatavoto vīnu; Džeimsam Heropam, kura sabiedrībā es atklaju zudušas pilsētas un uz dabiskajam Kirali gāzes liesmām ceptas pankūkas; un savai grieķu ģimenei - Helenai, Džordžam un Panosam Hajo - par palīdzību un viesmīlību manu ceļojumu laikā.

Kad atgriezos majas, Jūlija Kovāka un Izabella Paula palīdzēja man ar tulkojumiem krievu un vācu valoda, bet mana māsa Džoanna palīdzēja apkopot atsauces uz klasiskajiem darbiem. Doktors Džonatans Bērdžess laipni piekrita parādīt man savas monogrāfijās "Ahilleja nāve un pēcnāvēs dzīve" pirmo uzmetumu, droši vien nenojauzdams, ka es velak izmantošu viņa pētījumus. Mana aģente Džeina Konveja-Gordone mani nemitīgi atbalstīja un baroja. Redaktors Olivers Džonsons no Random House iedrošināja manu skatījumu uz šo grāmatu un sniedza meistarīgus ieteikumus, bet Šarlote Heikoka rūpējās, lai viss norisinātos pietiekami raiti. Abi šie cilvēki mani ļoti atbalstīja, kad tuvojās biedējošais termiņš, un tas mani izglaba. Esmu pateicību parada ari

Ričardam Ouglam, Rodnijam Polam, Klērai Raundai, Fuizai Kempbelai, Džonam Kcllijam un Ričardam Formenam par visiem pūliņiem mana laba.

Mana sieva Marianna, kā vienmer, bija neaizstājama sabiedrota visos manos radošajos centienos.

Toms I lārpers

AHILLEJA VAIROGS

Redaktore Vita Baumgartena Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", I.V-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, talr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfijā", LV-3002, Jelgava, Langervaldes ielā 1A.

T. Hārpers

Ha 584 Ahilleja vairogs/ No angļu vai. tulk. Diana Smilga. - R., 'Apgāds "Kontinents"". - 384 Ipp.

Sems Grānts ir neželastibā kritis bijušais īpašo uzdevumu vienības kareivis un profesionāls piedzīvojumu mekle- tajs. Tomēr viņam ir kads noslēpums: pirms sešiem gadiem mirstošs arheologs uzticēja viņam savu mūža darbu - noslēpumainu rakstu kopiju, kas atrasti kada slēptā Kretas ala. Atšifrēti tie noradīs ceļu uz vienu no vēsturēs diženākajiem dārgumiem. Tomēr ši senlieta ir tikpat bīstama, cik vērtīga. To vēlas sagrabt gan C1P, gan Padomju Savienība. Grants apvieno spēkus ar ģeniālu Oksfordas profesoru un skaistu grieķu arheologi, kurai ir pašai savi noslēpumi, un metas labirintā, kur uz katra stūra viņu gaida sens kults, aizmirsti noslēpumi un zudušas civilizācijās, bet laika vairs nav daudz…

Senas pagatnes noslēpumi glaba sevi atslēgu mūsdienu pasaules jaunakajam briesmām…

ISBN 978-9984-35-486-6

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta gramatveikals J.atvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Hārpers Toms Ahilleja vairogs

TOMS HĀRPERS AHILLEJA VAIROGS

PRIEKŠVĀRDS "ATSTĀSTAM PAR TROJAS KARU"  AUTORS KRĒTAS DIKTISS

Pirmā nodala Oksforda,1947.gada marts

Otra nodala Cezareja, Palestinas mandats

Treša nodala Arkana, Krēta. Pēc divām nedeļām

Ceturta nodala

Piektā nodala Mirušo ieleja, Kreta

Sestā nodala

Septītā nodaļa "SS Kalisti", Egejas juras ziemeļi Pēc četrām dienām

Astotā nodala

Devītā nodala Mirina, Lemna. Nakamas dienas vakars

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trispadsmita nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa Viesnīca "Grande Bretagne", Atēnas

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodala

Divdesmit treša nodala

Divdesmit ceturta nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodala

Divdesmit devītā nodala

Trīsdesmitā nodala

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodala

Trīsdesmit treša nodaļa