Gifords Tomass

Assasini

TOMASS GIFORDS

ASSASSINI

PROLOGS

1982. GADA OKTOBRIS, ŅUJORKA

Pavecais kungs atgādināja melnu, plēsigu putnu, kas traucas pa sudrabaini mirdzošu ledu. Slidoja viņš neparasti labi.

Klausīdamies, kā slidas griež ledū glītus, precīzus rakstus, un juzdams sejā dzestro rudens vēju, viņš jutās ar sevi ļoti apmierināts. Uztvere bija neparasti asa, un svarīgās dienās - kā šī - tā bija vienmēr. Gaidāmais uzdevums dāvāja neatkārtojamas izjūtas - tādās dienās viņš bija viens pret likteni, viens pret Dievu. Tādās dienās viņam bija skaidra savas esības jēga.

Viss šajā pasaulē kļuva saprotamāks, jo zaudēja noslēpumainību. Rīta migla izklīda, un, izlauzusies pa augsto balto mākoņu starpām, uzspīdēja saule. Netālu slējās Rokfellera centra torņi, soļu ritmu noteica no skaļruņiem plūstošā mūzika, un, domās kavēdamies pagātnē, viņš ļāvās sava graciozā slidojuma burvībai.

Slidošanu viņš bija apguvis zēna gados uz Hāgas aizsalušajiem kanāliem. Ar bērnības iespaidu īpašo sīkstumu viņa atmiņā bija iegrauzušās ainas, kādas cilvēki nekad neaizmirst, - drūmas ēkas, piesniguši parki un svina pelēkas debesis ar smagiem mākoņiem virs senās pilsētas, virs tās dambjiem un vējdzirnavām. Tas, ka dzirnavu vairs nebija, neko nenozīmēja. Viņa domās to spārnu lēnā kustība paliks uz mūžiem. Slidu svelpjošā skaņa, tām saskaroties ar ledu, nomierināja gluži tāpat kā savulaik vējdzirnavu spārnu rāmā griešanās. Dienās, kad veicams darbs, viņš tam gatavojās atslābinādamies. Jaunākā paaudze to varbūt dēvētu par meditēšanu, taču būtība tāpēc nemainījās. Bija jāpanāk maksimāla domu koncentrācija, tik ideāla, ka vairs nav jūtams, ka centies to sasniegt. Ceļš uz to bija slidošana. Laiks drīz izzudīs. Viņš pārvērtīsies visu redzošā acī, kam nekas nepaliek nepamanīts, kas saplūst ar veicamo uzdevumu, ar Dieva nodomu. Drīz. Pavisam drīz.

Mugurā pavecajam kungam bija melns uzvalks ar garīdznieka apkaklīti un melns lietusmētelis, kas citu slidotāju, lielākoties pusaudžu, vidū plandījās viņam aiz muguras kā viduslaiku apmetnis. Viņam ne prātā nenāca, ka plandošais mētelis viņa izskatu padara draudīgu un ļaunu vēstošu. Tāds nebija viņa mērķis. Viņš bija priesteris. Viņš bija Baznīca. Viņa smaids bija neparasti laipns un viesa mieru. Viņš bija labestība, no viņa nebija jābaidās. Tomēr slidotāji grieza viņam ceļu un meta zaglīgus skatienus, it kā viņš grasītos tos vērtēt vai nosodīt. Lielāku aplamību nevarēja iedomāties.

Viņš bija gara auguma virs ar sirmiem, viļņainiem, atpakaļ at- sukātiem matiem, kas atsedza augstu, cēlu pieri. Šaurajā sejā, kurā izcēlās garš deguns un plata mute ar plānām lūpām, bija manāma iecietība, kāda piemit labam lauku ārstam, kurš izprot dzivi un nebaidās nāves. Viņa ādai piemita gandrīz caurspīdīgs bālums, kas mūža gaitā bija iegūts krēslainās kapelās, vāji apgaismotās cellēs un biktskrēslā. Slidojot un koncentrējoties platā mute savilkās tikko manāmā smaidā. Viņa ķermenis bija kalsns un ļoti sportisks. Viņam bija septiņdesmit gadu.

Slidodams viņš turēja melnos ādas cimdos tērptās rokas sev priekšā, it kā dejotu ar neredzamu partneri. Cimdi piegulēja cieši - gluži kā paša āda. Skrapstošā ierakstā no skaļruņiem plūda dziesma no filmas, ko viņš, lidodams Alitalia 747 uz Ņujorku, bija redzējis. Meitene dziedāja, ka dzīvos mūžīgi, ka izies ārā un uzlidos lidz pašām debesim.

Viņš meta līkumus starp bērniem, kas šeit slidoja, un veikli traucās ap glītām meitenēm cieši pieguļošos Guess džinsos, gariem, plīvojošiem matiem un tik muskuļainiem gurniem, ka džinsi gluži vai plīsa pa vīlēm pušu. Tādas pusaugu meitenes viņam allaž atgādināja draiskus kumeļus. Viņš nekad nebija redzējis kailu sievieti. Diez vai vispār par tādu kādreiz bija domājis.

Pacēlis kāju, viņš slidoja uz vienas slidas, to veikli virzīdams gan uz priekšu, gan atpakaļ un riņķodams pa slidotavu kā liels melns putns. Viņa acis bija piemiegtas, it kā viņš redzētu cauri laikiem savu atmiņu ainas, un to zilais, dzidrais skatiens, kas atgādināja ledu vai augstkalnu ezeru bez dibena, bija vērsts taisni uz priekšu, nepauzdams pilnigi nekādas emocijas, it kā būtu pats par sevi.

Dažas meitenes, vērodamas paveco priesteri tik skarbu un nepieejamu slidojam garām, sačukstējās un spurca, tomēr viņu skatienos bija manāma cieņa un atzinība - slidojumam, spēkam un kustību stilam.

Taču priestera prātu nodarbināja dienas atlikusī daļa, un meitenes viņš tikpat kā neredzēja. Viņas acīmredzot bija pārliecinātas, ka dzīvos mūžīgi, ka izies no mājām un lidos. Tas, protams, bija jauki, taču padzīvojušais priesteris domāja citādi.

Piepeši tieši viņam priekšā izplestām kājām uz ledus nokrita četrpadsmit gadus veca meitene. Uz pakauša kopā saņemtie mati vien noplīvoja. Viņas draugi smējās, un meitene purināja galvu.

Priesteris pieslidoja viņai no mugurpuses un, satvēris viņu aiz padusēm, ar vienu plustošu kustibu piecēla kājās. Aizzibē- dams garām gluži kā varens krauklis, viņš pamanīja meitenes sejā pārsteigumu. Pēc brīža tajā atplauka plats smaids, un viņa negaidītajam palīgam uzsauca "paldies!". Priesteris pār plecu pamāja.

Drīz pēc tam viņš uzmeta skatienu pulkstenim, noslidoja no ledus, atdeva īrētās slidas un mantu glabātavā paņēma savu portfeli. Viņš dziji elpoja, juzdamies neparasti viegli un lieliski pārvaldīdams adrenalīna pieplūdumu.

Uzgājis pa kāpnēm, viņš pameta slidotavu un piegāja pie ielas tirgotāja, no kura nopirka sālsstandziņu. Kājās stāvēdams, viņš uzzieda sāļajam cepumam sinepes, to apēda un iemeta salveti atkritumu tvertnē. Pēc tam devās garam Piektās avēnijas veikalu pasāžai, šķērsoja ielu un apstājies noraudzījās uz Svētā Patrika atedrāli. Viņš nebija sentimentāls cilvēks, taču, lūkojoties uz lielajām baznīcām, krūtīs allaž kaut kas iesmeldzās. Priesteris bija cerējis noskaitit lūgšanu, taču slidošana bija ieilgusi, tāpēc viņš nolēma lūgšanu noskaitīt prātā.

Uz šo tikšanos viņš bija mērojis tālu ceļu.

Bija laiks iet.

ROMA

Vīrietis gulēja gultā iepretim liela televizora ekrānam, bet futbola spēli, kas tur risinājās, neskatījās. Viens no sekretāriem pirms aiziešanas bija ielicis videomagnetofonā kaseti un uzmanīgi to ieslēdzis, taču vīram gultā interese par šo spēli pēdējā laikā zuda. Futbols ienāca prātā reti - vienīgi tad, ja viņš atcerējās sevi bērnībā to spēlējam Turīnā, un tas bija pirms daudziem, daudziem gadiem. Nesen ar kurjeru no Sanpaulu atvestā kasete viņam bija vienaldzīga. Pasaules kausa izcīņa futbolā vairs nebija dzīves norise, kas viņu interesēja.

Virs gultā domāja par savu nenovēršamo nāvi tā, it kā ļaunais liktenis uzglūnētu kādam citam. Tāda raudzīšanās uz notikumiem viņam vienmēr bija lieti noderējusi. Jau agrā jaunībā viņš apguva prasmi domāt par sevi trešajā personā - kā par Salvatori di Monu. It kā no malas, viņš ar jautru smaidu vēroja Salvatores di Monas cītīgo un pārdomāto augšupeju pa karjeras kāpnēm, atzinīgi mādams ar galvu, kad Salvatore di Mona dibināja savienību ar šīspasaules varenajiem, un pieredzēja Salvatori di Monu sasniedzam pēdējo, visaugstako virsotni savā joma. Brīdī, kad, Salvatore di Mona, ja tā var teikt, beidza eksistēt, viņš pieņēma Kallista vārdu un kļuva par Romas pāvestu, Svēto Tēvu - pāvestu Kallistu IV.

Savos astoņos Vatikānā aizvadītajos gados viņš neizcēlās ar īpašu pazemību un izcilu prātu, toties bija ļoti veiksmīgs un neparasti praktisks. Viņš nenodevās izsmalcinātām intrigām, kas allaž ir šis vietas neatņemama sastāvdaļa, un uzskatija, ka viņa karjera tikai mazliet atšķiras no lielas daudznāciju korporācijas vadītāja karjeras.

Protams, nevarēja noliegt, ka uz planētas Zeme tikai Japānas imperatora postenis ir senāks, taču viņam nekad nenāca prātā, ka Dievs savas gribas paušanai izvēlēsies Salvatori di Monu, veiksmīga Turīnas automašīnu Fiat tirgotāja vecāko dēlu ar starojošām acīm. Nē, viņš nebija misticisma piekritējs, kā savā burvīgajā angļu izloksnē reiz izteicās monsinjors Nokss.

Nē, Kallists IV bija praktisks cilvēks. Viņš neatzina drāmas un intrigas, īpaši pēc tam, kad pirms gadiem izdevās panākt, ka kardinālu konklāvs viņu ievēl par pāvestu. Tas prasīja vienkāršas, pat primitīvas intrigas, kas neradīja šaubas par iznākumu. Mērķi panāca ar sistemātisku naudas piešķiršanu īstajiem kardināliem, un tas notika ar varena amerikāņa, Kērtisa Lokharta, palīdzību. Kardināls Salvatore di Mona izveidoja stingru atbalsta grupu, ko vadīja kardināls d'Ambrici. Nauda, citiem vārdiem kukuļi, uzveda ne vienu vien nosvīdušu Baznīcas dižviru pašā virsotnē. Kļuvis par pāvestu, viņš centās apkarot intrigas, ziņu pienešanu, nemakulibu un neslavas celšanu, taču bija spiests atzit, ka noslēgtajā Vatikāna sabiedrībā šajā ciņā gūt panākumus nav izredžu. Cilvēka dabu nav iespējams grozīt, vismaz ne pilī ar tūkstoš istabām. Neviens nezināja precīzu telpu skaitu, un neviens nespēja novērst, lai kādā no tām nerisinātos kas nelabs. Centieni panākt kaut niecīgu kontroli pār kūrijas mahinācijām prasīja daudz spēka. Turklāt bieži tās bija smieklīgas. Pēdējā laikā gan nekas vairs nespēja viņu uzjautrināt.

Viņš gulēja agrākā Bordžu pāvesta Aleksandra VI gultā, pāvesta, kuram bija iespaidīga, dēkaina dzīve, ko viņš labprāt iztēlojās. Aleksandrs VI katrā ziņā prata gultu izmantot labāk, taču viņš tajā vismaz nomirs. Pārējā guļamistabas iekārta bija dēvējama par pils eklektiku - tur bija dažas zviedru modernisma liecības no Pāvila VI laika, televizors un videomagnetofons, milzum lieli gotiski grāmatskapji ar stikla durvīm, aiz kurām reiz glabājās rokasgrāmatas, lai Pijam XII tās būtu ērti paņemt, krēsli, galdi un rakstāmgalds, arī lūgšanu soliņš. Tas viss bija pārvērties noliktavā ar gadsimtu vai divus biezu putekļu kārtu. Par spīti raibumam, pēdējos astoņus gadus viņš bija saucis šo vietu par mājām. Drūmi palūkojies visapkart, Kallists juta atvieglojumu, ka nekas nav jāņem līdzi uz turieni, kurp viņam jādodas.

Viņš lēni pārcēla kailās kājas pār gultas malu un ieslidinaja Gucci kurpēs. Piecēlies vecais vīrs viegli salīgojās, tāpēc steigšus atbalstījās uz spieķa ar zelta rokturi. To pirms gada ar aizkustinošu tālredzibu bija uzdāvinājis kardināls no Āfrikas. Viņš nekad īsti neatcerējās, kurai kaitei no abam kādi simptomi ir, taču bija pārliecināts, ka reiboni izraisa smadzeņu audzējs. Protams, ne- operējams. Cik varēja spriest no kūrijas pieaicināto ķirurgu izteikumiem, tikai fotofinišs varētu noteikt, kas atteiks pirmais - sirds vai smadzenes. Starp citu, liela nozime tam nebija.

Tomēr atvēlētajā laikā vēl šo to vajadzēja izdarīt.

Kas būs viņa pēctecis?

Un kas īsti viņam jādara, lai izraudzītais pēctecis būtu amata cienīgs?

MALIBU

Māsa Valentīna raudāja un nespēja rimties, un tas viņu biedēja vēl vairāk. Dažreiz viņa rīkojās nesaprātīgi, pati meklēdama briesmas, un katrā ziņā sastapās ar tām bieži, tāpēc zināja, kas ir bailes. Parasti bailes bija spontānas, un tādas var just ikviens - bailes no šautenes šāvienā uz vientuļa ceļa, bailes no patiesības vai nāves, bailes no valdības karaspēka vai izsalkušiem partizāniem, kas, meklēdami piedzīvojumus vai asinis, nokāpj no kalniem. Dažās pasaules daļās bailes piederējās pie ikdienas, bailes, ko cilvēks jūt neapzināti.

šīs bija pavisam citādās. Tās paralizēja gribu un nervu sistēmu gluži ka ļaundabīgs audzējs. Bailes bija uzradušās pirms krietna laika, joprojām bija dzīvas un uzmeklēja viņu. Māsa Valentīna devās uz mājam, jo vienatnē vairs nespēja stāties tām preti. Bens zinās, kā jārīkojas. Viņš vienmēr to zināja.

Taču vispirms jābeidz raudāt, trīcēt un izturēties muļķīgi.

Viņa apstājās iekšējā pagalma malā, ar kāju pirkstgaliem skardama slapjo zāli, un noraudzījās uz sudrabaino, bedraino mēness seju tumšzilajās debesīs. Tam garām slīdēja mākoņu driskas, at- gādinadamas vecmodīgu "Mēnesnīcas sonātes" albuma vāku no bērnības. Tālu lejā, Malibu pludmalē, pret krastu plisa bangas, un viņa ap kājām juta vieglu vēju, kas gar klintim plūda augšup no okeāna. Noslaucījusi acis mūķenes tērpa piedurknē, viņa savilka talāru ciešāk un devās pāri zālienam pie baltajām margām, kas norobežoja taku pa klints augšu. Māsa Valentīna vēroja viļņus, kas vērpās putās, tuvojās un atkāpās, un sāka visu no gala. Klusā okeāna piekrastes šoseju izgaismoja pāris vientuļu laternu. Cauri dūmakai tālumā gluži kā ūdensmalā nolaidies kosmosa kuģis vāji mirgoja Malibu ugunis. No krasta jūrā, kā atvairīdama ienaidnieka floti, plūda bieza migla.

Viņa gāja gar margām lidz vietai, kur vēlām vakariņām bija cepts jūras asaris un kur zem kājām joprojām jautās dziestošu ogļu kvēle. Viņi bija divi vien, Roederer Cristal pudele, jūras asaris un karsta maize ar garozu. Jau pusotru gadu risinot to pašu sarunu Romā, Parīzē, Ņujorka un Losandželosā, pie tādas maltītes bija pierasts. Sarunas, diskusijas vai strīda - vienalga, kas tas bija, - temats nemainījās. Šķita, ka viņa tūlīt, tūlīt padosies, gluži kā viļņ- lau/.is, kas nespēj pretoties paisumam, tomēr tas nenotika, jo viņa baidījās sadrupt, jo vēl nebija tam sagatavojusies. Dieva dēļ, viņa gribēja sadrupt, sabrukt, iekrist viņa rokās, taču nespēja. Vēl ne. īsti vel ne. Sasodīts, atkal nāca raudiens!

Māsa Valentīna pagriezās un garām baseinam un tenisa laukumam devās atpakaļ uz zemo māju ar lēzeno jumtu. Šķērsojusi akmens plāksnēm klāto iekšpagalmu, viņa apstājās, lai palūkotos cauri stikla sienai ar bīdāmajam durvīm. Tur gultā pirms stundas viņi bija mīlējušies.

Viņš bija liela auguma vīrietis ar labsirdīgu buldoga seju. Toties apņēmības pilns. Sirmie, īsi apgrieztie mati bija atsukāti atpakaļ, un šķita, ka tie nekad nav sajukuši. Mugurā viņam bija tumšzila pidžama ar baltu apmalojumu un monogrammu KL uz krūškabatas. Labo roku izstiepis uz to pusi, kur bija gulējusi viņa, vīrietis miegā it kā tiecās just viņas elpu un sirdspukstus. Viņa iztēlojās istabā jūtamo abu sviedru un Hermes Equipage smaržu. Māsa Valentīna par šo cilvēku zināja daudz, daudz vairāk, nekā pienāktos. Viņa nebija tradicionāla mūķene. īstenībā gan Baznīcai, gan ordenim viņa vienmēr bija sagādājusi vienas vienīgas galvassāpes. Viņa vienmēr zināja, kā jābūt, - tāda viņa bija piedzimusi, un nebija noticis nekas tāds, lai tas mainītos. Viņa zināja, kā jābūt un kā nedrīkst būt, un itin bieži viņas viedoklis nesaskanēja ar Baznīcas viedokli. Māsa Valentīna gāja savu ceļu un meta izaicinājumu, lai viņi tāpēc kaut ko iesāktu. Viņa bija kļuvusi pazīstama, uzrakstīdama divus bestsellerus, un daudzi viņu uzskatīja par sava laika varoni. Popularitāte viņu sargāja. Māsa Valentīna ļāva noprast, ka Baznīca ir sīkmanīga, negodīga un reizēm pat zemiska, un Baznīca klusēja. Viņa bija padarījusi sevi par tādu ka modernās Romas Baznīcas fasādes rotājumu, un vienīgais veids, kā tikt no viņas vaļā, bija iznest ārā pa durvīm ar kājām pa priekšu.

Iaču tā bija, iekams viņa pirms gada sāka jaunus pētījumus. Vēlreiz noslaucījusi asaras un nošņaukājusies, masa Valentīna drūmi nodomāja, ka runas, popularitāte un viss pārējais bijis tikai nožēlojama priekšspēle. Nekas no tā visa nebija sagatavojis viņu aizvadītajam gadam, kad bailes arvien auga. Līdz tam viņai šķita, ka viss jau pieredzēts. Ka ļaunums redzēts visos tā veidos un izpausmēs, tāpat kā mīlestība. Taču viņa maldījās. Viņa nezināja par ļaunumu un nulestibu ne tik, cik melns aiz naga, taču bija apņēmības pilna to uzzināt.

Pirms pusotra gada Kērtiss Lokharts atzinās viņai mīlestībā. Tas notika Romā, kur viņa bija sākusi jaunu grāmatu par Baznīcas darbibu Otrajā pasaules karā. Lokharts bija ataicināts uz Vatikānu, lai apslāpētu arvien draudīgāko Vatikāna Bankas skandālu, kas bija saistīts ar krāpšanu, izspiešanu, naudas izšķērdēšanu un pat slepkavību. Viņš bija no tiem nedaudzajiem lajiem, pie kuriem Baznīca - šajā reizē Kallists IV - vērsās ārkārtējās situācijās. Lielāka daļa laju nespēja iedomāties, kāds stingrs un nežēlīgs prāts vajadzīgs, lai kontrolētu šo astoņkaji - Baznīcu. Lokhartam tāds prāts bija. To izmantodams, viņš bija izveidojis karjeru, tajā pašā laikā palikdams jauks un sirsnīgs cilvēks. Kallists mēdza izteikties, ka Lokharts iekārtojies gluži vai pašā Baznīcas sirdi.

Viņa pazina Kērtisu Lokhartu jau sen. Kad pirms trīsdesmit gadiem viņa, Veļa Driskila, desmit gadus veca meitene, tērpusies krokotā, konfekšu papīram lidzīgā peldkostīmā, vecāku mājas zāliena dejoja zem ūdens smidzinātāja strūklām, Lokharts bija jauns jurists, kurā jautas kaut kas gan no Rokfellera, gan Čeisa. Viņš bieži apmekleja viņu Prinstonas māju un sprieda ar tēvu par naudas un Baznīcas lietam. Saulē iedegusi, ar vizošām ūdens lāsēm matos viņa klausījās, kā glāzēs šķind ledus, ar acs kaktiņu vērodama abus sēžam baltajos pītajos krēslos verandas ēnā.

-   Desmit gadu vecumā tu biji burvīga lauma, - viņš teica tajā naktī Romā. - Piecpadsmit gados - valdzinoša nebedne. Sasodīts, daudz netrūka, un tu būtu mani apspēlējusi tenisā!

-   Tu visu laiku skatijies uz mani, nevis bumbiņu. - Māsa Valentīna smaidīja, atcerēdamās savu apjausmu, ka tadu, ar sviedru pilītēm uz pieres un vēja plivinātiem tenisa svārciņiem mugurā skraidām pa tenisa laukumu, viņš bija iekārojis. Jurists viņai patika, viņa to apbrīnoja. Viņu valdzināja Lokharta spēks, spēja panākt, ka priesteri sēž un klausās. Toreiz viņam bija trīsdesmit pieci gadi, un nebija saprotams, kāpēc viņš nav precējies.

-   Kad tev bija divdesmit, es baidījos no tevis. Baidījos no iespaida, kādu ik reizi tu atstāji uz mani. Jutos kā pēdējais nelga. Un tad… Vai atceries dienu, kad aizvedu tevi uz lenču l'he Plaza? Mes sēdējām Ozolu zālē ar pasaku piļu un kalnu karaļvalstu sienas gleznojumiem, un tu pateici, ko dzīvē esi nodomājusi darīt, - vai atceries? Tu sacīji, ka grasies iestāties ordenī. Man sirds gandrīz izlēca pa muti lauka un iekrita tomātu biezeņzupā. Jutos kā atraidīts mīlētājs… Ja es būtu cilvēks ar veselu saprātu, es tevi redzētu mazu meiteni, Hjū Driskila meitu… bērnu. Taču mans veselais saprāts, protams, bija zudis. Es biju iemīlējies. Un tāds esmu joprojām, Veļa. Es vēroju tevi, sekoju tavām gaitām un, kad tu ieradies Losandželosā, sapratu, ka man jāsatiekas ar tevi… - Viņš zēniski paraustīja plecus, tajā bridi izskatīdamies jauns. - Sliktā ziņa ir tā, ka joprojām mīlu mūķeni, bet labā ziņa, ka gaidīšana bijusi tā vērta.

Tajā naktī Romā viņa dzīvoklī augstu virs Via Veneto bija sācies abu romāns. Lokharts toreiz sāka māsu Valentīnu pārliecināt, lai pamet ordeni un precas ar viņu. Aizmirst solījumu un iekāpt pie viņa gultā bija viegli. Māsa Valentīna bija devusi ne vienu zvērestu vien, šie solījumi jau sen bija kļuvuši par daļu no viņas dzīves, neizbēgams ļaunums, no kura izvairīties nebija iespējams, cena, kas jāmaksā par iespēju kalpot Baznīcai, kalpot cilvēcībai ar šā varenā instrumenta, Baznīcas, palīdzību. Taču aiziešana no ordeņa, 110 ietvara, kurā līdz šim ritēja viņas dzīve, - pagaidām tas bija pari viņas spēkiem.

Tikai pirms stundas, pilni nerimstošas kaisles viens pret otru, viņi bija strīdējušies, nespēdami pieņemt otra nespēju saprast, lidz galu gala samierināšanos sniedza mīlas kvēle. Kad Lokharts aizmiga, viņa izslīdēja no gultas un devās ārā, lai pado- mātu. Lai būtu vienatnē ar domām, ko neuzdrošinājās viņam stāstīt.

No nakts un miglas drīksnām, spārnus švīkstinādama, izšāvās kaija un, gluži kā neskaidrs plankums, nolaidās uz pagalma akmens plāksnēm. Putns brīdi staigāja, skatīdamies sienas stiklā, un tad, it kā sava atspulga izbiedēts, pacēlās spārnos. Tādas izjūtas viņai bija pazīstamas.

Piepeši prātā ienāca draudzene Romā, māsa Elizabete, kurā viņa saskatīja daudz ko līdzīgu sev. Elizabete ari bija amerikāniete, vairākus gadus jaunāka, sieviete ar asu pratu, dzēlīga un tajā pašā laikā saprotoša. Vēl viena modernā mūķene, kas darīja sev tīkamu darbu, taču nebija tāda nemiera cēlēja kā Valentīna. Viņas bija iepazinušās Džordžtaunā, kur māsa Valentīna izstrādāja doktora disertāciju, bet brīvdomigā Elizabete mācījās humanitāro zinātņu maģistrantūrā. Starp abām radās draudzība, kas Baznīcas ārkārtīgi saspringtajā gaisotnē ilga gandrīz desmit gadus. Tieši Romā Valentīna uzticēja Elizabetei ziņu par Lokharta bildinājumu. Māsa Elizabete, uzmanīgi draudzenē noklausījusies, brīdi klusēja.

- Klausies uzmanīgi, - viņa beidzot sacīja, - un, ja tas, ko teikšu, būs kazuistisks, vaino manu jezuītes dabu. Neaizmirsti ētiku.

Neaizmirsti savus solījumus, taču, manuprāt, tu neesi gūstekne. Neviens nav ieslēdzis tevi cellē un atslēgu aizmetis, lai tu cellē sapūtu.

Labs padoms. Ja Elizabete būtu Malibu, viņai krājumā atrastos vēl kāds labs padoms. Kāds? Valentīna zināja, kāds, jo māsa Elizabete arvien pie šā jautājuma atgriezās.

- Ja gribi gulēt ar viņu arī turpmāk, - draudzene sacīja, - tev jāizstājas no ordeņa. Nav jēgas tā turpināt. Vari uzskatīt, ka jautājums ir tehnisks, taču uzdzīve nav tehnisks jautājums. Tu esi devusi solījumu. Katram var paslīdēt kāja, taču tādas slidenas dzīves turpināšana nekam neder. Tā rīkoties būtu muļķīgi un negodīgi. Tu to zini, es to zinu, un Dievs to zina.

Atcerēdamās, ar kādu pārliecību māsa Elizabete to pateica, Valentīna jutās nogurusi un izbijusies. Driz bailes apslāpēja citas izjūtas.

Viss bija sācies ar grāmatas rakstīšanai vajadzīgajiem pētījumiem. Sasodītā grāmata! Ko tik viņa nedotu, lai prata nebūtu ienākusi doma par to! Taču nu jau bija par vēlu. Bailes bija atvedušas viņu atpakaļ uz Amerikas Savienotajām Valstīm, tās aizvedīs arī uz mājām Prinstonā. Baiļu pārņemta, viņa šaubījās par visu, pat par Kērtisa mīlestību, par palikšanu ordenī, par izstāšanos… Būdams baiļu varā, cilvēks nespēj sakarīgi domāt. Savos pētījumos viņa bija aizrakusies pārāk dziļi un rakšanu turpināja, kad vajadzēja rimties, visu izbeigt un doties mājās. Atrasto vajadzēja izmest no prāta un domāt par savu dzīvi, par Kērtisu. Taču ne jau par sevi vien viņa baidījās. Gluži kā ēna pār viņu gūlās citas, lielākas bailes. Bailes par Baznīcu.

Un tā māsa Valentīna atgriezās Amerikā ar domu visu izstāstīt Kērtisam. Taču kaut kas viņu atturēja no šā soļa, tāds kā zemapziņas brīdinājums, ka to nevajag darīt, kaut kas tāds, ko bija bail noskaidrot. Tas, ko viņa atklāja, bija salīdzināms ar elles mašīnu, bumbu, kas tikšķ jau ilgu laiku. Kērtiss Lokharts par to vai nu zināja - lai Dievs viņam stāv klāt! - vai pats tur piedalījās, vai arī nezināja neko. Nē, Kērtisam neko sacīt nedrīkstēja. Viņš bija Baznīcai pārāk tuvs cilvēks, neatņemama tās sastāvdaļa. Ta vismaz viņai šķita.

Bumba, pret ko viņa bija paklupusi, nekur nepazuda. Tā atsauca atmiņā laiku Prinstonas mājā, kad brālis Bens, pagrabā meklēdams tēva jaunības dienu golfa nūjas ar riekstkoka rokturiem, uzdūrās septiņām melna pulvera kārbām, kas reiz bija iegādātas Neatkarības dienas svinēšanai. Vairīdamās no īstiem vai iedomātiem zirnekļiem, kas var iekrist matos, viņa sekoja brālim līdzi pa kāpnēm, garām ģimenes uzkrātajām mantu kaudzēm, un piepeši apjēdza, ka brāļa balss pieklususi līdz čukstam un brālis lādēdamies sūta viņu atpakaļ, bet viņa atbild, ka to nosūdzēs, jo tas lamājas.

Tad viņš nošņāca, ka māja kuru katru brīdi varot uzsprāgt, jo bundžas ar melno pulveri stāvot pagrabā kopš abu dzimšanas un esot sasodīti nedrošas. Tajā pašā telpā, mezdams dzirksteles, sprakšķēja ūdens sildītājs. Viņa neko nezinaja par melno pulveri, taču labi pazina Benu un juta, ka brālis nejoko.

Viņš lika māsai ieiet stallī ar mūra sienām, bet pats, noplūdis sviedriem, nesa citu pec citas ārā no pagraba kārbas, pāri zālienam un garam ģimenes kapelai pie ezera, kas atradās aiz ābeļdārza līdzās īpašumam. Tad Bens piezvanīja Prinstonas policijai, kas atsūtīja dažus ugunsdzēsējus, kas pulveri aplēja ar ūdeni. Melna DeSoto atbrauca ari policijas priekšnieks. Pēc šis reizes, kad policisti iedeva brālim tadu kā goda nozīmi, visi viņu uzskatīja par varoni. Apmēram pec nedēļas Bens žetonu uzdāvināja viņai, teikdams, ka viņa ari, izpildīdama pavēles, rīkojusies kā drosmīgs karavīrs. Šie vārdi Valentīnu pārsteidza, viņa apraudājās un sprauda nozīmi pie apģērba ik dienas visu vasaru, bet, iedama gulēt, lika to zem spilvena. Toreiz viņai bija septiņi gadi un Benam četrpadsmit. Visus turpmākos gadus grūtos brīžos viņa vērsās pie Bena.

Nu viņai bija sava bumba, tik nedroša, ka varēja eksplodēt jebkura brīdī un saspridzināt pāvesta vēlēšanas driskās, tāpēc viņa devās uz mājām tikties ar Benu. Ne ar Kērtisu, ne tēvu - vismaz pagaidām ne. Palīdzēt varēja vienīgi Bens. Māsa Valentīna domāja par Benu, par brāli Benu, bijušo katoli, un viņas sejā iezagās kluss smaids. Viņa brālim izstāstīs, kas atklājies Toričelli dokumentos un slepenajos arhīvos. Brālis pasmiesies par ļaunajām priekšnojautām, bet tad kļūs nopietns un pateiks, kas jādara. Viņš zinās arī, kā jāsāk saruna ar tēvu par šiem notikumiem…

ŅUJORKA

Lokharta privātā lidmašīna nolaidās Kenedija lidostā, kur viņu jau gaidīja Rolls-Royce, kas pa samērā tukšajām ielām abus nogādāja pilsētas centrā pusstundu pirms noteiktā laika. Lokharts lūdza šoferi apstāties nelielā kvartālā, ko dēvēja par Rokfellera laukumu un kas atradās starp Rokfellera centra ēkām un slidotavu. Sēdēdams ērtajā aizmugures sēdeklī, viņš ieskatījās Valentīnai acīs un saņēma tās roku.

- Vai esi pārliecināta, ka nevēlies man ko teikt?

Jautājums izteica daudz vairāk, nekā varēja domāt. Lokharts nebija stāstījis Valentīnai, ka pirms nedēļas, kad viņa vēl stradāja

Ēģiptē, tanī piezvanīja draugs no Vatikāna, pavēstīdams, ka ietekmīgās aprindās masas Valentīnas apņēmīgā darbošanās viešot bažas. Lokharta draugs lūdza noskaidrot, ko viņa izdibinājusi, un atrunāt viņu no turpmākiem pētījumiem.

Lokharts juta pārāk lielu cieņu pret Valentīnas darbu, lai nevilcinādamies paustu Vatikāna neapmierinātību. Vatikāns gan māsai Valentīnai neko īpašu nenozīmēja, toties viņam piemita spēcīgs pašsaglabāšanās instinkts, kas nu viesa viņā nemieru arī tad, ja nepatikšanas draudēja Veļai. Vatikana interese par viņas darbību neko labu nesolīja. Un zvanīts nebija aiz gara laika. Kāds patiešām raizējās, turklāt šis jautājums bija apspriests. Taču ietekmēt Veļu viņš nevēlējās. Gan viņa izstāstīs, kas notiek, uzstājībai nebūs jēgas.

Valentīna nervozi pasmaidīja un papurināja galvu.

-   Nē, patiešām nē. Patlaban daudz kas nodarbina manu prātu. Kallists guļ uz nāves gultas. Un tev, mans dārgais, jālemj, kas būs nākamais pāvests… maitasputni jau pulcējas.

-   Vai es tev izskatos pēc maitasputna?

-   Nepavisam. Tu, kā parasti, esi tas, kurš maitasputnus iznīcina.

-   Tu labi zini, ka pāvesta vēlēšanās man nebūs balsstiesību.

-   Neliekuļo nu! Vai tad Time tevi nedēvē par kardinālu bez sarkanās cepurītes? - Kad Lokharts caur pieri uz Valentīnu palūkojās, viņa pasmaidīja. - Tev ir daudz kas vairāk par balsi. Tu nosauci pēdējā pāvesta vārdu…

-   Ar tava tēva atbalstu, māsa. - Lokharts iesmējās. - Un mūsu izvēle varēja būt sliktāka…

-    Diez vai, - viņa novilka.

-   Es mīlu tevi, māsa.

-    Tavas pozīcijas ir stabilas, un tu vari nosaukt nākamo pāvestu. Skatīsimies uz visu reāli. Es… arī tevi mīlu. Lai gan vīrietis gados, tu esi uz goda.

-   Nez vai tev ir liela pieredze, lai izdarītu šādus secinājumus, - viņš noteica.

-    Nav. Par to vari būt drošs.

Viņš saņēma Valentīnas roku.

-   Veļa, man gribētos, lai tu man uzticies. Tavs noslēpums… tas beidz mani vai nost. Tevi nevar ne pazīt. Tu esi novājējusi, pārguruši un nomākta…

-Tu esi tik velnišķīgi daiļrunīgs…

-   Tu ļoti labi zini, ko gribu teikt. Nepārdzīvo tik ļoti, aprunājies ar Benu… Tev jātiek vaļā no šā krusta.

-   Kērtis, nomierinies! Labi? Es nevēlos izskatīties pēc muļķes, ja izrādīsies, ka fantāzija izspēlējusi ar mani joku. Pagaidīsim līdz

rītam. Varbūt es tev visu izstāstīšu. - Valentīna paspieda viņam roku. - Tagad dodies uz tikšanos ar Endiju. - Viņa paliecās uz priekšu un uzspieda Lokhartam uz vaiga vieglu skupstu, juzdama tā roku sev uz matiem. Viņa lūpas skāra Valentīnas ausi.

Lokharts izkāpa no automobiļa uz ietves un pavadīja viņu ar skatienu. Valentīna pamāja viņam ar roku, tad tonētais stikls uzslīdēja augšup, un taksometrs, kura nākamā pietura bija Prinsto- na, attālinājās.

Lielāko sava mūža daļu pavadījis varas gaiteņos, viņš nereti parastu apmierinājumu un piesardzīgu biedriskumu uzskatīja par laimi. Tikai kopā ar māsu Valentīnu viņš bija atminējis lielo mīklu un uzzinājis istas laimes noslēpumu. Lokhartā modās pārliecībā, ka viņi būs kopā uz visiem laikiem.

Domīgi noskaņots, viņš raudzījās lejup uz slidotajiem, kas līganām kustībām traucās pa ledu. Valentīna viņā patiešām sēja nemieru. Viņa bija veikusi pētījumus Romā, Parīzē, pat tālajā Alek- sandrijā, Ēģiptē. Lokharts zināja, ka viņa strādājusi arī slepenajos arhīvos. Un piepeši - tas sasodītais zvans no Romas.

Stāvēdams pie margām, no kurienes slidotava bija labi pārredzama, Lokharts pasmaidīja, ieraudzījis starp bērniem graciozi slidojam priesteri cienījamos gados. Viņš ar apbrīnu nolūkojās, kā garīdznieks ar melnu, plandošu lietusmēteli mugurā pieliecās un palīdzēja piecelties nokritušai meitenei. Nez vai kādreiz viņš bija redzējis tik skaidru un rāmu seju kā šim vīram.

Attapies Lokharts iemeta skatienu Patek Philippe zelta rokas- pulkstenī. Četrdesmit piecus gadus vecais monsinjors Hefernans, kas viņu gaidīja, bija cilvēks, kurš pretendēja uz sarkanās cepurītes īpašnieka godu turpmākos piecus, desmit gadus. Hefernans, kardināla Klammera labā roka, bija ieguvis lielu varu vienā no Baznīcas bagātākajām eparhijām. Viņš bija pazīstams nevis ar savu cienīgumu vai pompozitāti, bet gan ar darbiem. Turklāt viņš bija punktuāls un tādu pašu precizitāti gaidīja no citiem.

Bija laiks iet.

Baznicas īpašumi jau no deviņpadsmitā gadsimta beigām pletās kvartālu uz austrumiem no Svētā Patrika katedrales. Kad šeit uzbūvēja pieticīgo Svētā Jāņa baznīcu, pārējo zemi pārdeva, un tai līdzās izauga slavenie Vilārda nami, ko viens otrs vērotājs salīdzināja ar Mediči dzimtas mājokļiem Florencē. Pārāk dārgas, lai pēc Otrā pasaules kara paliktu privātās rokās, šīs lieliskās ēkas, elegantas un tukšas, ilgi stāvēja pamestas, skumji atgādinādamas aizgājušos laikus un gaidīdamas nākamos iemītniekus.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit astotajā gadā kardināls Frān- siss Spelmens, Ņujorkas arhibīskaps, kurš no savas rezidences Svētā Patrika katedrālē šos namus Medisona avēnijas otra pusē pastāvīgi redzēja, nolēma tos atpirkt. Jau drīz lepnajās ēkās iekārtojās Baznīca ar savam daudzajām oficiālajām iestādēm. Medisona avēnijas četrsimt piecdesmit pirmā nama Zelta zāle kļuva par eparhijas konferenču vietu. Pieņemšanas zāle, kuras durvis veras uz Medisona avēnijas pusi, partapa arhibīskapijas tribunāla apspriežu telpā. Ēdamzāli pārveidoja par tribunāla sēžu zāli, bet bibliotēku pārvērta kancelejā, lzplezdamās pa garajiem gaiteņiem un marmora kāpnēm, Baznīca sagraba aizvien jaunas telpas savām neskaitāmajam vajadzībām…

Taču laiki mainījās. Divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados nekustamo ipašumu bums beidzās, un izrādījās, ka Baznīca nespēj visus Vilārda namus uzturēt. Tie atkal stāvēja tukši ar septiņsimt tūkstošus dolāru lielu ikgadēju nodokļu slogu.

Situāciju glāba Harijs Helmslijs, kas piedāvājās nomāt Vilārda namus un tiem apkārtējos baznīcas īpašumus, lai tur ierīkotu viesnīcu. Arhibīskapija palīdzēja Helmslijam nokārtot formalitātes, un galu galā nami bija saglābti, zeme palika Baznīcas īpašumā, un Helmslijs ieguva ilgtermiņa nomas līgumu. Viesnīcu viņš uzbūvēja namiem visapkārt.

Un, gluži kā troņmantnieks, to nosauca par "Helmslija pili".

Kērtiss Lokharts, paiedams zem deviņpadsmitā gadsimta bronzas un stikla markīzes, iegāja šajā pili. Viņš devās cauri klusajai, ar valriekstu apdarinātajai un spoguļiem rotātajai uzņemšanas telpai un strauji nogriezās pa labi uz liftiem.

Endijs Hefernans tikšanās vajadzībām parasti rezervēja trīsstāvu dzīvokli pašā augšā. Politiskajās aprindās, kurās monsin- jors Hefernans apgrozījās, Kērtiss Lokharts bija viens no viņa trumpjiem, un monsinjors vēlējās saglabāt maksimālu slepenību. Runa bija par lielu naudas summu, tāpēc par to nedrīkstēja paklīst ne visniecīgākās baumas. Spēles likme bija nākamā pāvesta izvēle. Ja abi tiktos, teiksim, Svēta Patrika katedrālē ielas otrā pusē, runas neizbēgami sāktos. Vara, greznība, laicīgums un slepenība bija galvenie komponenti, kas monsinjora Hefernana dzīvei piešķīra jēgu.

Lokharts zināja, ka Endija iecienītie cigāri Dunhill Monle Cruz 200 un konjaks Remy Martin jau gaida. Monsinjors Hefernans draugiem mēdza teikt, ka jābauda visi prieki, kādus dzīve sniedz, un, jo vairāk tā sniedz, jo labāk.

Lokharts izkāpa no lifta piecdesmit ceturtajā stāvā un soļoja pa biezo paklāju uz Medisona avēnijai paralēlā gaiteņa galu.

Nekas nenorādīja, ka ai/, kādām durvīm varētu būt kas neparasts. Viņš nospieda zvana pogu un gaidīja.

-    Nāc iekšā, Kērtis, manu zēn, - no neliela namruņa atskanēja balss.

Pēc krietnā monsinjora balss bija noprotams, ka viņš ieturējis lenču, izdzerdams prāvu glāzi martīni.

Kaut arī Lokharts bija radis pie greznības, šeit redzamais vienmēr viņu pārsteidza. Viņš stāvēja pie izliektām kāpnēm ar izsmalcinātiem griezumiem rotātām margām. Plašā telpa bija divus stāvus augsta ar stiklu visapkart un i/.ometriskai kartei līdzīgo Manhetenu lejā.

Lokharts ar skatienu pakavējās pie Empire State Bitilding debesskrāpja, Chrysler Builditig dekoratīvā stila smailes, Pasaules tirdzniecības centra dvīņu torņu skaidrā modernisma… Tālāk līcī slējās Brīvības statuja, bija redzama Steitonailenda, Džersi krasta līnija… Radio City mūzikas halle, Rokfellera centrs, spoži apgaismotā slidotava… un gandrīz tieši zem viņa Svētā Patrika katedrāles divas smailes, kas majestātiski stiepās debesīs Piektajā avēnijā.

Viņš jutās tā, it kā stāvētu uz mākoņa. Lēni iedams pa kāpnēm, ko sedza biezs paklājs, un turēdamies pie greznajām margām, viņš nespēja novērsties no ainas, kas pavērās lejup. Lokharts jutās kā bērns, kam priekšā noliktas pārdrošākajos sapņos iztēlotas rotaļlietas.

-    Man jāaiziet uz tualeti, - no neredzamu durvju otras puses atskanēja Hefernana balss. - Vienu mirkli.

Lokharts, gandrīz vai piespiedis degunu pie stikla, vēroja Svētā Patrika katedrāli. Diez vai monumenta celtnieki spēja iztēloties dievišķīgo ainu, kas pavērās no šā skatpunkta. Šķita, ka viņa acu priekšā atdzīvojies kāds burvju projekts, radīdams trešās dimensijas ilūziju.

-    Lai Dievs svēti mūsu mazo mitekli.

Smagnējā gaita pie viņa pienāca monsinjors Hefernans, liela auguma vīrs ar plāniem rudiem matiem un klauna degunu. Viņš bija nosaujojies tik sarkans, ka lobījās āda. I lefernanam mugurā bija melns krekls ar garīdznieka stāvo apkaklīti, kājās melnas bikses un melnas mokasīntipa kurpes ar pušķīšiem. Aiz cigāra dūmu mutuļiem mirkšķinājās ūdeņaini zilas acis. Monsinjors bija uzkarpijies augšup no trūcīgas īru ģimenes, kas dzīvoja Bos- tonas dienvidos. Nu viņš baudīja lielu ietekmi un, nostiprinādams draudzību ar amerikāni, no kura bija atkarīga iecelšana augstos amatos, šo ietekmi arvien palielināja. Vienam otru i/mantot bija ērti, un monsinjors bija pārliecināts, ka tā ir viena no labākajam draudzības definīcijām, Fndijs Hefernans bija laimīgs cilvēks.

-   Tu izskaties parak sportisks un šķists. Bagātam cilvēkam tas nepiedien. Paņem cigāru. - Viņš norādīja uz kārbu, kas atradās uz nokrauta galda, kura pāris collu biezā stikla virsma turējās uz diviem pāriem krustenisku balstu.

-   Gandrīz salauzi man roku, - Lokharts sasveicinoties noteica. Ar speciālu cigāru sērkociņu aizsmēķēdams Montē Cruz cigāru, viņš ievilka nāsis tā aromātu. - Kur tu iedzīvojies tādā vārīta omāra izskatā?

-    Floridā. Tikai vakar atgriezos no labdarības golfa spēles. Lieliski pavadīta nedēļa. - Hefernans piegāja pie galda, uz kura stāvēja vairākas mapes, bloknots, tālrunis, cigāri, smags pelnutrauks, un atslīga uz krēsla. Lokharts arī apsēdās un pāri stikla virsmai lūkojās uz monsinjoru, kas turpināja: - Tur bija lieliska kompānija. Džekija Glisone, Džonijs un Toms, un Džeks. Floridā dzivo daudz varenu draugu, kas Baznīcas labā darīs jebko. Tas viss vainagojās ar dāsniem ziedojumiem mūsu Dievmātes bērnu patversmei. Un golfs! Tu neticēsi, bet es aizsitu garām bedrītei tikai par trim collām! Lai jods mani parauj, bet tā bija! To vajadzēja parādīt televīzijā - mazliet uz augšu un trīs nieka collas pa kreisi! Kaut kas līdzīgs notika Murfīldā Skotijā… Ak šīs laimīgās dienas, tik neiedomājami tālu no Bostonas! Ko vēl cilvēks var vēlēties, Kēr- tis? Priecājies, priecājies, mēs ilgi būsim miruši…

-    Un tevi gaida mūžīga dzīve, kur dziedās neredzams koris un spārnus vēdīs eņģeļi…

-    Lai tādas muļķības paliek mūķenēm! Tver iespējas! - Hefernans iesmējās.

-    Vai nevēlies tvert iespējas un desmit miljonus zaļo? - Lokharts smaidīdams noprasīja un izpūta dumu gredzenu. Tik liela summa vienīgi paris reižu bija uzpeldējusi abu sarunās, un He- fernana reakcija sagādāja Lokhartam gandarījumu.

-    Desmit miljoni zaļo… - Hefernana smiekli aprāvās. Tik iespaidīgs darījums iedvesa cieņu pat arhibīskapa kardināla Klammera labajai rokai. Lokharts gribēja zināt, kas īsti nodarbina šā vira prātu, kad viņš ar Džoniju Milleru spriež par golfa bedrītēm un tik gardi smejas. Kādam varēja rasties priekšstats, ka Hefernanam trūkst modrības, taču tas būtu maldīgs priekšstats. - Desmit miljoni, - Hefernans, izbaudīdams šo vārdu skaņu, klusi atkārtoja, tad pacēla acu priekšā plaukstas un salika visu desmit pirkstu galus kopā. - Vai tu domā, ka desmit miljoni visu izšķirtu?

-    Vienmēr iespējams nākt klajā ar lielāku summu. Dziļajās kabatās rezerve atradīsies.

-    Hju Driskila kabatās varbūt?

Lokharts paraustīja plecus.

-   Tu, Endij, vari izdarit tādus pieņēmumus, kādus vien vēlies. Vai tev patiešām tas jāzina? Vai patiešām tu vēlies to zināt? Par to es šaubos.

-    Lai nu tā būtu. Tu liec galdā naudu, bet es gādāju, lai tā nonāk īstajās rokās. - Hefernans nopūtās kā cilvēks, kurš apzinās, ka viņš ir turīgs, jautrs īrs. - Klammers gluži vienkārši beidz mani nost, Kērtis. Ar savu ietiepību, neiejaukšanos…

-   Amerikāņu kardināli nav tādi kā citi. Viņi domā, ka viņu balsis ir svētas. Manuprāt, viņš nepieskarsies nevienai naudaszīmei, izlikdamies, ka neko par tādām lietām nezina. Viņš baidās no kukuļiem…

-   Dāvanām, dāvanām! - Hefernans saviebās. - Vārdi, kas sākas ar K, nedrīkst nākt pār musu lūpām. Desmit miljoni. Ko mēs, tu un es, par šo naudu dabūsim? Citiem vārdiem - vai tas ir izde- vigi ebrejiem?

-    Ko dabūsim? Amerikāņu atbalstu, drošu kā klints. Tu save- dīsi viņus kopā ar Fandžio, ar tiem kardinaliem, kurus Kallists uzskata par mūsu parādniekiem… un iznākumā mēs nosauksim nākamo pāvestu. Baznīcai jāturas uz pareizā ceļa, un mēs par to gādāsim. - Uz brīdi Lokhartam prātā uzplaiksnīja māsas Valentīnas vārdi, ka viņas atklājumi var ietekmēt nākamā pāvesta izvēli…

-    Vai neviens nemetis plinti krūmos?

-    Kādēļ lai mestu? Džekam ir septiņdesmit seši gadi. Viņš nedzīvos mūžīgi, turklāt… Pēc tam tu valkāsi sarkano cepurīti, un kādu laiku par pāvestu būs dižens cilvēks. Mūsu vecā Baznīca iesoļos divdesmit pirmajā gadsimtā un dosies vienīgajā pareizajā virzienā, kurā jāiet, ja grib izdzīvot. Sākas jauna pasaule, Endij, un Baznīca nedrīkst zaudēt pamatu zem kājām. Nav nekā vienkāršāka.

-    Man jāteic, ka tu visu tomēr vienkāršo. Bet nauda… vai tas būs droši?

-   Varbūtības es nekad nepieļauju, Endij.

-    Labi. Tas jāapslaka. - Monsinjors Hefernans pasniedzās pēc Remy Martin pudeles, kas atradās uz paplātes blakus divām skaistām Bakaras kristāla glāzēm. Tās piepildījis, vienu viņš padeva Kērtisam Lokhartam, izteikdams tostu: - Lai nauda kalpotu cildenam mērķim!

Abi viri kavējās pie lielās stikla sienas, uz lieliskā Manhete- nas fona iemalkodami dzērienu un stāvēdami itin kā tādā cilvēka rokām darināta kalna virsotnē, ko Lokharts kopā ar uzticamo monsinjoru būtu iekarojis.

-   Uz vecā, krietnā Svētā Džeka veselību, - Lokharts klusi noteica.

-    Par nākotni, - monsinjors piebilda gluži kā atbalss.

Veco priesteri pirmais pamanīja Hefernans. Nočāpstinājis lūpas, viņš pacēla skatienu un to ieraudzīja. Kamēr abi priecājās par skatu un viens otru apsveica, tas nedzirdamiem soļiem bija ienācis iekšā. Monsinjors Hefernans jautājoši pielieca galvu, un viņa sarkanajā sejā atplauka laipns smaids.

-Jā, tēvs… Kā varu palīdzēt?

Tad arī Lokharts pagriezās pret priesteri. Tas bija Rokfellera centrā redzētais slidotājs. Atcerēdamies viņa jauko rīcību slidotavā, Lokharts pasmaidīja. Nākamajā mirklī viņš pamanīja, ka cimdotā roka ceļas augšup. Kaut kas nebija kārtībā…

Spēki viņu pameta, un ķermeni pārņēma savāds, nepārvarams stingums. īsajā mirkli Lokharts mēģināja aptvert, kas notiek. Šim priesterim nebija šeit jābūt. Viņš nenāca no varas gaiteņiem, pa kuriem bija radis staigāt Kērtiss Lokharts. Rokā viņam bija pistole.

Atskanēja dīvaina, klusināta skaņa, it kā slapjā mērķī trāpītu bulta.

endiju hefernanu lode atsvieda pret lielo stiklu. Pret āra gaismu iezīmējās siluets izplestām rokām, it kā viņš gaidītu rokās iedzenam naglas. Skaņa atkārtojās, un iesauļotā seja izšķīda. Lokharts joprojām stāvēja kā zemē iemiets, un viņa prātā virpuļoja domas. Viņš nespēja ne pakustēties, ne bēgt, ne mesties šāvējam virsū, un pa to laiku sen pazīstamie vaibsti pārvērtās asiņu un kaulu jūklī. Sarkanām lāsēm nošļakstītajā stikla sienā bija izsists dūres lieluma caurums, no kura uz visām pusēm tīkloja sīkas plaisas.

Lokharts nekustīgi raudzījās uz mirušo draugu un glumajām asiņu pēdām, kas izraibināja stiklu. Kā apdullis taustīdamies gar galda malu, viņš lēni kā sapnī virzījās uz monsinjora Hefernana līķa pusi, īsti neapjēgdams, ko dara. Telpā viss šķita dūmakains un nereāls, it kā viņš censtos ieskatīties tāla tuneļa galā, kas pamazām gaist.

Priesteris lēni pavērsa ieroci pret viņu.

-    Dieva griba, - atskanēja kluss čuksts, un Lokharts mēģināja saprast šos vārdus. - Dieva griba, - vecais priesteris nočukstēja vēlreiz.

Lokharts ielūkojās pistoles stobrā un pavērās priesterim acīs. Nez kāpēc viņš ieraudzīja mazu meiteni krokotā peldkostīmā. Tā dejoja un smējās, visādi izrādīdamās ūdens smidzinātāja maigās strūklas varavīksnē. Spīdēja saule, un meitene lēkaja pa tikko nopļauto zālīti, kas lipa viņai pie kāju pirkstiem.

Lokharts izdzirdēja savu balsi, bet nespēja saprast, ko pats saka. Varbūt viņš sauca mazo meiteni vārdā, sauca, iekams nav par vēlu, mēģinādams nokļūt pie viņas atpakaļ pagātnē, laika tikla drošībā…

Priesteris gaidīja, savilcis laipnu sejas izteiksmi, it kā dotu Lokhartam šo iespēju…

Tad viņš nospieda mēlīti.

Kērtiss Lokharts, smakdams savās asinīs, kas pildīja plaušas, atsitās ar galvu pret stiklu. Vīzija kļuva neskaidra, it kā strauji tuvotos nakts un draiskulīgais bērns vairs nebūtu labi saskatāms. Lejā, tādā kā miglā tītu, viņš joprojām redzēja Svētā Patrika katedrāli. Torņi, gluži ka rādītājpirksti, šķita rādām uz viņu.

Sev blakus Lokharts ieraudzīja melnās biksēs tērptu kaju un juta, ka pakausim piespiežas kaut kas truls.

Viņš cieši aizmiedza acis, vēlēdamies no jauna ieraudzīt nebēdnīgi kustīgo augumu, taču velti. Kērtiss Lokharts pēdējo reizi paskatijas uz Svētā Patrika katedrāles smailēm.

PIRMĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

DRISKILS

To dienu es atceros pavisam skaidri.

Mani uz lenču klubā uzaicināja pats Drū Samerheiss, "Besko- ma, Lafkina un Samerheisa" pasaules nesatricināmais balsts. Samerheisam bija ļoti skaidrs un elastīgs prāts, ar kādu līdz tam nebiju saskāries, un saruna, kas ne mirkli nenovirzījās no temata, mani gan izglītoja, gan uzjautrināja. Samerheisam toreiz bija astoņdesmit divi gadi, viņš bija sava gadsimta vienaudzis, tomēr joprojām bieži uzdrīkstējās iziet pastaigā pa Volstrītu. Viņš bija mūsu dzīvā leģenda, kopš Franklina Rūzvelta pirmās kampaņas visu prezidentu draugs un padomnieks, Otrā pasaules kara slepenais varonis, spiegošanas meistars un allaž pāvesta uzticības persona. Tā kā viņš bija cieši saistīts ar manu tēvu, es pazinu viņu no pirmās mūža dienas.

Jau pirms darba sākšanas viņa firmā, kurā kļuvu par partneri, es izpelnījos Samerheisa ievērību un viņš vēroja manu izaugsmi. Reiz, kad gatavojos iestāties jezuītos, viņš atnāca pie manis ar padomu, un man pietrūka tālredzības to ignorēt. Lai cik dīvaini, visu mūžu viņš bija futbola un - jo īpaši - mans līdzjutējs, kas nemaz neatbilda šā cilvēka allaž skarbajai, kramam līdzīgajai sejas izteiksmei. Viņš man ieteica pēc Notrdamas universitātes beigšanas pāris gadu spēlēt profesionālo futbolu. Jezuīti, viņš sacīja, pēc aiziešanas no sporta nekur nebūs pazuduši, bet šī esot vienīgā iespēja man pārbaudīt savas spējas tik augstā līmenī. Viņš cerēja, ka liktenis mani aizvedīs uz Ņujorkas Giants komandu. Droši vien tā varēja notikt, lāču es biju jauns un visu zināju.

Mācību gadus Notrdamā biju pussargs un visu šo laiku, no- triepies ar dubļiem un asinīm, es pavadīju, viss vienās krevelēs triekdamies pa laukumu ar bezmērķigu centību un niknumu, kas bija lielāks, nekā tam vajadzētu būt. Divsimt piecdesmit mārciņu miesas bojājumu divsimt mārciņu smagā ķermenī. Sporta komentētāju hiperbola, protams, bet tā mani aprakstīja Reds Smits. Taču nevaru noliegt, ka toreiz biju bīstams vīrs.

Nu esmu samērā civilizēts cilvēks, un vienā psiholoģiskā vienībā mani kopā satur trausla membrāna, kas mani šķir un sargā no neprāta un ļaunuma triumfa. Juridiskā prakse, ģimene, arī ģimenes vārds un tradīcijas man palīdzējušas saglabāt samērā nekaitīgu skatu uz dzīvi.

Samerheiss nesaprata vienkāršu patiesību, proti, ka man bija zudusi futbola spēlēšanai vajadzīgā aizrautība. Savukārt tēvs vēlējās, lai kļustu par garīdznieku. Samerheiss uzskatīja tēvu par tik pārliecinātu katoli, ka, viņaprāt, tas nebija uz labu. Samerheiss bija katolis reālists. Tēvs, viņš sacīja, ir kas vairāk, tēvs esot īsts ticīgais.

Galu galā es nekļuvu profesionāls futbolists un atteicos ari no jezuīta nākotnes. Cik zinu, šī bija pēdējā reize, kad neņēmu vērā tēva padomu, un pēdējā reize, kad neieklausījos Drū Samerheisa ieteikumā. Izrādījās, ka Jēzus biedrība ir veseris un Baznīca - lakta, un starp abām nokļuva smaidīgais pussargs. Ak vai.

Tā nu es, varena Hjū Driskila dēls, neattaisnoju tēva cerības un nekļuvu jezuīts - nekļuvu par tēvu Benu Driskilu, kas labdarības tirdziņos papliķē vecām lēdijām zem zoda, uzspēlē basketbolu ar apkaimes puišeļiem, līdz padara viņus par altāra zēniem, neizvadiju pēdējā gaitā smirdīgo, veco dzērāju misteru Liriju, kopā ar māsu Rozāliju neorganizēju klostera skolas bērniem izpriecas braucienu uz siena vezuma, un manā vadībā viņi nedziedāja Ziemassvētku korāļus… tas nebija domāts man. Es pateicu tam sveikas, atdevu atpakaļ rožukroņi, pakarināju uz naglas veco labo pletni, iesaiņoju un atdevu astru kreklu un to visu uz atvadām noskūpstīju.

Es nebiju apmeklējis katoļu baznīcu divdesmit gadu, vienīgais izņēmums bija māsas Valentīnas, kas pacēla manis nomesto karogu un kļuva par ordeņa mūķeni, godināšana. Māsa Valentīna bija viena no modernajām mūķenēm, par kurām nepārstāj runāt un kuras skraida apkārt, visur celdamas brēku un padarot Baznīcu vai traku. Veļa nokļuva uz Time un Neivszveek, un People vāka. Vecais Hjū - reizēm sev par postu - bija radījis nešpetni.

Mēs ar Veļu mēdzām jokot par šo tematu, jo viņa zināja, kāda ir mana attieksme. Viņa zināja, ka esmu redzējis Baznīcu no iekšpuses un nojautis, kāda ir tās līdz sarkankvēlei nokaitētā mašinērija grēcinieku cepināšanai. Viņa zināja, ka esmu saklausījis čurkstēšanu. Un zināja, ka esmu apsvilinājies. Viņa saprata mani, un es sapratu viņu. Es zināju ari, ka Veļa ir par mani apņēmīgāka un drosmīgāka.

Vienīgais temats, par ko man nepatika ar Drū Samerheisu tērzēt, bija futbols. Taču todien, kā par nelaimi, viņa prātu nodarbi- nāja tieši tas. bija oktobra beigas, istā sezona, un, ieminējies par vienu no saviem daudzajiem klubiem, viņš vairs nebija apturams. Viņš bija uzvilcis šauru, garu mēteli ar rūpīgi izgludinātu samta apkakli, galvā uzlicis pērļu pelēku platmali un soļoja, klaudzinādams pret ietvi cieši satīto Brigg lietussargu. Ieraudzījuši viņu, visi finanšu džungļu iemītnieki godbijīgi parāvās sānis, dodami ceļu. Tajā Manhetenas galā, kur pastaigājāmies mēs, diena bija izvērtusies brāzmaina, skaisto rītu prom biedēja pirkstu nospiedumiem līdzīgi smagi, izplūduši mākoņi. Pāri salai no mūsu puses brāzās ziemas dvesma. Drūmi pelēki mākoņi spiedās lejup, it kā gribētu noslīcināt Bruklinu Istriverā.

Kad apsēdāmies un ķērāmies pie lenča, Samerheiss sausiem vārdiem ierunājās par kādu senu futbola spēli. Tajā dienā septiņas reizes patstāvīgi biju pārtvēris bumbu, taču vecā vira prātā bija saglabājušās spēles beigas pie Notrdamas komandas četru jardu līnijas. Pēc pretinieka divreizējas kavēšanas es pacēlu skatienu un ieraudzīju bumbu lidojam uz gala zonu. Mums bija tikai sešu punktu pārsvars, un laika vairs nebija. Gala zona mudžēja no ķērājiem, kas gaidīja izdevību tikt pie bumbas, taču es ar pārdabisku spēku pietrūkos no dubļiem kājās un pārtvēru piespēli. To būtu izdarījis ikviens, kurš tajā bridi tur atrastos. Man bija salauzts deguns, acīs plūda asinis, padarīdamas mani aklu, taču to nolāpīto bumbu es notvēru. Šis tvēriens līdz sezonas beigām kļuva par Notrdamas leģendu. To atcerējās ari Drū Samerheiss un gribēja apnikušo stāstu noklausīties vēlreiz.

Kamēr viņš domās kavējās pie senajiem notikumiem, es atcerējos savas izjūtas tajā vasarā, kad trauksmainajās sekundēs piepeši spēli izpratu. Redzēju to skaidri ka vienu veselumu, kas sastindzis uz gleznas audekla. Aizsargs šaudīja skatienu pāri spēlētāju ķiverēm, dobjā, aizsmakušā balsī kaut ko kliegdams… Jā, es viņa aurus redzēju, nevis dzirdēju! Redzēju, kā saspringst priekšā skrienošo spēlētāju muguras, un man šķita, ka es varētu sastādīt karti ar šīm molekulām, kas juceklīgi pārvietojās pa laukumu… Redzēju ķērājus, kas lēcienā rāvās pretī bumbai. Es zināju, ko domā pretinieka priekšējās līnijas spēlētāji, zināju, kas notiek aizsarga prātā, un zināju, kā spēle izvērtīsies un kā jāreaģē man…

No tās dienas es patiešām izpratu šo sasodīto spēli un ik reizi redzēju tas attīstību gluži kā palēninātā filmā. Es apjautu pašu tās būtību un kļuvu patiešām labs futbolists. Iekļuvu žurnāla Look izveidotajā "Amerikas izlasē" un televīzijā spiedu roku Ikibam Houpam.

Vēlāk varēju teikt, ka futbola spēlēšana man palīdzējusi labāk izprast dzīvi, un varbūt tā arī bija. Es daudz ko uzzināju ne vien par sāpēm, bet ari par sevi, ko nereti ieraudzīju savas dvēseles dziļumos, - stūri iedzītu izmisuma kamolu ar neprātigi ieplestām acīm. Es iepazinu sportistu ģērbtuvju humoru un veco spēlētāju dusmu izvirdumus, ja spēle bija zaudēta, un sapratu, ka, lai iekļūtu Boba Houpa raidījumā, kurā piedalās blondīnes ar lielām krūtīm, ar to vien, ka esi futbolists, nepietiek. Spēlējot futbolu, par dzīvi iespējams daudz ko uzzināt.

Tomēr nekas no vēlāk pieredzētā nav salīdzināms ar atskārtu laukumā tajā vasarā, kad spēli tik skaidri izpratu. Drū Samerheiss futbolu nekad tā nav izpratis. Savukārt to, ko izprata viņš, ar savu prātu es nespēju apjēgt. Samerheiss izprata Baznīcu.

Es noraudzijos, kā viņš ar ķirurga precizitāti sagriež šķēlēs pal- tusu un iebāž mutē pēdējo kumosu. Apēdis zivs gabaliņu bez piedevām - bez salātiem, zaļumiem, bez maizes un sviesta -, viņš izdzēra glāzi Evian ūdens, atteikdamies gan no kafijas, gan deserta. Samerheiss acīmredzot cerēja dzīvot mūžīgi. Vienīgais, ko patiešām gribēju no viņa uzzināt, bija tā cilvēka vārds, kurš rūpējās par viņa krekliem. Nekad nebiju redzējis tik labi iecietinātus kreklus. Ne mazākās krunciņas, ne traipiņa - tie atgādināja tikko uzkrituša sniega lauku. Uzslaucīdams no šķīvja mērci, kas tur bija palikusi pec garda teļa gaļas ēdiena notiesāšanas, jutos kā zemnieks. Samerheisa seja bija neizteiksmīga, ja vien iecietību pret manu ēstgribu neuzskatīju par izteiksmi. Viņš pasūtīja man portvīna Fladgate pudeli, un vīnu pārzinis aizsteidzās uz kluba pagrabiem. Samerheiss izvilka no vestes kabatas pulksteni ar vāciņu, paskatījās tajā un ierunājās par ko tādu, kam nebija ne mazākā sakara ar Notrdamu un senajiem varoņdarbiem futbollaukumā.

-   Šodien pilsētā ierodas Kērtiss Lokharts, Ben. Vai esat pavadījuši kopā daudz laika?

-    Es viņu tikpat kā nepazīstu. Kopš esmu pieaudzis, tikušies esam tikai dažas reizes. Kad ar Veļu bijām mazi, viņš pie mums viesojās bieži.

-    Manuprāt, viņš ir tava tēva protežē. Gandrīz jūsu ģimenes loceklis. Katrā ziņā es tā uzskatu. - Samerheiss pārvilka ar pirkstu kauliņiem pār virslūpu un viegli sarauca pieri, un man ienāca prātā, ka viņš, iespējams, zina par Lokharta attiecībām ar māsu. Lai arī kādas tās būtu. Taču man nerūpēja, ko mūsdienās dara jaunas mūķenes. - Protams, viņš tiksies ar mani, - Samerheiss turpināja. - Un tavu tēvu… ak, paldies, Saimon. Tieši to es gribu, lai misters Driskils pagaršo. - Saimons nolika pudeli uz galda, ļaudams man ieliet dzērienu glāzē pašam, ko nekavējoties izdarīju. Es jutu, ka no portvīna ātri apreibstu. Pēc brīža Saimons no jauna pienāca pie mūsu galdiņa, atnesdams Davidoff cigāru un standziņas. Man kļuva skaidrs, ka gremdēšanās atmiņās par Aiovas spēli bijusi tikai prelūdija. - Būtu labi, - Samerheiss klusi sacīja, - ja kādu bridi tu pavadītu kopā ar viņu. Es iedomājos, ka firmas interešu vārdā… - Man šķita, ka viņš parausta plecus, bet varbūt man tikai izlikās.

-   Par kādām interesēm ir runa, Drū? - Es jutu, ka mani spiež iesaistīties darbībās, ko nesaprotu. Ja nebūšu modrs, mani pieveiks kā mazu bērnu.

-    Negribu tevi maldināt, - viņš teica. - Runa ir par Baznīcu. Taču Baznīca, Ben, ir bizness, un bizness ir tikai bizness.

-   Vai es sapratu pareizi, Drū? Jūs sakāt, ka bizness ir tikai bizness?

-   Tu esi izpratis būtību.

-    Laikam gan.

-    Divi juristi, - viņš pasmaidīja, - demonstrē savu asprātību. - Viņa plānajām lūpām pārslīdēja smaids. - Vai tev ir gadījies dzirdēt, ka Svētais Tēvs nejūtas īsti labi? - Tagad bija mana kārta paraustīt plecus. - Tieši tāpēc Lokharts ierodas, - Samerheiss turpināja. - Lai izklāstītu plānus un apsvērumus par Kallista pēcteča izvēli. Viņam var rasties vajadzība pēc mūsu padoma…

-   Ne jau nu pēc manējā, - es sacīju.

-Gribu, lai tu skaidri apzinies situāciju. Labi, ka firmas rīcībā ir šāda lēmuma pieņemšanai vajadzīgais laiks. Viss nopietni jāpārdomā.

Kamēr es izgaršoju desmit dolāru vērtu portvīna malku un izpūtu cigāra dūmus, Samerheiss rāmi gaidīja atbildi.

-   Man šķiet, ka pāvestu joprojām ievēl Kardinālu kolēģija. Vai noteikumi grozīti? Kāpēc neesmu saņēmis par to vēstuli?

-    Nekas nav grozīts. Pāvestu izrauga tāpat kā vienmēr. Zini, Ben, tev derētu apvaldīt savu antiklerikālismu. Ieklausies labā padomā.

-   Līdz šim tāda nostāja man nav likusi vilties.

-    Laiki mainās. Mainās gandrīz viss. Taču ne Baznīca, vismaz sava būtībā ne. Un nedomā, ka es ludzu tevi atteikties no saviem principiem.

-   Paldies Dievam!

Samerheiss nesaprata ironiju.

-    Firma cieši sadarbojas ar Baznīcu, - viņš sacīja. - Ir šis tas, par ko tev jabut lietas kursā… Šis tas, kas īsti neiekļaujas ikdienas ritmā. Kāpēc gan nesākt ar mūsu draugu Lokhartu?

-    Tāpēc, ka Baznīca ir mans ienaidnieks. Skaidrāk to pateikt nevar.

-    Tu esi zaudējis humora izjutu, Ben. Samērīguma izjūtu. Es neprasu, lai tu sadarbotos ar Baznīcu. Tikai uzklausi mani, lai esi labāk informēts par mūsu rīcību. Izmet no prāta visu personisko, kas tevi saista ar Baznīcu. Neaizmirsti, ka bizness…

-    Ir bizness.

-   Īsumā tā ir, Ben.

Tā man bija īsta katoļu diena.

Kad atgriezos birojā, mani tur gaidīja tēvs Vinnijs Helorans. Es apslāpēju vaidu. Viņš bija jezuīts, gandrīz vienos gados ar mani, un mēs bijām pazīstami jau sen. Vietējā Jēzus biedrības kopiena viņam bija uzticējusi nelaiķes Lidijas Hārbo, kam savulaik piederēja īpašumi Austeru līcī, Palmbīčā un Bārhārborā, pēdējās gribas un testamenta izpildi. Šis juceklīgais, apjomīgais dokuments, kas apliecināja, ka lielāko daļu savu daudzo īpašumu viņa atstaj Jēzus biedrībai, ikvienam izraisītu bezmiegu. Turklāt jezuīti šaubījās, vai izdosies atvairīt tris pamatoti saniknoto mantinieku pretenzijas.

-    Saproti, Ben, Austeru līča atraitnēs palikusī imperatore divus dēlus atdeva jezuītiem. Vai pēc tā jābrīnās, ka viņa vēlējās, lai biedrība saņemtu mantojuma lielāko daļu? Tas testamentā skaidri norādīts. Trim pārējam atvasēm - vai esi tās redzējis? - Dievs bijis žēlīgs, un viņi no mantojuma nav izslēgti. Katram novēlēti pāris miljonu. Alkatīgie nelieši! - Vinniju ar baltu garīdznieka apkaklīti biju redzējis ne vairāk kā piecas reizes. Tajā diena viņam mugurā bija llarris tvīda žakete, svītrains krekls ar tauriņu.

-    Mantinieki gatavojas iesniegt milzum daudz pierādījumu, ka pēdējos divdesmit mūža gadus māte bijusi prātu izkūkojusi alkoholiķe. Manuprāt, viss ir skaidrs. Viņu apreibināja, lai piespiestu rakstīt šo neapšaubāmi absurdo novēlējumu. Gultu apsēda jezuīti. Un tā tālāk.

-   Vai tā jārunā mūsu advokātam? - Vinnijs nāca no naudīgām aprindām, un pretēji populārajam uzskatam nauda viņam bija ļoti svarīga. Pitsburgas Heloranu nauda salīdzinājumā Prinstonas Driskilu naudu nebija nekas, taču tās bija pietiekami, lai izveidotos zināmi paradumi. - Vai Baznīca patiešām tevi gatavoja kaut kam tādam, Vinsent? Ka tev jānoņemas ar apšaubāmiem vecu, bagātu dāmu testamentiem?

-   Nesāc nu moralizēt, Ben, - viņš noteica. - Šajā pasaulē valda suņu tikumi.

-   Suns sunim uz astes nemīs, - es atgādināju. - Tas nav nekas jauns.

-    Baznīca ne ar ko neatšķiras no citām lielām organizācijām. Tu labi to zini. Gan Baznīcai, gan Jēzus biedrībai jārūpējas par sevi, jo neviens cits par tām nerūpēsies. Es daru savu darbu, ievākdams šādu tādu naudu, kas reizēm iegadās. Baznīcai jābūt par sevi noteicējai…

-   Vinnij, nestāsti to man, Benam. Baznīca nav noteicēja pār sevi no Konstantīna laika. Tā vienmēr kādam pārdevusies, kādam kalpojusi. Suteneri mainās, bet Baznīca jau nākamajā dienā atkal ir uz ielas.

-    Pie joda! Varbūt tu esi antikrists, par kuriem tik daudz runā? Šodien gan man veicas… tomēr no tevis varētu iznākt ideāls jezuits. Jo tu fanātiski aizstāvi savu lielās patiesības ideju. Nekad neesi pratis pateikt savu sakāmo un aizvērties. Nelaime tāda, ka tu nekad neesi izpratis Baznīcas būtibu. Nekad neesi mācējis samierināt mazo, sprogaino ideālisma jēriņu ar reālisma lauvu tā, lai abiem būtu labi. Tāda ir Baznīcas būtība.

-    Laimīgais pragmatiķis!

-Tādam man jābūt. Esmu priesteris. - Viņš atzvēlās krēslā un man uzsmaidīja. - Dzīve paiet tādā mēslu bedrē! Un Baznīca nav no tām tīrākajām vietām. Cilvēks nekad nav tīrs. Gluži vienkārši mēs cenšamies darīt labu, cik tas ir mūsu spēkos, un piecdesmit vienā procentā mums ir taisnība. Vairāk no mums nevar prasīt. Vari ticēt, ka atraitne Hārbo vēlējās, lai tas žūksnis tiek biedrībai. Pat ja vecā ragana to negribētu, tik un tā savu mēs dabūtu.

Vinnijam un viņam līdzīgiem svarīgs bija fakts, ka viņi tic. Helorana ticība bija stipra un neskarta. Viņš allaž atgādināja, ka man tā esot amputēta. Helorans ne tik daudz ticēja Dievam, cik

Baznīcai, un tai viņš patiešām bija firmas partneris. Vērodams viņu darbā, biju secinājis, ka Dievu var uzskatīt par ērtu mitu. Var ticēt, ka Tas mit trauku mazgājamā mašīnā un sarunājas ar tevi žāvēšanas cikla laikā, ja tam kāda nozīme, lāču, svētā debess, vislabāk ir ticēt Baznīcai.

Pēc lenča es nostājos sava kabineta stūri un raudzījos uz Bete- ripārku, Pasaules tirdzniecības centra torņiem un Brīvības statuju, kas caur vēlā rita miglu bija tik tikko redzama. Kabinets, ko aizņēmu gandri/, desmit gadu, bija tāds, kāds Hjū Driskila dēlam pienācās, un "Beskoma, Lafkina un Samerheisa" pasaulē tas daudz ko nozīmēja. Kabinetā bija angļu partneru rakstāmgalds no Dikensa laika, l.uija XV ēdamgalds ar Brinkuši statueti, Ep- staina krūšutēls uz pjedestāla, Klē pie sienas. Cilvēkam, kurš nav par sevi pārliecināts, šie mākslas darbi varēja iedvest bijību. Tās bija tēva un bijušās sievas Antonijas dāvanas, eklektiskas un lieliskas. Žurnāls Nezi> York reiz bija ievietojis rakstu par šispasau- les vareno birojiem, un tur bija minēts arī mans, un vajadzēja krietnu laiku, lai kaut ko vērstu par labu. Es pat izmetu paklāju, un Hjū un Antonija izteicās, ka bez tā kabinets izskatās pec kanārijputniņa bura, un ta bija vienīgā reize, kad viņi domāja vienādi. Mūsu kopdzīves beigās ari mēs ar Antoniju bijām vienoti tikai jautājumā par neuzticēšanos Katoļu baznīcai, taču ar to nepietika, lai glābtu laulību. Man vienmēr šķita, ka tādu pārliecību viņa mantojusi piedzimstot, bet es līdz tai nonācu vecmodīgā ceļā, iegūdams to patstāvīgi.

No Steitonailendas cēlās migla, padarīdama neskaidru pazīstamo ainavu, gluži tāpat kā mūsu atmiņā dūmaka apvij ikdienas banalitātes, pakļaujot tās aizmirstībai. Manuprāt, cilvēkam tieši pusmūžā atmiņas šķiet tik svarīgas, ka viņš tomēr nevēlas laist tās vaļā. Viņam šķiet, ka atmiņas glabā visu aizslēgto dvēseles durvju atslēgas. Pat kļūst mazliet baisi.

Manā un Veļas bērnībā mūsu mājās vienmēr apgrozījās daudz garīdznieku. Kad tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada vasarā tēvs atgriezās no kara, man bija desmit gadu. Kamēr tēvs atradās citās zemēs un mēs viņu redzējām tikai atvaļinājumu laikā, mūs bieži apmeklēja pavecs priesteris, kam no deguna un ausīm ārā auga daudz sirmu spalvu, un tas atstāja uz mani lielu iespaidu. Šis cilvēks bija tēvs Polaņskis, un viņš nāca uz mūsu kapelu noturēt misi. Dažreiz viņš kopā ar māti kaut ko darīja dārzā un reiz pat iedeva man savu dārza liekšķeri, taču mēs nepazinām viņu labāk par tiem cilvēkiem, kuri uzturēja tīru un gludu dīķī ierīkoto slidotavu, vai vīriem, kas pļāva un kopa mauriņu un dārzā apgrieza kokus.

Tikai pēc tam, kad tēvs no kara atgriezās, mēs apjēdzām, ka priesteri var būt ari cilvēciskas būtnes. Vienu tādu tēvs bija atvedis sev līdzi - īstu itālieti, kas angliski runāja ar stipru akcentu. Mēs ar Veļu nez kāpēc iedomājāmies, ka šis tēvs - varbūt monsinjors? - Džakomo d'Ambrici savā garajā sutanā, ar melnajam apaļu purngalu biezzoles kurpēm kājās ir kara trofeja, kuru mūsu tēvs ieguvis, tāpat kā noputējušo, kožu saēsto lāča izbāzni vai lauvas un degunradža galvu Adirondaka medību namiņā. Veļa, toreiz nepilnus četrus gadus veca, bija pārliecināta, ka tēvs d'Ambrici mums pieder. Šķiet, ka tādas attiecības sagādāja prieku abiem. Tajā vasarā nebija saskaitāmas reizes, kad mēs spēlējāmies ar rotaļu dzelzceļu, spēlējām dambreti, dzīvnieku loto vai kroketu, ne arī stundas, ko viņš pavadīja kopā ar mums pirmajā miera rudenī, vizinādamies siena ratos, mācīdams purināt ābolus, Visu Svēto dienas priekšvakaram griezdams ķirbju maskas un mēģinādams noturēties uz slidām diķi aiz dārza. Priesteris šķita tikpat bērnišķīgs kā mēs ar Veļu. Ja tādi tikumi būtu piemituši arī citiem garīdzniekiem, ar kuriem vēlāk saskāros, droši vien no manis iznāktu priesteris, - taču nav jēgas spriedelēt par to, kas vairs nenotiks.

Tēvam d'Ambrici patika visu ko darināt, un man patika gluži kā apburtam stundām ilgi sēdēt blakus un vērot viņa rokas. Dārzā viņš pie resna ābeles zara pieseja virves un ierīkoja šūpoles. Tās bija pasakainas, bet tad viņš pārspēja pats sevi, uzbūvēdams kokā mājiņu, kurā varēja ierāpties pa virvju kāpnēm. Vēl interesantāk bija vērot viņu mūrējam. Cik droši viņš lika javu un ķieģeļus taisnā rindā! Priesteris pielaboja arī dažviet sabrukušo kapelas mūri. Apbrīnas pārņemts, es staigāju viņam pa pēdām, līdz viņš aizgāja uz tēva darbistabu, lai "pastradātu". Darbs acīmredzot bija ļoti svarīgs, jo darbistabā neviens traucēt viņu nedrīkstēja.

Kad priesteris nāca no turienes ārā, es jau gaidīju. Viņš bieži pacēla mani augšup savās garajās, spalvainajās pērtiķa rokās gluži ka lelli. Melnie, biezie, cirtainie mati viņam bija apgriezti ap galvu kā cepure. Deguns atgādināja banānu, bet lūpas viņš nereti savilka tāpat kā prinči renesanses laika gleznās. D'Ambrici bija vismaz sešas collas īsāks par tēvu, un viņa augums saskaņā ar mātes vārdiem bija tāds pats kā Edvardam Dž. Robinsonam. Es vaicāju mātei, ko viņa ar to grib teikt, un viņa, bridi padomājusi, atbildēja: "Vai zini, Bendžij, kā gangsterim."

Tēvs ar mums nesapratās tik viegli kā d'Ambrici un droši vien bija uz viņu greizsirdīgs, jo mēs ar Veļu šo eksotisko viru dievinājām. Mums nekad neienāca prātā pajautāt, kāpēc viņš pie mums uzturas, jo mums nebija vajadzīgs nekas vairāk kā viņu pielūgt. Tad kādu nakti viņš nozuda. It kā mēs būtu viņu izdomājuši, it kā viņš būtu redzēts sapni, lāču gan man, gan Veļai viņš atstāja kaula krustu. Veļas filigrānais krusts atgādināja mežģīnes, manējais bija stingrs un vīrišķīgs.

Veļa joprojām savējo nēsā. Mans krusts ir sen pazudis, es tā domāju.

Vēlāk tēvs ar mums par d'Ambrici runāja, un veids, kā viņš to darīja, bija zīmīgs. Viņš nesauca d'Ambrici vārdā, un mēs ar Veļu saskatījāmies, jo sapratām. Tēvs skaidroja, ka nevajagot jaukt priesteri - Dieva cilvēku - ar Dievu. Vienam esot māla kājas, bet otram, cik zināms, to neesot. Atceros, pēc tam mēs metām zaglīgus skatienus uz priesteri, kurš kopā ar tēvu bibliotēkā malkoja viskiju vai devās uz kapelu noturēt mātei misi. Mums neizdevās ieraudzīt māla kājas, un tas mani mulsināja. Savukārt Veļa klusi, kā to mēdz darīt mazas meitenes, aizgāja uz savu istabu, sameklēja savus trauciņus un kaut ko iztaisīja. Kad istabā iegāja māte, viņa apstājas, ilgi to pētīja un beidzot noprasīja, kas tas ir. Veļa skaidri un mīlīgi nopīkstēja: "Māla kājas!" Tas māti uzjautrināja, un viņa aicināja tēvu paskatīties. Vēlāk viņa atveda draudzeni no baznīcas, lai tas paskatās uz māla kājām, bet Veļa pateica, ka tās samīcījusi un izveidojusi ko citu. Es zināju, ka tā nav taisnība. Māla kājas viņa noslēpa lielajās basa bungās ar klaunu uz sāniem. Veļa noņēma bungām vienu pusi un tukšumu izmantoja par slēptuvi. Pagāja gadi, iekams viņa atklāja, ka man šī vieta ir zināma. Man nekad neizdevās atrast tik lielisku slēptuvi, taču jāatzīst, ka toreiz man lielu noslēpumu nemaz nebija. Veļa bija sa- vādniece, un viņai patika visu ko slepus glabāt.

Atceros, kā Veļa ar dabisku vieglumu uz dīķa iemācījās slidot, toties es kritu un klupu, man bija auksti, biju slapjš, apdauzījies un tāpēc nikns kā muļķis. Ziemas sporta veidus vienmēr esmu uzskatījis par sodu, kas mums uzlikts par nezināmiem pārkāpumiem, bet Vēla domāja, ka es gluži vienkārši esmu lempis.

Droši vien tāds ari biju.

Kad ienākusi sekretāre mis Esterbruka man ai/, muguras ieklepojās, manas domas joprojām nodarbināja Veļa.

-    Mister Driskil, zvana māsa.

Sekretāre izgāja, bet es pirms klausules pacelšanas bridi stāvēju pie galda. Man negribējās ticēt, ka ta ir sagadīšanās.

-   Hallo, Veļa! Kur tu esi? Vai kaut kas noticis?

Māsas balss skanēja savādi, un es viņai to pateicu. Lai gan viņa smējās un nodēvēja mani par nejēgu, es jutu, ka vārdi skan neīsti. Kaut kas nebija labi, taču māsa tikai paskaidroja, ka grib mani izvilkt no biroja un vakarpusē tikties ar mani mājās, jo vēloties kaut ko pārrunāt. Es sacīju, ka, manuprāt, viņai vajadzētu būt Parīzē vai kur citur.

-    Kur tik neesmu bijusi! Bet tas ir garš stāsts. Šajā pēcpusdienā atlidoju uz mājām. Kopā ar Kērtisu. Vai atbrauksi, Ben? Tas ir svarīgi.

-    Vai tu esi slima?

-   Nē. Esmu nobijusies. Parunāsim par to vakarā - labi?

-    Labi. Vai tēvs tur ir?

-   Nē. Viņš piedalās valdes sēdē Manhetenā…

-    Labi.

-    Kāpēc tā vaicā?

-    Man patīk, ja zinu, ka viņš kaut kur krūmos gaida, lai man no ēnas uzbruktu.

-   Pusdeviņos, Ben. Es mīlu tevi, kaut arī tu esi liels aplamnieks.

-    Pirms brīža Vinnijs Helorans nosauca mani par antikristu.

-    Vinnijs vienmēr pārspīlē.

-   Es ari milu tevi, mās. Kaut gan esi mūķene.

Dzirdēju, ka viņa klusi nopūšas un noliek klausuli. Brīdi es sēdēju, mēģinādams atcerēties, vai agrāk viņas balsī esmu saklausījis bailes. Ne reizi.

Tajā vakarā atstāju biroju agrāk nekā parasti - mana darbadiena nereti ievilkās lidz astoņiem deviņiem. Pirms kāpšanas Mercedes, lai dotos uz Prinstonu, vajadzēja ieiet dušā un pārģērbties.

Taksometrs izlaida mani Septiņdesmit trešās ielas un Medisona avēnijas stūrī. Diena pamazām ietinās miglā, un ielu laternas, ēnu un mikluma apņemtas, mirgoja. Es devos uz parka pusi, prātodams, kas notiek ar māsu. Slapjās ielas spīdēja. Tikai pirms nedēļas bija beigusies pasaules kausa izcīņa futbolā, bet aukstums turējās gluži kā ziemā. Saltā migla dzēla vaigos.

Veļa… Man nebija noslēpums, ka viņa devusies uz Romu, lai vāktu materiālu grāmatas rakstīšanai. Vēlāk māsa atsūtīja atklātni no Parīzes. Nebiju cerējis ieraudzīt Veļu Prinstonā agrāk par Ziemsvētkiem, zinādams, ka viņa stingri ievēro savus pētniecības un rakstīšanas grafikus. Taču nu, pārtraukusi darbu, viņa bija šeit. Kas gan tā izbiedējis māsu, ka viņa parradusies mājās?

Mierināju sevi ar domu, ka drīz vien to uzzināšu. Galu galā māsa nereti sacēla jezgu par neko. Biju lietas kursā vienīgi par to, ka viņa pēta Baznīcas darbību Otrā pasaules karā. Vai tas būtu viņas ierašanās iemesls? Ar Veļu nekad neko nevarēja zināt. Viņa nebija tāda mūķene, kādas atcerējos no Sentkolumbkilas pamatskolas laikiem. Šī doma arvien mani uzjautrināja, un brīdī, kad piegāju pie savas smilšakmens mājas, jutu, ka sejā man rotājas muļķīgs smaids. Nez vai ir kas tāds, ar ko mēs divatā netiktu galā. Tas vēl nebija piedzīvots.

Kad, pārbraucis pa Džordža Vašingtona tiltu pāri Hudzonai, es uzņēmu kursu uz Prinstonu, piepeši man kājā no aukstuma, mitruma un saspringuma iesmeldzās senā sāpe, mans jezuīta laika suvenīrs. Satiksmes plūsma pamazām kļuva brīvāka, un drīz es paliku viens ar vējstikla slotiņu vēzieniem un magnetofonā skanošo Elgara Koncertu čellam un orķestrim. Ceļš kļuva aizvien slidenāks, un lietus vērtās slapjdraņķī. Es braucu piesardzīgi, valdīdams automašīnu, kas riepu mazās berzes dēļ kuru katru brīdi varēja slīdēt.

Prātā ienāca līdzīgs vakars pirms kādiem divdesmit gadiem, kad jutos tikpat nelāgi. Toreiz bija ziemas beigas - vismaz baltas, nevis netīri pelēkas, - un es, tāpat kā šajā vakarā, braucu mājup, uz Prinstonu. Es baidījos no sarunas ar tēvu, jo man negribējās viņam stastit par to, kas noticis, un ko tadu viņš nekādā ziņā nevēlētos dzirdēt. Tēvs necieta asarainus stāstus un neveiksmes, kas viņa izpratnē nebija nekas cits kā gļēvums. Jo tuvāk nāca Prinstonā, jo mazāk es gribēju tur nokļūt. Un tā naktī, ko Bulvers-Litons dēvētu par tumšu un vētrainu, es traucos garām ledus un sniega laukiem, gluži kā zaglis bēgdams no saviem mēģinājumiem kļūt par jezuītu. No mēģinājumiem kļūt par cilvēku, kadu tēvs vienmēr bija ilgojies mani redzēt.

Hjū Driskils vēlējās, lai esmu kopā ar jezuītiem, lai esmu pakļauts stingrai disciplīnai un dzīvoju intensīvu intelektuālu dzīvi. Tēvam patika apzināties, ka ieņemšu vietu pasaulē, ko viņš saprot un ko zināmā mčrā kontrolē. Viņš bija tik egocentrisks, ticēdams, ka ar savu bagatibu un uzticību Baznīcai, saviem labajiem darbiem un ietekmi ir starp tiem cilvēkiem, kuri veido valdošo eliti, baznīcu Baznīcā. Reizēm man šķita, ka tēvs sevi pārvērtē, bet - ko gan es zināju?

Iespējams, visā visumā viņa uzskati par sevi bija pareizi. Drū Samerheiss gadu gaitā bija man pastāstījis daudz ko tādu, kas pierādīja, ka tēva pārliecībai par savu svarīgumu ir pamats. Samerheiss ilgi bija tāds pats draugs un mentors tēvam, kā tēvs - visuresošajam Kērtisam Lokhartam. Pēdējā laikā no Samerheisa vārdiem es nopratu, ka tēva un Lokharta galvenais sarunu temats ir nākamā pāvesta vēlēšanas.

Es atcerējos daudzus faktus no savas dzives, kas tēva svarīgumu apstiprināja. Manā bērnībā kardināls Spelmens - toreiz viņš bija vai nu biskaps, vai arhibīskaps, īsti neatminos, - no Ņujorkas vienmēr brauca pie mums vakariņās, un tas nozimēja, ka esam kas īpašs. Viņš ieradās gan Prinstonas mājā, gan divstāvu mājā Parka avēnijā, no kuras atteicāmies pēc nelaimes gadījuma ar māti. Dažreiz dzirdēju vecākus uzrunājam viņu par Frenku, un reiz viņš mani izbrīnīja, teikdams, ka valkā aligatora ādas kurpes. Varbūt man bija ienācis prātā izpētīt, vai viņam nav māla kājas.

Droši vien tas bija Veļas zvans, kas viesa manī šo satraukumu un atsauca atmiņā senās dienas, lika atcerēties tēvu un Spelme- nu ar viņa aligatora ādas kurpēm, un jezuītus, un to pusaizmir- sto nakti ar slideno ceļu un sniegputeni, kad, vezdams sliktas ziņas un bažīdamies, ko tēvs teiks par viņam sarūpēto vilšanos, braucu mājās.

Tas bija pirms divdesmit vai vairāk gadiem.

Agri no rīta, kad putenis bija mitējies un nakts melnums atkāpies, ceļu patruļa, izbraukusi vētras upuru meklējumos, uzgāja manu Chevy ietriekušos kokā un turpat līdzās mani. Nekas neliecināja, ka uz apledojušā, pieputinātā ceļa es būtu bremzējis, tāpēc viņi nosprieda, ka esmu aizmidzis. Dažreiz tā gadās. Taču tās bija blēņas. Man bija lauzta kāja, un es biju gandrīz nosalis, lāču galvenais bija tas, ka nakts vidū biju sapratis, ka labāk ir mirt nekā izstāstīt tēvam par sevi un jezuītiem.

Protams, laika gaitā tēvs nojauta patiesību. Tas bija lasāms viņa acīs, kurās gailēja neremdināms izmisums, gluži kā bākas ugunis tumšā, nodevīgā krastā, aicinādamas mani mājās, mājās. Viņš zināja. Viņš zināja, ka esmu mēģinājis izdarīt pašnāvību, katoļa lielāko grēku, un tas bija vēl viens, ko viņš nespēja man piedot.

Paldies Dievam, ka ir Veļa. Viņš patiešām tā man slimnīcā pateica. Ne tādēļ, lai aizvainotu vai pazemotu. Tēvs gluži vienkārši to zem deguna nomurmināja. Pēc tam kad apzināti biju mēģinājis atņemt sev dzīvību, izvēlēdamies nebūtību, kad biju izstūmis tēvu 110 lēmuma pieņemšanas procesa, es iestāstīju sev, ka man ir vienalga, ko viņš domā. Un tā bija mana uzvara.

Tuvodamies Prinstonai, es nogriezos uz divjoslu ceļa, pa kuru ar tēva Lincoln biju mācījies braukt. Iekams paguvu sagatavoties, lukturu gaisma caur slapjdraņķa priekškaru izcēla no tumsas mūsu māju. Pie riepām lipa dubļi, jo garais piebraucamais ceļš starp papeļu rindām bija izmiekšķēts, tāpat ka grantētā apgriešanās vieta. Es ievēroju, ka rožu krūmi ir nekopti, it kā šajā gadsimtā neviens šeit nebūtu iegriezies. Pagalma viena pusē slejās drūma garāža ar mūra sienām un zemu jumtu. Nobrīnījos, ka, mani gaidīdama, māsa nav ieslēgusi apgaismojumu. Lukturu apspīdētie mājas pamatu laukakmeņi vizēja kā oļi strauta gultnē. Māja bija tikpat tumša kā necaurredzamā, slapjā nakts. Tālumā cauri lietum virs koku galotnēm debesis kvēloja Prinstonas sārtā atblāzma.

Iegājis tumšajā priekšnamā, es jutu pār muguru pārskrienam saltas trīsas. Nospiedu slēdzi, iedegās gaisma, un viss bija kā parasts - zem kājām pulēta, nevis ar naglām, bet tapām nostiprināta ozolkoka grīda, kāpnes, olīvzaļās sienas un spoguļi zeltītos ietvaros. Es taisnā ceļā devos uz Garo istabu, ko no priekšnama šķira divi soļi un kur, atgriezušies mājās, mēs parasti satikāmies.

Gara istaba. Galvenā telpa viesnīcā, kas šeit bija astoņpadsmitajā gadsimtā. Par to joprojām liecināja nomelnējušās sijas virs galvas, daudz pieredzējušais, sešas pēdas augstais un desmit pedu platais kamīns, āķi katlu uzkarināšanai. Gadu gaita šeit bija uzradušās cita laika zīmes - puķaini mēbeļu pārsegi, grāmatskapji, garas sinepju krāsas grīdsegas ar purpursarkaniem akcentiem, ogļu spainis, ap kamīnu sinepju krāsas ādas krēsli ar paročiem, dzeltenīgas misiņa lampas, vāzes un kapara puķupodi, bet istabas tālākajā galā uz dārza un strauta pusi - molberts, pie kura tēvs dažreiz gleznoja. Uz tā bija novietots ķīļrāmis ar svaigu audeklu, kas bija daļēji apsegts.

Istabā bija drēgns, jo no āra sūcās mitrums. Pelni uz restēm bija auksti un oda pēc rudens, turklāt lietus lāses, kas pilēja no skursteņa, tos pārvērta dubļos. Senāk austrumu spārna istabās mitinājās Viljams un Mērija, kas būtu rosījušies, iekūruši uguni un pacienājuši mani ar punšu, viesdami majā dzīvību. Taču Viljams bija miris, Mērija aizgājusi pensijā un pārcēlusies uz Skots- deilu, savukārt pāris, kas apkalpoja tēvu, dzīvoja Prinstonā, nevis austrumu spārna istabās.

Es zināju, ka Veļas te nav, tomēr saucu viņu vārdā, gluži vienkārši tādēļ, lai dzirdētu skaņu izgaistam klusumā. Piegājis pie vienām no daudzajām kāpnēm, kas bija šajā mājā, es no apakšas vēlreiz saucu māsu. Augšā varēja saklausīt pazīstamo skrapstoņu, it ka čabētu sausas avīzes. Aukstums un lietus bija sadzinis iekštelpās lauku peles, un nu tās skraidīja, mēģinādamas atcerēties, kur atrodas un cik senču paaudzes te meklējušas patvērumu iepriekš.

Bērnībā mēs ar Veļu domājām, ka trokšņus sienās rada spoki, par kuriem, šķiet, zinājām jau piedzimdami. Klīda dažādi nostāsti. Viens no tiem vēstīja, ka jauns puisis nogalinājis angļu virsnieku un, pāris karavīru vajāts, meties bēgt. Bens Driskils, kas šeit toreiz dzīvojis, paslēpis zēnu bēniņos, taču pēc nedēļas ieradusies britu vienība, pārmeklējusi Driskila īpašumus un atradusi pusdzīvo, plaušu karsoņa nomocīto zēnu ierāvušos bēniņu kaktā. Angļi nekavējoties pasludinājuši viņu par vainīgu un Benam Dris- kilam paziņojuši, ka apkaimei par mācību pakārs to kopā ar zēnu. lād durvīs iestājusies Bena sieva Hanna ar musketi rokās un piedraudējusi karavīrus pārmācīt ar dažam uncēm svina, ja tie nebūs mierā ar vienu gūstekni. Briti paklanījušies un ieteikuši turpmāk labi apdomāties pirms patvēruma sniegšanas krietnā karaļa Džordža ienaidniekam un aizgājuši, līdzi vezdami zēnu. Angļi to Driskila virvē pakāruši dārzā lielā ābelē. Kad karavīri bijuši prom, Bens virvi pārgriezis un zēnu zem tās pašas ābeles apglabājis. Pie viņa kapavietas, platām acīm noklausījušies stāstu par drosmīgā dumpinieka nāvi, mēs mēdzām spēlēties.

Gaidpilns devos augšā pa kāpnēm, taču neviena - nedz spoka, nedz vāveres, nedz māsas - tur nebija. Es piepeši atcerējos māti. Uz mirkli man pat šķita, ka viņa stāv durvīs kruzuļota peņuā- ra un stiepj man pretī rokas, mēģinādama aizsniegt mani. Cik sen tas bija? Mātes lupas veidoja vārdus, ko es droši vien kaut kad dzirdēju… Es nespēju tos atcerēties… Kāpēc es nespēju atcerēties mātes teikto, lai gan skaidri atminējos viņas tualetes ūdens un pūdera smaržu? Un kāpēc viņas seju ietin ēnas? Vai viņa toreiz bija jauna? Vai matos jau bija iebirusi sarma? Cik man bija gadu, kad viņa tā, izstieptam rokām, panācās man preti un kaut ko sacīja, vēlēdamas, lai es saprotu ko svarīgu?

Nogājis lejā, paņēmu lietussargu un devos ārā. Spokainajā apgaismojuma bija redzamas lietus lāses, ko slīpi nesa vējš. Uzslējis siltā mēteļa apkakli, es paslēpos zem nelielās nojumes, kas savienoja abus ēkas spārnus. Pret rūtim un svina notekās grabēja lietus, pamazām pārvērzdamies ledū, kas galu galā nosprostos notekcauruli. Ir lietas, kas nekad nemainās.

Es šķērsoju zālienu, kur mēs parasti spēlējām kroketu un badmintonu. Dzeltenas gaismas pirksti no Garās istabas logiem rādīja uz kapelu.

Mums, protams, bija sava kapela. Divdesmitajos gados to bija uzbūvējis tēvatēvs, lai apmierinātu manas vecāsmātes kaprīzi. Kā raksta tūristu ceļvežos, tā bija attiecīgā "laikposma" celtne, kas mūrēta no akmeņiem un ķieģeļiem, ar melnbaltu apdari. Vecāmāte par to mēdza teikt: "Ļoti jauks tornis, kas nevienu neizaicina," - turklāt torni mūždien vajadzēja remontēt. Mēs nebijām tādi angļu katoļi kā īvlins Vo, un ģimenes algu sarakstā mums nebija savs priesteris, taču mēs jūtami atbalstījām priesterus, kuri kalpoja netālajā Svētās Marijas baznīcā Ņūprudensā. Paaudzies es domāju, ka pašiem sava baznīca ir neprāts, taču biju iemācijies šajā ziņā turēt muti. Tad sāku iet Svētā Augustīna skolā, un izrādījās, ka daudzu zēnu ģimenēm īpašumos ir sava kapela un nekā kaunpilna tajā nav.

No tumšās, drūmās, apledojušās kapelas, kas bija pilna ar pelēm, straumītēm tecēja ūdens. Zāle visapkārt prasījās pēc pļaušanas. Turēdamies pie margām, es pieveicu nedaudzos pakāpienus un, apstājies pie dzelzi kaltajām ozolkoka durvīm, nospiedu rokturi, kas viegli nočīkstēja. Iekšpusē, vēja raustīta, plīvoja sveces liesmiņa. Vienas mazas svecītes liesmiņa. Aiz gaismas loka valdīja tumsa, kas vēstīja, ka telpa ir tukša. Taču Veļa bija šeit ienākusi un iedegusi sveci. Kur viņa pēc tam aizgājusi?

Es atgriezos mājā un izslēdzu apgaismojumu. Doma, ka man šeit jāpaliek bez Veļas, šķita neizturama. Kāpēc viņa liek man te nikt? Tāda rīcība nepavisam nebija viņai raksturīga. Varbūt viņai piepeši gadījies kāds neatliekams darbs, tāpēc bijis jādodas prom? Gan viņa ieradīsies vēlāk, es nospriedu.

Juzdamies izsalcis un kārodams pēc kāda stiprāka malka, nolēmu braukt uz Prinstonu. Apsēdies pie stūres, es vēlreiz atskatījos uz lietus šaustīto vientulīgo, veco māju.

Viesnīcas Nassau cilvēku pārpildītajā un piedūmotajā bārā valdīja patīkama sarunu murdoņa. Pie sienām ierāmētajās fotogrāfijās bija redzams Hobijs Beikers un citi pagājušā gadsimta varoņi. Koka galdu virsmas rotāja iegrieztas tīģeru galvas. Biezie tabakas dūmu mutuļi it kā vēdīja no tālas pagātnes.

Pie galdiņa noslīdzis uz krēsla, es pasūtīju dubulto sauso Rob Roy, atskārzdams, ka esmu bezgala saspringts. Tajā bija vainojama Veļa un bailes viņas balsī. Kur gan viņa palikusi? Tik neatlaidīgi uzstājusi uz tikšanos, viņa piepeši ņēma un pagaisa. Vai viņa bija pielikusi sērkociņu tai vientuļajai svecei?

Cīzburgers man vēl nebija atnests, kad izdzirdēju kādu saucam manu vārdu.

-    Ben! Ben, veco zēn, kur tas laiks!

Es pacēlu skatienu un ieraudzīju zēnisko Terensa O'Nila seju, tēvu Terensu O'Nīlu, kas nebija tik jauns kā Veļa un tik vecs kā es, toties joprojām izskatījās pēc pirmā kursa studenta. Joprojām, tāpat kā tajos gados, visi viņu dēvēja par Persiku bērnišķīgās un maigās sejas krāsas dēļ. Mēs ar Veļu pazinām viņu kopš neatminamiem laikiem. Kopā bijām spēlējuši tenisu un golfu, un Persiks allaž apgalvoja, ka mūsu dārzā es esot viņu pirmo reizi piedzirdījis. Mirdzošām acīm viņš man uzsmaidīja.

-    Piesēdi un atpūtini kājas, Persik, - es sacīju. Pēc brīža viņš apsēdās man pretī ar alus kausu rokā. Lai gan Persiks savulaik negrasījās kļūt par garīdznieku, viņš tomēr par to kļuva, un galvenokārt tas bija Veļas nopelns. Golfs, motocikli un pasaules rekords alus dzeršanā - tādas reiz bija Terensa O'Nīla nākotnes izredzes. Vēl, protams, sieva un lērums bērnu, varbūt darbs Volstrītā. Visi gaidīja, ka par misis O'Nīlu kļūs Veļa. Man tas patiktu. Lai gan es nebiju ticies ar Persiku četrus piecus gadus, viņš nebija pārvērties. Mugurā balts krekls un tvīda žakete. Vinnijam tāda patiktu.

-    Kas tevi atvedis atpakaļ uz mūsu noziegumu vietu?

-   Esmu darba cilvēks, Ben. Strādāju tepat, Ņūprudensā. Esmu mācītājs Svētās Marijas baznīcā. Reizēm jūtos mazliet spokaini - sprediķa laikā skatos apkārt, gudrodams, vai neieraudzīšu mūs, tas ir, tevi, sevi un Veļu. - Viņš pasmaidīja par neizprotamiem Tā Kunga ceļiem.

-   Cik ilgi jau šeit esi? Kāpēc nepiezvanīji?

-    Pārcēlos šurp vasara. Baznīcā satiku tavu tēvu. Viņš mani nemaz uzreiz nepazina. Tevi cerēju ieraudzīt Ziemsvētkos. Veļa teica, ka varbūt visi kopā aiz dārza paslidosim. Vēl viņa teica, ka ieraudzīt tevi misē esot veltas cerības.

-    Pareizi teica. Tu labi zini, ka jau divdesmit gadus dzīvoju godīgu dzīvi.

Persiks paņēma no mana šķīvja frī kartupeļu stienīti.

-   Ko tu isti šeit dari? Tavs tēvs teica, ka tu reti apciemojot mājas.

-   Tā ir. Tēvs droši vien brīnās, vai patiešām esmu viņa dēls, varbūt dzemdību namā iemainīts.

-   Vai tu neesi pret viņu pārāk skarbs?

-    Nē. Turklāt esmu šeit, nevis lai tiktos ar viņu, bet ar Veļu. Šodien pecpusdienā, izklausīdamās noslēpumaina, viņa man piezvanīja un, apņēmības pilna, ataicināja mani šurp. Tā nu es atbraucu, par spīti draņķīgajam laikam, bet viņas nav mājās. - Es paraustīju plecus. - Kad tu viņu satiki? Un kāpēc jāslido? Man nepatīk slidot…

-    Pagājušajā vasarā pirms došanās uz Romu viņa iegriezās mājās, un mēs ieturējām kopīgas vakariņas. Atcerējāmies vecos laikus. - Persiks paņēma vēl vienu frī salmiņu. - Tu ieminējies par noslēpumainību? Tev taisnība. Veļa veic pētījumus… viņa atrakstīja man no Romas, pēc tam no Parīzes. - Persika seja uz mirkli apmācās. - Viņa dara kaut ko briesmīgu, Ben. Šī grāmata par Otro pasaules karu… un Baznīcu. - Viņš saviebās. - Tas ir laiks, ar ko Baznica nevar lepoties…

-    Ne bez iemesla, - es sacīju.

-   Neskaties uz mani tā! Pijs ir Pijs, bet es toreiz biju tikai knēvelis Prinstonā, Ņūdžersijā.

lesmējies Persiks notiesāja manus pēdējos fri kartupeļus. Mani pārņēma siltu jūtu vilnis. Veļai savulaik Persiks patika, un viņa sacīja, ka varētu ar to apprecēties. Kad Veļai bija septiņpadsmit, viņi kļuva mīlnieki.

Kādā vasaras nakti zaudējusi dārzā nevainību, Veļa, kā jau katoļu skolniece, jutās vainīga. Vēlāk viņa sāka apsvērt domu par Baznīcu, un Persiks domāja, ka tas pāries. Pēc tam Persiks nosprieda, ka viņa pakļaujas tēvam. Tad secināja, ka Veļa gluži vienkārši jūk prātā. Taču Veļa velējās, lai viņas dzīve butu īpaša un nozīmīga gan sev, gan pasaulei, kurā jādzīvo, gan Baznīcai.

I'ēc Kenedija nogalināšanas Persiks viņai ieteica stāties Miera korpusā, ja jau viņa grib glābt pasauli. Veļa nesāka ar Persiku strīdu. Ne jau viņai vajadzīga Baznīca, Veļa tam atbildēja, bet vecajai nabaga Baznīcai vajadzīga viņa. Veļai egocentrisma nekad netrūka.

Pēc Pija, kas ticīgajiem sagādāja vienīgi vilšanos, Jānis XXIII, viņasprāt, varēja nozīmēt jaunu sākumu. Toties Pāvils VI samierinājās, ka Baznīca no jauna atgriežas pagātnē. Veļa redzēja, ka pasaule pārvēršas, un saprata, ka Baznīca nedrīkst iesūnot, tai jāpāraug jaunā humānā kvalitātē. Veļa saprata Kenediju un Mārtiņu Luteru Kingu, un pāvestu Jāni, un gribēja pievienoties viņu centieniem padarit pasauli labaku. Persiks, nespēdams iegūt Veļu, nevienu citu negribēja. Drīz viņš kļuva par priesteri, ar savu soli apliecinādams, ka notikumu gaita nav paredzama.

Viņš pavadīja mani, kad devos pie bāra letes. Durvīs pamanījis kādu vīru, viņš pieveda mani tam klāt.

-    Ben, veļos tevi iepazīstināt ar savu draugu.

Cilvēkam, kurš stāvēja durvis, mugurā bija vecs, nodzeltējis, ūdensnecaurlaidīgs apmetnis, bet galvā - tumša olīvkrāsas platmale ar šauru ādas lenti un priekšā lejup noliektu malu. Sārtajā sejā virs dziļi iegrimušajām acim spurojās kuplas pelēkas uzacis. Zem tumšzaļās šalles vīdēja baltā, augstā apkaklīte. Vīrietis bija piecas pēdas un septiņas collas garš un apmēram sešdesmit gadus vecs. Smieklu grumbiņas lūpu kaktiņos un ap acīm darīja viņu līdzigu Barijam Ficdžeraldam, kas četrdesmito gadu filmās bieži tēloja garīdzniekus. Tiesa, Ficdžeralds tēloja ari jukušu iru filmā "Audzinot mazulīti" un vecu, izveicīgu atriebēju filmā "Tur neviens nebija". Sejā, kas lūkojās man pretī, varēja saskatīt abas iespējas. Neizteiksmīgajās pelēkajās acis jautās atturiba un vēsums. Šķita, ka tas neiederas laipnajā sejā. Es pazinu viņu pēc publicētajam fotogrāfijām.

-    Bens Driskils un Baznīcas galma dzejnieks tēvs Artijs Danns.

-   Lai Dievs stāv man klāt, - Danns noteica. - Piedodiet jaunajam O'Nīlam, mister Driskil. Vai jūs esat Hjū Driskila dels?

-Jūs pazīstat manu tēvu?

-   Pēc vārda. Esmu dzirdējis, ka viņš nav starp maniem lasītājiem. - Danna sejai pārslīdēja ašs smaids. Viņš noņēma platmali, atsegdams sārtu, kailu galvvirsu ar sirmu matu vainagu, kas vijās virs ausim un šalles.

-    Tādā vecumā cilvēku saista vienīgi sekss, vardarbība un grēksūdzes. - Es paspiedu viņam roku. - Varbūt Ziemsvētkos viņam uzdāvināšu jūsu kopotos rakstus.

Reiz biju redzējis televīzijā interviju ar tēvu Dannu par kādu viņa romānu, un viņš bija ievirzījis sarunu par vienu no savām kaislībām - beisbolu. Fils Donahjū pajautāja, vai viņš, tāpat kā daudzi beisbolisti, tic māņiem. "Tikai Katoļu baznīcai," viņš atbildēja, un publika bija iekarota.

-    Neaizraujieties ar izdevumiem mikstos vākos, - viņš sacīja. - Mani romāni cietos vākos ir tikpat nekaunīgi.

Persiks iesmējās.

-    Teiksim, par priesteri, kas izskatās pēc Toma Seleka un ko savaldzina pusapģērbta Džoanas Kolinsas līdziniece.

-   Kāpēc lai jūs mums nepiebiedrotos, mister Driskil? - Danns sacīja.

-   Citu reizi. Man jāsatiek māsa. Vai lietus vēl līst?

-    Ak, ar godājamo rakstnieci! īstu zinātnieci un aktīvisti. Unikāls apvienojums.

-    Es viņai to pateikšu.

Iedams uz mašīnu, es prātoju par Persiku. Šis brīvais gars pazina dumpīgo tēvu Dannu, kurš savos bestselleros izsmēja tradicionālos aizspriedumus, saniknodams Baznīcas hierarhiju. Nospriedu, ka tāda pazīšanās ir Persika dabā. Danns bija atradis veidu, kā risināt morāles jautājumus stāstos, kas veltīti pārsvarā seksam, varai un naudai. Mans tēvs katrā ziņā saprata, ka Danns kļuvis bagāts, zākādams Baznīcu. Danns, bīskapijas priesteris, drīkstēja paturēt visu nopelnīto naudu, tāpēc bija labi nodrošināts. Tāpat ka mana māsa, viņš bija labi pazīstams, tāpēc Baznīcai pret viņu vajadzēja izturēties savaldīgi. Tā izvēlējās skatīšanos uz citu pusi.

Arā joprojām no gaisa nāca lietus kopā ar sniegu un ietves bija slidenas. Veikalu skatlogos vidēja Visu Svēto dienai veltīti atribūti. Tur jāja raganas uz slotām un vilināja melnām un oranžām konfektēm pilni trauki. Izdobtu ķirbju galvas smaidīja, atiezušas retus zobus. Es braucu uz mājām, ilgodamies kopā ar māsu pasēdēt Garajā istabā pie uguns un uzklausīt viņas sarežģījumus, lai ātrāk tiktu ar tiem galā.

Māja vēl arvien bija tumša un tukša, un slīpais lietus, lukturu gaismā pārvērzdamies sniegā, joprojām krita piebraucamā ceļa grambās. Es apstādināju braucamo pret garāžu un, piegājis tai klāt, ieskatījos pa logiem. Lukturu gaismā iekšā ieraudzījis automašīnu, atvēru garāžas durvis. Spēkrats bija slapjš, taču motors bija auksts. Atgriezies pie sava automobiļa, es piebraucu pie mājas un atkal izkāpu ārā. Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit, un mani pārņēma satraukums.

Lāgā nezinu, kāpēc devos atpakaļ uz dārzu. Varbūt, lai pastaigātos, jo lietus bija pārvērties īstā sniegā, kas šajā gadā bija pirmais. Klusums pēc sarunām viesnīcas Nassau bārā šķita sirreālis- tisks. Es apstājos un izkliedzu Veļas vārdu - ja nu gadījumā viņu vadītu tāds pats impulss kā mani -, taču no melnās tumsas atskanēja tikai tālas suņu rejas.

Stāvēdams dārzā, es palūkojos apkārt un atskārtu, ka stāvu zem ābeles, kurā pirms ilga laika bija pakāries priesteris. Šķita, ka viss mans mūžs saistīts ar stāstiem par dārzu un māju, un priesteriem. Par to, kurš kopā ar tēvu pamāca no Otrā pasaules kara un mācēja mūrēt, par priesteriem, kas strādāja dārzā un noturēja mātei misi, un priesteriem, kuri kopā ar tēvu dzēra viskiju, un to vienu, kas pakāries. Visi šie stāsti bija mītiski, saistīti ar ģimeni, tās vēsturi un rūpēm, un tajos liela vieta bija reliģijai.

Visos šajos stāstos darbība notika dārza, taču man šī vieta nekad nebija patikusi, un es tur uzturējos tikai tāpēc, ka dārzs patika Veļai. Kad man bija četri gadi, vietā, ko no mājas nevar saskatīt, es mācīju viņai spēlēt pokeru. Kādu dienu, ēzdams ābolu, es tajā ieraudzīju pusi tārpa, un dārzs no tās reizes mani vairs nevilināja.

Mēs tik ilgi uzmācāmies dārzniekam Fricim, lai parāda ābeli, kurā pakāries priesteris, līdz viņš mums to parādīja. Izbāzis mēli un izbolījis acis, viņš mums parādīja arī īsto zaru. Mēs smējāmies un nospriedām, ka dārzā droši vien spokojas tāpat kā bēniņos. Es nebiju redzējis nevienu avīžu rakstu vai fotogrāfiju, kas vēstītu par šo nabaga priesteri un traģēdiju dārzā. Kad jautāju par šo notikumu mātei, viņa vienmēr no atbildes izvairījās, teikdama: "Tas notika pirms miljons gadiem, Bendžij," - bet tēvs sacīja, ka tas bijis tikai nelaimīgs gadījums. "Tas cilvēks varēja izvēlēties jebkuru citu dārzu un jebkuru citu koku. Par nelaimi, viņš izvēlējās mūsējo."

Vērodams kluso snigšanu un domādams par priestera pašnāvību šajā dārzā pirms piecdesmit gadiem, man ienāca prātā, kāds nemiera gars ir mana māsa, un piepeši es jutos savādi. Es nebiju viņu atradis nedz mājā, nedz kapelā.

No jauna devos atpakaļ, apstājos un lūkojos uz kapelu, kas, apsniguši ar sniegu, izskatījās gluži kā no pasakas. Man no mugurpuses cauri dārzam svilpodams skrēja vējš.

Es uzgāju pa slidenajiem pakāpieniem, vēlreiz atvēru durvis un ielūkojos drēgnajā klusumā. Mazā svecīte bija nodzisusi. Atstājis durvis vaļā, lai iespīdētu kaut mazliet gaismas, sataustīju pie sienas slēdžus un pirmo nospiedu. Blāvi pelēks mani ieskāva šaurs priekšnams. Es jutos kā nirējs pārplūdušu drupu dzīlēs. Kad nospiedu otru slēdzi, gaisma iedegās kapelā. Kaut kur virs galvas bija dzirdamas sikspārņu spārnu vēdas.

Kapelā bija tikai desmit soli un eja pa vidu. Saukdams Veļu, es paspēru dažus nedrošus soļus. Šī telpa man nekad nebija šķitusi tik tukša. īsais vārds "Veļa!" atbalsojās no sienām un logu krāsainajiem stikliem. Skaidri bija dzirdams, ka vairākās vietās pil - jumts un tornis kārtējo reizi prasījās pēc remonta.

Starp pirmo un otro solu rindu es pamanīju kaut ko krāsainu. Tā bija sarkana vilnas jaka ar zilām ādas piedurknēm. Es pazinu savu Svētā Augustīna skolas jaku ar monogrammu SA uz kreisās krūškabatas. Uz kapelas grīdas tā izskatījās dīvaini.

Devītajā gadsimtā no Svētā Kallisto katakombām dziļi zem Apija ceļa pāvests Paskāls I izcēla svētās Cecīlijas mirstīgās atliekas un mūžīgai dusai tās guldīja balta marmora sarkofāgā, kurā to apbedīja zem Svētās Cecīlijas baznīcas altāra Romas Trasteve- res rajona. Pirms gadiem apmeklēdams Kallisto katakombas, es no tumsa grimstošas galerijas izgāju gaismas lokā, kur mierpilnā miegā dusēja meitenes augums. Mirkli man šķita, ka rupji pārkāpju viņas privātumu, lai gan, protams, zināju, ka tas ir skulptora Madernas darbs. Tāda Cecīlija bija parādījusies kardinālam Sfondrati sapnī. Skulptūra bija neparasti reālistiska, un, raudzīdamies uz sievieti mūsu kapelā, es, gluži kā kardināls pirms daudziem gadsimtiem, jutos tā, it kā sapņotu un savā sapni sievieti, kas manā priekšā gulēja uz grīdas, nespētu atšķirt no mocekles Cecīlijas.

Sieviete bija nokritusi uz sāna - acīmredzot turpat, kur, nometusies ceļos, bija skaitījusi lūgšanu. Tāpat kā Madernas skulptūrā atainotajai meitenei, viņas galva atdusējās uz grīdas un redzamā acs bija ciet. Es pieskaros viņai pie rokas, pie aukstajiem pirkstiem, kas joprojām turēja rožukroņi. Iedama uz kapelu, viņa bija uzvilkusi manu veco, silto jaku. Vilna bija mitra. Pirksti manā plaukstā bija stīvi.

Nezinu, cik ilgi es tur tupēju. Pastiepis roku, noglāstīju stingo seju, bet gara acīm redzēju savu māsu dzīvu - mazu meiteni, kas laimīgi smejas. Kad mana roka pieskārās matiem, es jutu sakaltušas asinis, apsvilušus matus un ieraudzīju lodes izplēstu brūci. Brīdī, kad mana māsa skaitīja lūgšanu, kāds pielika ieroci viņai pie galvas un izdzēsa viņu kā sveci. Biju pārliecināts, ka viņa neko nejuta. Varbūt kāda neizskaidrojama iemesla pēc viņa slepka- vam uzticējās.

Es pacēlu savu roku, uz kuras bija māsas asinis, un jutu, ka man trūkst elpas. Veļa bija mirusi. Es elsoju, gluži vai smakdams aiz bēdām un pūlēdamies saņemties. Pēc brīža noliecos un pagriezu viņas galvu taisni. Māsa, mans tuvākais draugs, cilvēks, kuru mīlēju vairāk par visu pasaulē, gulēja mirusi man pie kājām.

Juzdams sevī baisu tukšumu, es saņēmu viņas roku un mēģināju sasildīt. Nespēdams saņemties, biju kā sastindzis. Man nebija spēka celties kājās un kaut ko darīt.

Salts caurvējš sakustināja sola stūra spraugā ieķērušos skrandu. Es to izvilku. Trīsstūraina drānas driska, melna un cieta, acīmredzot ūdensnecaurlaidīga. No lietusmēteļa. īsti nemaz neaptvēru, ka roka to satvērusi.

Nočīkstēja kapelas durvis. Uz akmens grīdas atskanēja soļi, kas pa eju man tuvojās. Es centos apvaldīt drebuļus. Man ienāca prātā, ka atgriezies Veļas slepkava, lai nonāvētu mani arī. Nogalināšu viņu kailām rokām, es nodomāju. Nogalināšu un miršu. Es pacēlu skatienu.

Uz mani noraudzījās Persiks. Viņam bija pieticis ar vienu acu uzmetienu, lai visu saprastu. Nobālušajā sejā vairs nebija ne miņas no persika toņa. Viņš pavēra muti, bet vārdi pār lūpām nenāca.

Viņam blakus nostājās tēvs Danns.

- Ak kungs… - viņš bezgala skumji izdvesa.

Man šķita, ka viņš to saka par māsu, taču maldījos. Pasniedzies viņš izņēma man no rokas melnās drānas drisku.

Pēc neilga brīža bija klāt policijas šefs Sems Tērners ar diviem policistiem un neatliekamās palīdzības mediķi. Semu Tērneru es pazinu - viņš bija mūsu ģimenes draugs. Viņš acīmredzot bija pamodināts, lai dotos uz velnišķīgā nakts notikuma vietu. Tērnera sirmie mati bija izjukuši, bet dubultzoda kontūras iezīmēja pelē- cigi bārdas rugāji. Mugurā viņš bija uzrāvis rūtainu kreklu un vēj- jaku, kājās uzvilcis velveta bikses un apāvis zaļus gumijas zābakus. Izskatīdamies satriekts, viņš paspieda man roku. Tērners pazina Veļu no tiem laikiem, kad viņa bija maza meitene.

Persiks sakniebtām lūpām uzvarīja kafiju un kopā ar krūzēm uz paplātes ienesa to Garajā istabā. Viņš un Danns bija atbraukuši impulsīvi, gribēdami pārliecināties, ka Veļa patiešām ieradusies. Pamanījuši kapelā gaismu, viņi devas turp un ieraudzīja mani turam mirušas māsas roku. Es paliku istabā kopā ar Persiku dzeram kafiju, bet Danns un Tērners atgriezās kapelā. Danns droši vien pētija nozieguma vietu, lai to aprakstītu romānā.

Pēc brīža nosalis un izmircis atnāca Tērners. Paņēmis kūpošas melnas kafijas krūzi, viņš, skaļi strēbdams, sāka to dzert. Pa logu varēja redzēt, ka Veļas vaskadrānā ietīto ķermeni uzliek uz nestuvēm un ievieto neatliekamās palīdzības automašinā. Apgaismotajā pagalmā lēni krita mīkstas sniega pārslas.

-   Ak Dievs, Ben, man trūkst vardu… Es aizzīmogošu kapelu un ataicināšu puišus no Trentonas, lai apskata nozieguma vietu. Vai tev ir kāda nojausma, kas šeit noticis?

-   Zinu tikai to, kas redzams ar acīm, - es atbildēju. No prāta neizgāja Veļas noskaņojums zvanīšanas brīdī, taču es nespēju sakopot domas, lai sāktu par to sarunu ar Tērneru. - Viņa atbrauca šodien. Piezvanīja no Ņujorkas un lūdza mani vakarā šeit ierasties. - Es papurināju galvu. - Nospriedu, ka viņu aizkavējuši kādi neparedzēti darbi. Aizbraucu uz pilsētu, apēdu čīzburgeru, atgriezies vēlreiz visu apskatīju un… atradu viņu. Tas ir… viss.

Tērners nošņaucās sarkanā kabatlakatā un paberzēja degunu.

-    Viņai kaut kas bija padoma, - Tērners sacīja. - Savādi. Šo- dien pēcpusdienā viņa piezvanīja arī man. Vai tev viņa to teica?

-   Nē. Ko viņa gribēja?

-    Tas ir kas pavisam savāds. Tu nekad to neuzminētu. Viņa jautaja, vai es ko zinu par priesteri, kurš pakārās jusu dārzā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā vai septītajā gadā. Toreiz policijā strādāju pirmo gadu un biju pats jaunākais no padotajiem. Ap to laiku piedzimi tu. Tas bija dīvains notikums - Driskilu dārzā pakāries mācītājs. Valentīna neteica, kāpēc šī vecā lieta viņu interesē, tikai pajautāja, vai izmeklēšanas dokumenti ir pie mums. - Tērners nogrozīja galvu un pabraucīja sirmiem bārdas rugājiem klāto zodu.

-   Un kā? Vai tie ir pie jums?

-Jods viņu zina, nevis es! Atbildēju viņai, ka man pierē nav tūkstoš acu, lai visu redzētu, bet apsolīju ieskatīties arhīva kastēs policijas pagrabstāvā. Manuprāt, lietai tur jābūt. Taču tie ir seni notikumi, tāpēc nebrīnītos arī, ja tā būtu izmesta. - Viņš vēlreiz nošņauca degunu. - Pēc sarunas ar Valentīnu man prātā ienāca vecais Rūperts Noričs. Toreiz viņš bija šefa vietnieks, ievadīja mani darbā, pēc tam divdesmit piecus gadus bija šefs. Tu taču atceries veco Rupertu, Ben, vai ne?

-    Viņš izrakstīja man pirmo soda kvīti par ātruma pārsniegšanu, - es sacīju.

-   Rūpertam jau ir pari septiņdesmit, un viņš dzīvo piekrastē uz Sibraitas pusi. Joprojām itin sprigans. Protams, es iedomājos, ka varētu viņam piezvanīt. Nav gan zināms, kāpēc lieta māsai Valentīnai bija vajadzīga. - Viņš nopūtās, atcerējies, ka iemesla zvanīšanai vairs nav.

-   Vai tomēr tu nesameklētu šos dokumentus? - es sacīju. - Tu pazīsti Veļu un zini, ka bez iemesla viņa neinteresētos.

-    Nez vai no tā kāds ļaunums celsies. - Viņš nolūkojās uz mani. - Vai tev nekas nekait, Ben? Tāds trieciens…

-    Viss kārtibā. Saproti, Sem… Manuprāt, viņas dzive bija piesātināta un laimīga. Protams, to nevar teikt par to gadu Salvado- rā, kur viņas dzīve karājās mata galā. Šovakar veiksme viņu pameta.

-   Jā, viņai patika staigāt gar bezdibeņa malu. - Tērners piegāja pie loga. - Man ir tik ļoti žēl, Ben. Tik ļoti žēl… - Viņš apklusa. - Šķiet, ka tavs tēvs ir mājās. Ak kungs, kā es ienīstu šādas reizes… - Viņa acis bija apsarkušas un salijušie mati pielipuši pie galvas. Tērners noņēma no acīm brilles un tās noslaucīja ne pārāk tīrajā kabatlakatā. - Vai vēlies, lai es viņam visu izstāstu, Ben?

-   Ne, Sem, - es atbildēju. - Tas jādara tādam supermenim kā man.

Mans tēvs…

Jūs zaudētu, ja slēgtu derības par to, kas spēj satriekt manu tēvu. Vai izbiedēt, satraukt, salauzt. Uz viņu gluži vienkārši rūpes un raizes, kas pastāvīgi drupināja mūs, pārējos, neatstāja nekādu iespaidu. Viņam, ārkārtīgi noslēgtam cilvēkam, dzīve bijusi neticami krāšņa. Septiņdesmit četru gadu vecumā viņš skaidri zināja, ka neviens viņam nedod vairāk par sešdesmit gadiem. "Ja nepienāk pārāk tuvu un cieši neieskatās," viņš mēdza teikt. "Mēģini pieiet tuvāk, un tu būsi pelnījis balvu," - tā reizi vai divas bija izteikusies mana pazemīgā māte.

Viņš savulaik bija gan jurists, gan baņķieris, gan diplomāts, gan ģimenes ieguldījumu pārraugs. Piecdesmitajos gados, kad sacēlās troksnis ap prezidenta vēlēšanu kampaņu, viņš negaidīti to pameta, aizbildinādamies, ka esot katolis. Averels Herimens piesardzīgi mēģināja viņu pārvilināt savā pusē, lai varētu pa visu valsti paziņot, ka Hjū Driskils vadīs viņa vēlēšanu kampaņu, ja demokrāti viņu izvirzīs, taču galu galā tēvs pateica "nē", jo darbošanās aizkulisēs tam patika labāk. Patiesībā tēvam nebija lielas ticības elektorātam. Viņš mēdza teikt, ka neļaus ar balsošanu noteikt, kāda kaklasaite viņam jāsien. Kāpēc tad viņam jākonsultē elektorāts par to, kam jāieņem amats Baltajā namā?

Hjū Driskils, jauns un daudzsološs jurists, pirms kara, trīsdesmito gadu beigās, strādāja Romā, kur galvenokārt nodarbojās ar Baznīcas ieguldījumiem amerikāņu kompānijās, bankās un nekustamajos īpašumos. Viens otrs ieguldījums neattaisnojās, tāpēc par šo Vatikāna darbības virzienu pareizāk bija klusēt. Aktīvi risinādams šīs problēmas, viņš Baznīcas iekšienē ieguva ne vien daudz draugu, bet arī vienu otru ienaidnieku. "Viss šis laiks," tēvs man sacīja, "bija pieredzes uzkrāšana. Biju pietiekami gudrs, lai saprastu, ka reliģija ir viens, bet tās laicīgās izpausmes - pavisam kas cits. Baznīcai jācīnās par izdzīvošanu. Mani interesēja, kā šis mehānisms darbojas. Toreiz pasaule bija daudz vienkāršāka. Musolīni izmantoja Vatikānu savu spiegošanas operāciju pie- segšanai. Kādu pieredzi es tur guvu! Varētu doktora disertāciju aizstāvēt. Tā ka savu ideālismu pietaupi reliģijai. Baznīca viscaur ir praktiska."

Visu mūžu tēvs bija neiedomājami bagāts, gudrs un diskrēts. Un ļoti, ļoti drosmigs. Zinādams, ka mēs iesaistīsimies karā, viņš daudz laika pavadīja Vašingtonā. Viņa zināšanas par to, kā itāliešu fašisti Vatikāna aizsegā iefiltrē savus spiegus, bija nenovērtējamas, un tēvs kļuva pazīstams visai noslēpumainās aprindās. Viņš iepazinās ar gados daudz vecāku vīru, Billu Donovanu, kam bija iesauka Mežonīgais. Kad Donovans gatavojās izveidot Stratēģiskās izlūkošanas biroju, S1B, viens no pirmajiem spējīgajiem puišiem, ko viņš iekļāva padomē, bija Hjū Driskils. Donovans bija katolis un izšķirīgajās dienās, kad pasaules liktenis bija apdraudēts, sapulcināja ap sevi grupu katoļu jaunekļu, uz kuriem viņš varēja paļauties un kurus saprata. Šo viņam tuvo personu loku s.ika dēvēt par Tempļa bruņiniekiem, jo visi bija katoļi. Mans tēvs bija viens no Mežonīgā Billa bruņiniekiem.

Kad Firopā karš tuvojās beigām, tēvs ieradās Prinstonā kopā ,ir monsinjoru d'Ambrici, Džeku Vorneru, Warner Brothers vaditā- ju, producentu Miltonu Spērlingu, režisoru Frici Langu, rakstnieku Ringu Lārdneru, junioru, un, apsēdinājis visus pie baseina, pie kura šūpojās palmas un gozējās jaunas kinoaktrises, sāka apspriest domu, vai nevajadzētu uzņemt filmu par SIB, lai iemūžinātu izlūkošanas dienesta neapdziedāto, slepeno darbu. Bija paredzēts vairāku reālu cilvēku dzīvesstāstus iemiesot vienā varonī, kurš darbotos riskantos apstākļos ienaidnieka aizmugurē, un celt šo darbu priekšā skatītājiem neatkārtojamā Warner Brothers stilā. To varētu dēvēt par mākslas filmu, taču tajā pašā laikā tajā būtu panākts zināms autentiskums. Lai apspriestos par filmu, pie tēva atbrauca ari Bills Donovans.

Izrādījās, ka no vairakiem varoņiem veidotajam tēlam ir prototips - neviens cits kā Hjū Driskils. Sižeta pamatā bija viņa piedzīvojums okupētajā Francijā, no kuras viņš izveda citu filmas varoni.

Mani gaidīja liels pārdzīvojums. Kādā nedēļas nogalē Prinsto- nā ieradās Garijs Kūpers. Bija paredzēts, ka viņš tēlos galveno varoni, un es aiz satraukuma nezināju, kur dēties. Atceros sevi sēžam uz verandas pakāpieniem ar lielu limonādes glāzi rokā un klausāmies, kā Kūpers, Donovans un mans tēvs runā par filmām un karu. Pēc brīža Kūpers uzaicināja mani sev līdzi uz tenisa laukumu, kur mācīja man servēt. Kas gan to varētu iedomāties! Apgūt servi man palīdzēja arī Sārdžents Jorks un Lū Gērigs, un Kūpers stāstīja, ka Bills Tildens viņam teicis, ka veiksmīga serve par deviņdesmit procentiem esot atkarīga no bumbiņas uzmešanas gaisā. Tajā vakarā Kūpers izvilka skiču bloknotu un vispirms uzzīmēja mani un mazo Veļu, bet pēc tam tēvu, Donovanu un d'Ambrici. Viņš man pastāstīja, ka gribējis izmācīties par karikatūristu, bet par kinoaktieri kļuvis nejauši. Neilgi pirms aizbraukšanas Kūpers teica, lai saucu viņu par Frenku, jo tas esot viņa īstais vārds, kādā viņu dēvējot draugi, ar kuriem kopā viņš beidzis koledžu Aiovā.

Pēc tam viņu vairs nekad neesmu redzējis, tikai filmās. "Apmetni un dunci" nākamajā, tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestajā gadā demonstrēja kinoteātros. Kūpera tēlotais varonis patiešām atgādināja tēvu. Holivuda bija papildinājusi padrūmo stāstu ar mīlas intrigu, un Kūpera partneri tēloja toreiz pavisam jaunā Lilija Pālmere. Ši loma bija viņas debija. Mājās man paskaidroja, ka visa šī salkanība ir izdoma un gatavās blēņas.

Jo ilgāk tēvs klausījās par Holivudā paredzētajiem scenārija uzlabojumiem, jo lielākas šaubas viņam par tādu pieeju radās. Atceros kadu vasaras pēcpusdienu, kad Donovans kopā ar tēvu un viņa protežē Kērtisu Lokhartu sēdēja verandā un Donovans tēvu ķircināja. Es, kā parasti, biju piemeties uz pakāpieniem un sūcu atspirdzinošu dzērienu.

-    Vai zini, Hjū? Jācer, ka viņi tevi nepataisīs par pēdējo nejēgu, - Donovans iesmējies teica.

-    Viņi nepieļaus, ka Kūpers izskatās pēc nejēgas, - tēvs noņurdēja.

-    Pasaki viņam, Lokhart, - Donovans nelikās mierā, - pasaki viņam, ka mums vajadzēs tam visam noticēt.

Lokharts pamāja.

-   Tā ir, Hjū. Ticība - tas ir viss.

Es klausījos viņos, pa reizei pamezdams skatienu uz mazo māšeli, kas draiskojās savā jaunajā sarkanajā peldkostīmā, skraidīdama zem smidzinātāja strūklām šurp un turp un cerēdama saistīt pieaugušo uzmanību. Mazā knīpa meta acis uz Lokhartu.

Sev aiz muguras dzirdēju tēva balsi.

-    Mana ticība nekad nav apšaubīta, džentlmeņi, - viņš teica. - Taču misteram Vorneram un viņa pakalpiņiem es neticu. Pietiek uzmest viņiem skatienu, lai saprastu, ka viņi nav nekādi katoļi.

Donovans rēkdams smējās, un saruna pievērsās iespējamām mistera Kūpera seksuālajām attiecībām ar mis Pālmeri, kas acīmredzot bija īsta skaistule, bet tajā brīdī mani palīgā pasauca māte, kas ar lielu vasaras cepuri galvā sēdēja dārzā līdzās puķudobei, smēķēja Chesterfield un dzēra martīni, šīs nodarbes veiksmīgi apvienodama ar ravēšanu.

Tēvs savā mūžā patiešām gāja caur uguni un ūdeni, un tas norūdīja un nocietināja viņa raksturu. Tomēr tajā naktī, kad viņš uzzināja par nogalināto Veļu, es redzēju viņā ko vairak par pieredzes veidotu spēju savaldīties. Ar gribasspēku un skarbumu iespējams apslāpēt emocijas, kas laužas ārā, bet šajā reizē tā bija viņa nešaubīgā ticība, kas neļāva sabrukt. Tēvs uzņēma nāves ziņu kā vīrs, pat nenodrebēdams.

Viņš ienāca pa parādes durvīm liels, ieinteresēts, sagatavojies stāties pretī jebkam. Tas bija vīrs ar sešu pēdu un četru collu garu augumu un apmēram divsimt četrdesmit mārciņu svaru. Viņa biezie sirmie mati bija atsukāti atpakaļ. Ieraudzījis mani un man aiz muguras Semu Tērneru, viņš izskatījās izbrīnījies.

-   Sveiks, Ben! - viņš teica. - Nu gan pārsteigums! Sem… Kas noticis?

Es stāstīju, un tēvs nenovērsa no manis savu skaidro zilo acu skatienu.

-    Dod man roku, dēls, - viņš sacīja, kad biju beidzis. - Tu izskaties novārdzis. Mums jāturas kopā, Ben. - Es jutu tēva spēku, un tas ieplūda arī manī. - Valentīna dzīvoja tādu dzīvi, kādu vēlējās, zinādama, ka mēs viņu mīlam. Viņa kalpoja Dievam, un labāku mūž.u nevar vēlēties. Viņa bija vesela un neiepazina vecuma kaites. Tagad viņa devusies uz labāku vietu. Nekad to neaizmirsti, Ben. Kādu dienu mēs visi būsim kopā uz mūžīgiem laikiem. Dievs mīlēja tavu māsu. - Tēva balss, to sakot, ne reizi neietricējās. Viņš aplika roku man ap pleciem. Lai gan mans augums ir sešas pēdas un divas collas, tēvs mani satvēra un sapurināja. Viss, ko viņš teica, bija blēņas, taču šie vārdi nez kāpēc man palīdzēja saņemties. Zināju, ka viss būs labi un es spēšu savas sāpes pārvarēt. - Sem, - tēvs turpināja, - kas nogalināja manu meitu? - Negaidīdams atbildi, viņš iegāja Garajā istabā un, ieraudzījis tur cilvēkus, noteica: - Man vajadzīgs iedzert. - Un atkorķēja neaizsāktu Laphroaig viskija pudeli.

Nabaga Sems Tērners nezināja, kas nogalinājis manu māsu. Kādu bridi viņš klusi sarunājās ar manu tēvu. Persiks no kvēpiem nomelnējušajā milzu kamīnā iekūra uguni. Danns, ko Persiks bija iepazīstinājis ar manu tēvu, klusi stāvēja malā.

Persiks piedāvājās palikt pie manis pa nakti, lai patērzētu vai kā citādi īsinātu laiku, bet es atbildēju, ka nekas ļauns ar mani nenotiks. Man šķita, ka viņš pats, atgriezies savā draudzes mājā Ņūprudensā, baidās palikt viens ar savām atmiņām. Beigu beigās Sems Tērners atvadījās, Persiks un tēvs Danns izdzēra savas glāzes un, tāpat kā atbraukuši, abi kopā devās prom. Nostājies pie loga, es noraudzījos, kā viņi iekāpj savās automašīnās. Tēvam Dannam, romānu rakstniekam miljonāram, piederēja jauns Jaguar X]S. Persika dubļainajam nenosakāmas krāsas dienesta automobilim Dodge bija iedauzīts spārns.

Kad atgriezos, tēvs uz svaiga ledus lēja glāzēs viskiju. Viegli piesarcis no karstās uguns, viņš vienu glāzi pasniedza man.

-   Priekšā ir gara nakts. Varbūt tas ir labi. Bet… ko tu šeit dari?

Es izstāstīju, kā pavadīju dienu, un jutu dzislās plūstam dzēriena radīto siltumu. Mani pārņēma miers. leslīdzis sinepju kra sas krēslā, es izstiepu kājas pret uguni.

Tēvs, dzinkstinādams ledu dzintarainajā šķidrumā, lūkojās uz mani un grozīja galvu.

-   Sasodīts… Kas gan manai meitai bija padomā?

-   Tas bija saistīts ar viņas pētījumiem. Viņa bija kaut ko atklājusi, kaut kam u/.dūrusies… varbūt Parīzē… Pie joda, es nezinu!

-    Vai tu gribi teikt, ka rakņāšanās pa aizvēsturiskām drazām viņu tik ļoti satrauca? Iedomājies, kad bija karš! Ko viņa tur atrada tādu, kas viņu tik ļoti izbiedēja? - Tēvs gluži vai aizelsās. - Otrais pasaules karš! Kā tas var būt saistīts ar slepkavību šeit, Prinstonā? - Izskatījās, ka tēva dusmas pārmāc viņa bēdas.

-    Nomierinies, - es sacīju.

-   Tas viss ir smieklīgi. Nē, tā vien liekas, ka mēs piešķiram tiem pētījumiem pārāk lielu nozīmi un aizmirstam, ka mūsu gadsimtā ik dienas neskaitāmi cilvēki iet bojā bez iemesla. Viņa gāja uz kapelu lūgt Dievu un varbūt iztraucēja tur kādu jukušo, kas glābās no vētras. Bezjēdzīga nāve!

Es ļāvu tēvam sev iestāstīt, ka Veļas nāve ir nejaušība, ka īpaša jēga tajā nav jāmeklē. Taču tēvs nebija dzirdējis bailes viņas balsī. Veļa bija pārāk nobijusies, lai es spētu noticēt, ka šī nāve ir nejauša.

-    Vai zini, - tēvs turpināja, - vakar viņa man piezvanīja no Kalifornijas un teica, ka nākamajā dienā kopā ar Lokhartu ieradīšoties Ņujorkā. Teica, ka šodien pēcpusdienā būšot mājās un rīt droši vien atbraukšot ari Lokharts. Šodien Ņujorkā man bija tikšanās, un es nevarēju būt pat īsti drošs, ka vakarā tikšu mājās. Veļa ne ar pušplēstu vārdu neieminējās, ka viņu kas nomāc. - Tēvs novilka žaketi un uzmeta uz vecmodīgā krēsla atzveltnes, parāva vaļīgāk kaklasaites mezglu un uzrotīja piedurknes. - Vai zini, kas mani tobrīd uztrauca, Ben? Man nedeva mieru doma, ka viņa ieradīsies, lai pateiktu, ka grasās aiziet no ordeņa, lai apprecētos ar Kērtisu. Vai to viņa gribēja celt galdā?

-    Nezinu. Man šķita, ka tu Kērtisu uzskati par ideālu znotu.

-   Runa nav par viņu. - Tēvs novaikstījās. - Runa ir par Veļu. Viņa bija mūķene, un tādai viņai bija jāpaliek…

-Tāpat kā man bija jākļūst par garīdznieku?

-   Tikai Dievs to zina, par ko tev bija jākļūst. Taču Veļa… viņa Baznīcai bija kā radīta…

-   Kas to teica? Ne jau nu Baznīca. Ja vien neesmu lasījis nepa- icizās avīzes. Man radies iespaids, ka Baznīca labprāt savāktu kolekti un nopirktu viņai biļeti vienā virzienā, aizraidīdama viņu labi tālu. Taču galu galā - vai Veļa pati nav noteicēja pār sevi? Vai jautājumā, ko iesākt ar savu dzīvi, viņai nav balsstiesību? - I s piepeši attapos, ka lietoju nepareizu darbības vārda laiku. Mana māsa vairs neko nevarēja iesākt ar savu dzīvi, jo viņai tā hija atņemta.

-   Tā jau es domāju… Es zināju, ka tev ir šāds viedoklis. Ar tevi strīdēties nav vērts. Mēs ar Veļu esam katoļi, bet tu…

-    Bet es esmu ģimenes melnā avs, kuram ir vieni vienīgi trūkumi! - es viņu pārtraucu.

-    Es tev iesaku, Bendžamin, neatgādināt savus trūkumus, kādus godājami ļaudis cenšas slēpt. Turklāt… varbūt vismaz šonakt savās sarunās varam neskart tavu iedragāto psihi.

Man vajadzētu smieties. Veļa katrā ziņā būtu smējusies. Turpinājās senā ciņa, un mēs abi, tēvs un es, zinājām, ka uzvarētāja šajā cīņā nav. Mēs cīnīsimies tik ilgi, iekams viens no mums būs miris, un tad tam nebūs nozīmes, kaut gan nozīmes tam nebija nekad.

-    Vai manas domas, - viņš pēc brīža jautāja, - par Veļu un Kērtisu ir pareizas?

-   Veļa nekad ar mani par to nav runājusi.

-    Varu iedomāties, kādu padomu tu būtu viņai devis. - Tēvs piepeši pielika pie acīm smagu roku, un es atskārtu, ka viņš ir tuvu asarām. Pat vecam karavīram nebija viegli stāties pretī kam tādam. Viņš piecēlās, paņēma krāsns kruķi un pabikstīja uguni. Uz akmeņiem nobira dzirksteļu spiets.

Pulkstenis uz kamīna dzegas nosita divas reizes. Skaņa bija maiga, it kā būtu aizskartas veca klavihorda stīgas. Piecēlies es paņēmu no tēva kastes cigāru, aizsmēķēju un devos uz istabas otru galu, kur nostājos pie loga blakus apklātajam molbertam. Raudzījos nelāgajā naktī, un man nez kāpēc prātā ienāca labra- dors Džeiks, kas mums reiz piederēja. Suns nereti plosījās kā negudrs, mēģinādams mums atņemt basketbola bumbu un to pārkost. Kad Džeiks nomira, Veļa uzstāja, lai bumbu aprok Džeikam blakus, lai suns beidzot varētu pēc sirds patikas to kost un plēst visu tam atvēlēto mūžību. Tur stāvēdams, es jutu, ka man un tēvam nebūs viegli samierināties ar to, kas noticis ar Veļu, kas noticis ar mūsu pasauli.

Tēvs nožāvājās un kaut ko noburkšķēja par Lokhartu, un es nesapratis atskatījos.

-    Kallists lēni mirst. Nezinu, cik ilgi viņš vēl noturēsies, bet domāju, ka ilgi vairs ne. Kērtiss gatavojas iesēdināt Svētajā Krēslā pēcteci. Izvēlas nākamo uzvarētāju. Viņš grib ar mani aprunāties. Nav šaubu, ka vāc naudu.

-    Un kas būs šis cilvēks? - es jautāju.

-   Kāds, kurš ir cienīgs ievadīt Baznīcu divdesmit pirmajā gadsimtā, lai arī ko tas nozīmētu.

-    Lai viņam veicas.

-   Ar Kērtisu nekad neko nevar zināt. Manuprāt, izvēle var krist uz d'Ambrici vai Indelikato. Vai kompromisa variants - Fandžio. - Tēvs savilka neizteiksmīgu seju, it kā viņam tas būtu vienalga, taču tā nebija. Viņš bija slikts aktieris.

-   Ko izvēlētos tu?

Tēvs paraustīja plecus. Savā laikā viņš daudz spēlēja pokeru. Viņam bija savs kandidāts, iezīmēta kārts izspēlēšanai pēdējā brīdi.

-   Nekad neesmu tev to jautājis, - es piepeši saciju, - taču vienmēr mani nodarbinājusi doma, kādēļ tu pēc kara atvedi uz šejieni d'Ambrici? Mēs ar Veļu, protams, par viņu bijām sajūsmināti, jo viņš bija lielisks rotaļu biedrs, taču joprojām nesaprotu, kāds bija iemesls tavai rīcībai? Tu iepazinies ar viņu kara laikā, vai ne?

-   Tas ir garš stāsts, Ben. Viņam bija vajadzīgs draugs. Neapspriedīsim to patlaban.

-    Viens no stāstiem, kas saistīts ar SIB, par kuru tu nekad neesi runājis?

-    Lai nu paliek, dēls.

-    Labi. - D'Ambrici, Indelikato, Fandžio. Man tie bija tikai vārdi. Vienīgi par d'Ambrici bija atmiņas.

Tēva noslēpumainās saites ar SIB allaž mani mazliet kaitināja. Notikumi bija seni, taču viņš par tiem klusēja, it kā runa būtu par nez kādu valsts noslēpumu. Reiz viņš ar māti vasaras brīvlaikā aizveda mūs uz Parīzi. Mēs apmetāmies viesnīcā George V, vizinājāmies ar laivām pa Sēnu, aplūkojām spārnoto uzvaras dievieti Nīki Luvra, devāmies uz misi Parīzes Dievmātes katedrālē, turklāt Sēnas krastmalā es tiku pie pirmās P. Dž. Vudhausa grāmatas. Taču ceļojuma kulminācija bija Eifeļa torņa apmeklējums, ko mums noorganizēja tēva SIB laika draugs bīskaps Toričelli, tajā laikā jau vecs vīrs. Neesmu pēc tam redzējis nevienu, kuram būtu tik neticami garš āķveida deguns, kāds bija šim Toričelli. Uzzināju ari viņa iesauku -Šeiloks. Toričelli kabatas vienmēr bija pilnas ar mazam anisa konfektēm, un Veļai tās ļoti garšoja. Viņš izstāstīja anekdoti par Žaku un Pjēru, kuri divas tris reizes nedēļā ēd pusdienas vienā un tajā pašā nomales restorānā jau divdesmit gadus. Kādu dienu Žaks Pjēram pajautā, kāpēc viņš divdesmit gadus pusdieno vienā un tajā pašā vietā, un Pjērs atbild: "Tāpēc, mon āmi[1], ka šis ir vienīgais restorāns Parīzē, no kura nav redzams tas sasodītais Eifeļa tornis!" Mēs īsti nesapratām joku, taču Veļa smējās kā negudra, jo viņai patiešām ļoti garšoja anīsa konfektes.

Es dzirdēju tēvu un Toričelli apmaināmies pāris frāzēm par Parīzi nacistu okupācijas laikā, un Toričelli pazoboja tēvu, kā tas, viscaur noputējis melniem putekļiem pēc divu nedēļu slēpšanās no gestapo, izlīdis no ogļu pagraba, izskatīdamies pēc melnādainā dziedātāja Ala Džolsona, kurš gatavojas izpildīt savu iemīļoto dziesmu par gulbi. Jā, bīstami bija laiki. Taču tēvs manā uztverē bija tikai tēvs, un man bija grūti iztēloties viņu par spiegu, kas naktī spridzina spēkstacijas un munīcijas noliktavas.

-    Vai zini, Ben, - tēvs lēni sacīja ar neveiklu mēli, ko acīmredzot bija nogurdinājis viskijs, - es nespēju iedomāties, kā lai to paziņoju Kērtisam, kuram vēl nekad nav gadījies sastapties ar lielu nelaimi. Viņa dzīve allaž ritējusi rāmi un gludi… I.aimīgs cilvēks, turklāt vienmēr panāk savu.

-   Nu, tagad viņam būs jāsaņemas. - Es nospļāvos par Kērtisu Lokhartu, kurš bija viens no viņiem, un galu galā negrasījos bārstīt līdzjūtības apliecinājumus arī tēvam, kas bija tikpat nesatricināms kā fantastiskās lietusūdens notekcauruļu figūras pie Parīzes Dievmātes katedrāles sienām. Man bija žēl vienīgi savas mazās māsas.

-    Rīt viņam pateikšu…

-    Vari nepūlēties. Rit par šo notikumu brēkās gan televīzija, gan laikraksti. Veļa bija slavenība. Viņš visu uzzinās, pirms mēs pagūsim atvērt muti. Pēc tam gan mums vajadzēs uzslaucīt viņa asaru plūdus. Vismaz mani tadas izredzes neiepriecina.

Tēvs pār glāzes malu pameta uz mani savu rentgena staram līdzīgo acu skatienu.

-    Vai zini, Ben, reizēm tu izsakies draņķīgi.

-   Ābols no ābeles tālu nekrīt. Gēni.

-    Iespējams, - brīdi klusējis, viņš noteica. - Pilnīgi iespējams. - Tad nokrekšķinājies iztukšoja glāzi. - Labi, es dodos uz gultu.

-   Tu dodies uz tikšanos ar tumsas dēmoniem.

-   Tā varētu sacīt. - Durvīs viņš pagriezās un pamāja ar roku.

-Starpcitu, tēvs…

-Jā. Kas vēl? - Vestibila ēnas jau apņēma viņu.

-    Sems Tērners teica, ka Veļa šodien zvanījusi viņam ari un interesējusies par to priesteri, kas pakārās… uzdevusi jautājumus.

-    Par ko tu runā?

-    Par to priesteri, kas mūsu dārzā pakārās. Tāds bija tikai viens, vai ne? Ko tu par to domā? Vai tev viņa neko nejautāja?

-   Sems Tērners ir veca tenku vācele! - tēvs nepacietīgi noskaldīja, it kā sarunātos ar nejēgu. - Ko es varu domāt? Nē, par to seno stāstu viņa man nejautāja…

-    Stāstu? Kā tas jāsaprot? Tas taču notika īstenībā… Sasalis, virvē pakāries priesteris šūpojās mūsu dārzā koka zarā…

-   Tas ir sens stāsts. Nedomā par to! Mēs nekad neuzzināsim, kāpēc Veļa par to interesējusies. Pietiek! Laiks gulēt. - Tēvs pagriezās uz iešanu.

-   Tēvs!

-Jā.

-   Ja nevari aizmigt, bušu savā istabā. Droši vien ari skatīšos griestos un ļaušos emocionālam vājumam. Ja tev ir vientuļi… - Es paraustīju plecus.

-    Paldies par piedāvājumu, - viņš atbildēja. - Es noskaitīšu lūgšanu. Vai drīkstu ieteikt tev to pašu? Protams, ja atceries, kā tas darāms.

-    Paldies par rūpēm, - es sāji pateicos.

-   Gribu teikt, ka lūgt Dievu nekad nav par vēlu. - Tēva seju nevarēja skaidri redzēt, bet balsī bija saklausāms smaids. - Pat tādai zudušai dvēselei ka tu, Ben.

Tēvs bija prom, un pagāja ilgs laiks, iekams es nokopu kafijas galdu un dzērienus, izsmēķēju cigāru un lēni izslēdzu lampas.

Gaisma degam atstāju vienīgi kapelā.

Savainotā kāja bija apņēmusies mani sodīt par visiem maniem grēkiem, nelīdzēja arī viskijs. Tumsā uzklibojis augšā pa kāpnēm, es devos pa gaiteni, kur vilka caurvējš, uz savu veco guļamistabu. Pie gultas karājās ierāmēta slavenā beisbolista Džo Dimadžo fotogrāfija ar autogrāfu tēvam un man. Griestos es ieraudzīju pazīstamo brūngano plankumu, kur kādu nakti vāvere, slēpdama riekstus, bija izgrauzusi dēli un kur uzkrājās ūdens.

Es ieslēdzu naktslampu uz galdiņa. Logos triecās slapjdraņķis. Uz kumodes joprojām sudraba ietvarā stāvēja Garija Kūpera skice ar mani un Veļu. Divaini. Biju palicis tikai es.

Lai remdētu sāpes kājā, es iekratīju saujā dažas aspirīna tabletes un tās noriju, uzdzerdams ūdeni. No visām pusēm mani aplenca atmiņu rēgi, kas pulcējās zālienā zem loga. Es grozījos un svaidījos, gribēdams ērtāk novietot smeldzošo kāju, līdz beidzot iesnaudos, spokainu tēlu un vīziju pavadīts. Un tad piepeši ieraudzīju sevi atkal starp jezuītiem…

No nakts tumsas man virsū nāca melnās sutanās tērpušos ļaužu armija, kurās rindās es reiz biju. Uz kuru pusi vien metos, šie elles izdzimumi bija priekšā, aicinādami un vilinādami mani atpakaļ. Pats sākums jezuītu rindās man bija sagādājis pat prieku. Jau ar pirmo dienu es atradu sev vietu starp gaišākajiem un spožākajiem ordeņa pārstāvjiem, kas veidoja tā kodolu. Tie bija īsti profesionāļi, kas mani apbūra ar aso un dumpīgo prātu, nevis dievbijību. Jau pirmajās mācību nedēļās es jutu izaicinājuma garšu, izaicinājuma, ko mēs, paši gudrākie, izdomas bagātākie, vērīgākie un asprātīgākie, metām rutīnai, kas mums paredzēja nepārtrauktas lūgšanas, pazemību un gremdēšanos reliģioza miera skaņās un smaržās.

Un tad pienāca diena, kad pāris gadu vecākais brālis Fultons aicināja mūs uz sarunu.

- Jus gaida ne mazums eksotisku mūsu nelielās, laimīgās biedrības dzīves aspektu, - viņš iesāka. Brālis Fultons pēc izskata bija klasisks jezuītu gudrais - pareti gaiši mati, asi lapsas sejas vaibsti un gaišbrūnas acis, kuru izteiksme it kā pauda, ka viņš pārāk nopietni mūs uztvert negrasās. - Mēs to dēvējam par grēku nožēlošanas praksi, un jums no tās nav jābaidās, jo visi esat drosmīgi puiši, turklāt biedrības nodomi ir vislabākie. Galvenā mūsu rūpe ir ieaudzināt jūsos izlēmīgumu, vitalitāti un gara spēku. Tomēr… - Viņš mums uzsmaidīja. Jauniem, apņēmības pilniem cilvēkiem, kas gaidīja viņa runas turpinājumu. - Tomēr mēs nedrīkstam ignorēt savu fizisko esibu. No pieredzes varu teikt, ka šeit, Skallas* pilī, - tas mums tāds tipisks jezuītu humors - pletne miesas šaustīšanai nevienam nav kaitējusi. Tieši otrādi - tā spēj sniegt lielu labumu. Sāpēm piemīt brīnišķīga īpašība. Tās palīdz koncentrēties. Sāpes mums nemitīgi atgādina mērķi… starp citu, vai pēc saraksta visi esat šeit? Labi, labi… Citiem vārdiem, ja jūtat sāpes, jūsu domas… ja, protams, jūsu domas raisās vajadzīgajā virzienā… tātad, ja jūtat sāpes, jūsu domas neizbēgami pievērsīsies meditācijas cienīgam tematam - jūsu mīlestībai uz Dievu. Vai jūs mani saprotat?

Brāļa Fultona šaudīgo brūno acu skatiens pārskrēja mūsu sejām, kas cita pēc citas paklausīgi pamāja.

-    Džentlmeņi, uzmetiet acis šiem niekiem. - Viņš izvilka no rakstāmgalda atvilktnes divus priekšmetus un nevērīgi tos nometa uz žurnāla. - Panāciet, panāciet tuvāk! Paņemiet tos rokā, pacilājiet. Aptaustiet… iepazistiet.

Es pacēlu tādā kā bizē sapītu baltu pletni. Gluži ka vērtīga kaklarota, tā sliga lejup no maniem pirkstiem. Pieskaršanās ķēdei mani savādi, gandrīz apkaunojoši uzbudināja. Es to negribīgi pacēlu, it kā tā varētu atdzīvoties un man iesist.

-Šie mazie rīki, - brālis Fultons turpināja, - pletne un kāju ķēde jums palīdzēs. Tie atvieglos jūsu ceļu pie Dieva un mudinās jus paust Viņam savu padevību. Un paklausību. Pletne ir simboliska. Pirmdienas un trešdienas vakaros jus izģērbsieties līdz jostasvietai un nometīsieties ceļos pie gultas. Gaismai jābūt izslēgtai. Kad atskanēs zvans, jūs sāksiet sevi pērt, pār plecu sizdami pa muguru. Pa to laiku jums jānoskaita tēvreize. Nekas sarežģīts.

-    Kam domāta tā? - Es pavicināju gaisā ķēdi.

-   Tā? - brālis Fultons novilka. - Kad dosieties atpakaļ uz savām cellēm, neaizmirstiet paskatīties gaitenī uz paziņojumu dēļa, kur būs izlikts saraksts. Teiksim, "pletne šovakar, ķēde rīt no rīta". Seni jezuītu noteikumi. Bendžamin, kas šajā ķēdē ir neparasts?

-   Ķēdes posmiem, - es atbildēju, - viena puse ir apaļa, bet otra novīlēta asa.

Brālis Fultons pamāja.

-    Vai, ilgi negudrodams, vari pateikt, kurai ķēdes pusei jāpie- guļ pie miesas? Asajai vai trulajai?

■ Ienesiet vēl "dzelzs jaunavu" [2] , - Vinnijs Helorans noburkšķēja, - un no manis šeit nebūs ne smakas…

-    Tā paredzēta septītajā gadā, - bez smaida ēnas sejā brālis Fultons paskaidroja. - Tik ilgi jūs neviens šeit nenoturēsieties. - Viņš beidzot mūs aplaimoja ar smaidu. - Šos priekšmetus, pletni un ķēdi, glabājiet zem spilvena. Ķēde sagādās sāpes, to es jums garantēju. Otrdienas un ceturtdienas rītos tā jānostiprina zem bik- sem uz augšstilba. Kad uzmanīgi ieskatīsieties, sapratīsiet, kā tā jāuzliek. - Viņš piecēlās, pamādams, ka varam iet, bet tad piebilda: - Vel kas. Aplieciet ķēdi stingri. Nav nekas pretīgāks par sajutu, ka ķēde tik tikko turas un kuru katru mirkli grabēdama var nokrist uz grīdas. - Durvīs viņš apstājās. - Tā reizēm gadās, un tad nelaimīgais jūtas kā pēdējais muļķis. Pieminiet manus vārdus.

Es nodevos miesas mocīšanai ar vajadzīgo apņēmību. Ķēde nebija nekāds joks. Uzlicis to uz augšstilba, es savilku to ap kāju tik stingri, ka asie posmi iespiedās miesā, un tad sastiprināju. Nekustīgi stāvot, sāpes bija ciešamas, taču, kad sāku staigāt, muskuļi saspringa un ķēdes asās malas iegriezās miesā. Sakodu zobus, lai par lūpām neizlauztos vaids.

Novicis Makdonalds, paziņojis, ka tas ir neprāts, noskuva kāju un ķēdi nostiprināja vaļīgi ar līmlenti, ko aptina ap gurnu. Neviens cits par ķēdi neieminējās. Acīmredzot ikviens uzskatīja, ka ši kauja jāizcīna absolūtā vientulībā saviem spēkiem, cik nu kuram to bija.

Vislielākās sāpes sagādāja sēdēšana. Dievkalpojuma laikā. Brokastīs. Nodarbībās. Aso posmu radītās brūces klāja kreveles, ko ķēde nemitīgi noplēsa, ieguldamās miesā aizvien dziļāk. Un tas viss - labu nodomu vārdā. Tēvs varēja lepoties ar mani. Lai slavēts Mūsu Kungs Jēzus Kristus. Dievs. Jēzus biedrība. Svētais Ignacijs Lojola. Sanctus Patur Naster.[3] Būšu paklausīgs un kalpošu labi. Es to spēšu. Lai zibens mani sasper, ja es to nespēšu!

Kadu dienu, kad baseinā peldējāmies, Vinnijs Helorans piepeši satriekts iesaucās:

- Ei, Ben, paskaties uz savu kāju! Tikai paskaties, draudziņ! - Es negribēju uz to skatīties, jo biju skatījies jau pāris nedēļu. - Tev kaut kas jādara, puis. Nelikties ne zinis nedrīkst! Kādas šausmas! Strutas un zaļi pūžņi! Paveries uz manu kāju! Redzi? Uz tās ir tikai mazi sarkani punktiņi. Vai tu zini, ka tos uzzīmējis Makdonalds ar sarkanu tinti? Bet tev… Nē, tas nekam neder! Tev kāja pūžņo… - Vinnijs noskurinājās un apklusa.

Taču es nepadevos. Šai nolādētajai jezuītu ķēdei? Neparko! Tikai ne Bens Driskils.

Galu galā infekcija izplatījās un sākās gangrēna. Tēvs Fultons uzgāja mani atejā guļam bezsamaņā savos vēmekļos. Svētā Igna- cija slimnīcas ārsti kaju izglāba, un es par to biju viņiem ļoti pateicīgs. Skaidrot tēvam, kā esmu zaudējis kāju? Nē, tas nebūtu manos spēkos. Tā nu esmu nolemts sadzīvošanai ar šīm sāpēm, kas īpaši saasinās pirms slikta laika. Taču mierinu sevi ar vienu domu - es nepadevos. Tajā kaujā es zaudēju, bet nepadevos. Ne jezuītiem. Ne savam tēvam.

Kad pamodos, logā svīda pelēka diena, un aukstajā guļamistabā varēju redzēt savu elpu. Pa collas platumā pavērtā loga spraugu, pa kuru vilka dzestrs vējš, uz palodzes bija iekļuvis sniegs. Kaut kur mājā zvanīja tālrunis. Es saskaitīju četrus signālus, tad zvanīšana apklusa. Mans pulkstenis rādīja seši un četrdesmit piecas minūtes. Noslīdzis atpakaļ uz spilvena, es no jauna iekritu nemierpilnā snaudā. Astoņas minūtes pāri septiņiem manā sapnī kāds kliedza, un es atkal atvēru acis.

Tikai pec mirkļa sapratu, ka kliedz nevis sapni, bet īstenībā. Turklāt tas nebija nekāds kliedziens, bet gan skaļš vaids, kam sekoja dobjš blīkšķis.

Kāpņu apakšā gulēja tēvs. Ar seju lejup, rītasvārki savērpu- šies ap augumu, rokas neveikli saliektas elkoņos. Es sastingu kāpņu augšgalā, it kā laiks būtu apstājies, taču pagāja tikai sekunde, un, noskrējis lejā, nometos viņam blakus uz ceļiem. Tas bija gluži cits cilvēks - vecs vīrs, kam viena acs bija ciet, bet otra pievērsta man. Acs pamirkšķināja.

-    Tēt? Vai tu mani dzirdi? - Es paliku viņam zem galvas roku.

Viens mutes kaktiņš savilkās smaidā.

-   Telefons, - tēvs samērā skaidri sacīja. - Arhibīskaps… - Ar vienu mutes pusi viņš ievilka gaisu. - Kardināls… Klammers… - Es pārsteigts ievēroju, ka no viņa aizvērtās acs kaktiņa noripo skopa asara.

-    Viņš zvanīja? Ko viņš gribēja?

-    Lokharts… He-Hefernans… - tēvs ar pūlēm izgrūda. Bija noticis kas neticams - Hjū Driskils gulēja kāpņu apakšgalā, stīvām lūpām mēģinādams savirknēt vārdus, un viņam no mutes tecēja siekalas.

-   Lokharts un Hefernans, - es atkārtoju. Pie joda, kas ir Hefernans?

-    Miruši… - Vārds izskanēja čukstus, it kā runātājam zustu spēki.

-   Ak Dievs… Viņi ir miruši? Lokharts ir miris?

-   Nogalināti… va-vakar… - Tēvs vēlreiz samirkšķināja aci. Roka man pie sāniem notrīcēja, un viņš zaudēja samaņu.

Es metos pie telefona un piezvanīju uz slimnīcu. Pēc tam atgriezos pie tēva, apsēdos viņam blakus un saņēmu viņa roku savējās, gribēdams aizgainīt no tās stingumu un vēsumu un iepludināt viņā kaut mazliet savas enerģijas.

Es vēlējos, lai tēvs dzīvo.

OTRA NODAĻA

Māsa Elizabete steigšus iegriezās moderna daudzstāvu dzīvojamā mājā uz Via Veneto un, marmorā un hromā mirdzošajā vestibilā gaidīdama liftu, atvilka elpu. No uzrautā degungala pilēja sviedri. Dzeltenbrūnos matus kopā saturēja zaļa lente. Viņa pavilka austiņas, un vecais Piitk Floi/d ieraksts, ko viņa bija klausījusies, apklusa. Elizabete noslaucīja pieri pelēkās treniņjakas piedurknē.

Atrā tempā pieveikusi trīs jūdzes, viņa devās uz jumtā ierīkoto baseinu. Astoņpadsmitā stāva dzīvoklī Elizabete noskaloja sviedrus, uzvilka peldkostīmu, uzrāva biezu frotē peldmēteli un uzskrēja tris kāpņu posmus līdz jumtam, baseinā, kur agrajā stundā viņa bija viena, Elizabete peldēja apņēmīgi un disciplinēti, no sienas līdz sienai. Pie apvāršņa ausa purpursarkana saule, caur Romas putekļu un izplūdes gāzu mākoņiem izskatīdamās mazliet draudīga.

Kad viņa iegāja virtuvē un uzlika vārīties kafiju, pulkstenis rādīja pusseptiņi. Viņa bija kājās jau no pieciem. Noskaitījusi lūgšanu, skrējusi un nopeldējusies. Bija laiks pievērsties dienas darbiem.

Māsa Elizabete priecājās par dzīvi. Lai gan mūķene, viņa prasmīgi un mērķtiecīgi organizēja savu darbu un savas gaitas, un viss ritēja, kā paredzēts. Ordenis ar viņu lepojās. Dzīvoklis Via Vetieto piederēja Kērtisam Lokhartam. Viņš personiski bija runājis ar māsu Selestīni, kas pilij lidzīgā namā Spāņu kāpņu pakalnā kārtoja sadzīviskus ordeņa jautājumus. Iebildumu pret viņas pārcelšanos uz šo dzīvokli nevienam nebija. Ordenis acīmredzot uzskatīja savus biedrus par saprātīgiem cilvēkiem, kuriem var uzticēties.

Ar Lokhartu viņu bija iepazīstinājusi māsa Valentīna, un draudzene ari izteica priekšlikumu par dzīvokli. Pamazām Lokharts ar Elizabeti sadraudzējās un kļuva ne vien viņas draugs, bet ari vērtīgas, darba noderīgas informācijas avots. Tās bija attiecības, kas noslēgtajā Baznīcas sabiedrībā dzīvi darīja krietni patīkamāku. Galvenais bija panākt, lai Baznīcas mehānisms darbojas tavā labā, nevis pret tevi. Elizabetei piemita īpašs talants dibināt vajadzīgas attiecības, turklāt viņa bija uzticīga gan sev, gan ordenim. Kas gan vēl ir svarīgi, lai mehānisms gludi darbotos? Veļa to dēvēja par prasmi spiest īstas pogas. Viņas abas zināja, kā tas darāms, kaut arī spaidīja katra citādas pogas.

Iedzērusi kafiju un apēdusi tostermaizi, Elizabete atvēra failu, kur bija darāmie darbi. Deviņos tikšanās ar franču feministēm, katoļu sievietēm no Lionas, kas jau sen piekopa partizānu kara taktiku pret Vatikānu un vēlējās, lai to atspoguļo žurnālā. Ak Dievs, palīdzi mums visiem…

Māsa Elizabete jau trīs gadus bija ordeņa žurnāla New World galvenā redaktore. Žurnāls iznāca reizi divos mēnešos, un sākotnēji tā lasītājas bija katoļu sievietes, ko sešdesmitajos gados skāruši gan sociāli, gan reliģiski satricinājumi. Pēc dibināšanas žurnāls pauda liberālus uzskatus, taču pēc kāda laika pakļāvās marksistu ietekmei, kam sekoja asa konservatīvo reakcija. Galu galā žurnāls no liberāla pārvērtās radikālā, kā magnēts pievilkdams ne tikai likumam paklausīgos kreisos, bet ari ekstrēmo uzskatu paudējus. Galu galā kristīgajā pasaulē sacēlusies brēka uztraucēja Kallistu no snaudas, un viņš nepārprotami ordeņa vadībai norādīja, ka mācēs žurnālu apklusināt, ja šī kņada nerimsies. Ka darīt galu šim nebūšanām ir žurnāla līdzstrādnieku interesēs.

Drīz pēc tam par redaktori kļuva māsa Elizabete, pirmā amerikāniete šajā amatā. Trijos gados viņa situāciju pamazām normalizēja, nevairīdamās iztirzāt žurnāla slejās pašus aktuālākos, Baznīcai nozīmīgākos jautājumus, taču ne mirkli nezaudēdama mēra izjūtu. Apspriežamo tematu netrūka - dzimstības kontrole, garīdznieku laulības, mācītājas sievietes, aborti, garīdzniecība mazattīstītajās un trešās pasaules valstīs, Baznīcas nozīme starptautiskajā politikā un skandāli, kas saistīti ar Vatikāna Banku…

Neu' World lasītāju loks bija četrkāršojies, un žurnāls kļuvis par Baznīcas smagsvaru diskusiju klubu. Turklāt tā redaktore allaž saglabāja nosvērtību, ne reizi neizpelnīdamas Kallista pārmetumus vai neapmierinātību un tajā pašā laikā piespiezdama viņu raudzīties patiesībai acīs. Un nu izskatījās, ka viņa to pārdzīvos.

Tāpat kā citi Romā akreditētie žurnālisti, visu vasaru un rudeni Elizabete sekoja pāvesta Kallista veselības stāvoklim un zi- n.īja, ka viņam atvēlētais laiks strauji ruk. Nāves elpa vēdīja virs Vatikāna, un jautājumu "kad?" apsprieda gan lētos bāros, gan smalkās viesībās, gan lepnās vasarnīcās aiz cieši aizklātiem logiem. Ši gaidu noskaņa, kas valdīja visapkārt, nojausma par kaut ko nebijušu un svarīgu Elizabetei atsauca atmiņā aizkustinošas bērnības ainas un vectēvu, kurš joprojām dzīvoja Ilinoisā, nelielā pilsētiņā Oregona, kur viņa ik vasaru to apciemoja, kad atgriezās savā Leikfores tas mājā. Gaisotne Romā viņai atgādināja satraukumu un gaidas pirms lielā notikuma - gājiena kopā ar vectēvu uz cirku.

Cirks bija ideāla metafora. Pāvests nomirs, un Vatikānā sāksies apstulbinoša izrāde, kurā piedalīsies žonglieri, komedianti, burvju mākslinieki un pērtiķi, uzstādamies leijerkastes skaņu pavadījumā. Tad visu šo jezgu pārskanēs fanfaras no Fellīni filmām, un visi tie dīvaiņi, sadevušies rokās ar klauniem un gaisa vingrotajiem, dancos, Iekās un lidos gan arēnā, gan zem kupola. Atšķirība tikai viena - šejienes kolorītu uzsvērs garīdznieku klātbūtne. Pašreizējo noskaņojumu Romā Elizabete domās salīdzināja ar tās dienas rītu, kad bija jādodas uz cirku. Elizabete atcerējās, kā vecāmāte viņu agri pamodināja un vectēvs, uzpildījis veco automašīnu ar benzīnu, izbrauca uz ceļa, kas vijās starp laukiem. Debesis virs galvas pletās bezgalīgas un dzidri zilas, un jaukais rīts solīja svelmainu dienu. Vectēvs, vēlēdamies nokļūt iecerētajā vietā laikus, palielināja ātrumu. Viņš gribēja, lai mazmeita redz, kas arēnā notiek, pirms manēžas inspektors noplīkšķinājis pātagu, atklādams izrādi, viņš gribēja, lai bērns apjauš, ka reizēm labākais priekšnesums vērojams tad, ja tuvumā nav neviena skatītāja. Tīģeri nepagurdami mētājās šurpu turpu savos krātiņos, bet no ziloņu soļiem nodrebēja zeme. Piepeši viens zilonis pacēlās stabiem līdzīgajās pakaļkājās un, paslējis snuķi gaisā, ieaurojās, parādīdams sevi visā krāšņumā… Cirks pirms izrādes sākuma.

Tāda situācija šajās dienās bija Romā. Papabili, pāvestam tuvi ļaudis ar šaudīgām acīm, juzdami, ka tuvojas lielā izdevība, ar pūlēm valdījās, lai nemestos atklātā cīņā par varu, par rindiņu vēstures grāmatās. Viņi pulcējās šeit gluži kā lieli ziloņi un tīģeri, ar savu svaru tricinādami zemi un spokainos smaidos cits uz citu atiezdami zobus… kardināli. Cilvēki, no kuriem atkarīgs, kas iesēdīsies Pāvesta krēslā. Un, protams, viņu rokaspuiši, varas mākleri, starpnieki, vidutāji. Ziloņi, tīģeri, šakāļu un hiēnu ordas… un redzesloka neviena jēra!

Ak Dievs, kā māsai Elizabetei tas patika!

Viņai patika šo politikāņu intrigu vērpšana, aukstasinība un nekaunība, ko prasija sāncensība, citam cita nomelnošana savstarpējās cīņās, slepus pār plecu pamesti skatieni, bailes no piepeša dunča dūriena mugurā tumšā biktskrēslā. Viens kļūmīgs solis, negaidīta atzīšanās bikts pustumsā, viens vārds, kas nonācis nepareizā ausī, un karjera pazudināta! Kurš mācēs vislabāk manipulēt ar kardināliem, kas sapulcējušies Romā? Kam vislabāk izdosies pieglaimošanās, apmānīšana vai piedraudēšana? Vai amerikāņi atkal demonstrēs muskuļus un šķiedīs naudu? Kurš, izdzirdējis vienu izdevīgu piedāvājumu vai divus, piekāptos visātrāk? Kurš pazīst labākos metrdotelus labākajos restorānos, kuru ielūgs uz lepnākajām viesībām un kurš pamanīsies uzsliet savas nometnes teltis ap viesnicu Hassler? Kas spēs nogaidīt pietiekami ilgi, lai īstajā brīdī dotu izšķirošo triecienu? Kuru var iznīcināt baumas?

Tajā rītā māsa Elizabete uzvilka tumšzilo kostīmu un pogcauruma iesprauda sarkanu rozi, ordeņa simbolu. Viņa bija kalsna gara auguma sieviete glītām kājām. Kardināls d'Ambrici uzskatīja, ka formas tērpa viņa izskatās ļoti pievilcīga, un nebūt nekautrējās to pateikt.

Viņa devās uz misi labā noskaņojumā, ar nepacietību gaidīdama tikšanos ar d'Ambrici. Viņai bija paredzēts kardinalu un vizītē ieradušos amerikāņu baņķieri pavadīt apskates braucienā pa Romas svētajām vietām, un viņa priecājās par iespēju ciešāk pavērot d'Ambrici. Elizabete strādāja ar apjomīgu rakstu, kas bija jāpublicē uzreiz pēc Kallista nāves un kam bija jāsniedz ieskats par iespējamiem pēctečiem, no kuriem lielāko uzmanību viņa veltīja d'Ambrici. Viņa mēģināja situāciju izvērtēt un noteikt kandidātu izredzes. Divi pret viens, astoņi pret pieci… Kurš? Pagaidām viņas favorīts bija d'Ambrici. Svētais Džeks, kā viņu sauca Veļa.

Elizabete iegāja mazā baznīciņā, kur parasti iegriezās no rītiem. Viņa iededza svecīti un noskaitīja lūgšanu par māsu Valen- tinu. Elizabete ar nepacietību gaidīja no viņas kādu ziņu, jo raizējās par Veļu. No tā brīža, kad Valentīna skopiem vārdiem dalījās savās šaubās un apsvērumos - turklāt runa nebija par Kērtisu Lokhartu -, viņa nekur nerada mieru. Elizabete lika astoņi pret pieci, ka māsa Veļa aizies no ordeņa un apprecēsies ar to vīrieti. Taču ne jau Lokhartā bija vaina.

Nemiera iemesls bija Veļas aizdomas, ko viņa uzticēja Elizabetei.

Kad francūzietes beidzot bija prom, māsai Elizabetei iegadījās paris stundu brīva laika. Tās viņa pavadīja pie rakstāmgalda aiz nolaistam žalūzijām, lai spožā saule netraucētu. Uz telefona zvaniem atbildēja redaktora palīdze māsa Bernadīna. Sev priekšā uz galda Elizabete nolika divas kaudzes ar aprakstītām lapām. Lēni i/.lasījusi piezīmes par abiem galvenajiem kandidātiem, viņa pievērsās savam Apple II datoram, sadalīja mirgojošo ekrānu divās daļās, virsrakstos likdama divu vīru vārdus un ķērās pie abu apraksta.

KARDINĀLS DŽAKOMO D'AMBRICI

Vatikāna naudasmaiss, investīciju direktors, ir ietekme Vatikāna Bankā, bet nav tās oficiāls pārstāvis un nav iesaistits skandāla. Pasaulē pazīstams, ar diplomāta stāju. Pragmatisks, izglītots, kaut gan izskatās pec vientiesīga zemnieka - a la Jānis XXIII. Piemīt savdabīga pievilcība, draudzīgums. Krokodila smaids, skatās caur piemiegtiem plakstiņiem. Teraudcieta griba, savaldigs. Liels izēdājs, patīk iedzert, labas dzīves cienītājs.

Pragmatiski progresīvs jautajumos par dzimstības kontroli un geju tiesībām. Atbalsta sieviešu vēlēšanos strādā! par mācītājām. Vienmer uzklausa jaunus priekšlikumus, nekādā ziņā ne doktrinārs. Klīst runas, ka ticības vārdā spētu liegt Baznīcai lielas investīcijas, ja to izcelsmes avots būtu apšaubāms. Aktīvs cilvēktiesību aizstāvis totalitarajas valstīs. Zināmas aprindas bažījas, ka līdz ar gadiem kļūs parak maigs/liberāls.

Sens draugs vienam no pazīstamākajiem amerikāņu katoļiem Hjū Driskilam. Ko viņš darījis Driskila māja, Prinstonā, pēc kara? Noslēpums. Kādas attiecības viņam bija ar Driskilu kara laikā? Kara gados bijis Parīzē kopā ar Toričelli.

KARDINĀLS MANFRĒDI INDELIKATO

|a Vatikānam būtu CIP/KGB, viņš to vadītu (ir pāvesta padomnieks). Cara auguma cilvēks, kalsns, askētisks, drūms, gludiem melniem matiem (krāsotiem?), valkā vienkāršus melnus uzvalkus - vienmēr izceļas ar pieticību apģērbā, nepatīk pompozitāte. Turas mala, pārsvarā kopa ar savu kliķi, pasaulē nav pazīstams. Kara laika uzticīgs Pija skolnieks un sekotājs, trīsdesmitajos gados saistīts ar Musolini.

Nāk no senas, dižciltīgas ģimenes, kuras daudzi pārstāvji bijuši garīdznieki. Brālis bijis ietekmīgs rūpnieks, kuru nogalinājušas "Sarkanās brigādes", masa precējusies ar filmzvaigzni Oktavio Ru- so. Runā, ka mākslās priekšmetu kolekcija (nacistu laupījums?) viņa vasarnīcā esot nenovērtējama. Vaļasprieks šahs. Bezgalīgi atkārto izcilās spēles. Konservatīvs, tradicionālists, no viņa baidās pat kūrija. Bagātas, stipras Baznīcas aizstavis, tādas Baznīcas, kam ir ietekme pasaules reālpolitikā. Karjeras sākumā, pirms kara, bijis tuvs d'Ambrici. D'Ambrici kļuvis humānists, bet Indelikato tikai nostiprinājis sākotnējos uzskatus. Ka jau Pi ja skolnieks, - augstprātīgs. Kara laikā bijis Romā kopā ar Piju, dzirdēts, ka abi "glābuši" Romu.

Māsa Elizabete pārlasīja šo uzmetumu, prātodama par abu kandidātu raksturu. Tad viņai piezvanīja māsa Bernadīna, pavēstīdama, ka lejā limuzīnā viņu gaidot monsinjors Sandanato.

Vatikāna Mercedes viņi brauca četri - Kevins Higinss, Čikāgas baņķieris ar plašiem sakariem, kardināls d'Ambrici un māsa Elizabete, kuri visi trīs izvietojās uz aizmugures sēdekļa. Monsinjors Sandanato sēdēja pie stūres. Higinss, sens māsas Elizabetes tēva draugs, sirsnigi ar viņu sasveicinājās, un abi krietnu bridi gremdējās atmiņās. Romu Higinss nebija apmeklējis daudzus gadus un pauda patiesu prieku par iespēju apskatīt šo dižo pilsētu kardināla un tuva drauga meitas sabiedrībā.

D'Ambrici arī sasveicinājās ar Elizabeti ļoti silti, tēvišķīgi apņemdams viņu ap pleciem un izteikdams cerību, ka viņa nekur nesteidzas. Kad Higinss viņus atstāšot, abiem vajadzēšot aprunāties kādā klusā vietā divatā. Sandanato bija pieklājīgs un lietišķs - pilnigs pretstats sparīgajam un dzīvespriecīgajam kardinālam.

Braukdami pa tveicīgajām, putekļainajām, satiksmes pieblīvētajām pilsētas ielām, viņi nemitīgi apstājās, lai izstaigātu slavenas vietas. Kardināls d'Ambrici ik reizi saņēma Elizabeti aiz elkoņa, it kā viņa būtu Veļa, kura nereti kardinālu tā pavadīja. Viņš gāja lēni, un abiem aiz muguras cēli soļoja Higinss, pēc tam, atgādinādams ēnu, nāca monsinjors Sandanato - nopietns, bet allaž gatavs pakalpot, gan atvērdams automobiļa durvis, gan notraukdams no sēdekļa putekļus, gan pastiepdams šķiltavas uguni bridi, kad kardināls izvilka savas iemīļotās melnās ēģiptiešu cigaretes.

Kardināla paskaidrojumi ne uz mirkli neapsīka. Kādā brīdī Sandanato atgādināja, ka viņam jāiedzer zāles, un kardināls to izdarīja, tabletei uzdzerdams kioskā nopirktu minerālūdeni. Beidzot, kad viņi brauca gar Tibru, kardināls apklusis uzsmaidīja gan viņai, gan Bostonas baņķierim, ļaudams atbraucējam apjūsmot pilsētu un dalīties pārdomās, kādu viņš to redzējis agrāk un kada tā ir tagad.

- Es ne tikai mīlu šo pilsētu, - d'Ambrici sacīja, kad automašīna traucās tālāk. - Es esmu šī pilsēta. Dažreiz domāju, ka biju šeit jau toreiz, kad Romulu un Remu zīdija vilkumāte, un kopš tā laika nekur prom neesmu bijis. Šī doma gan nav īsti katoliska, taču tieši tā es jūtos. Esmu šeit bijis kopā ar Kaligulu un imperatoru Konstantīnu, pēc tam ar Pēteri, visiem Mediči un Mikelandželo. Es viņus jūtu, pazīstu un saprotu. - Kardināls palūkojās uz mums no smago plakstiņu apakšas, un šajā skatienā bija kaut kas no mūžības, kaut kas noslēpumains. Nākamajā mirklī viņa sejā atplauka pazīstamais smaids, it kā viņš priecātos par kādu burvju mākslinieka viltību, ko bērniem nav iespējams izskaidrot. Tādos brīžos Elizabete saskatīja viņā to cilvēku, par kuru stāstīja Valentīna, - kā viņš pēc kara Prinstonā spēlējies ar Veļu un viņas brāli. - Tāpat kā Montēņs, - kardināls turpināja, - varu teikt, ka Senās Romas pagānu tempļus es pazīstu labāk nekā mūsdienu Baznīcas pilis. Es redzu viņus, dzirdu konsulu un senatoru balsis Kapitolija kalnā, redzu šo pilsētu visā tās varenumā un lieliskumā… Un mirkli vēlāk redzu to pašu kalnu pēc tūkstoš gadiem… monumenti pārvērtušies putekļos, un kazas grauž krūmus… Nu tā, klāt esam! Izkāpsim ārā un mazliet paiesimies kājām. - Viņš pats arī savā majestātiskajā melnajā sutanā atgādināja monumentu. Nu gluži vai Džordžs Skots, kas tēlo ģenerāli Patonu!

Viņi pārgāja pāri Kapitolija kalnam jeb Campidoglio. Mūžīgās pilsētas sirds. Visur bija redzams par kristietību daudz vecākais apzīmējums S.P.Q.R. Senātus Populus que Romānus. Senāta un Romas tautas vārdā. Tā bija apbrīnojama vieta, un šis senatnes zīmogs, kas rotāja gan autobusus, gan kanalizācijas luku vākus, it kā vienoja abas ticības - pagānismu un kristietību - daudzu gadsimtu garumā. Veļu valdzināja šis kalns - gan kā vēsturnieci, gan kā mūķeni. Šī bija unikāla mūsu planētas vieta, savulaik paganu pasaules centrs. Pirms Kristus ēras visi ceļi veda tieši uz šejieni, uz Romu, kas ar laiku kļuva par kristietības šūpuli.

Visapkārt pulsēja dzīve - trokšņos, skaņās un krāsās. Pagātnes elpas apmulsināta, Elizabete stāvēja kā sastingusi. Milzu laik- rāža svārsts sašūpojās, laiki sajaucās, un pagātne saplūda ar tagadni. Pagānisms ar kristietību šķita savijusies tik cieši, ka atšķirībām nebija nozīmes. Māsai Elizabetei sareiba galva. Šajā pilsētā tik savādi saplūdis svētais ar juteklīgo, rupjais ar cilvēcisko, atļautais ar aizliegto… un tas viss brīnumaini sadzīvoja ar Baznīcas noteikumiem un aizliegumiem… Viņa pagriezās un ieraudzīja kardinālu, kas nopietns vēroja viņu, piepeši izskatīdamies skumjš, pat drūms.

Viņi devās tālāk, iziedami cauri nelielam dārzam, kas atdalija Via San Marco no Piazza d'Aracoeli, un drīz vien satiksmes trokšņi vairs nebija dzirdami. Kardināls d'Ambrici, ar rokas mājienu it kā aptverdams pilis, laukumu un kalnu, pateica vienu vārdu:

-   Mikelandželo. - Bezrūpīgi paraustījis plecus, viņš vedināja visus tālāk, uz Piazza del Campidoglio.

Laukumā, spožu saules staru apmirdzēta, slējās Marka Aurēlija statuja. Viņš sēž trauksmainā zirgā, ar pacelto roku rādīdams uz priekšu, bet aiz muguras zeltā mirdz Palazzodel Senatori'. Pirmo reizi ieraudzīdams šo pilsētas nostūri, antīkās pasaules drumslu, Mikelandželo juties tik aizkustināts, ka nolēmis statuju atjaunot. Viņi apstājās un to apbrīnoja.

-   Vai zināt ko? - d'Ambrici sacīja. - Mums ir iespēja šo darbu aplūkot tikai aiz pārpratuma. Viduslaikos, kad reliģiskais fanātisms robežojās ar barbarismu, to uzskatīja par Romas imperatora Konstantīna statuju, un tikai tāpēc to neiemeta kausējamā katlā. Ja toreiz zinātu, ka tas ir Marks Aurēlijs, statuja būtu iznīcināta, gluži tāpat kā daudzi citi izcili mākslas darbi.

Visi pagaidīja, kamēr monsinjors Sandanato aizdedza viņam jaunu cigareti.

-    Roma, tāpat kā jūsu Čikāga, Kevin, dibināta uz leģendām. Viena ir tāda. Ja kādā jaukā dienā statuja no jauna atvizēs zeltā, tas nozīmēs, ka tuvojas pasaules gals. No zirga krēpēm atskanēs balss, kas paziņos pastarās tiesas datumu. - Sēcoši ievilcis elpu, viņš turpināja: - Šī statuja izmantota visai daudzveidīgi… Kādā banketā no vienas zirga nāss plūdis vīns, no otras - ūdens. Kaut kas līdzīgs notiek arī jūsu, baņķieru, saietos… Reiz kāds pārskaities pāvests pie tās aiz matiem pakāris pilsētas prefektu. - Kardināls iesmējās. - Tikai pasakiet, kurš laikposms ilgajā un nežēlīgajā Romas vēsturē jūs interesē, un stāsts uzreiz atradīsies. - Higinss izvairīgi paraustīja plecus. - Viduslaikos te bija soda vieta. Cilvēkus sodīja ar nāvi visur, kur vien ienāca prātā.

Elizabete, ieelpodama ciprešu un oleandru ziedu smaržu, kas svelmainajā saulē pastiprinājās, pamanīja sev pievērstu Sandanato lielo tumšo acu skatienu. Viņa pasmaidīja, bet Sandanato acumirklī aizgriezās un ņēmās pētīt lielisko dārzu.

D'Ambrici joprojām izrādīja Higinsam pirmkristietibas perioda civilizācijas liecības, acīmredzot uzskatīdams, ka viņš labāk par citiem zina ar Baznīcu saistīto vēsturi. Kad devāmies iekšā Passagio del Muro Romano, kardināls norādīja uz masīviem, laika- zoba skartiem akmens bluķiem, kas neizskatījās komentāra vērti.

- Tas ir viss, kas palicis pāri no Jupitera tempļa. Sestais gadsimts pirms Kristus. Tajā laikā Romas karavīri bija parasti gani, kuru prātu diez vai nodarbināja doma par cilvēkam līdzīgiem dieviem. Nekādus tempļus par godu dieviem viņi vēl necēla. Romieši lūdza klajā laukā, altāri salikuši no velēnām. Taču nemirstīgais Līvijs stāsta, ka šajā vietā karavīri salikuši laupījumu zem ozola, un Romas valdnieki te nolēmuši būvēt Jupitera templi. - Viņš pārlaida apkārtnei nesteidzīgu skatienu, it kā redzētu vai dzirdētu ko pazīstamu. - Šeit senie romieši rīkoja savus lielos triumfus un svinēja neskaitāmās uzvaras. Ģenerāļa triumfatora ķermeni nokrāsoja sarkanu kā asinis, pēc tam viņu ietērpa purpurkrāsas tu- nikā un sarkanā, zeltā izšūtā togā. Ap kaklu uzvarētājam bija lauru vainags, bet rokā - ziloņkaula scepteris un lauru zars. - Dziļi dobumos iegrimušās kardināla acis iepletās, it kā šis skats būtu vērojams viņa priekšā. Elizabete juta d'Ambrici satraukumu, un tas nemanot pārņēma arī viņu. - Te viņš stāvēja, - kardināls turpināja, - ģērbies kā dievs, aicinādams upurēt Jupiteram, savukārt tieši zem mums, Mamertīnes cietumā, sodīja sagūstītos ienaidniekus, ar zobenu tiem nocērtot galvu… Mana dārgā māsa Elizabete, - viņš aizsmakušā balsī čukstēja, - man trūkst spēka, lai aprakstītu pagānu uzvaras svinēšanas rituālus. Tagad mēs apbrīnojam šo marmoru un zeltu, un brīnišķīgās statujas, sajūsmināmies par viņu spožumu un diženumu un valkājam sarkanas sutanas, kādās viņi upurēja kazas, cūkas un telēnus. Visapkārt skanēja mirstošo dzīvnieku kviecieni un blējieni, virmoja asiņu smārds, ļaudis no neciešamās smakas zaudēja samaņu, togas piesūcās asinīm. Debesis satumsa no kvēpiem un dūmiem, kas cēlās no ugunskuriem, kuros cepa gaļu, un zeme laukumā no asinīm bija gluma… Musu senči… stavēja, kur tagad stāvam mēs, ticēdami saviem dieviem, tāpat kā mēs ticam savējiem. Mēs esam kopā ar viņiem… mēs esam tadi paši. - Kardināla balss pagaisa čukstā. Elizabetes gara acu priekšā kavējās tikko uzburtā aina, un Higinss klausīdamies bija paliecies uz priekšu.

Brīdi vēlāk viņi kavējās neliela dārzā ēnā, no kurienes caur karstuma trīsošo, piesārņoto gaisu vēroja foruma drupas. Higinss klusi sarunājās ar d'Ambrici, un Elizabete uztvēra sarunas fragmentu.

-   Tas ir paradokss, kas vienmēr mani valdzinājis… ļaunā un labā līdzāspastāvēšana. Tāpat kā jūs interesē kristietības priekšteči pagāni.

Sandanato, pagājies uz priekšu, spožajā saulē pasmaržoja ziedus.

-    Paradoksi, - d'Ambrici atkārtoja. - Jāteic, ka tieši tie veido Baznīcas kodolu. Uzskatu sadursme, divas dažādas attieksmes pret dzīvi… nemitīga mijiedarbība Baznīcas izdzīvošanas vārdā… Es allaž mēģinu panākt harmoniju. Galu galā Baznīca nav sav- rupnieku organizācija, vai ne? Protams, ir virieši, kas dzivo klosterī un nododas vienīgi lūgšanām, ir krietnas māsas, kas ne reizi mūžā neiziet ārpus klostera sienām. Un viņu devums ir nozīmīgs, jo viņi lūdz arī par mums. Tā taču ir, vai ne? Es pats nekad neveltu lūgšanām vairāk laika, cik prasa pienākums. - No cigaretes starp viņa strupajiem, nikotīna nodzeltinātajiem pirkstiem augšup vijās dūmi. - Māsa Elizabete, jūs taču nenomokāt sevi ar lūgšanām, vai ne?

-    Baidos, ka ne. Es nepiederu pie fanātiķiem. - Viņa pasmaidīja.

-   Tā jau es domāju. - Kardināls apmierināts pamāja ar galvu. - Mēs abi esam vīns no viena vīnogulāja, māsa. Ņemsim kaut vai mūsu dārgo monsinjoru Sandanato. Viņš ir lietpratējs klosteru jautājumā. Viņu interesē gan klosteru drupas, gan pamesti klosteri, gan līdz pamatam nodedzinātie pēc mēra epidēmijas. Ne vienmēr viņš atbalsta manu iekļaušanos laicigās pasaules norisēs, varas spēlēs un manu kaislību uz naudu. - To teicis, kardināls visiem plati uzsmaidīja.

Viņi izgāja no tīkamās ēnas un acumirkli, saules apžilbināti, saviebās. Slaidais, melnā tērpies Sandanato pacietīgi viņus gaidīja.

-     Kādam šis spēles jāspēlē, - Elizabete noteica, ieelpodama dārza aromātu, - jo citādi ši pasaule mūs aprīs. Izkrāsojies sarkans un ietērpies purpura togā, uzvaru svinēs ļaunums…

D'Ambrici sparigi pamāja.

-    Viens otrs jau uzskata, ka ši pasaule mūs aprijusi. Katrā ziņā ciņa rit pēc laicīgiem noteikumiem, nevis mūsējiem. Un tā es spēlēju savas spēles un ļauju citiem, teiksim, uzticamajam Pjetro, gādāt par garīgumu. Baznīca ir liela, un vietas tajā pietiek visiem. - Viņa acis, dzīvīguma pilnas, mirdzēja.

Vēlāk māsa Elizabete aizelsusies kāpa augšā pa stāvu nogāzi, kur vijās cita sena iela, kas bija nosaukta Klīvija Argentārija vārdā un sākās ar Argentārija baziliku. Senatnē ši vieta bija Romas tirdzniecības centrs. Saule pamazām slīga uz rietu, un ēnas kļuva aizvien garākas. Viņi izgāja uz Via dcl Tulliano, un Elizabete prātoja par to, vai šo ekskursiju kardināls iecerējis kā nelielu pārbaudījumu baņķierim, gribēdams mazliet viņu pabiedēt. Vai arī vēlējies noturēt viņiem mācību stundu par saitēm, kas mūžiem cauri vieno pagānu un kristiešu pasauli. Iespējams, viņš gribēja uzskatami nodemonstrēt, cik identisks ir ar šo mūžīgo, pretrunu pilno pilsētu. Lai arī kāds bija kardināla nodoms, Elizabete jutās iespaidu pārpilna.

-    Uz šā stūra, - d'Ambrici teica, apstājies, lai atvilktu elpu,

- ir San Giuseppe dei Falegnami baznīca. No ārpuses nekā sevišķa, bet zem šīs baznīcas atrodas neparastas katakombas, kurās ir ipaša kapela - San Pietro m Carcere… kur Nerons ieslodzīja svēto Pēteri. Iesim, es jums to vietu parādīšu. - Viņš devās pāri ielai, viņam blakus turējās Higinss, kas izskatījās piekusis, bet aiz viņiem - Elizabete un Sandanato. - Izstāsti viņiem šo stāstu, / / '

Pjetro. - Kardināls ari šķita noguris. Prāvais deguns liecās pār pilnīgajām lūpām, kas ik pa brīdim atplauka smaidā, atsegdamas iedzeltenus zobus. Melnā cigarete ar zeltīto maliņu šķita aizmirsta lūpu kaktiņā, bet acis aiz smagajiem, samiegtajiem plakstiņiem gandrīz nebija redzamas.

-    Viņa godībai ir īpaša vājība uz pašām drūmākajām Romas vietām, - monsinjors Sandanato sacīja, - taču nezaudējiet cerību, jo mūsu ekskursija tuvojas nobeigumam. Savā laikā šis pazemes cietums nebija nekas cits kā ūdens cisterna, no kuras varēja piekļūt pilsētas kanalizācijas caurulei, un to droši vien izbūvēja drīz pēc tam, kad gaili atdeva Romu izlaupīšanai. Vēlāk to pārveidoja par cietumu, kuras zemākajā kamerā, kā atceraties no Senās

Romas vēstures, galu ņēma sakautie ienaidnieki, ari Simons Bar Giora, Jugurta un Vercingetorigs, ko nomērdēja badā, kā ari Kati- linas sazvērestības dalībnieki, kurus, cik zinu, pa vienam nožņaudza. Lai ari kādā nāvē, šeit bojā gājuši ļoti daudz cilvēku.

Pa mūsdienīgām kāpnēm nokļuvuši lidz kapelas ieejai, viņi iegāja augšējā kamerā. Piepeši Elizabete juta, ka sirds krūtīs sāk strauji dauzīties un sviedri izspiežas uz pieres un virslūpas. Acu priekšā uzvirmoja sīki melni punktiņi. Baidīdamās, ka zaudēs samaņu, viņa pieķērās pie margām. Ķermeni pārņēma karstums, bet nākamajā mirkli tam pārskrēja salti drebuļi, kaklu žņaudza nelabums. Acīmredzot viņas pašsajūtu iespaidoja gan tveice, gan kritisko dienu sākums, gan garā pastaiga, sarunas un visas tās šausmas, ko aprakstīja kardināls. Viņai vajadzēja tikai vienu - mirkli atpūtas, lai sevi neapkaunotu. Trīs vīru apveidi acu priekšā izplūda, un viņa attapās, ka tēlo interesi un māj ar galvu, neiedziļinādamās saklausītajos vārdos. Kapelā valdīja krēsla. Nicinādama savu vājumu, viņa domās sāka lūgties: "Kungs, dod man spēku izturēt šo brīdi līdz galam, un es nekad vairs nebūšu slikta…"

Māsa Elizabete aizvēra acis un pūlējās saņemties, ar šausmām iztēlodamās, ka zaudēs šeit samaņu.

- No cietuma bija tikai viena izeja. Tieši tās vietā mēs patlaban atrodamies. Tajā laika šeit bija kanalizācijas caurule, pa kuru mirstīgās atliekas aizplūda uz Lielo kloāku. Stāsta, ka vietumis to nosprostojuši pūstoši līķi. Tagad palūkojieties šurp. Šeit, virs altāra, mēs redzam bareljefu, kurā attēlots svētais Pēteris, kas kristī cietuma uzraugu…

Kad beidzot viņi atgriezās pie Mercedes, māsai Elizabetei šķita, ka aizritējušas vairākas stundas. Viegls vējš no Tibras puses patīkami atvēsināja seju. Kad automobilis sāka kustēties, kardināls domīgi lūkojās ārā pa logu. Baņķieris pie savas viesnīcas izkāpa, un ekskursija bija galā. Elizabete bija pārguruši. Tikai ceļā uz Via Veneto viņa juta, ka pašsajūta uzlabojas.

Iztēlodamās, kā pastāstīs māsai Valentīnai par šo pēcpusdienu un kardināla aizrautību, Elizabete pasmaidīja. Svētais Džeks. Varbūt viņš būs pāvests…

Nākamajā mirklī Svētais Džeks saņēma viņas roku savā lielajā plaukstā un, maigi to paspiedis, paziņoja, ka māsa Valentīna ir nogalināta.

TREŠA NODAĻA

DRISKILS

Es sēdēju slimnīcas kafejnīcā un mēģināju saprast, kas īsti notiek.

Stūrī stāvēja televizors, un vēsts par Kērtisa Lokharta un mon- sinjora Endrū 1 lefernana slepkavību /.iņās bija pirmā, taču tas ari bija viss - ne vārda vairāk. Es labi zināju, ka strādā arhibīskapa informācijas dienests, un nojautu, ka tieši tur ziņu lūkas vāks aizcirsts un aiznaglots. Ņujorkas policijas departamenta paziņojumā bija četri teikumi. Reportieri un raidījumu vadītāji bija spiesti aprobežoties ar steigā sacerētu nekrologu Lokhartam un īsu He- fernana karjeras aprakstu.

Par māsas Valentīnas nāvi ziņās neizskanēja ne vārds, taču es biju pārliecināts, ka ilgi uz to nebūs jāgaida, un iztēlojos televīzijas komentētāju izteikumus, kad tie mēģinās izskaitļot, cik ir divreiz divi. Lai iznāktu četri, nebija jābūt kodolfiziķim.

Es raudzījos ārā pa kafejnīcas logu, aiz kura ļaudis svinēja Visu Svēto dienu. Svinēšanā piedalījās arī šīs slimnīcas mazie pacienti, kuru zīmētās oranži melnās raganas uz slotas un darinātie smaidīgie ķirbji rotāja ārstniecības iestādes telpas. Jo vairāk par visu domāju, jo drūmāka man situācija izskatijas. Šķita, ka ļaunums mani aplenc gluži kā vandaļu vai gotu armija. Palūkojies ārā uz ielas, es redzēju tikai kokus ar kailiem zariem, kas vārgi aizsargaja autostāvvietu no vēja, taču manā iztēlē tur zaglīgiem soļiem tuvojās briesmīgs bezvārda ienaidnieks, kura armādas jau drūzmējās aiz šiem skumjajiem kokiem… Mana drosmīgā māsa bija iekļuvusi starp trulajiem Baznīcas intrigu dzirnakmeņiem un dārgi samaksājusi par savu nepiesardzību. Baznīca atkal cirta brūces manā dzīvē. Jau kuro reizi?

Beidzot kafejnīcā, dziļdomīgi braucīdami zodu, ienāca divi ārsti, kas manu tēvu pazina kopš neatminamiem laikiem. Tēvs esot pārcietis plašu infarktu, par kādu visapkārt tik daudz runā un raksta. Viņa stāvoklis esot smags, bet varējis būt arī ļaunāk. Neatliek nekas cits kā gaidīt. Patlaban viņus vairāk uztraucot kas cits - ja vēsts nonāks plašsaziņas līdzekļos, no reportieriem nebūs glābiņa. Tie saskries kā melns mākonis, aplenks slimnīcu, iekams uzzinās, vai patiešām šeit ievests Hjū Driskils. Ārsti nezināja, ka mana māsa nogalināta, un es negrasljos viņiem to stāstīt. Galu galu viņi to uzzinās tāpat kā visi citi. Ap pusdienlaiku es pametu "ārstu māju" - tā slimnīcu mazotnē sauca Veļa - un slapjdraņķī, kas vērtas arvien nelāgāks, devos mājup.

Geritiju pāris, kas vadīja tēva saimniecību, bija neveiklas līdzjūtības pārpilns. Biju piezvanījis viņiem no slimnīcas un pavēstījis par skumjo notikumu, un viņi bija ieradušies, lai pagatavotu ko ēdamu un sakārtotu māju, ja nu gadījumā kāds ierodas. Viņi pagatavoja šķiņķi un tītaru, un ko tik vēl ne. Beidzot abi aizbrauca, un es paliku viens. Atcerējies, ka man jāpiezvana uz savu biroju, to izdarīju. Pēc tam piezvanīju dažiem tēva draugiem un paziņām. Nolicis klausuli, es jutos tik vientuļš kā vēl nekad.

Pelēcīgā diena strauji dzisa, aiz loga jau krēsloja. Es sēdēju Garajā istabā, nejuzdams ne mazāko vēlēšanos ieslēgt gaismu vai pielaist tumšajā kamīnā rūpīgi sakrautajai malkai uguni. Kā zelta meklētājs, kas velti smilšu saujā cer ieraudzīt uzmirgojam zeltu, es rūpīgi un nesteidzīgi domās pārsijāju pēdējo divdesmit četru stundu juceklīgos notikumus. Piepeši kaut kas ienāca prātā.

Es uzgāju augšā, kur apstājos vāji apgaismotajā gaiteni un lūkojos uz Veļas guļamistabas atvērtajām durvīm. Iepriekšējā dienā no slimnīcas biju piezvanījis Semam Tērneram un izstāstījis par tēvu. Sems apsolīja, ka nozieguma vietu puiši no kriminālistikas nodaļas apskatīs nākamās dienas rītā. Geritiji apstiprināja, ka policisti patiešām ieradušies, ilgi ņēmušies pa kapelu, tad izstaigājuši māju un aizbraukuši. Nekādas viņu darbības pēdas es nemanīju. Veļas istabas durvis bija līdz galam vaļā. Vai viņi pārlūkojuši mantas, ko Veļa paņēmusi līdzi, braukdama uz mājām?

Es ilgojos, lai man būtu vismaz kaut kas, pie kā tverties. Sīks zelta graudiņš iežos, zīme, ka esmu uz pareizā ceļa, ka kaut kur netālu slēpjas vērtīgais dārgakmens.

Garais gaitenis, tumšs un kluss, man atgādināja pamestu muzeja galeriju, kuras eksponāti ir neskaidri, pusaizmirsti tēli, atmiņas par māti un neatbildēti jautājumi. Kāpēc māte nomira, ko viņa mēģināja man pateikt, stiepdama pretī rokas ar trīcošiem pirkstiem, kurus lejup vilka dārgi un smagi gredzeni? Šis bija vilšanās, čukstus uzdotu jautājumu muzejs. Jutos tā, it kā redzētu mazu gleznas fragmentu un man vajadzētu izdomāt, kāda tā izskatās kopumā. Mūsu māja vienmēr bijusi mīklu muzejs, maldu pils, kura nekas nebija tāds, kāds izskatījās. Es dzīvoju šajā mājā, l>et nekad īsti nezināju, kas tajā notiek un kāpēc. Nu Veļa bija mirusi, un tēvs ari mira, un es, palicis viens, nesapratu ne druskas vairāk kā agrāk.

Pēc stundas es stāvēju Veļas guļamistabā, izkravājis divu ceļasomu saturu uz gultas. Pāris kreklu, svīteri, blūzes, vilnas kleita, apakšveļa, tualetes piederumi, kosmētika, zeķes, rītakurpes, «lugstpapēžu kurpes, džinsi, platas vilnas bikses, divi Ērika Em- blera romāni mīkstos vākos, neliela ādas kārbiņa ar rotaslietām…

Biju pārmeklējis visas atvilktnes, pārbaudījis skapi, paskatījies zem matrača, līdz nosvīdis stāvēju istabas vidū. Kaut kā trūka…

Nebija piezīmju grāmatu. Nebija bloknota un pildspalvas. Nevienas lapas ar piezīmēm. Nedz dienasgrāmatas, nedz plānotāja, nedz adrešu grāmatas. Un pats galvenais - nebija portfeļa! Vuitton portfeļa, ko pirms dažiem gadiem Veļai uzdāvināju. Tas bija īsts ādas portfelis ar misiņa slēdzi, un māsa nekad no tā nešķīrās. Viņa teica, ka tas nav portfelis, bet pilnība, tikpat ideāla lieta kā Rolex pulkstenis vai Waterman pildspalva, vai firmas IBM Selectric dators. Šim Vuitton portfelim būtu saules mūžs. Māsa to allaž piebāza līdz pēdējam. Es gluži vienkārši neticēju, ka viņa atbraukusi uz šejieni bez sava dārguma. Viņa rakstīja grāmatu un nespēra bez šā portfeļa ne soli. Kartona kastes ar pētijuma materiāliem varēja atstāt kabinetā Romā, bet ne šo portfeli, kam vajadzēja būt piesprādzētam viņai pie rokas…

Portfelis bija pazudis. Kāds bija to paņēmis.

Pulkstenis rādīja pāri sešiem un ārā jau bija pavisam tumšs, kad es ienesu telefonu Garajā istabā un iekurināju tur uguni. Tēva veselības stāvokli pārmaiņu nebija. Pie samaņas viņš nenāca. Ārsts joprojām atturējās no prognozēm un izteica man līdzjūtību sakarā ar māsas nāvi. Tātad par to bija ziņots.

Liesmu mēles, laizīdamas sauso tāsi un snaikstīdamās gar lielajām pagalēm, pieņēmās spēkā. Ieslidzis dziļajā krēslā, kur iepriekšējā vakarā sēdēja tēvs, es jutu viņa klātbūtni. Viņš bija visur. Es ieelpoju viņa cigāra dūmus reizē ar meža smaržām, kas plūda no kamīna. Istabas vienā galā stāvēja pārklātais molberts ar tēva nepabeigto gleznu. Manas pārdomas iztraucēja automašīnas rūkoņa pagalmā. Logos iespīdēja lukturu gaisma.

Es atvēru durvis, un reizē ar auksta vēja pūsmu iekšā ienāca tēvs Danns. Lai gan atnācēja lietusmētelis bija saburzīts un mati izspūruši, viņš izstaroja mieru un nosvērtību kā jau par sevi pārliecināts cilvēks, kurš nepievērš lielu uzmanību savai ārienei. Viņa sejā, ko es pazinu no grāmatu vākiem, jautas iekšējs spēks.

Danns novilka mēteli. Zem tā bija parastais garīdznieka tērps ar stāvo apkaklīti.

-    Kā jūtas jūsu tēvs?

-   Bez pārmaiņām, - es atbildēju, kopā ar viesi iedams uz Garo istabu. - Kā jūs par viņu zināt? - Es istabas durvīs spēji apstājos, bet viņš pagāja man garām un uzmeta mēteli uz krēsla atzveltnes.

-    No kardināla Klammera. Jūs taču viņam zvanījāt, vai ne?

-    Kad tēvu ķēra trieka, viņš runāja pa telefonu ar Klammeru, kurš bija piezvanījis, lai pateiktu par Lokhartu un Hefernanu.

-    Es pavadīju vairākas stundas pie Klammera, nejaudams viņam kailam skriet ārā uz Piektās avēnijas un kliegt, ka viņam ar šiem notikumiem nav nekāda sakara. Saproti, Eminence un Lokharts nekādi draugi nebija. Klammers ir viegli satraucams cilvēks, tāpēc iztēlojas sevi par pirmo aizdomās turamo. Viņš acīmredzot joprojām dzīvo sešpadsmitajā gadsimtā, kad vīrieši patiešām bija vīrieši. Vai jums nav atlikusi kāda lāse Laphroaig? - Es sameklēju ledu, ieliku to glāzē un uzlēju virsū viskiju, un viņš uzreiz pusi izdzēra. - Tātad Klammeru nevar pieskaitīt pie sērotājiem, bet fakts, ka slepkavība pastrādāta gluži vai viņa viesistabā, liek izdarīt vienu otru secinājumu. - Danns apklusa un pasmaidīja. Es ielēju dzērienu sev ari. - Es pastāstīju viņam par māsu Valentīnu. Man tas patiešām bija jādara, un reakcija bija satriecoša. Mūsu arhibīskaps kardināls acumirklī sāka griezt zobus… Kā teiktu nemirstīgais Vudhauss? Sejā viņam, gluži kā aitai, iegūla noslēpumainu skumju izteiksme. Vai zināt, ko viņš teica? "Kāpēc es, ak Dievs, kāpēc es?" Vardu sakot, muļķa teitonis. Starp citu, man ir jaunumi, Ben. Diena nebija no vieglajām.

-    Ko tad jūs tādu darījāt? - es pajautāju. - Pūlējāties Baznīcas labā?

-    Šodien es daudz klausījos. Un klausītājs esmu labs. No Klammera devos pie detektīva, kas vada šo divu Ņujorkas slepkavību izmeklēšanu, - pie Rendolfa Džeksona. Pazīstu viņu jau gadus divdesmit. Un viņš man šo to pastāstīja… - Danns no uzacu apakšas, kas atgādināja nekoptus ligustru krūmus, pazibi- nāja uz manu pusi urbigu skatienu. - Vai pārāk neapgrūtināšu jūs, palūgdams cigāru? - Es nepacietīgi pamāju ar galvu. Danns izņēma no kārbas cigāru, noknieba tam galu, aizsmēķēja un izpūta garu dūmu mutuli. - Neticams noziegums! Uzreiz divi līķi, turklāt pilī! Ar ko lai sāk izmeklēšanu? Tā nu Džeksons nozieguma vietā sāka iztaujāt cilvēkus. Un sarunas noveda pie jūsu māsas, ben. Vai esat piesprādzējies?

-   Pie manas masas, - es atkārtoju. Vandaļi un goti zagās aizvien tuvāk, aplenkdami mani.

-   Hefernana sekretāre slepkavu redzējusi. - Danns vēroja mani. - Sieviete bija lejā, uzgaidāmā telpā, kur pārprogrammēja priekšnieka datoru, un viņai radušies vairāki jautājumi. Tāpēc viņa devusies uz augšstāva apartamentiem un redzējusi to cilvēku iznākam no Hefernana numura un ejam uz liftu. Sekretāre piezvanījusi pie durvīm, bet neviens nav atsaucies. Iad viņa piezvanījusi pa telefonu un, kad neviens nav atbildējis, gluži vienkārši iegājusi iekšā un ieraudzījusi to šausmu ainu.

-    Kas ir slepkava?

-   Viņa apgalvo, ka tas bijis garīdznieks. - Danns sāji pasmaidīja ka cilvēks, kurš atnesis sliktu ziņu.

-   Garīdznieks. Vai ari kāds, kurš tērpies kā garīdznieks…

-   Sekretāre uzstājusi, ka vienmēr spēj atšķirt parastu cilvēku no garīdznieka. Ne velti eparhijā esot nostrādājusi trīsdesmit piecus gadus. Viņa ir mūķene.

-    Vai tad pasaulē nav vairs neviena protestanta?

-    Acīmredzot ne šajā stāstā.

Logos iecirtās spēcīga vēja brāzma, aizkari novirmoja, un istabai cauri izskrēja vēsums. Liesmas kamīnā uzšāvās augstāk.

-    Par saviem vārdiem sekretāre ir pilnīgi pārliecināta, - Danns sacīja. - Taču identificēt viņa to nespēj. īsti aprakstīt arī ne. Viņai visi garīdznieki izskatoties līdzīgi, tikai mati atšķiroties. Šis bijis pavecs, ar sirmiem matiem.

-    Kā lai tādu Ņujorkā atrod? - Es nogrozīju galvu. Bezcerīgi.

-   Viņš nav Ņujorkā. Vakar viņš bija šeit. Manuprāt, viņš nogalināja jūsu māsu, Ben.

Man uz pieres izspiedās sviedri.

-    Es par to domāju, - klusi atzinos. - Trīs katoļi. Trīs līķi pēc kārtas. Izskatās, ka tā bijusi viena operācija.

-   Pagājušajā naktī jūs kapelā atradāt kādu pierādījumu… turējāt rokā, neapzinādamies, kas tas ir. Auduma skranda, kas acīmredzot aizķērās aiz sola gala un atrāvās. Šodien manas aizdomas apstiprinājās.

Danns kaut ko izņēma no kabatas un pavicināja manu acu priekšā. Tas bija melna auduma gabals.

-    Neko nesaprotu.

-   Tas ir no lietusmēteļa. Esmu tos redzējis miljoniem. Tādus lietusmēteļus valkā garīdznieki. Gluži kā tā mūķene, es tos pazīstu, lai kur tie būtu.

Piezvanīja Persiks un uzstāja, lai braucam pie viņa uz Ņūpru- densu vakariņās. Par atteikumu nevarot būt ne runas.

Es braucu kopā ar Dannu viņa Jaguar. Tikuši pilsētā, mēs redzējām visur izliktus dažādus mošķus, spokus un skeletus. Vecāki pacietīgi mīņājās māju priekšā uz ietves, gaidīdami bērnus, kuri līksmi skraidīja no mājas uz māju, nespēdami vairs noturēt pilnajās rokās Mars šokolādes tāfelītes, cepumu, konfekšu un grauzdētas kukurūzas paciņas. Nakts bija auksta un vējaina, klaigu un brēkas pilna.

Viktorijas laika mājas durvis mums atvēra Persika saimniecības vadītāja Edna Henrehena. Savrupnams bija vecs, ar augstieni logiem un divslīpju jumtu. Tam apkārt stiepās kaļamās dzelzs žogs. Persiks tajā bridi kopā ar draudzes bērniem atgriezās no izpriecas brauciena siena vezumā. Blakus mājai slējās baznīca, un tādu ballīti, kādu Persiks un vairāki vecāki sarīkoja tās pagrabstāvā, nebiju redzējis kopš bērnības. Līksmi zēni un meitenes vecumā no astoņiem līdz divpadsmit gadiem aplenca Persiku, lūgdamies viņu iet rotaļās, un Persiks sārtiem vaigiem, kaut ko klaigādams, skrēja bērnu bariņam pa priekšu un smējās tikpat līksmi kā viņi. Izspūrušajos matos viņam bija siena stiebri un degunā putekļi, no kuriem viņš bez mitas šķaudīja. Persiks izskatījās apmierināts, atgādinādams komersantu, kurš tikko vienojies par izdevigu darījumu. Pienācis man klāt, viņš uzlika man uz pleca roku.

-    Draņķīga diena, vai ne?

-   Ne gluži, - es atteicu, - tikai vēl viena diena.

Tā bija mūsu parastā muļķīgā saruna, ko satikdamies šad tad atkārtojām, un mēs abi skumji pasmaidījam. Persika skatiens pauda lidzcietību.

-    Kā jūtas tēvs? - Šķita, ka par viņu jau zina visi.

-   Atliek gaidīt. Katrā ziņā miris vēl nav.

Persiks mūs pameta, atkal pievērsdamies draudzei. Simpātiskas jaunas māmiņas viņam palīdzēja uzturēt jautrību, cilāja kas-

Iroļu vākus un bēra bļodās kartupeļu čipsus. Mēs ar Dannu piegājām pie galdiņa, uz kura stāvēja karstmaizes ar cīsiņu, un mielodamies vērojām, kā bērni plosās. Persiks mācēja ar viņiem saprasties gluži kā labs skolotājs vai treneris. Tēvs Danns galu galā, nespēdams noraidīt desmit gadus vecas gaišmatainas meitenītes lūgumu piespraust ēzelim asti, padevās. Viņa aizsēja Dannam acis un lika tam kartona ēzeli sameklēt, un, kamēr Danns maldījās, sirsnīgi smējās.

Pie manis pienāca Persiks.

-   Iziesim ārā, Ben. Man jāatvelk elpa. - Mēs pagājāmies pa zālienu, kas pletās aiz Svētās Marijas baznīcas lejā pa nogāzi līdz čalojošam strautam. Mēness te nozuda aiz tumšpelēkiem mākoņiem, te no jauna iznira. Seju atvēsināja dzestra migla. Zem kājām čabēja lapas, kas rēgojās zem plānās sniega kārtiņas.

-    Neesmu šādu ballīšu mīļotājs, - Persiks teica. - Taču mans priekštecis vienmēr tādas rīkojis. Tu redzi, kādu prieku tās sagādā bērniem.

-    Tu proti ar viņiem apieties, - es sacīju.

-   F.s to protu, patiešām protu! - Baznīcas pagrabstāva logi gaiši spīdēja, un varēja saklausīt bērnu smieklus un klaigas. - Man ar Veļu būtu brīnišķīgi bērni, Ben.

Es pamāju ar galvu. Ko tur lai saka?

-   Sasodīts, kāpēc viņa vispār okšķerējās? Tagad būtu dzīva… Es neesmu nekāds dižais priesteris, zinu. Kalpoju, kā māku, un tāds kā Artijs Danns nekad nebūšu. Man Romā nav ietekmīgu draugu kā viņam, nav arī neoficiālas informācijas. Protams, darbs man patīk… Taču no manis iznāktu labs vīrs un… tēvs. Sasodīts! Mums kopā bija tik jautri! Mēs daudz smietos, būtu laimīgi un nodzīvotu līdz sirmam vecumam. Nu viņa ir mirusi, bet es svinu Visu Svēto dienu kopa ar svešiem bērniem. - Viņš izslaucīja acs kaktiņu. - Piedod, Ben. Man vajadzēja kādam to pateikt.

Mēs lēni gājām gar strauta malu, tad pagriezāmies un leni devāmies atpakaļ uz baznīcu. Es izstāstīju, ko Danns man teica par slepkavu priesteri.

Persiks nogrozīja galvu.

-    Es pazīstu pāris priesteru, kas savā sirdī ir slepkavas, bet šis… Neticami. Viens un tas pats garīdznieks nogalina Lokhartu, Hefernanu un Veļu? Tikai Dievs zina, ko Veļa bija atklajusi… bet kāpēc Lokharts un Hefernans? Kaut kāds neprāts!

-    Danns gan uzskata šo versiju par ticamu.

-   Priesteri… - Persiks novilka. - Vai zini, es kaut ko atcerējos. Misis Henrehena zina ko tādu, ko tev derētu dzirdēt. Uzkavējies, līdz beigsies šī ballīte.

Edna Henrehena mums piedāvāja svaigu kafiju un galda vidu uzlika šķīvi ar piparmētru cepumiem. Sirmajai sievietei sejā bija manāmas smieklu krunciņas un acis aiz biezajiem briļļu stikliem jautri dzirkstīja. Uzmetot viņai skatienu, viegli bija nojaušams, kāda viņa bijusi jaunībā. Edna Henrehena nebija mūķene, taču aprūpēja Svētās Marijas baznīcas mācītājus jau trīsdesmit piecus gadus. Draudzes skolā meiteni bija mācījis skolotājs tēvs Vinsents Governo, par kuru nez kāpēc neko nebiju dzirdējis. Ko gan tādu zināja šī jaukā sieviete un kāpēc to vajadzētu uzzināt arī man?

-   Pastāsti viņiem par tēvu Governo, Edna, - Persiks mudināja. - To pašu, ko tu pēcpusdienā izstāstīji man.

-Jūs jau zināt, cik lielas muļķes mēdz būt jaunas meitenes, - viņa iesāka, - bet viņš bija tik skaists kā filmzvaigzne. - Viņa noglāstīja cepumu, it kā tas būtu kāda svētā kauls. - Tumšiem matiem, melnīgsnējs. Ar viņu vienmēr bija patīkami sarunāties. Ļoti emocionāls cilvēks. Viņš mums stāstīja par gleznām, reliģiska satura gleznām. Turklāt stāstīja tā, it kā pazītu ikvienu mākslinieku, kurš tās radījis. Viņš mums rādīja uzgleznotus pāvestus un runāja par viņiem tā, it kā tos arī pazītu. Mēs klausījāmies viņā kā apburtas. - Viņa noklepojās. - Cepumu?

Es paņēmu cepumu, un viņa uzmeta man pateicīgu skatienu.

-   Par ko vēl muļķa meitenes ar viņu runāja? - Persiks labsirdīgi pavaicāja, prasmīgi mudinādams savu saimniecības vadītāju uz atklātību.

-   Mēs visas bijām kā jukušas pēc viņa. Šķita, ka mēs arī viņam patīkam, un viņš pret mums izturējās ļoti laipni. Lai arī cik tas bija nepiedienīgi, mēs ar viņu flirtējām… tāpat vien, pa jokam. Nekad nebijām redzējušas tādu priesteri. - Sapņainām acīm viņa iemalkoja kafiju. - Bija kada mūķene. Māsa Marija Terēza, ļoti pievilcīga meitene. Mēs vērojām, kā abi, tāds skaists pāris, sarunādamies pastaigājas zem kokiem, un domājām - cik žēl, ka viņi nevar apprecēties. Daži no zēniem teica, ka tēvam Governo ar Mariju Terēžu esot sakars… Mēs brīnījāmies, kā māsa Marija Terēza uz ko tādu ir spējīga, nu kā viņa tā var… - Edna Henrehena žēli uz mums skatījās, it kā cerēdama, ka mēs viņu sapratīsim un nenosodīsim. - Laikam mums nevajadzēja bāzt degunu citu cilvēku personiskajā dzīvē. Skolu mēs pabeidzām, un laimīgais laiks palika aiz muguras. Hs pārcēlos uz Trentonu, un dzive turpinājās.

-   Kas notika pēc tam? - Persiks mudināja.

-   Tēvu Governo es nekad vairs nesastapu. - Edna paņēma vēl vienu cepumu un domīgi to grozīja raupjajos pirkstos. - Līdz ieraudzīju viņa attēlu avīzē The Trentonian. Viņš bija miris… Es nespēju tam noticēt.

-   Ari priesteri mirst, - es sacīju.

-Taču ne tā! No savas rokas! Nekad nebūtu ticējusi. Joprojām neticu! - Viņa pacēla uz mani skatienu. - Biju domājusi, ka jūs visu zināt par tēvu Governo, mister Driskil.

-    Es? Kāpēc, Edna? Nekad agrāk par viņu neesmu dzirdējis.

-    Nu, tas taču notika jūsu dārzā… Tur viņš vecā ābelē pakaras… Biju pārliecināta, ka jus zināt… Nūjā, toreiz taču jūs bijāt vel bērns.

-   Mājās nekad par to neesam runājuši, - es noteicu.

Caur salto miglu mēs braucām atpakaļ uz Prinstonu, un vējstikla apsildi un stikla tirītājus visu laiku vajadzēja turēt ieslēgtus.

-    Kāpēc Veļa uzdeva jautājumus par priesteri, kas pakārās? - es vaicāju. - Nekad agrāk viņa neinteresējās par šo notikumu. Piepeši, pēc tik daudziem gadiem, viņai ievajagas šīs lietas materiālus un viņa zvana Semam Tērneram.

Danns nenovērsa skatienu no slidenā ceļa.

-   Tā kā esmu rakstnieks, pieļauju, ka viņa tīšām kādu maldināja. Visas tas runas par to priesteri…

-     lāču Veļa gribēja ieskatīties lietā! Un vēl kas. Tas tips, kurš nogalinājis manu māsu - garīdznieks, kā jūs sakāt, - ir nozadzis viņas portfeli ar piezīmēm, lai kādas tās būtu. Portfeli viņa allaž ņēma visur līdzi. Tajā droši vien bija grāmatas uzmetums, pētījumos noskaidroti fakti vai vēl kas cits… Tas pazudis.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

Es paskaidroju, un viņš pamāja.

-   Jus neticēsiet, cik papīra man vajadzēja piezīmēm, kad rakstīju kādu grāmatu. Nemirstīgais Vudhauss teicis, ka vienam viņa romānam piezīmes bijušas vairāki sējumi. Astoņus gadus savai grāmatai es sacerēju sižetu un četras reizes to pārrakstīju. - Brīdi viņš dungoja kādu melodiju. - Pašnāvnieks priesteris. Vairāk nekā pec četrdesmit gadiem Veļa par šo priesteri piepeši ieinteresējas, un cits garīdznieks viņu nogalina un nozog portfeli. Ja… nevis notikums, bet taustišanās pa tumsu, mans draugs. It kā jūs atrastos viens biezā miglā, apkārt nevienas dzīvas dvēseles, un jūs neredzat, kurp ejat, nesaprotat, kur vispār atrodaties, pat neapjēdzat, no kurienes nākat… Vārdu sakot, maldāties. Galvenais šajā situācijā ir neuzkāpt uz mīnas. Uz priekšu jāvirzās ļoti uzmanīgi. Citādi no tumsas iznāks tas pats priesteris un nogalinās jūs arī.

Kad iegriezāmies alejā, kas veda pie mājas, automašīnas sānus sadrebināja piepeša vēja auka.

-Jums labi padevās piespraust ēzelim asti, - es sacīju. - Redzēju, ka smīdinājāt bērnus trīs reizes pēc kārtas. Kā jums tas izdodas?

-    Vienīgajā iespējamā veidā. Es blēdos. Bērnus ir ļoti viegli ap- manīt. Viņiem tas patīk. Viņi gaida, ka priesteris viņus apmuļķos, un man negribējās sagādāt vilšanos. Tas viss iederas lielajā pavedināšanā… Mēs vienmer tā rīkojamies, jūs taču zināt. Ņem ikvienu jaunu prātu, kas vēl tikai veidojas, - Danns, stūrēdams automobili pa sasalušajām grambām un nenolaizdams skatienu no lukturu apgaismotā pelēkā sniega, pasmaidīja, - un to pavedini. Tas uz laiku laikiem būs jūsu.

Pagalmā stāvēja policijas automašīna. Policists māja mums ar sarkanu lukturīti.

-    Kas noticis? - es jautāju.

-    Ak, tas esat jūs, mister Driskil! Šefs Tērners domā, ka pāris dienu vajadzētu neizlaist māju no acīm. Mēs mainīsimies apmēram ik pēc četrām stundām. - Policists izskatījās nosalis, deguns viņam bija sarkans.

-    Kādēļ lai jūs neienāktu iekšā?

-   Nē, paldies, ser. Automašīnā ir silti. Šefs teica, lai sēžam automašīnā. Man līdzi ir termoss ar kafiju. Nebūs ne vainas.

-    Kā vēlaties.

Danns noskatījās, kā policists atgriežas pie automašīnas.

-    Deguns sarkans, it kā būtu kāvies. Vai zināt, Ben, ko mēdza sacīt mans tēvs, kad pārrados mājās vienos zilumos pēc kārtējās sadursmes skolas pagalmā? Viņš teica: "No deguna asiņošanas neviens vēl nav nomiris." Tāpēc izgulieties. Rits gudrāks par vakaru.

Es iegāju mājā. Iekšā valdīja tāds klusums, kāds varētu būt nakti uz burulaivas, kad tā pie Longailendas ieslīd atklātā jūrā. Kad speru soļus, māja tikko dzirdami krakstēja un vaidēja. Uguns bija noplakusi, atstādama ogļu kaudzīti, kas vāji kvēloja. Es ieliku kamīnā dažas pagales, pievilku tuvāk ādas krēslu un vēroju, kā uguns atdzīvojas.

Domas pievērsās tēva Danna vārdiem par bērnu mānīšanu, par to, cik viegli tas izdarāms. Tieši tāpat Baznīca vilina jaunos prātus. Šī doma izraisīja man smaidu. Danns patiešām bija blēdis. Turklāt neizpauda, ar ko isti nodarbojas. Taču viņš varēja piekļūt pat arhibīskapam Klammeram. Un pazina policistu, kas dālijās ar viņu iekšējā informācijā. Ko teica Persiks? Dannam esot ietekmīgi draugi Romā…

Savulaik biju jutis šo Baznīcas vilinājumu, šo aicinošo pirksta kustību, kas mudināja sekot. Pavedināšana… Manas domas šaudījās, brīdi kavēdamās pie pazudušā Vuitton portfeļa, bet nākamajā mirklī pārsviezdamās pie ainas mūsu dārzā, kur ābeles zarā karājās priesteris, tad piepeši gara acīm redzēju citu melnā sutanā tērpušos svēto tēvu, kas manai māsai pie galvas pieliek pistoli un nospiež mēlīti, tad vēl vienu, kurš nekļūdīgi piesprauž ēzelim asti… Biju pārāk noguris, lai izkārpītos no šā jucekļa vai ieviestu kādu skaidrību tajā visā.

Laiks, kad uzskatīju sevi par katoli, bija sen pagājis. Sasodīts… Ko nozīmē būt katolim? Mīlestība un naids - no paša sākuma.

Vai tas bija sapnis vai atmiņas, kas piepeši uzpeldēja virspusē? Kaut kur starp nomodu un miegu ieraudzījis putnu un saodis miklu spalvu, es attapos aukstā, tumstošā marta dienā pirms daudziem gadiem.

Pavasaris vēl nebija sevi īsti pieteicis. Pa klases logu redzēju netīra sniega kaudzes, kas kusa un pārvērtās dubļos, un kokiem apstādītu ielu, no kuras izlocījās slapjš grantēts piebraucamais ceļš. Pār pilsētu klājās zemi pelēki mākoņi. Lai gan mācību telpa bija pārkurināta, es jutu vēja un lietus smaržu.

Man bija astoņi gadi, un es vai beidzos nost aiz bailēm. Man šķita, ka esmu slikti iemācījies katķismu, un manam solam sakniebtam lūpām, izvalbītām acīm un trīsstūrainu metāla lineālu baltajā, kaulainajā rokā tuvojās māsa Marija Angelīna. Es nespēju atraut skatienu no viņas plānajām bālajām lupām, no bālās, neizteiksmīgās sejas, no tērpa, kas, viņai ejot, viegli šalca. Radiatori šņāca, un klasesbiedri drūmi blenza lejup, vairīdamies uz mani skatīties.

Es dzirdēju viņas balsi, taču biju tā pārbijies, ka nesapratu, ko viņa saka. Stostījos, aizmirsis visu, ko iepriekšējā vakarā biju centīgi iekalis. No acirn izsprāga asaras. Gaisā nozibēja metāla lineāls, un vienā mirklī āda uz pirkstu kauliņiem bija pušu. Pār roku plūda šaura sarkana līnija. Asinis. Karstas asaras nu jau aumaļām tecēja man pār svelošajiem vaigiem. Es raudāju. Kaut gan visiem spēkiem centos savaldīties, lai nesāktu gaudot pilnā balsi, es manīju pārējo nicinošos čukstus.

Atlikušo dienas daļu es sēdēju nolaistām acīm, vairīdamies pat no māsas Marijas Angelīnas skatiena. Taču bailes nekur nepazuda, un es jutu, ka manā astoņus gadus veca bērna sirdī mostas naids. Starpbrīdī trīcēdams iemetos zēnu tualete, kur ilgi laidu uz cietušajiem pirkstiem aukstu ūdeni. Pēc pusdienām, kad atgriezos klasē, man bija skaidrs, ka Bendžijs Driskils neko tādu necietis. Es visu pārdomāju vēlreiz, apsvērdams sava nodoma iespējamās sekas, un nekas no tā visa nebija sliktāks par pastāvīgo konfrontāciju ar māsu Mariju Angelīnu.

Lielajā pēcpusdienas pārtraukumā es izlavījos skolas sētaspu- ses pagalmā un, tupēdams krūmājā netālu no vecā staļļa, nopētīju no tumšsarkaniem ķieģeļiem celto skolas ēku ar tās tornlšiem un sienās iegremdētajiem logiem. Caur nespodrajām rūtīm spiedās blāva gaisma. Cietoksnis, no kura biju izlēmis bēgt.

Laiks vilkās neizturami lēni, un mani meklēt neviens nenāca. Kad stundas beidzās, bērni izbira no skolas un skrēja uz mājām vai automašīnām, kas viņus gaidīja. Manā plānā bija tikai viens punkts - neiešana atpakaļ uz klasi. Kad skolas teritorijā vairs nebija ne bērnu, ne mūķeņu, es beidzot jutos brīvs. No slapjās zāles, vīdamās ap mūžzaļajiem augiem, cēlās zema migla.

Es trīcēju no aukstuma. Kad pagāja apmēram stunda un sāka krēslot, es beidzot sapratu, ka ar aizbēgšanu no māsas Marijas Angelīnas ir par maz. Triumfa brīža satraukums pagaisa. Bija laiks doties uz mājām un vīrišķīgi stāties pretī jaunām nepatikšanām. Es lavījos gar melno dzelzs žogu uz priekšu, līdz ieraudzīju putnu.

Putns bija uzsprausts uz vienas no žoga šķēpam līdzīgajām smailēm. Tas bija nobeidzies jau sen, nekas vairāk kā asiņains spalvu kumšķis. Ar spoži melnu, nemirkšķinošu aci tas no augšas ļauni noraudzījās manī.

Es lūkojos tai pretī, atcerēdamies izmocītā Kristus attēlu uz trešās klases durvīm un savas nesenās neveiksmes - nesakarīgo murkšķēšanu māsas Marijas Angelinas priekšā un apkaunojošos asaru plūdus -, un savā bērna prātā iedomājos, ka šis briesmīgā nāvē mirušais putns ir prātam neaptverama ļaunuma simbols, likumsakarīga nelaimīgās dienas kulminācija.

Tajā brīdī es sapratu, ka nav manos spēkos vēlreiz stāvēt māsas Marijas Angelīnas priekšā, pretī šīm melnajām acīm, kas raugās no plāno, pusapaļo plakstiņu apakšas, šai baltajai klauna sejai, kura atkal un atkal mani biedēja pat sapņos…

Pietrūcies kājās, es klupdams krizdams metos skriet, slīdēdams pa slapjo, daļēji apledojušo zāli. Ticis uz grantētā celiņa, joņoju uz augstajiem melnajiem vārtiem un brīvību vārtu otrā pusē, prom no mūķenēm un beigta putna.

Kad aizelsies pacēlu skatienu augšup, es ieraudzīju, ka no vārtu puses man pretī nāk māte. Viņas sejas izteiksme neko labu nesolīja.

Es apcirtos un gluži kā akls traucos atpakaļ uz skolu…

Un ieskrēju smaga un mikla vilnas auduma krokās. Melnā tērpa smārds mani apņēma no visām pusēm gluži ka gāze, kā migla. Es kārpijos un spirinājos, mēģinādams no gūsta atbrīvoties, taču mani turēja stingras rokas. Un tad, izmisis no šīs nebeidzamās apkaunojuma un bezspēcības izjūtas, atkal sāku raudāt.

Mani bija notvērusi māsa Marija Angellna.

Caur asarām vērdamies viņas sejā, redzēju vienīgi caururbjošās melnās acis aiz briļļu stikliem… beigtā putna acis, nožēlojamu spalvu kumšķiti, kas uzdurts uz smailes, asiņaino Kristu, tumšos skolas gaiteņus… Es redzēju naidu un bailes, ko man iedvesa šī sieviete melnajā tērpā ar miroņbālo, it kā nopūderēto seju, es redzēju kraukļus, kuri lidinājās man virs galvas…

- Bendžij, mīļais, viss ir labi, mīļais, viss patiešām ir labi, neraudi…

Māsas Marijas Angelīnas balss skanēja maigi, un viņa nometās manā priekšā ceļos tieši uz slapjās grants. Viņas rokas mani apskāva, un es piespiedu dūres pie acim un berzēju, līdz pa mazu spraudziņu ieraudzīju, ka viņa smaida. Un ka viņas acis ir siltas un labas. Es gribēju ko teikt, bet spēju vienīgi rīstīties un žagoties, un viņa joprojām turēja mani, plikšķināja pa muguru un maigi dūdoja ausi.

-    Neraudi, Bendžij, viss ir labi, mīļais, nomierinies, neraudi, asarām nav iemesla…

Viss manā mazajā pasaulē piepeši sagriezās kājām gaisā, nekas vairs tajā nebija saprotams, nekam nebija jēgas… tikai šim sargājošam apskāvienam un mīlestībai viņas balsī.

Es ieraudzīju, ka māsa Marija Angelīna ir pavisam jauna, un man šķita, ka ši māsa ir pavisam citāda. Pamājusi mātei ar roku, viņa atkal man kaut ko iečukstēja ausī. Vilnas apmetņa mala bija dubļos, taču viņa nelikās par to ne zinis.

Es piekļāvos viņai pie pleca, iespiedu seju mitrajā audumā un piepeši sapratu, ka viss ir kārtībā.

Māsa arī bija tikai cilvēks. Tikko biju to atskārtis, mana pirmā sadumpošanās pret Baznīcu noplaka gluži kā nebijusi.

Viss izskatījās pavisam citāds.

Manā sirdī iemājoja labestība, un naidam tur vairs nebija vietas. Māsa Marija Angelīna bija piedzīvojusi pārvērtību, metamorfozi. Kļuvusi pavisam cits cilvēks.

Neviens man nepaskaidroja, kā kaut kas tāds varēja notikt. Taču es vēlējos but viņas tuvumā, gribēju pieglausties viņai pie pleca un just viņas stipro un maigo roku apskāvienu.

Man vajadzēja ilgu laiku, lai saprastu, ka bija sākusies lielā pavedināšana.

Pusnomodā sadzirdēju klauvēšanu pie ārdurvīm. Es papurināju galvu, aizgainīdams pagātnes ainas, un žāvādamies streipuļoju cauri Garajai istabai uz gaiteni. Aiz durvīm policists sauca manu vārdu.

Izrādījās, ka viņš nav viens. Sirds krūtīs man pamira.

Taksometrs, kas griezās apkārt, apgaismoja sievietes siluetu. Es neredzēju viņas seju, taču mani pārņēma izjūta, ka esmu viņu redzējis agrāk.

-    Mister Driskil, viņa stāsta, ka ieradusies no Romas. - Policists sacīja vēl kaut ko, bet es viņā neklausījos.

Nenovērsdamies lūkojos uz sievieti.

Tā bija Veļa… Nē, tas nevar būt. E samirkšķināju acis, pūlēdamies pilnīgi pamosties. Augums, matu sakārtojums… gaisma no taksometra lukturiem uzspīdēja viņai vēlreiz. Veļa.

Sieviete paspēra soli, nostādamās priekšnama gaismā.

-    Ben, - viņa sacīja, - tā esmu es, māsa Elizabete.

CETURTĀ NODAĻA

DRISKILS

Masa Elizabete.

Mēs stāvējām Garajā istabā. Liesmas no kamīna izraibināja māsas Elizabetes seju ņirbošiem plankumiem un ēnām, viņas zaļajās acīs atmirdzēja un dejoja dzirksteļu atspulgi. Saņēmusi manu roku, viņa runāja par Veļu un purināja galvu, un tad biezie mati sašūpojās gluži kā viļņi. Šķita, ka viņas klātbūtne piepilda telpu un viss pārējais istabā atkāpjas un ieraujas stūros. Māsa Elizabete bija gara auguma sieviete, tērpusies rupja adījuma svīterī, kas sniedzās pāri gurniem, un tumšos svārkos. Kājās viņai bija melni, gari zābaki. Acīs, kas nenovērsās no manis, jautās apņēmība.

Viņa izstāstīja, kā kardināls d'Ambrici pavēstījis ļauno ziņu, kā viņa atstājusi žurnālu savas palīdzes ziņā, sakravājusi ceļasomu un iekāpusi pirmajā lidmašīnā, kas devusies uz Ņujorku. Tur viņu jau gaidījis pasūtītais automobilis, kas atvedis uz Prinstonu.

-   Mirstu no bada, - beidzot viņa paziņoja. - Vai jums ir zirgs? Es varētu apēst zirgu ar visu jātnieku.

Pec desmit minūtēm mēs sēdējam virtuvē pie uzkodām apkrauta galda un ieturējāmies. Māsa Elizabete nebija no tām sievietēm, kuras mulsina viņu ēstgriba. Pēc briža viņa pacēla skatienu no šķīvja.

-   Man jau ir pienācis rīts. - Izskatījās, ka viņa gatavo sev četrkārtīgu sviestmaizi. - Kad sāku ēst, man vienmēr vajadzīgi aizbildinājumi. Ilgi noderēja paskaidrojums "meitene aug", bet nu šai "meitenei" jau ir trīsdesmit gadu. Vai jums ir diētiskā kokako- la? - Viņa sāka ziest uz savas sviestmaizes sinepes.

-    Laikam nebūs vis.

-    Nūja, tas jau būtu par daudz gribēts. Varbūt ir alus?

Sameklējis viņai alu, es pagatavoju sev sviestmaizi. Kad tas bija

izdarīts, viņa sacīja:

-    Vai drikstu apēst vēl vienu… vismaz pusīti?

-Jums ir alus ūsas, māsa.

-   Kā vienmēr. Mani tās netraucē, ja netraucē jūs. Bārs "Pie Pīte- ra". Ērvingpleisa. Neesmu aizmirsusi.

-   Jūs mani pārsteidzat.

-   Kāpēc gan? Paklausieties, ja esmu mūķene, tas nenozīmē, ka neesmu dziva būtne. Man patīk ne tikai labi pavadīt laiku, bet a to atcerēties. Ben… - Viņa atkorķēja vēl vienu Rolling Rock pudeli un ielēja dzērienu glāzēs.

Es ari atcerējos.

Veļa pirms diviem gadiem ieradās Ņujorkā, lai saņemtu balvu no starptautiskas sieviešu apvienības par savu humanitāro darbību. Viņa teica runu apzeltītajā viesnīcas Waldorf Asturia zālē, kurā vienu reizi biju piedalijies pieņemšanā par godu Yankees komandai, kad tā bija atgriezusies no pavasara treniņu spēlēm. Pēc runas tūkstoš viesu ēda cāli ar krējuma mērci un zirnīšiem, un Veļa, juzdamās kā mājās, pastaigājās starp šiem cilvēkiem un vilka mani sev līdzi, iepazīstinādama ar viesiem, un nekādu prieku, jāteic, man tas nesagādāja.

Pēc tam Veļa man paziņoja, ka pēc vakariņām viņai jāsatiekas ar kādu draudzeni no Džordžtaunas, arī mūķeni, kura pēdējā laikā dzīvojot un kalpojot Romā. Veļa saņēma mani pie rokas.

-    Jums jāiepazīstas, jo viens otru jūs nevarēsiet ciest! - viņa sacīja un iesmējās savus blēdīgos smieklus, ko es labi pazinu jau kopš bērnības.

Izrādījās, ka draudzene ir māsa Elizabete, un pirmais, ko Waldorf tumšzilajā vestibilā ar lielo, grezno pulksteni, kurš rādīja tieši desmit vakarā, es ievēroju, bija tas, cik viņas ir līdzīgas. Biezi, viļņaini mati, mirdzošas acis, abas iesaujojušās, no abām starot staroja veselība. Tikai Veļas seja bija ovāla, bet draudzenei - sirdsveida. Mēs ar Elizabeti paspiedām viens otram roku, un viņas smaidā pavīdēja kaut kas nerātns. Viņa viegli pielieca galvu, it kā mani izaicinādama. Veļa ar cerībām mūs vēroja, un viņas skatiens pauda, ka abi esam viņai visnozīmīgākie cilvēki. Māsa Elizabete nopētīja mani no galvas līdz kājām.

-    Beidzot esmu iepazinusies ar atkritēju jezuītu.

Es uzmetu skatienu Velāi.

-   Tenku vācele acīmredzot bijusi uzdevumu augstumos.

Elizabete iesmējās, un viņas balsī jautās siltums.

-   Tā taču gluži nebūs, ka mēs viens otru nespēsim ciest, vai ne?

-    Vismaz nevarēsim teikt, ka nebijām brīdināti.

Vakars beidzās ar kokteiļu ballīti, ko rīkoja kāds jezuītu draugs, manas māsas cienītājs. No dzīvokļa pavērās skats uz Gremersi- parku. Istabā, kur vērpās cigarešu dūmu stigas, mēs malkojām vīnu un risinājām rotaļīgas sarunas, kam pa vidu izskanēja dzēlīgi joki par pāvestu. Veļa bija uzanibas centrā.

līs piegāju pie pavērtā loga, no kura plūda spirdzinošs vēsums. Nupat bija aizvadīta Pateicības djena, bet pilsētu jau ietina sniegputenis. Viss bija balts, un Gremersipārkas ainava atgādināja Ziemsvētku apsveikuma kartīti. Māsa Elizabete, nostājusies man blakus, jautāja, vai, manuprāt, kāds jutīsies aizvainots, ja mēs izlavīsimies laukā un pastaigāsimies pa sniegu. Es atbildēju, ka diez vai kāds to pamanīs. Kad izgājām priekšnamā, tēvs Džons šīhans, juridisko zinātņu doktors, kuru pazinu gadiem ilgi, manai pavadonei veltīja atzinīgu skatienu, bet man parādīja no īkšķa un rādītājpirksta izveidotu aplīti. Viņam nebija ne jausmas, ka Elizabete ir mūķene.

Bija sasnidzis dziļš sniegs, un viņa priecājās kā maza meitene, kam atļauts neiet gulēt. Ar ādas puszābakiem spārdīja kupenas, samīcīja mīkstas, lielas pikas un, pāri dzelzs žogam notēmējusi, svieda ar tām pa kokiem. Gremersipārka atgādināja klusu sniega valstību, kurā paretam uz baltā fona iznira kāds gājējs, steidzīgs un tumšs ka mūks, kas dodas uz kapelu. Mēs pagājām garām blāvi apgaismotajām kluba Players bara durvīm, tad aizsoļo- jām līdz Ērvingpleisai, kur uz rindā novietotajām automašīnām bija sasnigušas augstas sniega cepures.

Beidzot mēs iegriezāmies bārā "Pie Pītera" un, nostājušies pie saskrāpētas koka letes, palūdzām pa kausam alus. Gluži kā ikona vai kāda īpaša ordeņa abats, no fotogrāfijas uz mums stingri, ar vieglu pārmetumu noraudzījās Sinatra. Māsa Elizabete stāstīja man par savu darbu Romā, par žurnālu, un es atzinos, cik savādi jūtos katoļu sabiedrībā. Viņa apvaicājās, kā klājas manai sievai Antonijai, un es atbildēju, ka Antonija vairs nav mana sieva. Viņa klusēdama pamāja un iedzēra malku alus, no kura uzaugš- lūpas palika putas.

Izgājuši no bāra, mēs saskrējāmies ar Veļu un Šīhanu, un, smiedamies un aušodamies kā bērni, visi četri pa Leksingtona avēniju devāmies uz pilsētas centru. Mums ne reizes neienāca prātā, ka Veļa ir Nobela miera prēmijas kandidāte. Uz brīdi no jauna atgriezās bērnība, un mēs izlikāmies, ka beigas šai pasakai katrā ziņā būs laimīgas. Taču tie bija maldi, un mana māsa bija mirusi.

- Ben, mums jātiek skaidrībā par galveno. Es mīlēju tavu māsu, taču vēl neesmu izraudājusies. Es nezinu, kas īsti notika un kāpēc. - Māsa Elizabete noslaucīja no augšlūpas alus putas un tad samīcīja salveti mazā, stingrā bumbiņā.

-    Es arī nezinu. Varbūt viņa negribētu, lai mēs…

-   Cilvēki vienmēr tā saka. Varbūt tā ir. Taču es nespēju raudāt tāpēc, ka esmu nikna.

-    Es arī, māsa.

Viņa gribēja zināt visu, un es stāstīju. Par Lokhartu un Hefer- nanu, par Veļu un savu tēvu. Par tēvu Dannu un viņa versiju par slepkavu garīdznieku. Par visu.

-Jā… - māsa Elizabete domīgi novilka. - Par portfeli tev ir taisnība. Viņa to ņēma līdzi visur. Pēdējo reizi, kad Veļu redzēju, tas bija pie viņas. Piebāzts ar papīriem, piezīmju grāmatām, kopijām, pildspalvām, flomāsteriem, vēstures atlantiem, pat šķēres tur bija. Viss viņas darbs bija tajā portfelī.

-    Vai Veļu nogalināja, lai nozagtu šo portfeli? Ar ko gan tik svarīgu viņa nodarbojās?

-    Ūn kam tas bija svarīgs? Ko Lokharts, Hefernans un Veļa apdraudēja?

-    Kas bija prātā Lokhartam un Hefernanam?

Elizabetes skatiens pauda izbrīnu.

-   Tu patiešām neesi lietas kursā par Baznīcas aktualitātēm! Vari man ticēt - šie vīri runāja par nākamā pāvesta vēlēšanām. Romā patlaban neviens ne par ko citu nerunā, un Lokharts ar He- fernanu, lai ietu, kur iedami, ņēma Romu visur sev līdzi. Ko viņi atbalstīja? Lokhartam vienmēr bija savs, īpašs viedoklis. Esmu dzirdējusi, ka viņš spējis nosvērt svaru kausus uz vienu vai otru pusi. Patiešām.

-    Kāds sakars ar to Veļai? Vai viņas atbalsts kādam kandidātam varēja viņai kaitēt?

Elizabete paraustīja plecus.

-    Kas to lai zina… Viņai bija tuvas attiecības ar d'Ambrici. Tas sākās jau bērnībā… tavs tēvs un Svētais Džeks, visi tie notikumi…

-    Līdz šim es nezināju, ka viņa piedalās Baznīcas politiskajās spēlēs…

-   Šīs spēles toties bija Lokharta joma.

-   Bet portfelis piederēja Veļai!

-   Jā, - Elizabete atzina. - Tiesa kas tiesa.

-   Varbūt Hefernanu novāca, jo viņš bija liecinieks? Varbūt mērķis bija Veļa un Lokharts?

-    Kāpēc tad Lokhartu nogalināja tik nepiemērotā vietā, ja jau viņš bija mērķis? Padomā, Ben! Patiešām jāsecina, ka slepkava zināja par pilī norunāto tikšanos! Tas jau kaut ko nozīmē! - Viņa i unāja ātri un satraukti. - Tātad sekretāre ir pilnīgi pārliecināta, ka tas bijis priesteris… Varbūt viņai taisnība. Kas gan cits, neizraisīdams aizdomas, varēja uzzināt par dižvīru Lokharta un Hefernana tikšanos? Veļa sacīja, ka Lokharts esot noslēpumainākais cilvēks pasaulē, nu vēl, protams, jūsu tēvs. Lokhartam jomā, kur viņš darbojās, bija jāievēro slepenība, citādi nemaz nevarēja but. - Elizabete, ievilkusi elpu, turpināja: - Tāpēc diez vai viņš kādam par tikšanos teica. Hefernans, viltīgs lapsa un azartisks pokera spēlētājs, bija ciešāk saistīts ar Baznīcas aprindām. Patiešām - šīs slepkavības ir savējo darbs. - Viņa apklusa, it kā šis secinājums būtu viņu pārsteidzis. - Slepkavošana bija vecās Baznīcas tradīcija. Mūsdienās mēs uzskatām tādu izrēķināšanos par senu vēsturi un neticam, ka kaut kas tāds vēl notiek.

-    Kad Veļa man zvanīja, viņa bija nobijusies un gribēja kaut ko pārrunāt ar mani. Persiks teica, ka viņa nodarbojusies ar sarežģītiem pētījumiem un kaut kas tajos viņu satraucis. Jūs bijāt tuvas draudzenes. Kas viņu biedēja? Varbūt vismaz ar pušplēstu vārdu viņa par to ieminējās?

-    Pēdējo reizi mēs redzējāmies Romā. Tas bija pirms kādām trim nedēļām. Viņa strādāja kā apmāta. Parīzē. Romā. Vatikāna bibliotēkā, slepenajos arhīvos. Viņa nestāstīja, ko pēta. Tas attiecoties uz seniem laikiem, patiešām seniem, četrpadsmito vai piecpadsmito gadsimtu, tas ir viss, ko viņa pateica…

-   Es nesaprotu, pie joda! Kāpēc kādam par to vajadzēja viņu nogalināt? Un ko viņa darīja Parīzē? Biju pārliecināts, ka viņa gatavojas rakstīt grāmatu par Otro pasaules karu…

-    Parīzē viņa strādāja visu vasaru. Viņai bija dzīvoklis. Reizi pa reizei ieradās Romā, nozuda arhīvos, tad atkal atgriezās Parīzē. Kad pēdējo reizi tikāmies, viņa bija ceļā uz Ēģipti, uz Alek- sandriju. Es jokodama nosaucu viņu par Tuksneša Lapsu - kā Rommelu, pa kura pēdām viņa acīmredzot gāja.

-   Četrpadsmitais gadsimts, Otrais pasaules karš, mūsu dārzā pakāries priesteris… Starp citu, vai par to viņa kādreiz ieminējās?

-    Ne reizi.

-   Toties, ieradusies mājās, viņa uzreiz zvana Semam Tērneram un to izvaicā par seno pašnāvību. - Es kļuvu arvien nepacietīgāks un nespēju sev neko padarīt.

-   Pirms Veļa devās uz Ēģipti, es lūdzos, lai viņa man izstāsta, ko īsti meklē, bet mana uzmācība viņu aizkaitināja. Viņa asi un rupji man pateica, lai atšujos. Lai es nebāžot savu degunu, kur nevajag, un tas esot manis pašas intereses. "Tā būs drošāk, Elizabete," viņa piebilda. Veļa mani gribēja pasargāt. No kā? No nāves? Esmu pārliecināta, ka tas viss ir saistīts ar Baznīcu. - Elizabete savilka rokas dūrēs un samiedza acis. - Kaut kas tās iekšienē… kaut kas nelāgs un baiss… Un Veļa bija to uzrakuši…

-Čet rpadsmitais gadsimts? - es noprasīju. - Kāds ierodas no četrpadsmitā gadsimta un nogalina manu māsu? Vai arī viņu novāc kāds jukušais, kas vēlas kļūt par pāvestu? Kas, Elizabete?

-   Ja tas noticis ar Baznicas ziņu, mēs nekad no neuzzināsim, Ben. Baznīca ir kā astoņkājis. Ja neaizsniedz tevi ar vienu taustekli, stiepj citu. Starp citu, jaunā grāmata tā arī saucās. "Astoņkājis".

Es izdvesu tik skaļu noputu, ka notrīcēja sijas.

-    Ja skaidri zinātu, ko viņa atklājusi, mēs saprastu slepkavības motīvu. Viņa neko tev neteica, jo nevēlējās pakļaut briesmām. Gribēja aprunāties ar mani, taču nepaguva. Iespējams, viņa kaut ko pastāstīja Lokhartam…

-    Vai arī kāds domāja, ka Veļa viņam ko pastāstījusi. Būtībā tas ir viens un tas pats.

-Tātad viņi varētu domāt, ka Veļa visu izstāstījusi man. Varbūt pa telefonu. Iepriecinoša doma. Lokharts un Vela… cik tuvi viņi bija?

-    Manuprāt, Vela grasījās izstāties no ordeņa un apprecēties ar Lokhartu. Viņš bija labs cilvēks. Varēja sniegt viņai visu, kas vajadzigs, - aizsardzību, mīlestibu, rakstīšanas un pētniecības brīvību, varu. Viņš bija nedaudz tramīgs, bet…

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-   Nu, visi tie ietekmīgie ļaudis, noslēpumi, ko viņš zināja… Manuprāt, pietiekami, lai cilvēks kļūtu piesardzīgs. Vela tāda nebija, viņai briesmu izjūta patika. Starp citu, viņš daudz palīdzēja arī man - sagādāja Romā dzīvokli, iepazīstināja ar dažādiem ļaudīm… pat ar kardinālu Indelikato, kas citiem žurnālistiem gandrīz nav pieejams. Lokhartam bija arī uzticības pilnas attiecības ar d'Ambrici. - Elizabete izstiepa gaisā roku un pacēla četrus pirkstus. - Lokharts, d'Ambrici un kardināla ēna, Sandanato. Un Vela. Kad vien Lokharts bija Romā, visi četri laiku pavadīja kopā. No laulībām ar Lokhartu Veļu atturēja tikai viens cilvēks. Pareizāk, domas par šā cilvēka reakciju…

-   Tēvs.

-    Pareizi. Viņa nezināja, kā lai to jautājumu atrisina.

-Tēva svētība viņai nebija vajadzīga.

-    Ben, viņa to gribēja]

Pulkstenis rādīja gandrīz divi naktī, un vēji klaudzinājās ap māju kā rēgi.

-   Kā tas gadījies, ka par šiem notikumiem interesējas Artijs Danns? - Elizabete gribēja zināt.

-   Nejauši. - Es izstāstīju par satikšanos ar Dannu un Persiku viesnīcas Nassau bārā. - Kāpēc viebies?

-    Danns. Džokers kāršu kavā.

-   Tu viņu pazīsti?

-   Reiz Romā viņu intervēju. Jautāju par viņa romāniem, par to saderību ar viņa ticību un priestera amatu. Cilvēks ar veiklu mēli un plašiem sakariem. Izliekas par parastu un ikdienišķu cilvēku, par savējo, bet d'Ambrici viņam pretī sūta limuzīnu. Danns pazīst visus, līdz pašai smailei. Arī pāvestu. Grūti noticēt, ka Artijs Danns šeit ir nejauši…

-    Vari man ticēt. Es iepazinos ar viņu pilnīgi nejauši…

-    Par to, ka tu iepazinies nejauši, es nešaubos. Gribēju teikt ko citu - viņš nav tik vienkāršs, kā izskatās. Turklāt neviens cilvēks man nav spējis pateikt, ko viņš īstenībā dara.

-   Zinu. Šodien uzdevu viņam to pašu jautājumu un atbildi nesaņēmu.

Mēs bijām pārguruši. Mazliet sakopām virtuvi, tad es paņēmu Elizabetes somu un uzvedu augšā uz viesu istabu. Stāvēju durvīs, līdz viņa atskatījās un pienāca man klāt.

-   Priecājos, ka esmu pie tevis, Ben. Man neizsakāmi žēl, ka ar Veļu tā noticis. - Viņa noskūpstīja mani uz vaiga.

Es aizvēru durvis un devos pa kāpnēm lejup uz savu istabu.

Pēc iepazīšanās ar Elizabeti, pēc alus dzeršanas bārā "Pie Pī- tera" un pastaigas pa sniegoto Gremersipārku, es kopā ar Veļu brokastoju viesnīcas Waldorf Astoria pirmā stāva kafejnīcā. Elizabete vēl nebija pamodusies. Vela gribēja zināt, vai iepriekšējā vakarā esmu labi pavadījis laiku. Es teicu, ka lieliski.

-   Tad kāpēc tev tik sāja fizionomija?

Es izvairīgi paraustīju plecus.

-   Rīts parasti atgādina skarbo īstenību. Acīmredzot vakar par daudz priecājos. Varbūt mani neapmierina tas, ka nevaru tāpat turpināt, varbūt skumdina fakts, ka kļūstu vecāks.

-    Man šķita, ka tu ar Elizabeti labi saproties. - Vela man gaiši uzsmaidīja. - Mani tas iepriecina. Dažreiz jutāmies tik tuvas, ka tas pat biedē. Viņa ir mana otra puse, Ben. Mēs varētu samainīties dzīvēm.

-    Viņa ir brīnišķīga. Tāpat kā tu. - Es pasmaidīju.

-   Vīrieši, - Vela noburkšķēja. - Elizabete allaž saista vīriešus. Viņa tur nav vainojama, turklāt tāda uzmanība apgrūtina. Romas plašsaziņas līdzekļu skaistākā pārstāve. Turklāt vēl mūķene! Tas aplidošanai piešķir īpašu vilinājumu un satraukumu. Elizabeti tas kaitina, tāpēc priecājos, ka vakar viņa jutās brīva un līksma.

-    Vai viņa grasās palikt mūķene uz mūžu?

Māsa knibināja smalkmaizītes čaugano, smailo galu un atbildēja tikai pēc brīža.

-    Kura no mums paliks? - viņa sacīja. - ļā, tas nav viegls jautājums, Ben. Mēs esam mūsdienīgas mūķenes, kas izvēlējušās dzīvot laicīgajā pasaulē, bet ne pēc laicīgajiem likumiem. Turklāt esam ļoti aktīvas, un neviens nezina, cik ilgi Baznīca mūs cietīs. Kūrijas birokrātiem mūsu uzstājiba ir kā dadzis acī, jo mēs spiežam Baznīcu mainīties, mēs nepiekāpjamies un nepadodamies… taču Baznīca kuru katru brīdi var mūs atgrūst vai saniknota cirst pretim. Ja nokaitināsim, no mums spalvas vien pajuks pa gaisu! Ikvienam, kas stājas ceļā tās noregulētajam mehānismam, jāpiesargās.

-    Kā tad būs? Vai paliksi?

-    Viss atkarigs no tā, cik lielu spiedienu jutīšu. Kad viss būs līdz kaklam, iešu prom. Nojaušu, ka Elizabete paliks. Viņa tic Baznicas mērķu krietnumam un pareizībai. Bet es? Nezinu… Man trūkst tādas spējas uzticēties, tādas filozofiskas pārliecības. Esmu nemiera cēlēja, nekauņa, skandāliste, gaisa jaucēja. Ja man ļaus palikt tādam čīkstošam ritenim, kas riskē apkaunot nevainojamu mehānismu… iespējams, būšu mūķene līdz mūža galam. - Viņa piepeši pastiepās pāri galdam un, saņēmusi manu roku, cieši to paspieda, it kā mierinādama bēdās, kas mani gaida. Tad es viņai teicu, lai ēd olas, iekams nav atdzisušas, jo olas maksā gandrīz vai desmit dolāru gabalā. Vēlāk mēs viens otru noskūpstījām, un es devos uz savu Volstrīta biroju.

Kūrijas birokrātiem mūsu uzstājība ir kā dadzis acī, jo mēs spiežam Baznīcu mainīties, mēs nepiekāpjamies un nepadodamies… taču Baznīca kuru katru brīdi var mūs atgrūst vai saniknota cirst pretim. Ja nokai- līņāsim, no mums spalvas vien pajuks pa gaisu! Ikvienam, kas stājas ceļā tās noregulētajam mehānismam, jāpiesargās…

Es pamodos un ieskatījos pulksteni. Tas rādija seši. Aiz loga bija auksts un tumšs. No visām pusēm vilka vējš, un, uzvilcis segas lidz zodam, es vēl krietnu bridi gulēju, pussnaudā redzēdams Veļu un klausīdamies viņas balsi, kas skanēja no pagātnes. Šī skaņa sapnī mani uzmodināja no jauna. Es atkal atcerējos bailes Veļas balsī, kad viņa man piezvanīja, un nospriedu, ka situācija izveidojusies daudz ļaunāka, nekā mana nabaga māsa gaidīja.

Vai patiešām atbildes uz visiem jautājumiem ir Vuitton portfelī?

Kāpēc Vela pieļāva, ka portfelis nonāk viņu rokās? Ja jau tas bija tik sasodīti svarīgs un ja Vela baidījās, ka viņi - viņi! - tai seko! Kāpēc Vela negādāja par tā drošību?

Veļas rīcībā trūka konsekvences. Viņa apzinājās briesmas un droši vien saprata, ka viņas portfeli glabājas bumba ar laika degli. Mana masa nebija naiva un zināja, kādas spēles tiek spēlētas šajā pasaulē. Varbūt bija atklājusi, kur apglabāti liki… Un pieļāva, ka portfelis nonāk pie viņiem?

Varēja atstāt to bankā, apdrošināt kādā kompānijā. Savas nāves, slepkavības, portfeļa pazaudēšanas gadījumam…

Kā neprātīgs pielēcu sēdus. Nu protams! Viņai bija vajadziga slēptuve, vieta, kur sliktie zēni neiedomātos meklēt.

Uzrāvis mugurā savus vecos, rūtainos rītasvārkos, es, drebēdams no aukstuma un sāpīgi pret kumodi sadauzīdams kājas īkšķi, aizkļuvu lidz gaismas slēdzim un iededzu gaismu.

Rotaļu istabā!

Tukšajā rotaļu istabā, kur žalūzijas bija nolaistas, oda pēc putekļiem un tukšuma. No sienas nokarājās atplīsusi tapetes strēmele. Durvis līdz galam vaļā - gluži kā vārti uz bērnības atmiņu valstību. Man šķita, ka stūri pie savām grāmatām un krāsām redzu sēžam Veļu - īsā kleitiņā ar paaugstinātu jostasvietu un baltām zeķītēm kājās. Es arī savulaik šajā istabā bieži uzturējos, pārkārtodams beisbolistu fotogrāfiju kolekciju, starp kurām goda vietu allaž ieņēma Džo Dimadžo attēli, un uzbrēkdams māsai, lai nelien, lai netraucē…

Kaut kur ēnās saklausīju čabēšanu un skrapstēšanu. Pār istabu pārskrēja vāvere, ieskatījās tukšajā kamīnā un nozuda starp kastēm, kurās bija rotaļlietas un bērnu grāmatas, Veļas iemīļotajā vietā starp grāmatplauktu un logu. Es ieslēdzu griestu apgaismojumu, un skatienam atklājās vecam Buick līdzīga pedāļu automašīna, pāris divriteņu, tāfele, grāmatas grēdās un kastēs un bungas, kas bija uzradušās kādos Ziemsvētkos un ko Vela bungoja pēc sirds patikas, saceldama ellišķīgu troksni. Vēlāk viņa izdomāja, kā tās izmantot labāk.

Es pārgāju pār istabu un pietupos uz putekļainās grīdas pie bungām. Kāds istabu bija apmeklējis pirms manis.

Bungu malas klāja bieza putekļu kārta, bet viens sāns, kur smaidīja klauns, bija tīrs. Pabāzt pirkstus zem šā sānu paneļa man neizdevās, tāpēc lauzu to vaļā ar smilšu lāpstiņu no pludmales komplekta, pagriezdams sasodītās bungas otrādi, lai labāk tiktu klāt. Beidzot sānu panelis bija vaļā.

Es iebāzu bungās roku, un manas cerības izkūpēja kā dūmi.

Iekšā nekā nebija.

Tas nevarēja būt! Vela bija šeit. Viņa bija nometusies pie bungām uz ceļiem, atstājusi putekļos neskaidrus pirkstu nospiedumus. Viņa izmantoja veco slēptuvi kopš bērnības…

Un tad es to atradu.

Acīmredzot tā izkrita no spraugas, kur bija iebāzta, kad es apgriezu bungas otrādi. Iekšpuse to sataustīju un izvilku.

-    Ko tu šeit dari? Vingrinies spēlēt bungas?

Durvīs, berzēdama acis, stāvēja māsa Elizabete. Mugurā viņai bija strīpaina maisveida pidžama. Viņa saldi nožāvājās.

-    Esmu izbadējusies, - Elizabete sacīja, atvērdama ledusskapi, un nosauca visu, kas tur atradās: - Olas, šķiņķis, tītars, gor- gonzolas siers, sīpoli, sviests… Pilnai laimei trūkst tikai angļu smalkmaizīšu. - Biju iedevis viņai savus vecos ritasvārkus, un viņa ansambli bija papildinājusi ar Veļas biezajām pusgarajām vilnas zeķēm. Pārlaidusi skatienu virtuvei, Elizabete ieraudzīja uz āķa pakarināto omlešu pannu. - Un vēl mums ir āboli! Piegriezīšu arī pāris ābolu. - Viņa man uzsmaidīja. - Tu, protams, zini, ka brokastis ir svarīgākā dienas ēdienreize, tiesa, mājās es tās neēdu. - Viņa sāka sist olas. - Galvenais ir pareizi uzsist. Tā, kā to dara Odrija Hepbema filmā "Sabrina". Nu, ko tu tur atradi?

Es sēdēju virtuvē pie galda un pētīju bungās atrasto fotogrāfiju. Tas bija vecs, sadzeltējis, ieplaisājis attēls, tāds pats kā tēva un mātes fotogrāfijas, kas uzņemtas pie Lagomadžores ezera tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā gadā. Taču nedz tēva, nedz mātes attēlā nebija. Tur bija četri vīri. Otrā pusē tam bija neliels zīmogs vai franču firmas zīme ar uzrakstu. Šī fotogrāfija nāca no kada sveša albuma.

-   Man tā neko neizsaka. Četri sveši puiši sēž pie galda pirms nez cik ilga laika. Izskatās pēc kluba. Ķieģeļu sienas, pudelē iesprausta svece, daudz ēnu gluži kā alā.

Elizabete uz bieza dēļa grieza sīpolus un ābolus. Viņa to prata. Ne iegriezumu, ne asiņu. Viņa pastiepās, vēlreiz uzmezdama fotogrāfijai skatienu.

-    Pieci.

-   Četri, - es sacīju.

-   Bija vēl viens, kas fotografēja. - Viņa paskatījās uz mani, un es pamāju. - Turklāt vienu no viņiem tu pazīsti. To, kurš sēž blakus ceturtajam. Ceturto nav iespējams saskatīt, jo redzams gandrīz tikai pakausis. Taču trešais redzams profilā. Ieskaties labāk! Vai pazīsti schnozzola?

Es ieskatījos ciešāk. Viņai bija taisnība, deguns bija pazīstams. Šo cilvēku man vajadzēja atcerēties. Taču atmiņa negribēja klausīt.

-   Zini, - Elizabete teica, - es viņu redzu samērā bieži, un tādu degunu nav iespējams sajaukt ne ar vienu citu. - Viņa beidza griezt sīpolus un ābolus un kausēja panna gabalu sviesta. Verdošais ūdens automātā sāka pilēt caur kafiju, un virtuvē izplatījās kafijas smarža. Elizabete sakūla pusduci olu. - Tā ir tēva Džako- mo d'Ambrici agrākā versija.

-    Nu protams! Tikai šeit viņš ir bez ūsām. Kad tēvs pēc kara atveda viņu pie mums, viņam bija biezas melnas ūsas. Toreiz tādas nebiju redzējis, varbūt tikai mēmajā kino. Tu esi tik vērīga! Bet kas šeit īsti redzams?

-    Esmu tikai pavāre. - Viņa sviestā sutināja sīki sagrieztos sīpolus un ābolus. Stāvēdama pret mani ar muguru, viņa darbojās kā īsta profesionāle. - Zinām vienu. Šī fotogrāfija ir svarīga. Vela to slēpusi no visas pasaules… tikai no mums ne.

-   Taču fotogrāfija man neko neizsaka, - es atkartoju. - Turklāt Vela nezināja, ka man viņas slēptuve nav nekāds noslēpums. Viņai prātā nevarēja ienākt, ka es tur ieskatīšos…

-   Tu maldies. Vela man daudz ko par tevi stāstījusi… Par to reizi ari, kad tu pagrabstāvā atradi melno pulveri…

-   Tu joko!

-            Un par slavenajām māla kājām. Par to, ka slēpusi tavu Ziemassvētku dāvanu bungās. Viņa zināja, ka tu nojaut par slēptuvi, taču klusēja. Vela tīšām tur likusi tās mantas, kuras gribējusi, lai tu atrod. Tā viņai bija tāda kā spēle, Ben. Tu biji vecākais brālis, kas nereti viņu izjokoja vai pazobojās par viņu, tad nu arī viņa tevi izjokoja… - Elizabete apklusa. Pēc brīža viņa turpināja: - Ben, Vela nolikusi bungās fotogrāfiju gadījumam, ja ar viņu kas notiek. Tu to atradi. Tā ir atslēga. - Elizabete atkal pagriezās pret pannu un ielēja tajā olas.

-    D'Ambrici fotogrāfija bungās ir atslēga?

Viņa samaisīja pannā olas ar sīpoliem un āboliem. Piepeši es jutu milzu ēstgribu.

-    Varbūt d'Ambrici nav tas svarīgākais, - viņa noteica.

-   Tev šķiet, ka pārējie trīs ir svarīgāki?

-Četri. Neaizmirsti, ka viens fotografēja.

Deviņos ieradās tēva sekretāre Margarita Kordere un uzreiz darīja to, kas viņai padevās vislabāk, - visu pārņēma savā ziņā, arī mūsu uzmanību, norobežoja mani no traucējošiem telefona zvaniem un apmeklētājiem, vārdu sakot, no ārpasaules uzbrukumiem, tāpat kā tevu, trīsdesmit gadu pie viņa strādādama.

Pēc tam atbrauca Sems Tērners kopā ar Artija Danna draugu Rendolfu Džeksonu no Ņujorkas policijas departamenta, atlētisku melnādainu vīrieti, kurš savā laikā spēlējis Giants komandas aizsardzībā. Viņi pakavējās no pusdienlaika lidz pulksten pus- trijiem un vairak tērzēja, nevis mani oficiāli nopratināja. Džeksons dzēra apelsīnu sulu un nespēja saprast, kā Ņujorkas slepkavības, ko viņš izmeklēja, var būt saistītas ar Prinstonas noziegumu, kuru izmeklē Sems. Es klusībā nolēmu, ka nav jēgas novirzīties no faktiem, tāpēc negrasījos ar viņiem apspriest Baznīcu, Veļas un Lokharta attiecības, nestāstīju ne par portfeli, ne Veļas iecerēto grāmatu, ne četrpadsmito gadsimtu un Otro pasaules karu, ne par priesteri, kas pirms daudziem gadiem mūsu dārzā izdarīja pašnāvību. Tam nebija jēgas. Viņi tik un tā nezinātu, ko ar šīm ziņām iesākt.

Kad policisti piecēlās, lai dotos prom, bet Džeksons vēl kaut ko sacīja māsai Elizabetei, Sems Tērners paveda mani sāņus un pavēstīja, ka nekādus lietas materiālus par pakārušos priesteri neesot atradis.

-   Toties es atcerējos vārdu, - Sems sacīja. - Viņš bija francūzis. Tēvs Vinsents Governo. Piezvanīju ari Rūpertam Noričam. Ziņa par tavu māsu, Ben, viņu dziļi satrieca. Rūps teica, ka, aiziedams pensijā, paņēmis to mapi ar lietu sev lidzi. Es neticēju savām ausim, jo vecais Rūps allaž bija burta kalps. Kad atgādināju, ka tāda rīcība ir nelikumīga, viņš atbildēja, lai atbraucu un viņu apcietinu! Nu saki viens cilvēks!

Tikko Džeksons un Tērners nozuda skatienam, mēs ar Elizabeti jau sēdējām automašīnā un braucām uz piekrastes pusi, uz Džersi, kas atradās apmēram stundas brauciena attālumā. Diena bija auksta un apmākusies, peļķes uz ceļa klāja plāna ledus kārta. Pār gravām un agrās ziemas sastindzinātajiem brūnganajiem laukiem pūta ass vējš.

Kad meklējām Rūperta Noriča māju, dzeldīgas brāzmas dzina no kāpām smiltis. Galu galā uzgājām īsto - vienstāva vasarnīcu, kam sāļais vējš bija izraibinājis krāsojumu. Taču kopumā māja un zāliens izskatījās nevainojami kopti, kā tas nereti ir vietās, kur mīt pensijā aizgājuši karavīri vai policisti, kas nesaprot, ar ko sevi nodarbināt. Noričam bija ap astoņdesmit, un viesi viņu iepriecināja. Viņš pazina mani no tiem laikiem, kad biju bērns, un ļoti skuma par Veļas nāvi. Kad viņš apvaicājās par tēvu, es manīju, ka vecais virs jūtas vainīgs, jo Vela mirusi, tēvu ķērusi sirdstrieka, bet viņš vēl tik mundrs.

- Ko tad es? Es nelemju pasaules un Baznīcas likteņus kā tavs tēvs, - viņš teica, aizbāzis īkšķus aiz bikšturiem, un ieveda mūs pārkurinātā, mēbelēm pieblīvētā istabā. - Taču, rokas klēpi salicis, nesēžu, jo negribu, lai ierūsē prāts. Spēlēju videospēles. - Viņš pamāja uz savu IBM datoru. - Tā ir mūsdienu atslēga uz visu. Pie joda, es lidoju kaujas uzdevumā, spēlēju golfu un beisbolu, neiziedams no mājas! Dators - tas ir ko vērts! Cenšos turēties kopsolī ar laiku, klausos mūziku. Visas tās jaunās rokgrupas, U2 un Beasti/ Bo\/s, jo Springstīns ir mūsējais, Džersi zēns. Izvelku arī ko senāku - Tedu Vimsu un Periju Komo. Jūsu acu priekšā ir astoņdesmit divus gadus vecs vīrs, kurš mēģina pārliecināt savu divdesmit astoņus gadus veco mazmeitu, ka zina, kas notiek pasaulē. - Noričs bēra vārdus ka pupas, acīmredzot izmantodams reto izdevību, ka viņā klausās. - Viņas māte pirms pāris gadiem saslima ar Alcheimera slimību un nomira, bet es šeit nīkstu, nodarbodamies ar visām tām blēņām, - paši redzat, pļāpīgs vecs virs, kurš nespēj vien aizvērties. Sems Tērners sacīja, ka jūs interesējoties par jauno Vinsentu Governo. Nabaga cilvēks… - Namatēvs iekārtojās šūpuļkrēslā, un mēs ar Elizabeti apsēdāmies uz dīvāna. Stiegra jam, kalsnajam vīram mugura bija sporta krekls un kājas Reebok sporta kurpes. Viņš vērtējoši nopētīja Elizabeti un atzinīgi pama ja, kad es, iepazīstinādams abus, paskaidroju, ka viņa ir mūķene.

-   Sems teica, ka lietas dokumenti varētu būt pie jums, - es sacīju.

-Jā. Kad pirms piecpadsmit gadiem aizgāju no darba, es paņēmu to lidzi, jo negribēju, lai tā rēgojas Semam acu priekšā. Tad nospriedu, ka pats arī nevēlos to sev tuvumā. Tāpēc sadedzināju. - Viņš īsi iesmējās. - Iznīcināju pierādījumus.

-    Kādus pierādījumus? - māsa Elizabete jautāja.

-   Pierādījumus tam, ko šodien dēvētu par piesegšanu. Nekad neesmu spējis ar ko tamlīdzīgu samierināties. Tā esmu audzināts. Kaut gan visādas mācības esmu saņēmis. Pasaulē ir nez cik svarīgāku cilvēku par kaut kādu Prinstonas kruķi. Patiešām vērtīga mācība. - Viņš tikko manāmi uzsmaidīja savām domām. Bija manāms, ka nekas vairs šajā pasaulē nespēj viņu aizkaitināt.

-    Un ko tad toreiz piesedza?

-    Runa ir ne tikai par to, māsa, ko piesedza. Svarīgi, kas to darīja. Domāju, ka tavs tēvs, Ben, nebija lietas kursā par visiem tiem aizkulišu manevriem. Man viņa pat kļuva tā kā žēl, jo, iespējams, pirmo reizi mūžā viņš bija atstāts neziņā. Es toreiz biju šefa Klinta O'Nīla vietnieks, un tas viss nāca pār viņa galvu. Šis Klints bija drukns, plecīgs vīrs, un vienu vakaru, kad abi aizsēdējāmies bārā pie alus kausa, viņam atraisījās mēle. Klints atzinās, ka šā Governo dēļ gandrīz dzīvs aprakts. Taču vajadzēja vien vilkt savu jūgu tālāk, turklāt nesāksi taču strīdēties ar gubernatoru, senatoru, arhibīskapu, visiem šiem politisko spēļu smagsvariem…

-   Un tāda jezga viena priestera dēļ, kurš mācīja meitenēm tēlotāju mākslu un tad piepeši nojūdzās un pakārās? - Man šis notikums šķita neticams.

-   Saproti, dēls, tas nebija tā, kā izskatījās. Tā nebija pašnāvība. Ja nu vienīgi viņam izdevās jau mirušam pakārties ābelē pēc tam, kad bija iesitis ar āmuru sev pa pakausi. Tā bija slepkavība.

-    Un atklātībā tas nenonāca?

-    Nē. Un nenonāks nekad. - Vecais virs pasmaidīja un pārbrauca ar roku pār īsi apgrieztajiem baltajiem matiem. - Lietu vispār neizmeklēja. Gluži vienkārši reģistrēja kā pašnāvību. Tavs tēvs uzgāja dārzā līķi, un sākās valodas. Kurš gan nezina, kā ļaudīm patīk trīt mēs! Bet ko viņš varēja darīt?

-   Kas tās par valodām?

-   Atvainojiet, māsa, tas nav domāts jūsu maigajām ausim…

-    Mūsu klosteros slēpjas mūķenes, kas gaida bērnu, - viņa sacīja. - Tātad - kādas valodas?

-    Protams, protams! - Rūperts Noričs jnāja ar galvu. - Cilvēks tas pats cilvēks vien ir, lai vai kur viņš dzīvotu.

-   Varbūt jūs domājāt, ka viņu nogalinājusi mūķene?

-    Nē, Ben. Viens otrs mēļoja, ka Governo vainojams kādas audzēknes grūtniecībā un jūsu tēvs viņu tāpēc nogalinājis. Bet tās bija tikai baumas. Slepkavības ieroci neatradām… sasodits, mēs to pat nemeklējām! Vārdu sakot, pašnāvība.

-   Skaidrs, kāpēc tēvs šo notikumu nekad neapsprieda. Acīmredzot šīs tenkas viņu kaitināja. Tomēr savādi. Kāpēc Vela tagad par to ieinteresējās? - Jautājums bija retorisks, taču Noričam bija atbilde uz to arī.

-    Tas vedina uz domu, ka viņa kaut ko noskaidrojusi, - viņš sacīja. - Varbūt viņai bija radusies versija? Vai aizdomas? Kopš tā laika daudz ūdeņu aiztecējis… Pēdas sen atdzisušas. - Viņš paraustīja stūrainos, kaulainos plecus. - Taču man… it kā vakar tas būtu noticis. Nabaga puisis… tā nepaveicās! Nogalina, slepkavu neviens nemeklē, un papīros ieraksta "pašnāvnieks". Slikti. Turklāt viņš bija garīdznieks.

Kad pārradāmies mājās, sapratām, ka Margarita Kordere šeit ir situācijas noteicēja. Kad zvanīja ģimenes draugi, viņa ikvienam sīki izskaidroja, kas un kā. Pilnā sparā notika gatavošanās bērēm. Veļas mirstīgās atliekas no morga saņemsim nākamajā dienā, bēres būs aiznākamajā. Mūs apmeklēja bēru nama pārstāvis un parādīja zārku fotogrāfijas, lai varam izvēlēties. Es teicu Mār- garitai, ka vajadzīgs vienkāršs, taču solīds zārks, un viņa apsolīja gādāt, lai tāds būtu. Mārgarita bija organizējusi manas mātes bēres un zināja, kas darāms.

No Ņujorkas bija zvanījis tēvs Danns un teicis, ka piezvanīs vēl. Persiks arī bija zvanījis. Divas ziņas no kardināla d'Ambrici Romas biroja, abas man. Bija zvanīts no pāvesta biroja un izteikta līdzjūtība. Pārzvanīt viņi neesot solījuši.

-Jūs ne par ko neraizējieties, - Mārgarita sacīja. - Es ieslēdzu automātisko atbildētāju un pāradresēju zvanus uz savu biroju viesnīcā Nassau, kurp drīz vien došos. Uz kādu laiku esmu pārcēlusies tur. Jusu tēvs atrodas intensīvās aprūpes palātā, kur saņem visu nepieciešamo. Uz bridi nāca pie samaņas, taču prāts viņam vēl miglains, un viņš atkal aizmiga. Ja kaut kas mainīsies, no slimnīcas piezvanīs. Tas pagaidām viss.

-    Mārgarita, jus esat apbrīnojama.

-    Man par to maksā, Ben, - viņa atbildēja, vēsi pasmaidīdama. Šī sieviete bija lieciniece maniem nebeidzamiem strīdiem ar tēvu un allaž saglabāja neitralitāti, turklāt deva man tikai labus padomus. - Šobrid pats svarīgākais ir nenokārt degunu un izvilkt tēvu.

-    Un noskaidrot, kas nogalināja manu māsu, - es noteicu.

-    Vispirms parūpēsimies par dzīvajiem. - Viņa pievērsās Elizabetei. - Vai nevēlaties tasi tējas, māsa? Es aizsūtīju Geritijus mājās. Manuprāt, viņi rosījās par daudz, bet jēgas nekādas. Turklāt ik pēc brīža tā raudāšana… Atzīstos, es nespēju vairs to izturēt. Šķiet, ka es ari iedzeršu tēju. Tā mani uzmundrinās.

-   Tēja - tas būtu jauki, - Elizabete sacīja, un abas sievietes aizgāja uz virtuvi. Elizabete, ģērbusies platās biksēs un lielā zilā svīterī, ar ērtām kurpēm kājās, man arvien vairāk un vairāk atgādināja Veļu, un tas bija gan labi, gan slikti.

Es uzgāju augšā un stundu mērcējos vannā, domādams par bungās noslēpto fotogrāfiju un mūsu priestera slepkavības lietas slēgšanu. Vai fotogrāfijas uzņemšanas un slepkavības laiks sakrīt? Kāpēc attēlam otrā pusē ir vārdi franču valodā? Kas ir pārējie fotogrāfijā redzamie vīri kopā ar d'Ambrici? Kas mudināja Veļu zvanit Semam Tērneram un interesēties par to priesteri? Ko viņa grasījās man teikt? Un kas zināja, ka viņa ne vien jānogalina, bet ari jānozog portfelis?

Kad nogāju lejā, Mārgarita bija devusies uz viesnīcu, bet Elizabete skatījās Dena Reitera vakara ziņu raidījumu. Viņa pacēla skatienu uz mani.

-   Tev zvanīja no pāvesta biroja? Nezinu, vai tas nozīmē pagodinājumu vai draudu. Vela nevarēja būt viņa favorītu lokā.

-     l iesa, bet tēvs gan. Kaut kādā ziņā. Vai neesi izsalkusi?

-     Retorisks jautājums. - Elizabete piecēlās un aiznesa tējas tases uz izlietni. - Taču vispirms… Zini, viņi noņēmuši kapelas durvīm plombu. Vai neiebilsti, ja pavadīšu tur pāris minūšu? Jāatzīst, man patlaban vajadzīga palīdzība… un varu to saņemt vienīgi tur.

-Saprotu. Vai vēlies, lai eju tev līdzi? Vai vismaz pavadu?

-    Ne, nevajag. Kad atgriezīšos, uzreiz ēdīsim.

Kamēr Elizabete bija kapela, ieradās tēvs Danns.

-    Pirmīt zvanīju, - viņš sacīja, - taču jūsu nebija. Cik noprotu, jums ir ciemiņš. Neparasta meitene. Kur jūs bijāt? - Tā kā ārā bija auksts, viņš iekārtojās Garajā istabā pie kamīna un laiku pa laikam pameta ilgpilnu skatienu uz dzērienu galdu. Es attaisīju Lap- liroaig pudeli. - Tieši tas, kas vajadzīgs, - viņš mani uzteica. - Paldies.

-   Nodarbojāmies ar šādiem tādiem pētījumiem, - es sacīju.

-    Par tēva Governo dzīvi un nāvi?

-    Par nāvi. - Es pasniedzu viesim glāzi ar viskiju un ielēju sev arī. - Rakņājām augšā pagātni.

-   Tāpat kā jūsu māsa? Un ko noskaidrojāt? - Viņš ieurbās manī ar skatienu.

-   Tā nav bijusi pašnāvība, - es teicu. - Toreizējais policijas šefa vietnieks teica, ka pastrādāta slepkavība. Krimināllieta slēgta, jo viņiem no augšas ta pavēlēts. Gubernators, senators, arhibīskaps, visa sistēma. Noziegums vispār nav izmeklēts.

Danns pari glāzes malai domīgi uz mani raudzijās. Tad izstiepa lūpas un iedzēra malku.

-     Jā, šis notikums kļūst arvien neskaidrāks. Man rodas iespaids, ka mūs kāds apgādā ar fragmentārām drumslām, lai mēs no tā izveidotu kopējo ainu. Es spriežu kā rakstnieks - vai neiebilstat? No vienas puses, rakstīšana tāda spēle vien ir, bet no otras - ārkārtīgi grūts darbs. Daudz grūtāks, neka varat iedomāties. - Danna pelēkās acis bija bez izteiksmes, un man šķita, ka viņš kaut ko vai kādu gaidītu. - Es biju Ņujorkā. Nekādu labu jaunumu nav… kaut gan nesaprotu, kādus jaunumus šajā situācijā varētu uzskatīt par labiem. lāču par to, ka tava māsa, Lokharts un Hefernans nošauti ar vienu ieroci, šaubu vairs nav. - Viņš iedzēra vēl vienu malku un pasmaidīja, taču acu izteiksme palika tāda pati. - Ja es nebūtu tāds drosminieks, arī justu pakausī nāves elpu.

-    Priecājos, ka jūs mums tāds bezbailīgs. Atzīšos, ka mani biedē šī saistība. Neizmeklēta slepkavība pirms pusgadsimta un manas māsas nāve. Starp citu, paskatieties… - Es izvilku no krekla kabatas fotogrāfiju un to pastiepu tēvam Dannam. - Kas tie ir par cilvēkiem?

Viņš paņēma attēlu un, uzmetis tam ašu skatienu, piegāja pie galda, kur gaišāks.

-   Kur jus to ķērāt? - Kad es paskaidroju, viņš nogrozīja galvu un pārsteigts novilka: - Viņa slēpa to bungās? Sievietes ir apbrīnojamas būtnes. Atjautīgas. Interesanti, kur viņa to dabūjusi…

-    Vai jūs vismaz kādu tajā pazīstat?

-   Protams. Tas virs ar banānu, nevis degunu sejas vidū ir Dža- komo d'Ambrici. Franču fotopapīrs, tātad uzņemts Parīzē. Fotogrāfijai vsmaz četrdesmit gadu, Otrais pasaules karš.

-   Tik vecs uzņēmums tik daudz jums pastāstīja…

Danns paraustīja plecus.

-    D'Ambrici kara laikā bija Parīzē. Es toreiz biju armijas kapelāns. Parīzē nokļuvu pēc atbrīvošanas. lād arī iepazinos ar d'Ambrici. Fotografēts tajā laikposmā. Tikos ar viņu tikai vienu reizi… nākamā reize bija pēc daudziem gadiem. Kas ir tie pārējie vīri? Viņi, šķiet, nav tur nejauši.

-    Kāpēc, jūsuprāt, fotogrāfija Veļai bija tik svarīga?

Danns atdeva fotogrāfiju atpakaļ.

-    Nav ne jausmas, Ben.

Atvērās durvis, un Garajā istabā ienāca Elizabete. No vēja un aukstuma viņa bija sasārtusi.

-   Māsa Elizabete! Mana dārgā! - Danns piesteidzās viņai klāt. Elizabetes sejā atspoguļojās dažādas emocijas, lidz beidzot tajā sastinga atturīgs smaids. - Man ļoti žēl, ka tā noticis ar māsu Valentīnu. - Danns saņēma viņas roku abās savējās.

-    Tēvs Danns? - viņa vēsi noteica. - Negaidīju, ka jūs šeit ieraudzīšu.

-   Apmāts ar seksu, - tēvs Danns noņurdēja, košļādams sviestmaizi ar šķiņķi. Nosodoši palūkojies uz glāzē atlikušo viskiju, viņš klusi atraugājās. - Viss, es pāreju uz pienu. Lidz mūža galam. - Piegājis pie izlietnes, viņš izskaloja glāzi un ielēja sev pienu. - Jā, apmāts ar seksu. Tas rakstīts melns uz balta. Citāts. Varu derēt, ka neesat lasījis viņas recenziju par manu jaunāko grāmatu, Ben, taču autors tās visas izlasa…

-    Un negatīvās nekad neaizmirst, - es piebildu.

Elkoņus atbalstījusi pret galdu un zodu atspiedusi rokās, māsa Elizabete paliecās uz priekšu.

-    Vai jūs uzskatāt, ka recenzija bija negatīva, tēvs?

-    Dievs pasarg, nekādā ziņā! Es to sauktu par recenziju, kas veicina grāmatas pārdošanu. Pats nebūtu uzrakstījis labāku, patiešām! Domāju, ka daži mani spalvas brāļi pēc tās izlasīšanas pat uzluko mani ar cieņu.

-    Mani kolēģi ari, - Elizabete sacīja. - Pieļauju, ka klosteros esat ļoti populārs. Seksa temats ir labs bizness. Tātad esat man parādā vienu eksemplāru.

-Jūs nejokojat, māsa?

-   Ka esat apmāts ar seksu? Kāpēc gan man būtu jāmelo? Šķiet, ka esat liels lietpratējs tajā jomā. Vismaz seksa ainu literārā aprakstīšanā. - Elizabete paraustīja plecus. - Acīmredzot jums ir dzīva iztēle. - Viņa piemiedza man ar aci.

-    Iztelei ir liela nozīme. Vai jūs tā nedomājat? Jūs ieminējāties par klosteri. Interesanti, ko jūs zināt par dzīvi klosteri.

-   Pietiekami, tēvs. - Viņa pasmaidīja. - Vairāk nekā pietiekami.

Mūsu saruna neizbēgami atgriezās pie slepkavībām, un, runādami par Veļu, mēs pūlējāmies neļauties emocijām. Elizabete pievērsa Dannam savu caururbjošo skatienu.

-    Man nav gluži skaidrs, kādi ir tie iemesli, kas izraisījuši jūsu interesi par šiem notikumiem. Vai jūs Veļu pazināt? Vai pazināt kādu viņas radinieku no Prinstonas?

-    Nē, ar māsu Valentīnu pazīstams nebiju, un Bens ir pirmais Driskils, ko pazīstu. Esmu šeit pavisam nejauši. Pēc tam negaidīti noskaidrojās, ka cilvēks, kurš izmeklē šīs slepkavības Ņujorkā, man ir diezgan labs draugs. Tā nu es nodomāju, ka varu but noderīgs Benam. Protams, es mazliet pazinu Kērtisu Lokhartu…

-   Atvainojiet, ka esmu tik ziņkāra, tevs… Vai jums ir draudze? Un birojs, darbavieta? Jums taču jābūt kaut kur piesaistītam…

-    Ak, oficiāli esmu saistīts ar Ņujorkas, ar kardināla Klammera eparhiju. Lai Dievs mielo viņa dvēseli… nē, nē, neskatieties tik raižpilnam acīm, mirušas viņam ir tikai smadzenes, māsa. Klam- meram reizēm vajadzīgs mans padoms. Viņam vajadzīgs tik daudz padomu, cik vien iespējams. Varbūt man jāuzraksta par viņu situāciju komēdija. - Viņš uzsmaidīja Elizabetei. - Paklausieties, māsa, var jau būt, ka mana sabiedrība nav no patīkamajām, bet šīspasaules varenie allaž mācējuši no tās gūt labumu. Es dzīvoju šeit, Prinstonā, un Ņujorkā arī man ir miteklis. Iespējams, es kādu kaitinu, taču man piemīt prāts, ko Baznīca labprāt izmanto…

-   Ar ko jūsu prāts ir īpašs, ja drīkst jautāt?

-    Varbūt ar daudzpusību? Varat uzskatīt, ka šeit esmu kardināla Klammera acis un ausis. Vai vēl ir jautājumi, māsa? Nekautrējieties, speriet laukā! - Danns smaidīja, taču bija redzams, k.i viņam apnicis.

-Gluži vienkārši mani interesē, kā tas iespējams, - Elizabete sacīja. - Dzīvot divas tik atšķirīgas dzīves… būt reizē priesterim un romānistam droši vien nav viegli. - Viņa uzstāja ne tikai tāpēc, ka Danns bija priesteris, viņš bija arī vīrietis. Kopā ar Veļu viņa spēja būt gatavā sodība, īsts bieds Baznīcas šovinistiem, kas noniecināja sievietes. Baznīca negribīgi atvēlēja viņām pienācīgas pilnvaras, ar vāji slēptu nepatiku paciezdama ietekmīgas sievietes, kas baudīja cieņu. Izskatījās, ka Danna aizkaitinājums pagaisis un tāds uzbrukums viņu iepriecina.

-   Pūlos, cik manos spēkos, - viņš atbildēja. - Es pētu Baznīcu, tāpat kā zinātnieks ar mikroskopu pēta kādu objektu…

-   Jā, bet gļotas, kas atrodas uz priekšmetstikliņa, nediktē zinātniekam noteikumus.

-    Ak, punkts jūsu labā, māsa! Tātad es pētu Baznīcu un tas reakciju uz spiedienu. Vēroju, kā pret mani izturas tās indivīdi un kā viss mehānisms kopā. Vēroju, kā tā reaģē uz dažādiem aktīvistiem, teiksim, tādiem dumpiniekiem kā māsa Valentīna un galu galā geju tiesibu aizstāvjiem… Baznīca ir milzu organisms. Ja to knābā vai baksta, tas lokās, ja apdraud un izaicina, - aizstāvas. Pēdējās dienās Baznīcu baksta samērā bieži. - Viņš sarauca biezās sirmās uzacis un samiedza pelēkās acis. - Es daru savu darbu. Vēroju. Petu. 1ās ir mūža darbs.

-    Jā, Baznīcu bieži kritizē un šausta, - es iestarpināju. - Tā bija arī Veļas galvenā nodarbošanās, un organisms nepatikā locījās un vairījās. Vai šoreiz neesam liecinieki tam, kā Baznīca aizstāvēdamās sit pretī?

Māsa Elizabete papurināja galvu.

-    Dievs zina, ka neesmu akla Baznīcas aizstāve, taču es neticu, ka Baznīca varētu sankcionēt slepkavību. Divdesmitajā gadsimtā! Diez vai tā algotu slepkavu, lai…

-    Kas ir Baznīca? - es jautāju un pats atbildēju: - Cilvēki. No kuriem dažiem ir daudz, ko zaudēt.

-   Ir citi paņēmieni problēmu risināšanai…

-   Ak, izbeidz, Elizabete! Baznīca vienmēr nogalinājusi cilvēkus! - es nikni sacīju. - Gan draugus, gan ienaidniekus. Turklāt šoreiz viss liecina, ka tieši garīdznieks…

-   To varēja izdarit jebkurš! - Elizabete mani pārtrauca. - Atlika vien apģērbties kā priesterim, lai arī ko saka tā mūķene. Nedrīkstam taču būt tik lētticīgi! Vai mazums ļaužu, kas pūlas Baznīcu nomelnot un sašķelt…

-   Pasaki man, - es nepadevos, - kam vēl viņa traucēja? Kam vēl viņa varēja aizdot dusmas?

-   Par to jau ir runa… Mēs to nezinām, Ben!

-   Vienu mirkli, - sarunā iesaistījās Danns. - Es mēģinu raudzīties uz šiem notikumiem tāpat, kā veidodams sižetu jaunai grāmatai. Lai tas izdotos, jāievēro daži noteikumi. - Uz ledusskapja skaļi tikšķēja pulkstenis. Ārā cēlās vējš, triekdams logos lietu un sniegu. - Palūkosimies, kas mums ir.

Es teicu, ka darīšu to labprāt, un pašķielēju uz Elizabeti. Viņa neuzticējās Dannam, un Danns viņai nepatika. Tajā pašā laikā es nojautu, ka Danna izteikumi par savu ietekmi Baznīcas varas struktūrās Elizabeti iespaidojuši. Zināju ari to, ka viņa mūs abus, cilvēkus, kuri mīlēja Veļu, uzskata par komandu. Elizabete bažījās, ka tēvs Danns uzvirzīs mani uz bīstama un slidena ceļa un mūsu saliedētība izplēnēs.

-    Protams, - viņa beidzot man teica. - Ja jau tu spēlē šo spēli, es ari piedalos. - Tie bija Danna ciniskie izteikumi, kas mudināja viņu Baznīcu aizstāvēt. To saprazdama, viņa vairs nejutās savā ādā.

Mēs pārcēlāmies uz Garo istabu, kur bija kamīns, liels galds ar senlaicīgiem krēsliem un stereoatskaņotājs. Ielicis atskaņotājā kompaktdisku ar Elgara Koncertu čellam un orķestrim, es nospiedu pogu. Istabu piepildīja burvīgas mūzikas skaņas, un mēs - jurists, žurnāliste un rakstnieks - trīs cilvēki, no kuriem amata pienākums ik dienas prasīja no informācijas druskām izveidot kopēju ainu, pievilkām krēslus pie galda.

Mēs sākām ar Veļas ceļojumu ģeogrāfiju. Parīze. Roma. Alek- sandrija, Ēģiptē. Losandželosa. Ņujorka. Prinstona. Pēc Lokharta izkāpšanas no taksometra pie Rokfellera centra slidotavas Vela palika mašīnā. Bija noskaidrots, ka mājās viņa pārbrauca trijos un četrdesmit piecās minūtēs dienā.

Tiklīdz ieradusies, viņa piezvanīja diviem cilvēkiem - Semam Tērneram, kuru izvaicāja par priestera pašnāvību, un man, uz Ņujorku. Ap to laiku "garīdznieks" bija nogalinājis Lokhartu un He- fernanu. Māsa Elizabete pieprasīja, lai lietoju pēdiņas.

Pēc tam kādā brīdī Vela bungās paslēpa kara laika Parīzē - pēc Danna ieskata - uzņemto fotogrāfiju, droši vien ar domu, ka es to atradīšu, ja ar viņu kas notiks. Tātad viņa zināja, ka briesmas draud arī šeit, Prinstonā, un paļāvās uz to, ka, uzgājis fotogrāfiju, es rīkošos. Fotogrāfijā bija redzami četri viri, viens no tiem - d'Ambrici. Piektais fotografēja, un Elizabete pieskaitīja to ari Kāpēc uzņēmums bija svarigs? Vai d'Ambrici to atcerētos?

Laikā no pussešiem līdz sešiem Vela devās uz kapelu, kur viņu nogalināja ar to pašu ieroci, kas bija nesis nāvi Lokhartam un Hefernanam. No slepkavas melnā lietusmēteļa solā bija ieķērusies strēmele. Tādus lietusmēteļus, pēc Danna vārdiem, valkājot mācītāji.

Pastrādājis šo noziegumu, slepkava iegāja mājā, sameklēja Veļas portfeli un nozuda.

Visbeidzot Rūperta Noriča sniegtā informācija par priesteri, kas tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā gadā atrasts pakāries dārzā, un saņemto rīkojumu no "augšas" izmeklēšanu pārtraukt un lietu izbeigt, par nāves iemeslu pasludinot pašnāvību, kaut gan policija konstatējusi, ka priesteris nogalināts. No kā rīkojuma devēji baidījās? Un ko pasargāja?

Šie fakti mums bija zināmi, taču, kā pareizi norādija tevs Danns, no tiem varētu savīt tūkstoš dažādu versiju. Uguns kamīnā dzisa, ārpusē savu pienākumu pildīja godprātīgais sargs, un mums neatlika nekas cits kā izklīst pa istabām un likties gulēt.

PIEKTĀ NODALA

DRISKILS

Izskats viņam atbilst.

Tāda bija mana pirmā doma, kad pirmo reizi ieraudzīju mon- sinjoru Pjetro Sandanato. Šķita, ka šā cilvēka dzīves ceļš pec kaut kādiem fiziognomikas likumiem iepriekš jau noteikts, un, piedzimdams ar tādu seju, viņš varēja kļūt vienīgi par garīdznieku, jo viņa gribai un izvēles brivībai nebija nozimes. Sandanato izskatījās pēc renesanses mocekļa vai svētā, kādi redzami uz neskaitāmiem tā laika audekliem, kas glabājas muzejos. Tajā pašā laikā viņš man atsauca atmiņā mafijas algotni, ko reiz man gadījās sastapt. Sandanato bija nervoza, saspringta, nogurusi seja ar tumšām ēnām zem acīm, kas zem smagajiem plakstiņiem gailēja melnas kā antracīts.

Viņš atgādināja Džakometi statuju. Neticami kalsnajam, gluži vai novārgušajam vīrietim bija zēniski gluda, tumsnēja seja, taisni melni mati, uz kreisā vaiga viena baku atstāta bedrīte, gluži kā firmas zīme uz šiem nevainojamiem vaibstiem. Sandanato mugurā bija krekls ar augsto apkaklīti, uz pleciem melns mētelis, galvā mīksta melna platmale un rokās melni kazādas cimdi, ko viņš novilka brīdī, kad vestibila ienāca tēvs Danns un mūs iepazīstināja. Pusdienlaikā Danns bija sagaidījis viņu Kenedija lidostā un atvedis ar automašīnu uz Prinstonu.

-    Mister Driskil, - Sandanato sacīja klusā, piesmakušā balsī ar dziedošu akcentu, - man uzticēts kardināla d'Ambrici un Viņa Svētības pāvesta Kallista vārdā izteikt jums visdziļāko līdzjūtību sakarā ar jūsu māsas nāvi. Mūsu sēras ir dziļas un patiesas. Es, protams, arī personiski pazinu jūsu māsu.

Es pavadīju atbraucējus uz Garo istabu. No Mārgaritas Kor- deres komandposteņa atnāca māsa Elizabete. Sandanato pagriezās pret viņu, un abi paspieda viens otram roku.

-    Kada traģēdija, māsa… - viņš nomurmināja.

No lenča Sandanato atteicās, un misis Geritija pasniedza kafiju. Es vēroju, kā trīs nozīmīgi Baznīcas pārstāvji sāk nesteidzīgu sarunu. Īstenībā es klausījos tajā pavirši. Zinādams, ka Sandanato dažas dienas viesosies manā mājā, es mēģināju viņu novērtēt, gribēdams saprast, kāds viņš ir. Nekad agrāk man nebija gadījies redzēt tik saspringtu cilvēku. Gan viņa seja, gan stīvais stāvs, gan skumjais skatiens man neviļus atsauca atmiņā visu, kas saistīts ar garīdzniecību un romisko un bija tik tāls manā tagadējā dzīvē. Manu gara acu priekšā vīdēja galerijās redzētās gleznas ar sāpju izmocītiem svētajiem, Kristus ar ērkšķu vainagu galvā un asiņu tērciti uz pieres - tās bija manas bērnības atmiņas no skolas, kur trešās klases durvis rotāja tieši tāds attēls. Atmiņā nez kāpēc uzpeldēja tēli no masu skatiem Fellīni filmās.

Sandanato mati spīdēja kā stikls. Kamēr vēroju, viņš izsmēķēja trīs cigaretes. Rokas viegli trīcēja, un tas radīja iespaidu, ka šā cilvēka nervi ir ļoti saspīlēti, ka vēl mirklis un mērs būs pilns, un tad notiks kāda nelaime.

Galu galā Geritija uznesa Sandanato somas uz viesu istabu, un viņš tai sekoja gluži kā melna parādība. Es pagriezos pret Ar- tiju Dannu.

-    Vai esat mazliet pagulējis?

-   Ar četrām stundām naktsmiega man pietiek. Šad tad pasnaužu arī dienā, esmu to iemācījies no savas Spalvainos.

-    No kā, lūdzu? - Elizabete nesaprata.

-   Spalvaine, - Danns paskaidroja, - ir mana kaķene. Divus gadus dzīvoja bez vārda, bet tad man vārds ienāca prātā. Gluži kā piebāzta spalvu kumšķiem. Ļoti pretīgs dzīvnieks. Labāk nebūtu jautājusi…

-   Ticiet, es nebūtu jautājusi, - Elizabete attrauca, - ja zinātu, ko tas vārds nozīmē.

-    Nūjā. - Danns pasmaidīja. - Man tagad jāiet un mazā ne- špetne jāpabaro.

Tiklīdz viņš izgāja pa durvim, Elizabete pievērsās man.

-   Cik nepatīkams cilvēks! Turklāt es jūtu, ka viņam ir kāds noslēpums. Ko tik es neatdotu, lai to uzzinātu. Viņš mani biedē!

-Ja runājam par noslēpumiem, - es sacīju, - pastāsti man par Sandanato. Kāda ir viņa vieta Baznīcas hierarhijā?

-   Cik esmu redzējusi, viņš vienmēr ir kopā ar d'Ambrici, kura ieliktenis viņš ir. Par savu karjeru viņam jāpateicas d'Ambrici. Kardināls paņēma viņu no bāreņu nama, izaudzināja, izskoloja un tagad ne dienu bez viņa nespēj iztikt. Sandanato ir viņa labā roka cīņā ar kardinālu Indelikato…

-    Par ko viņi tā cīnās?

-     Par Baznīcas nākotni, par Baznīcas veidolu. Sāncenši jau piecdesmit gadu, ik mirkli gatavi mesties viens otram pie rīkles, tā vismaz runā. Un tagad… - Elizabete, paraustījusi plecus, sāka pārkārtot sausos ziedus vara vāzē uz kumodes.

-   Kas tagad? Zinu, ka neesmu vairs izredzēto pulkā, jo esmu pazaudējis katoļu kluba biedra karti, taču tu vari man uzticēties…

-   Gluži vienkārši man ienāca prātā, ka runas par Baznicas iekšējām lietām tevi neinteresē…

-    Uzticies man, māsa.

-Gribēju teikt, ka abi šie vecie vīri pēc piecdesmit gadu cīņas, kurā pieredzētas gan uzvaras, gan zaudējumi, tagad stāv soli no pēdējā triumfa - pāvesta varas.

-   Viņi patiešām ir pārāk veci šim amatam. Par kādu Baznīcas nākotni viņi var runāt? Vai tu tā nedomā?

-    Toties viņi ir sparīgi un spēka pilni, - Elizabete atbildēja, - turklāt vecums šeit nav svarīgākais. Jaunā pāvests uzdevums būs noteikt prioritātes un galvenos Baznicas attīstības virzienus. Patiesībā jaunie kandidāti ir daudz vājāki. Varbūt vienīgi Federi- ko Skarlati, taču viņš ir pārāk jauns, tikai piecdesmit gadu.

-    Tātad Sandanato varētu dēvēt par d'Ambrici priekšvēlēšanu kampaņas organizatoru?

-   Tu taču zini, Ben, šeit spēkā ir citi noteikumi…

-  Kādi citi? Nav vērts tērēt dedzību, lai virzītu šo veco jezuītu, I lizabete.

Viņa apveltīja mani ar iecietīgu smaidu.

-   Tu esi neiespējams un pats droši vien ar to lepojies. Katrā ziņā Sandanato augstais krēsls nespid. Viņš vadis pavesta administrāciju. Ja gribi zināt - priekšvēlēšanu kampaņas organizators, manuprāt, varēja būt Kērtiss Lokharts. Starp citu, tas ir tikai minējums, taču Hefernana un Lokharta tikšanās tam ir apstiprinājums.

-    Ko no tā var secināt? Kāds nevēlas, lai d'Ambrici uzvarētu…

-   Ak, Ben! Par kādu uzvaru var būt runa? Tā taču nav sporta spēle!

-   Kas tad cits! Protams, tā ir spēle, māsa. Tātad kāds nogalinājis Lokhartu un Hefernanu, lai mazinātu d'Ambrici izredzes. Vai tas ir iespējams?

-   Tas ir absurds! Nē, patiešām, Ben, šis nav nekāds Danna trilleris, lai ari ko viņš teiktu!

-    Absurds? Manuprāt, absurds ir tas, ka tik aukstasinīgi ņēma un nogalināja trīs cilvēkus. Doma, ka viņi nogalināti bez iemesla… tā gan butu absurda. Motīvam jābūt, māsa. Un es degu aiz nepacietības to noskaidrot. Gribu, lai manas māsas slepkava par savu rīcību samaksā, taču mēs viņu neatradīsim, iekams nebūs zināms motivs. Vai zini ko? Baznīcas aprindās pāvesta vara ir pietiekams iemesls, lai nogalinātu. - Es biju satraukts un, nespēdams savaldīties, bēru vārdus kā pupas. Dusmas, kas lauzās ārā, mani pārsteidza. Jutos tā, it kā svētuma maskas izgriezumos būtu ieraudzījis nelabā sarkani zvērojošās acis.

Elizabete sakrustoja rokas uz krūtīm un ciešu skatienu raudzījās manī. Brīdi apsvērusi situāciju, viņa sapurināja savas krāšņās cirtas. Viņas seja atmaiga, it kā viņa butu izlēmusi dot man vēl vienu izdevību.

-    Tik un tā, - viņa teica, - tas viss izklausās pēc absurda. Es pazīstu šos cilvēkus. Viņi nav slepkavas, Ben. Atzīstos, ka pagaidām nesaprotu, kas notiek. Tāpēc atšķirībā no tevis un tēva Danna atturos no pārsteidzīgiem secinājumiem un pūlos saglabāt skaidru prātu.

-    Labi vismaz, ka ne tukšu, - es noteicu.

Viņa iesmējās, pat atvēzējās un tajā mirkli bija sasodīti līdzīga Veļai.'

-    Tu norausies!

-   Tu arī.

-   Labi, ka brīdināji. Tu esi īsts Veļas brālis, patiešām.

-   Neaizmirsti, ka sava tēva dēls arī. Manī sēž maitasgabals, kas nepazīst žēlastības. - Es ieslīgu krēslā, cenzdamies atbrīvoties no saspringuma. - Man jāizprot situācija. Taču joprojām nespēju pieņemt Vēlas nāvi… nesaprotu, māsa, kā bez viņas dzīvošu. Brīdi iepriekš man šķita, ka spēšu, bet nu neesmu par to pārliecināts. Mēģini mani uzmundrināt, l'astāsti vēl kaut ko par Sandanato, pēc tam es padalīšos savos vērojumos. Runā ar mani, māsa.

Elizabete nopūtās.

-    Zini, manas domas par viņu ir divējādas. Reizēm šķiet, ka monsinjors Vatikānā ir savs cilvēks. Vēss tehnokrāts, kas rīkojas pēc aprēķina un lielajā mehānismā pārzina katru ritentiņu un skrūvīti, spēj to noskaņot kā Stradivāri vijoli… Taču nākamajā bridi notveru sevi domājam, ka viņš ir dziļi reliģiozs cilvēks, gluži vai mūks. Viņu valdzina klosteri, acīmredzot tur viņam būtu īstā vieta. Katrā ziņā Sandanato Baznīca nozīmē visu pasauli, un visa pasaule viņam ir Baznīca. Ar to viņš atšķiras no d'Ambrici. Kardināls saprot, ka ir pasaule un ir Baznica, turklāt zina, ka pēdējai jāiekļaujas pirmajā. Kardināls d'Ambrici ir pasaulīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu sastapusi.

-    Brīnos, ka šis pāris ir nešķirams.

-    Un vēl kas, - Elizabete sacīja, lūkodamās pa logu uz kapelas balto jumtu, - manuprāt, Sandanato ir d'Ambrici sirdsapziņa. Vela gan uzskatīja Sandanato par fanātiķi, gluži vai par maniaku. - Sīs atmiņas izvilināja Elizabetei smaidu.

Istabā iestājās klusums. Ārā biezēja krēsla, no visām pusēm mājai tuvojās draudīgas ēnas. Es domāju par Veļu un to, kāds ir tas cilvēks, kurš spējis pacelt pret viņu roku. Domāju, ko ar viņu izdarīšu, kad būšu viņu atradis.

Elizabete nospieda slēdzi, iedegdama vienu, tad otru lampu. Skurstenī iepūta vējš, izkaisīdams pelnus uz paklājiņa.

-   Tu apsolīji izstāstīt savus vērojumus, - Elizabete klusi atgādināja.

-   Ak jā… Viņš tevī ir iemīlējies, māsa Elizabete.

Elizabete atvēra muti, aizvēra un lēni pietvīka. Mirkli viņa nespēja pateikt ne vārda.

-    Tas nu ir visīstākais absurds, Ben Driskil. Gluži vienkārši smieklīgi! Vai tu murgo? Nespēju iedomāties, kā tu spēj saskatīt kaut ko tik idiotisku…

-   Māsa, neklaigā! Tas taču katram redzams. Viņš nespēj novērst no tevis skatienu. Jauki.

-   Ak! Vela man stāstīja, ka tu proti nokaitināt, bet šis ir par daudz…

-    Māsa, es neteicu, ka tu esi viņā iemīlējusies. Nomierinies.

Joprojām nosarkusi, viņa pavērsa acis pret griestiem.

-   Tevi derētu pārmācīt. Skaidrs? - Elizabete aizgāja līdz istabas galam un, pirms to pameta, atskatījās. Nespēdama atrast vārdus, ko vēl man pateikt, viņa izgāja pa durvīm. Uz kāpnēm atskanēja viņas soļi.

Manas domas atgriezās pie slepkavas. Lai kas viņš būtu un kur atrastos.

Tēvs gulēja vēsos baltos palagos, un viņa seja bija pelēcīga kā logu tepe. Acis bija ciet, taču plakstiņi tikko manāmi trīsēja kā maza putniņa spārni. Palāta izskatījās tieši tāda, kādas rāda televīzijas melodrāmās, - visapkārt aparāti un ierīces, monitori, no kuriem nāk pīkstoša skaņa, gluži kā slimnīcas fona mūzika. Tēvam bija piešķirta atsevišķa palāta, plaša un ērta, labākā no visām šejienes slimnīcā. Apartamenti gluži kā prezidentam. Lai gan pievienots visiem šiem aparātiem un vairāk miris neka dzīvs pēc izskata, viņš bija īsts cilvēces paraugeksemplārs - smags un masīvs. Nez kāpēc gaidīju, ka ieraudzīšu tēvu trauslu un vārgu, kāds viņš izskatījās mājās uz grīdas, nokritis pa kāpnēm. Taču kļūdījos. Nodomāju, ka tēvs jūtas daudz labāk.

Bažīgu mani darīja melni tērpusies mūķene, kas, pieliekusies viņam pie auss, kaut ko tajā čukstēja. Gluži kā nāves eņģelis.

Medicīnas māsa, kas pavadīja mani uz palātu, bija ziedoša liela auguma sieviete ar stingru sejas izteiksmi un drošām kustībām. Piegājusi pie gultas, viņa vecajai mūķenei kaut ko pateica, un tā pamājusi aiztraucās man garām, uzvēdīdama no bērnības pazīstamo tīrības un lētu ziepju dvesmu. Tieši tā smaržoja mūķenes manā skolā. Šķita, ka sieviete nosauc mani vārdā: "Ben," - taču vienā mirklī viņa bija prom, aiz durvīm, un zemā, lietpratīgā balsī ierunājās medicīnas māsa.

-    Kā redzat, - viņa teica, - jusu tēvam šeit ir ērti. Viņš atpūšas. Bezsamaņa vairs nedraud, bet viņš daudz guļ. Viņš pievienots pie monitora, - māsa rādija uz pīkstošo aparātu, - un mēs varam viņu vērot no māsu posteņa. Atrasties intensīvās aprūpes palātā viņam vairs nav vajadzības. Doktors Moriss dabūs viņu uz kājām pāris dienās. Žēl, ka jus izmainījāties un nesatikāties, mister Driskil. Labi, - viņa noteica, pārbaudījusi visu, kas tēvam pievienots, un domīgi sabužinājusi spilvenus, - uz dažām minūtēm jūs atstāšu.

-    Māsa, jūs redzējāt, ka esmu atnācis kopā ar garīdznieku. Viņš vēlas parunāt ar tēvu…

-   Baidos, ka tas atļauts tikai ģimenes locekļiem…

-   Varbūt tad varat pateikt, kādas radnieciskas saites mani saista ar mūķeni, kura tikko līkņāja pie tēva?

-   Ak, to es nezinu! Viņa nāk katru dienu no rīta un pēcpusdienā. Nospriedu, ka saņēmusi atļauju…

-   Garīdznieks, kuru jūs redzējāt ar mani kopā, ir pāvesta Kal- lista personiskais emisārs. Nez vai viņam vajadzētu liegt šo tikšanos. Kā jūs domājat?

-   Protams, ne, mister Driskil.

-   Un es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jus noskaidrotu, kas tā par mūķeni.

-   Protams, mister Driskil.

-   Tagad atstājiet mani divatā ar tēvu, ludzu.

Māsa izgāja un aizvēra durvis. Es nostājos pie loga tā, ka mana ēna krita tēvam uz sejas, un vēroju viņu.

-    Pazīstu savu dēlu. Krietns zēns, Ben. - Tēvs tikko manāmi pavēra kreiso aci. - Novēlu tev nekad nepiedzīvot sirdstrieku. Sajūta ir tāda, it kā krūtis būtu ietriekusies raķete. Jāmirst ar godu, kā krietnam cilvēkam pieklājas, nevis šādi.

-    Redzu, ka esi saņēmies, - es teicu. - Pamatīgi mani sabiedēji.

-   Kad nokritu pa kāpnēm?

-   Nē. Tagad, kad ierunājies. Nebiju gaidījis…

-   Gluži vienkārši izliekos, - viņš sacīja.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Izliekos, ka jūtos labāk. Īstenībā es jūtos pretīgi. Lai paceltu roku, paiet puse dienas. Ar ārstiem runāju maz, citādi šie uzslies mani stāvus un liks skraidīt, sasodītie sadisti. - Tēvs elpoja sēcoši, ieelpas bija seklas un ātras. - Man visu laiku sapni rādās Vela… Vai atceries dienu, kad Garijs Kūpers jūs abus zīmēja?

-    Vai zini? Atcerējos to vakar.

-    Sapņos man mirušie vien rādās. Vela, Garijs Kūpers, tava māte… - Viņš klusi noklepojās. - Priecājos, ka esi atnacis, Ben. Panāc tuvāk, noskūpsti tevu. - Es pieliecos un piespiedu vaigu pie tēva vaiga. Tas bija silts un sauss, klāts maziem bārdas rugājiem, no tiem droši vien ari ādas pelēcigums. - Saņem manu roku, Ben, - viņš sacīja, un es to izdarīju. - Tu neesi no vieglajiem bērniem un to zini. Tāds droši vien ari paliksi. - Es atliecos, pajokodams, ka atskabargainā daba ir mana pievilcīguma noslēpums. -Jā, tāds ari paliksi, - viņš noteica.

-   Tev par prieku varu pavēstīt, ka aiz durvīm gaida pāvesta emisārs.

-    Ak Dievs, vai tad mans stāvoklis ir tik ļauns?

-    Viņš ieradies arī Veļas dēļ. Ar divkāršu uzdevumu.

-    Ben, tu esi zaimotājs. Baidos, ka grēcinieks arī.

-   Tu labi zini, ka viņš nedosies projām, iekams nebūs tevi redzējis.

-    Laikam gan. Nu, ceru, ka apmierināji savu ziņkāri. Vai priecājies, ka joprojām esmu dzīvs un kustos? - Es pamāju ar galvu. - Neizturies kā svešinieks. Visu laiku gaidīju, kad tu atnāksi.

-    Man teica, ka tu esot bezsamaņā. - Es uzsmaidīju tēvam. -Tāpēc priecājies, ka vispār atnācu.

-    Man patiešām laimējies. - Viņš vārgi pasmaidīja man pretī.

-   Kas tā par mūķeni, kas grozījās ap tevi?

Tēvs papurināja galvu.

-    Ūdeni, Ben. Lūdzu. - Es pasniedzu plastmasas krūzīti ar ūdeni, ko tēvs caur salmiņu sūca. - Lai ienāk tas pāvesta cilvēks, - viņš nosēcies teica. - Jūtos noguris. Apciemo mani vēl kādu reizi, dēls.

-   Apciemošu. - Es pamāju ar galvu. Kad aizgāju līdz durvīm, saklausīju viņa balsi no jauna.

-    Ben… - tēvs teica, - vai kaut kas ir zināms par slepkavu? Vela, Lokharts, Endijs… Vai kads notverts?

Es papurināju galvu.

-   šauts ar vienu un to pašu ieroci. Acīmredzot slepkava ari viens.

Tēvs aizvēra acis. Es izgāju gaitenī un atgriezos uzgaidamā telpā.

Sandanato, smēķēdams cigareti, raudzījās vecās sarkano ķieģeļu ēkas pagalmā. No gaisa atkal nāca lietus kopa ar sniegu, ārā jau krēsloja. Sandanato bija gulējis, taču atpūties neizskatījās. Viņš bija tālu prom no Romas, un šķita, ka ikviena pieveiktā jūdze atstājusi iespaidu uz viņa izskatu.

-   Tēvs ir pamodies, - es teicu. - Izmantojiet izdevību.

Viņš notvēra manu acu skatienu un pamāja. Tad nodzēsa cigareti un aizgāja pa gaiteni.

Uzgaidāmā telpā ienāca Elizabete, un viņu pavadīja tēva palātā redzētā mūķene. Kontrasts mani pārsteidza. Pavecajai sievietei droši vien ne prātā nenāca, ka mūķene var dzīvot un izskatīties tā kā Elizabete. Paraudzījusies uz mani, Elizabete pavērsās pret mūķeni.

-   Jums vajadzētu pazīt šo atkritēju, - Elizabete sacīja.

-    Protams, - vecākā mūķene atbildēja. Sievietes vaibsti bija smalki un asi, āda gluda. Viņa atgādināja senu porcelānu, kas ar laiku kļūst arvien vērtīgāks. Mati, protams, bija noslēpti, seju ieskāva balta galvassega. Ši sieviete joprojām bija skaista, un atlika vienīgi minēt, cik burvīga viņa bijusi jaunībā. Man vienmēr laimējās satikt skaistas mūķenes. Ja kādai no viņām uz deguna bija kārpa vai virs augšlūpas ūsiņas, to es ātri vien aizmirsu. - Es pazīstu Benu četrdesmit gadu. - Viņas acīs pavīdēja draiska liesmiņa. - Taču mani gan viņš neatceras.

Nākamajā mirklī man atmiņā kaut kas uzzibsnīja.

-    Kā gan iespējams jūs aizmirst? Māsa Marija Angelīna? Kas to būtu domājis! Māsa Marija Angelīna izvadīja mani caur pirmo ticības krīzi.

-   Žēl, ka viņa nevarēja būt līdzās tev ari turpmāk un pacelt ik reizi, kad gadijās paklupt, - Elizabete smaidīdama sacīja, un viņas acīs mirdzēja prieks.

-   Par ko jūs runājat, Bendžamin? - Māsa Marija Angelīna ziņkāri uz mani lūkojās. - Par kādu ticības krīzi?

-    Kādu dienu skolā man viss bija līdz kaklam. Jūs sadevāt ar lineālu man pa pirkstiem, es aizbēgu un noslēpos skolas pagalmā, pēc tam muku projām, bet jūs mani notvērāt. Es nospriedu, ka nu gan dabūšu trūkties… taču jūs mani apskāvāt, glaudījāt man muguru un teicāt, ka viss būs labi. Es nesapratu, kas notiek, un nekad to neesmu sapratis. Tāpēc varat būt pārliecināta, ka aizmirst jūs nebija iespējams, māsa.

-    Dīvaini, - viņa novilka, - bet šo gadījumu neatceros. Itin nemaz. Taču man jau ir septiņdesmit, tāpēc nav brīnums, ka atmina viļ.

-    Pieļauju, ka tas bija parasts gadījums jusu ikdienā. Nezināju, ka jūs pazīstat manu tēvu.

-   Jā, skolēnu bijis daudz… Tavs tēvs un māte? Mēs vienmēr bijām draugi. Todien, kad tēvu ķēra sirdstrieka, biju atnākusi pie misis Frānsisas. Un piepeši… ieveda viņu. Es jutos satriekta. Jusu tēvs, mister Driskil, pieder pie tiem cilvēkiem, ar kuriem, šķiet, nekad nekas ļauns nenotiks. - Viņa cieši ielūkojās man acis un pagriezās pret Elizabeti. - Daži cilvēki tādi ir. Šķiet, ka viņiem trukst mirstības gēna… lāču mēs visi peldam vienā laivā, kam piestātne ari tikai viena. - Viņa klusi nopūtās un uzsmaidīja jauku mūķenes smaidu. - Ben, es priecājos, ka atkal jus sastapu. Pieņemiet manu dziļāko līdzjūtību. Māsa Valentīna bija ļoti miļš bērns. Labi, ka vismaz jusu tēvs atlabst. Es aizlūgšu par jums visiem.

Tiklīdz palikām vieni, māsa Elizabete pavilka mani aiz piedurknes, un mēs pagajām malā. Viņa raudzījās uz mani un mulsi smaidīja. Tajā bridi man ienāca prātā, ko es bez viņas tagad iesāktu.

-    Mani aiz piedurknes mēdza raustīt Vela, - es saciju.

-    Piedod. - Elizabete acumirklī palaida to vaļā.

-    Nē, - es teicu. - Man tas patika. Šķita… ka tā jābūt.

-    Vai apsoli uzvesties labi? - Viņas balss bija maiga un klusa.

-    Vai pāraudzināt mani nav par vēlu? - es atjautāju.

Kad braucām ar automašīnu mājup, man prātā iešāvās kāda doma.

-   Māsa Marija Angelīna… - es vilcinādamies sacīju. - Interesanti, vai viņa pazina tēvu Governo? Viņam patika skaistas meitenes, tātad, iespējams, viņš to ievēroja. Vai es runāju muļķības?

-    Kas to lai zina, - Elizabete atbildēja.

Viņa neļāva man gulēt. Viņa ielauzās manā miegā, nakts tumsā, izgaisināja manas cerības uz atpūtu un mieru. Es aizvēru acis un redzēju sava priekšā viņas seju, it kā viņa būtu atnākusi pie manis sapni. Taču tas nebija sapnis. Es gulēju vaļējām acīm, jo tā gribēja Vela.

Šķita, ka viņa devusi man dažas dienas, lai es attaptos no trieciena - viņas nāves. Tagad Vela pieprasija, lai es rīkojos. "Pietiek sērot," viņa mudināja. "Saki, lielais brāli, ko tu grasies darīt? Kāds izdzimtenis iešāva man lodi galvā, un es gribu zināt - ko tu grasies darīt?" Es sapratu, ka viņa neķircina mani, ka tā nav spēle, ka viņa gaida atbildi. Viņa bija enerģijas un izlēmības pilna. "Savu darbu es izdarīju," viņa teica, "es riskēju, tāpēc mani nogalināja. Esmu atstājusi tev pietiekami daudz pavedienu, lai tu izprastu šo noslēpumu… Es mēģināju kaut ko uzzināt par tēvu Governo un bungās noslēpu fotogrāfiju. Tagad, Dieva dēļ, noķer šo piespēli, un - uz priekšu! Ak, lielais Ben, kāpēc es tev uzticējos, tu esi tāds tūļa! Saņemies manis deļ un paradi viņiem visiem!"

Ap pusnakti, kad visi mājā gulēja, mana mīļā nelaiķa māsa vairs nebija izturama. Viņas rēgs bija pārāk trokšņains. Man vajadzēja nojaust, ka tā būs. Nāvē Vela bija tāda pati kā dzivē - neatlaidīga un apņēmīga. Es piecēlos un uzmetu uz pleciem rīta- svārkus. Vela nelika mani mierā, nemitīgi pārtraukdama manu domu gaitu. "Rīt tu mani apglabāsi, Ben, tu mani apglabāsi… un tad es patiešām būšu prom, prom uz visiem laikiem, prom…"

-   Tā nesaki, - es ņurdēju. - Tu vienmēr būsi kopa ar mani, mana mazā, mīļā māsiņa, un mēs abi to zinām. Citādi nemaz nevar but. - Es dzirdēju viņu vēlreiz nosaucam mani par tuļu, un tad balss izgaisa.

Man vajadzēja iedzert. Varbūt viskijs man palīdzēs aizmigt vai arī iemidzinās Veļu. Iedams lejā pa kāpnēm, es klausījos, kā vējā krakst un sten vecā māja. Kā lai tāda rēgi rod mieru…

Garajā istabā dega gaisma.

Vienā no sinepju krāsas ādas krēsliem ar muguru pret auksto kamīnu sēdēja Sandanato.

-    Nu gan aukstumiņš, - es sacīju.

Uz galdiņa blakus krēslam stāvēja brendija pudele, un abās rokās viņš turēja glāzi. Pelnutraukā dzisa cigarete. Sandanato vilcinādamies pacēla uz mani skatienu. Sejā vīdēja bezmiega pēdas. Mana ierašanās viņu nepārsteidza.

-    Nevarēju aizmigt, - viņš paskaidroja. - Atradu, piedodiet, brendiju. Vai es jūs pamodināju?

-    Nē, nē. Man arī nenāca miegs. Domāju par rītdienas bērēm. Rīt šeit ies karsti. Daļa sērotāju gaidīs, ka māsa piecelsies no zārka un visiem krietnajiem katoļiem pasludinās pestīšanu, bet citi uzskatīs, ka viņa noslēgusi vienošanos ar sātanu un taisnā ceļā nonākusi elles mūžīgajās liesmās. Nu, apmēram tā. Nervi saspringti… kā lai guļ?

Viņš palocija galvu.

-   Šķiet, ka jums ir ne mazāk raižu kā man. Vai drīkstu piedāvāt malku jūsu brendija, mister Driskil?

-    Patiešām, to var. - Viņš dāsni piepildīja glāzi, un es mudināju viņu, lai ielej sev arī. Sandanato pasniedza man dzērienu. - Paldies, monsinjor. Lai mums atnāk miegs! - Mēs saskandinājām un iedzerām.

-   Vai drīkstu jautāt, vai esat gleznotājs? Izcils darbs. Patiešām izcils. Tāds jūtu patiesums. Tāds garīgums!

Man nebija ne jausmas, par ko viņš runā. Ievilcis no cigaretes dūmus, Sandanato pamāja ar roku uz istabas galu, un es to ieraudzīju.

Sandanato bija noņēmis no molberta pārklāju. Viņš nevarēja zināt, ka tēvs aizliedzis savus darbus aplūkot, iekams tie nav pabeigti. Galda lampas vājajā gaismā es mēģināju audeklu saskatīt.

-    Nē, mans tēvs. Viņš glezno.

-    No darba strāvo īsts traģisms. Kā arī dziļas zināšanas par kristietību un tās vēstures izpratne. Sakiet, vai kādreiz jūsu tēvs ir gleznojis sena klostera drupas? Patiešām dramatisks skats… Šis darbs ir lielisks, ļoti lielisks. Vai iepriekš to nebijāt redzējis?

-   Nē, nebiju. Tēvs nevienam nerāda gleznu, pirms tā nav pabeigta.

-    Tad lai tas paliek mūsu noslēpums. Lūk, īsta mākslinieka pieticība! - Viņš piecēlās no krēsla, pagriezdams profilu pret gaismu. Ērgļa deguns, es nodomāju. Par spīti aukstajai istabai, piere viņam norasoja sviedriem. - Paiesimies tuvāk. Manuprāt, glezna jūs apburs, ja vien joprojām mākat atšķirt īstu katolicismu no izdomāta. - Monsinjors izpūta dūmus, un tie aizplīvuroja viņa vaibstus.

-Joprojām?

-   Jūsu māsa reiz. ieminējās, ka neilgu laiku bijāt jezuīts. Bet tad, - viņš paraustīja plecus, - jūs no tā aizgājāt.

-    Delikāti sacīts.

-    Jāatzīstas, ka viņa izmantoja daudz rupjākus izteikumus, ielas terminus. Jūsu māsas valoda bija ļoti izteiksmiga, un viņas idiomām piemita krāsainība.

-    Nešaubos. Pareizāk, es to zinu.

-   Sakiet, kāpēc jūs aizgājāt no semināra?

-   Sievietes dēļ.

-    Vai viņa bija tā vērta?

-    Vai tad tas nav manā dosjē?

-   Apžēlojieties… ko jūs ar to gribat teikt? Tāda dosjē nav…

-    Labi, izliecieties, ka neesmu to teicis. Neizdevusies piezīme, ko diktējis bezmiegs…

-   Tātad sieviete bija tā vērta?

-    Kas to lai zina? Varbūt kādu dienu zināšu atbildi.

-    Vai es saklausu jūsu balsī nožēlu vai man tikai tā šķiet?

-    Manuprāt, jūs mani nesaprotat, monsinjor. Es aizgāju Svētās Jaunavas dēļ. Nespēju vairs pieņemt nedz viņu, nedz visu pārējo…

-    Un jus joprojat neesat aptvēris, vai tas bija pietiekams aiziešanas iemesls?

-    Es nožēloju vienīgi to, ka izmantoju viņu par aizbildinājumu. Bija daudz svarīgāki iemesli.

-   Labi. Autobiogrāfiski sīkumi šodienai pietiek. - Viņš pasmaidīja. - Nāciet paskatieties uz tēva darbu.

Mēs piegājām pie molberta, un es ieslēdzu vēl vienu lampu. Skatienam pavērās imperators Konstantīns, kurš saņēmis zīmi no debesīm. Sev raksturīgajā primitīvajā vēstījuma stilā tēvs bija attēlojis bridi, ar kuru sākās svarīgas pārvērtības Rietumu vēsturē. Domīgi braucīdams zodu, monsinjors Sandanato caur dūmu vērpetēm lūkojās uz audeklu. Tad, it kā manis šeit nebūtu, viņš ierunājās. It kā stāstītu kādam pagānam notikumus, kas pirms ilga laika risinājās uz ceļa, kurš veda uz Romu. Viņš stāstīja par Baznīcu un asinīm, kas tās vārdā izlietas…

Baznīcas vēsture pielīdzināma krāšņam gobelēnam, kur attēlotas kliedzienam pavērtas mutes, miesas, no kuram noplēsta āda, un virmojošu asiņu jūra. Šo neprātu gadsimtiem diktējusi neremdināma godkāre, alkatība un pērkamība, un visu galu galā izšķīrušas intrigas, sazvērestības un karagājieni. Tajā pašā laikā vajadzēja saglabāt līdzsvaru starp labu un ļaunu, starp varu un iejūtību, egoismu un nesavtību, vajadzēja dot cilvēkiem ticību un cerību. Cerību un solījumus, lai absolūti neciešamo eksistenci padarītu kaut cik ciešamu. Nav nozīmes, ko Baznīca mocīja vai nogalināja, - to darīja cilvēki. Cilvēki, nevis ticība, ko aizstāvēja Baznīca. Ikvienā laikā dzīvojuši gan slikti, gan labi ļaudis. Bet ticība - tas ir pavisam kas cits, tā ir ideja, ka Kristus miris par mūsu grēkiem, ka cilvēks savā vājumā un nevaribā caur Kristu var iegūt cerību uz mūžīgu dzīvi, tieši ticības vēsts vienmēr nolieca svaru kausus uz vienu pusi. Mums māca, ka labais vienmēr gūst virsroku, ka tas ir stiprāks, bet dažreiz par to rodas šaubas. Biežāk, nekā mums gribētos.

-    Lidz trīssimt divpadsmitā gada divdesmit septītajam oktobrim, - Sandanato sacīja, - būt kristietim bija samērā vienkārši un pat patīkami. Jā, tevi varēja izbarot lauvām vai iekalt važās, tevi varēja palaist caur ierindu, kas sitis tevi lidz nāvei ar nūjām vai pletnēm. Tevi pat varēja uzstiept uz krusta kādā ceļmalā citiem par mācību. Toties tu skaidri zināji, kādas ir tavas attiecības ar pārējo pasauli. Bagātība, vara, miesaskāre ir ļaunums, bet nabadzība, ticība Tam Kungam un pestīšanas solījums - tas ir labi, un tev uz to jābalsta sava eksistence.

Lai gan Sandanato lekcijai nebija izvēlējies īsti piemērotu laiku, jāatzīst, ka mani tā aizrāva. Nez kāpēc ap sirdi kļuva mierīgi, un vairs negribējās ne strīdēties, ne noliegt. Acīmredzot tieši tā piedienas klausīties krietnam katolim.

Trīssimt divpadsmitā gada divdesmit septītais oktobris.

Konstantīns, pēc izcelsmes vācietis, trīsdesmit vienu gadu vecs, pārvaldīja sešas valodas, bija varonīgs karavīrs, imperators un pagāns un valdīja no Skotijas līdz Melnajai jūrai. Trīssimt divpadsmitajā gadā viņš gatavojās izšķirošai kaujai pie Milvio, viena no Romas lielākajiem tiltiem. Kaujas priekšvakarā, kad saule jau slīga uz rietu, Konstantīnam parādījās vīzija… un pasaule pēc tam kļuva pavisam citada. Sarkanzeltainajās debesīs viņš ieraudzīja Jēzus krustu un, tāpat kā Pāvils ceļā uz Damasku, dzirdēja balsi: "Ar šo zīmi tu uzvarēsi." Nākamajā rītā, kad imperators devās kaujā, uz viņa karavīru vairogiem un zirgiem uz pierēm bija uzzīmēts krusts. Kaujā viņi uzvarēja. Roma piederēja Konstantīnam, un viņš zināja, kas šo uzvaru viņam atnesis. Jēzus vara un spēks.

Trīssimt divpadsmitā gada divdesmit astotais oktobris.

Noplūciis sviedriem un nošķiedies asinīm un dubļiem, Konstantīns pieprasīja, lai viņu ved uz Romas Trasteveres rajonu, kur slēpās kristieši. Tur viņa priekšā stājās šausmu pārņemts maza auguma vīrs ar brūnu ādas krāsu. Tas bija toreizējais pāvests Mil- tiāds. Visu mūžu Miltiāds bija slēpies, paniski baidīdamies, ka viņu notvers un piespriedīs nenovēršamo nāves sodu. Aiz šaus- mam viņš pieprasīja tulku, lai gan pēc tā nebija vajadzības, jo Konstantīns runāja nevainojamā latīņu valodā. Pāvests, stāvēdams slaidā gaišmatainā teitoņa priekšā, trīcēja no galvas līdz kājām. Noklausījies viņa vēstījumu, pāvests gandrīz noģība.

Turpmāk viss būs citādi, daudz labāk, pa jaunam. Roma būs kristīga. Imperatora kroni greznos nagla no Kristus krustā sišanas, vēl viena nagla būs zirglietās, lai kaujā tas vienmēr būtu kopā ar viņu.

Nākamajā dienā Konstantīns ar ģimeni, Miltiādu un viņa pirmo priesteri Silvestru pabrauca garām Kaligulas cirka arēnai, garām Apollona un Ķibeles templim, dodoties uz kapsētu Vatikāna kalnā. Tur Konstantīns nometās ceļos pie Pētera un Pāvila apbedījuma un noskaitīja lūgšanu. Pēc tam visi pastaigājās pa kapsētu, un imperators stāstīja par darāmajiem darbiem - šeit, virs kapavietas, jāuzceļ bazilika un tai jāpiešķir Pētera vārds, bet Pāvila pīšļi jāpārved un jāapglabā pie ceļa uz Ostiju, vietā, kur viņu nogalināja. Tur sliesies vēl viena bazilika. Un tas vēl nebija viss. Konstantīns bija cilvēks ar misijas apziņu. Procesija virzījās uz Laterāna pakalnu, uz kura pletās romiešu senās Laterānu dzimtas pilis. Imperators, plaši atvēris kādas pils vārtus, iesaucās: "Laipni lūdzu Miltiāda īpašumā! No šā briža te dzīvos viņš un visi svētā apustuļa Pētera pēcteči!"

Pēc piecpadsmit mēnešiem Miltiāds nomira, un Konstantīns par pāvestu kronēja Silvestru. Silvestrs, pirmais pāvests, kam piederēja laicīgā vara, daudz asrcdzīgāk nekā Miltiāds saskatīja Baznīcas nākotnes iespējas. Enerģiski izmantodams sev dāvāto izdevību, viņš kļuva par ietekmīgu jaunās Baznīcas pārstāvi. Tieši Silvestrs nepārtraukti uzturēja saikni starp Baznīcu un impēriju, gādādams, lai pa taisnajiem romiešu ceļiem Baznīca nokļūtu ikvienā plašās impērijas nostūri. Tieši Silvestrs uzklausīja Konstantīna grēksūdzes. Tieši Silvestrs saprata, ka nemaz nav jāgaida Kristus otrā atnākšana, lai Viņš triumfētu. Jēzus Kristus kopā ar vareno Romu, apustuļa Pētera sekotājiem un viņu institūtiem var valdīt pār pasauli ari bez tā. Baznīcas iespējas šķita neierobežotas.

-    Līdz tam trīs gadsimtus mūsu eksistence bija apdraudēta, - Sandanato turpināja. - Mūs vajāja un mocīja, un mēs slēpāmies. Silvestrs deva kristiešiem lielo iespēju kļūt par pasaules Baznīcu. Jēzus bija uzrunājis Konstantīnu, pievērsis viņu ticībai, bet Konstantīnam savukārt bija vara un līdzekļi, lai ticībai pievērstu pārējo pasauli. Garīgums apvienojās ar bagātību, varu un spēku. Nodrošinājies ar Konstantīna atbalstu, Silvestrs pa jaunam varēja ieklausīties vārdos, ko Jēzus bija teicis Pēterim Hermona kalnā. - Sandanato apklusa un lūkojās uz mani, it kā gribētu pārliecināties, vai šis citāts man atmiņā saglabājies vai ne. No manas zemapziņas dzīlēm šie vārdi patiešām uzpeldēja.

-   "Un es tev došu debesu valstības atslēgas," - es citēju. - "Un, ko tu siesi virs zemes, tas būs siets arī debesīs; un, ko tu atraisīsi virs zemes, tam jābūt atraisītam arī debesīs."

-   Tieši tā, - Sandanato sacīja. - Pirmo reizi vēsturē Pētera sekotājam bija piešķirta neierobežota vara. Un, protams, kopā ar

Ba/nīcu viņš tai krita par upuri. Turklāt nākamajos gadsimtos vardarbība gluži vai vajāja mūs… Tāda bija Konstantīna noteiktā cena, - bridi klusējis, Sandanato turpināja. - Par laicīgu varu jāmaksā laicīga cena. Roku rokā ar varu allaž iet šīs varas tīkotāji, intriganti, dažāda ranga politikāņi, kuru mērķis ir atņemt mums militāros sabiedrotos, atņemt mūsu bagatibas. Mūsu vēsture ir nepārtrauktu, pret mums vērstu draudu un kompromisu vēsture. Taču līdz šim, mister Driskil, mēs vienmēr zinājām, kas ir mūsu ienaidnieki. Pat, ja situācija kļuva katastrofāla, mēs sapratām, kas notiek. Jūs, protams, esat lasījis par neciešami karsto tūkstoš astoņi simti septiņdesmitā gada augustu…

Kā jau piedienas bijušajam semināristam, es labi atcerējos tā laika notikumus, jo mums tie bija jāzina. Toreiz laicīgā pasaule piepeši pavērsās pret Baznicu. Īstenībā aizmetņi notikumiem, kas risinājās taja svelmainajā vasarā pirms vairāk nekā gadsimta, brieda jau tūkstoš astoņi simti divdesmit trešajā gadā un turpināja briest divdesmit tris gadus Leona XII, I'ija VIII un Gregora XVI valdīšanas laikā. Tie bija divdesmit trīs pāvesta diktatūras gadi Romā un katoliskajos valdījumos, ko pārraudzīja pāvesta vietval- ži. Šajā laikā gandrīz ceturtdaļu miljona cilvēku sodīja ar nāvi vai nolēma mūža ieslodzījumam, daudzus par politiskiem noziegumiem, lai gan viņi bija tikai izpelnījušies Baznīcas nelabvēlību, izsūtīja. Grāmatas pakļāva cenzūrai, ļaudīm liedza pulcēšanās brīvību - ne lielākos bariņos par trim -, pārvietošanos stingri ierobežoja. Visur aktīvi darbojās tribunāli, kas piesprieda apsūdzētajiem bargus sodus. Tiesas procesi notika vienīgi latīņu valodā, tāpēc pavisam maz bija tādu tiesājamo, kuri saprata, kādā noziegumā viņus apsūdz. Šo pāvestu valdīšanas laikā taisna tiesa beidza eksistēt - spriedumus noteica Vatikāns. Leons XII pat pamanījās restaurēt inkvizīciju ar visu tās daudzveidīgo spīdzināšanu. Šo pāvestu ausis bija nedzirdīgas pret pārvaldamo žēlabām un raudam. Gandrīz vai katras pilsētas galveno laukumu greznoja karātavas, gluži ka rijīgi maitasputni sagaidīdamas ikvienu, kurš aizkaitinājis Baznīcu.

lajā laikā radās neskaitāmas slepenas biedrības. Slepkavošana kļuva par dzīvesveidu, par profesiju. Kad, teiksim, Boloņas iedzīvotāji sadumpojās, nemierus apslāpēja ar brutālu nežēlību. Uz pāvesta aicinājumiem vienmēr labprāt atsaucās Austrijas karaspēks, kas, šķērsojis robežas, vingrinājās kara mākslā, stādamies preti nepaklausīgajiem pilsoņiem. Taču vēstures rats pamazām iegriezās citā gultnē, un tūkstoš astoņi simti četrdesmit trešajā gadā tauta - pec Baznīcas ieskatiem, pūlis, - Romā pārņēma varu.

T ūkstoš astoņi simti četrdesmit sestajā gadā par pāvestu ievēlēja Piju IX, un pasaule, ko viņš mantoja, bija nožēlojama un izmisuma pilna. Vismaz tāda tā izskatījās 110 pāvesta pils logiem. Garibaldi un Madzīni cīnījās par republiku, un drīz pēc kāpšanas Svētā Pētera bazilikas tronī Pijs Bavārijas sūtņa karietē nakti bēga ārā no Romas, neapstādamies līdz pat Neapolei, kur slēpās dažādās vietās. Pa to laiku Roma pasludināja sevi par republiku, simboliski atbrīvojās no pāvesta, nonāvēja garīdzniekus un izlaupīja baznīcas. Romā Pijs varēja atgriezties tikai pēc četriem gadiem, kad pilsētu ieņēma franču armija. Madzīni aizbēga uz Šveici, un Garibaldi atgriezās kalnos. Tiesa, Pijs IX atgriezties spēja tikai ar ārzemju karaspēka atbalstu, taču svarīgs bija pats viņa atgriešanās fakts, un pārējam nebija nozīmes.

Pijs IX sāka savu valdīšanu uz nedzirdētas popularitātes viļņa un, pauzdams pateicību, centās dot ļaudīm to, ko viņi vēlas. Viņš padzina jezuītus, deva atļauju publiskas avīzes izdošanai, likvidēja geto, gādāja par pirmā dzelzceļa ierīkošanu pāvesta valdījumos. Pat izsludināja civilo konstitūciju, un tas viss bija darīts ar mērķi dzēst gadsimta ceturksnī nodarīto ļaunumu. Taču vēsture ir kā auļojošu zirgu rauta kariete, zem kuras riteņiem ir tik viegli pakļūt. Ļaudis domāja par nākotni, nevis tiecās atgriezties pagātnē, un šo nākotni viņi saskatīja nevis pāvestā, bet gan piederībā jaunajai itāliešu tautai.

Notikumi sasniedza kulmināciju, kad uz Kvirināla pils kāpnēm nogalināja pāvesta premjerministru eleganto aristokrātu Rosi. Kad Rosi gāja ārā pa durvīm slaveno kāpņu augšgalā, viņu sagaidīja neliels dīkdieņu pūlis. Nākamajā mirklī uz priekšu izlēca jauns cilvēks un nozibēja asmens, ietriekdamies Rosi kaklā. Rosi sagrīļojās un nokrita, kāpnes noplūda asinīm, bet naidpil- nie ļaudis auroja… Pijs šo skatu vēroja pa sava kabineta logu. Baisā iztēles aina mani nepamet kopš skolas gadiem.

Pagātnē, ja pāvesta vara bija apdraudēta, vienmēr palīgā varēja aicināt kādu armiju. Silvestrs I, Leons III, Gregors VIII, Kle- ments VII - viņi labprāt pieņēma izaicinājumus, zinādami, ka palīgā var pasaukt vienu vai otru karaspēku. Taču tūkstoš astoņi simti sešdesmit devītajā gadā nebija nevienas armijas, kas steigtos aizstāvēt pāvesta valsti. Eiropas galvaspilsētās de facto bija pieņemts lēmums, ka pāvesta varai reizi par visām reizēm jādara gals. Londonas The Times rakstīja par "novecojuša institūta pirmsnāves krampjiem". Atceros, ka, mācīdamies par šo periodu, es pārsteigts prātoju, vai tēvs patiešām zina, ka I3az.nīcas vēsturē bijis tik briesmīgs laiks. Man negribējās ticēt, ka tēvs man par to nav teicis ne vārda, brīdinājis mani. Pēc tam nodomāju, ka viņš acīmredzot dara visu, lai nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtotos.

CIadsimtos, kopš Konstantinam parādījās vīzija, kristietībai pirmo reizi bija pienākuši tik grūti laiki. Taču Pija rīcībā bija trumpja kārts, un viņam neatlika nekas cits kā to izspēlēt. Viņš nolēma vērsties pie garīgās varas, ko Jēzus savulaik nodeva Pēterim, - pie gara spēka. Tūkstoš astoņi simti sešdesmit devītā gada jūlija bīskapija pasludināja nemaldīguma doktrīnu un tā dēvēto arhibīskapu prioritāti. No tā brīža morāles un ticības jautājumos pāvestam vairs nebija iespēju kļūdīties, jo viņš pakļāvās bīskapijai, lajā pašā laikā viņš pats bija arhibīskaps, tāpēc viņa mācība un lēmumi nebija apstrīdami visā kristīgajā pasaulē. Baznīca pasludināja pāvestu par savu vadoni, vienīgo garīgo līderi un ganu, vienīgo Dieva vietvaldi uz zemes, un neviens to neuzdrīkstējās noliegt vai par to šaubīties.

Tomēr šajā reformā bija viena vājā vieta, un vislabāk to zināja Pijs. Garīgajās cīņās Baznīca guva uzvaru, bet laicīgajās zaudēja.

Un tā nebija tikai metafora. Kaujas risinājās gluži reālas. Tūkstoš astoņi simti septiņdesmitā gada deviņpadsmitajā augustā prūšu karaspēka vienības sāka uzbrukumu Romai, un franči tajā pašā dienā bija spiesti vest savu armiju no pilsētas ārā. Nepilni četri tūkstoši viru ģenerāļa Kanclera vadībā stājās pretī pāvestam, un ģenerāļa Kadornas komandētā itāliešu nacionālā armija ar sešdesmit tūkstošiem kareivju dienas laikā jau bija krietnu gabalu no Romas mūriem. Pijs, kuram nebija izvēles, šķietami pretojās un tad padevās.

Karalis Viktors Emanuēls, jaunās nācijas vadonis, bija uzvarējis. Roma kļuva visas Itālijas galvaspilsēta. Divdesmitā augusta rītausmā lielgabali noklusa.

Nepagāja ne piecas stundas, kad virs Svētā Pētera bazilikas kupola uzvijās balts karogs.

Oktobrī pāvesta valdījumos notika plebiscīts. Par pievienošanos Itālijas Republikai nobalsoja simt trīsdesmit divi tūkstoši seši simti astoņdesmit viens cilvēks. Pret bija tikai tūkstoš pieci simti piecas balsis. Tūkstoš astoņi simti septiņdesmit pirmā gada pavasari Italijas parlaments garantēja pāvesta suverenitāti un neaizskaramību viņam pakļautaja teritorijā, kur ietilpa Vatikāns, Late- rāns un vasaras mītne Gandolfo pili. Pijs uz to reaģēja ar rūgtuma pilnu frāzi, ko nebeidza atkārtot lidz mūža galam: "Tagad mēs esam cietumnieki."

Brīvību Baznīca atguva tikai tūkstoš deviņi simti divdesmit devītajā gadā, kad Pijs XI panāca vienošanos ar Benito Musolīni un parakstīja tā dēvētos I.aterāna paktus, kas Baznīcai atkal ļāva brīvi darboties varas, finanšu un politikas pasaulē.

Sandanato noklikšķināja greznas zelta šķiltavas. Man degunā iecirtās Guuloise aromāts, un novirmoja dūmi.

-    Varmācība nav nekas jauns, - viņš sacīja. - Mes abi to zinām. Vardarbība Baznīcā… šis temats nez kāpēc ļoti ieinteresēja jūsu māsu. Apmēram tā izteicās Eminence. Mēs vienmēr no tas esam cietuši, bet mūsdienās ienaidnieks nav identificējams. Saprotiet, pagātnē vienmēr bija skaidrs, kas ir ienaidnieks. Taču patlaban mums ir trīs mirušie, mēs esam šausmu pārņemti un nevaram pasaukt palīgā armiju, lai mūs glābj… tas laiks ir pagājis. Mēs esam vieni, bezpalīdzīgi un neapbruņoti šajā draudīgajā pasaulē. - Es jutu, ka, par spīti drūmajiem vārdiem, Sandanato smaida. Šķita, ka ar runām par varmācību viņš atslābinās. Taču varbūt viņš gluži vienkārši vēlējās to pateikt. Viņš pacēla glāzi ar brendiju. Bija gandrīz četri, manas māsas bēru dienas rīts, un beidzot es jutos tik noguris, lai aizmigtu. - Lai musu ienaidnieku rindās valda apjukums, - viņš noteica.

Es uzmetu viņam skatienu.

-    Pasakiet to vēlreiz, draugs.

Māsas bēres man pagāja gluži kā miglā, lai gan es nepārtraukti kaut ko darīju, izpildīdams visas vajadzīgās formalitātes. Kā par brīnumu, tiku ar visu galā, lai gan jutu, ka vēroju sevi un pārējos bēriniekus it kā no malas. Tiku ar visu galā, lai gan apglabāju savu māsu, ievērodams visus tradicionālos, svinīgos katoļu rituālus. Nekad neesmu sapratis, ko viņi īstenībā svin bēru dievkalpojumā. Cilvēks taču nomiris. Protams, esmu saņēmis atbildi, ka misē slavina dzīvi, kas nule kā beigusies, un svin taisnprātiga cilvēka pāriešanu labāka pasaulē. Gandrīz gadsimta ceturksni esmu lauzījis galvu par šo atbildi. Jo īpaši mātes bērēs. Mātes dzive bija tik vientuļa un nelaimīga, ka nespēju to iedomāties par svinību iemeslu.

Ar Veļas bērēm bija citādi. Viņas dzīve bija svinību vērta. Taču nāvi gan viņa nebija pelnījusi. To vajadzēja atriebt.

Persiks novadīja misi nelielajā Ņūprudensas baznīcā, kur sapulcējās piecdesmit sešdesmit pavadītāju, no kuriem vairākums bija varenie, vēl varenākie un paši varenākie. Prezidenta pārstāvis, pāris gubernatoru, trīs senatori, daži valdības locekļi, advokāti un citādi darboņi, kas iedomājās, ka tieši viņi liek zemeslodei griezties. Bija ieradušās piecas sešas televīzijas filmēšanas grupas, ko štata policija turēja pa gabalu. Mēs, Mārgarita, tēvs Danns, māsa Elizabete un es, darījām visu iespējamo, lai bēres nepārvērstos par "plašsaziņas līdzekļos plaši atspoguļotu notikumu", taču velti.

Nekad agrāk nebiju vērojis Persiku darbā, un redzētais atstāja uz mani iespaidu. Mise viņam bija smags pārbaudījums. Baznīcu pildīja man labi pazistamā vīraka smarža. Sveču gaismā zārks tikko manāmi mirdzēja, it kā būtu klāts ar nespodru zeltu. Ceremonija turpinājās. Pēc daudziem gadiem atkal piedalījos svētajā vakarēdienā, turklāt citādi - nevajadzēja vairs mesties pie altāra ceļos, un es saņēmu ne vien Kristus miesu, bet arī asinis. Iespējams, rituāls kļuvis vienkāršāks. Taču tik un tā viss man šķita nereāls. Jo tur, uz paaugstinājuma novietotajā zārkā, gulēja mana mazā māsa.

Es teicu runu. Brālis, kas pārdzīvojis savu jaunāko māsu, un tā tālāk. Laiku pa laikam kāds iešņukstējās, daudzi man uzsmaidīja un māja ar galvu. Tas viss liecināja, ka pasākums izdevies. Manos izteikumos nebija ne miņas no tā, ko es jutu patiesībā. Veļai nāktu smiekli par maniem liekulīgajiem vārdiem gluži kā par labu joku. Citādi es nespēju. Es nespēju šā pūļa priekšā atkailināt savu dvēseli. Kad viss bija galā, atskanēja psalmu dziedājums, sērotāji pamazām devās ārā, un izrāde tikpat kā bija beigusies.

Veļu apglabāja kapsētā blakus nelielai baznīcai Driskilu ģimenes kapavietā. Šeit dusēja māte un tēva vecāki. Nu arī - Vela. Vietas šeit pietiks ari tēvam un man. Mums nebija lielu monumentu, tikai atturīgs akmens galvgali. Mūsu piemineklis, tēvs mēdza teikt, būs mūsu darbs. Šie vārdi nez kāpēc man allaž atsauca atmiņā poēmu "Ozimandija", grāmatu, ko atcerējos no skolas laika. Skaties manos darbos, Tu, Varenais, un ciešanās…

Jutu, ka asais, aukstais vējš mani izpūš līdz kaulam. Negrasī- jos šeit stāvēt, skaļi klabināt zobus, notrausdams no vaigiem sasalušas asaras, un noraudzīties, kā zārks lēni nozūd zem zemes.

Mani pārņēma savāds, iracionāls, bērnišķīgs niknums uz Veļu, ka viņa tā ņēmusi un nomierinājusies, ļaudama sevi aprakt. Acīmredzot es nespēju aprast ar domu, ka ši gudrā, dzīvespriecīgā meitene, mana māsa, šeit gulēs viena visas turpmākās aukstās naktis. Pametis tuvāko ģimenes draugu pulciņu, kas, saspiedies ap kapu, gaidīja drāmas pēdējo ainu, es devos prom. Māsa Elizabete un Mārgarita Kordere palika kopā ar citiem.

Pēc brīža jau biju ticis pie augstā dzelzs žoga, kas norobežoja kapsētu. Pa debesīm traucās zemi pelēki mākoņi. Piepeši es ievēroju dažas kapu plāksnes, kas bija ieaugušas zālē aiz žoga. Atvēris vārtus, es izgāju pa tiem ārā. Nekad agrāk necilās plāksnes nebiju šeit pamanījis, bet nu vai nu likteņa pirksts, vai nojauta mani pie tām atveda.

Uz tēva Vinsenta Governo kapa auga dzelkšņi un vērmeles. Uz plakanās, zemē iegrimušās akmens plāksnes vārds un gad- skaitļi bija iecirsti tik maziem burtiem, ka tos gandrīz nevarēja saskatīt. 1902-1936. Pašnāvnieku apglabāt svētītā zemē nebija ļauts.

Acīmredzot kavējos pie žoga ilgāk, nekā pats domāju, jo vārtiem tuvojās bērinieki. Māsa Elizabete, apstājusies man līdzās, pie- tupās, lai redzētu, kas saistījis manu uzmanību. Viņa bija uzvilkusi tradicionālu, mazliet pāršūtu mūķenes apģērbu, ko bijām sameklējuši Veļas drēbju skapī. Ieraudzījis viņu šajā tērpā sev blakus, es nodrebēju. Viņa it nemaz nebija līdzīga sev, it kā būtu sa- posusies uz maskuballi. Izlasījusi vārdu uz kapakmens, viņa piešāva roku pie mutes.

-   Ak Dievs!

-    Nabaga puisis, - es teicu. - Varu iedomāties, kādas atvadas viņam sarīkoja labie Baznīcas tēvi. Apraka šeit gluži kā klaidoni suni, pēc tam izlikās, ka tāds vispār nekad nav dzīvojis. Tāpēc, ka izdarījis pašnāvību. Kaut gan īstenībā nogalināts. Nē, māsa, viņš jāapglabā kapsētā, taču ne šajā, protams…

Kad cauri kapsētai devāmies atpakaļ, viņa paņēma mani zem rokas.

-   Tu runāji ļoti labi, Ben. Veļai būtu…

-   Nekā laba tur nebija. Nemāni sevi.

-    Nē, tu runāji labi. Viņa lepotos ar tevi.

-    Vai gribi dzirdēt ko jocīgu?

-Ko?

-    Es neatceros nevienu vārdu, ko sacīju.

-    Ak, Ben! Ja tu būtu patiešām tāds asais džeks, kāds izliecies, es tevi ciest nevarētu.

-   Neiesaku iepazīt mani tuvāk, dārga. Vela zināja, kāds esmu īstenībā. Tāpēc atstāja man to fotogrāfiju.

-   Nesaprotu…

-    Vela visu savu mūžu aizstāvēja to, kas, viņasprāt, bija pareizs un patiess. Ja nezināja šos viņas mērķus, viņu varēja noturēt par atriebes eņģeli. Viņa bija skarbāka par mani.

-    Varbūt nemaz neesmu viņu pazinusi…

-    Tu pazini viņu. Tu viņu pazini. Labāk to atzīsti, bet tagad sagatavojies tam, kas mūs gaida mājās.

-    Vai tu redzēji māsu Mariju Angelīnu?

-   Nē, es tikpat kā neko tur neredzēju.

-    Viņa sacija, ka atnākusi tieši no slimnīcas. Tēvs tā gribējis. Lai viņa pēc tam izstāstītu, kā viss noritējis.

-    Ko tas nozīmē, māsa? Mūža atvasaras romāns?

Māja bija pilna ar cilvēkiem, kurus es tik tikko pazinu. Šaubos, vai Vela pazītu vismaz katru desmito, - tie visi bija tēva draugi un paziņas. Baņķieri, daži pensionāri no CIP, cilvēki no Prinstonas universitātes, prezidenta aprindām tuvi ļaudis, garīdzniecības pārstāvji, juristi un likumdevēji - visi draudzīgi, ar milzu ēstgribu tiesāja tītara gaļu un šķiņķi un malkoja dzērienus. Šķita, ka šie cilvēki iztiek no bezdarbnieku pabalsta un tāpēc tik kāri metas uz ēdienu. Geritiji tik tikko spēja nest uz galda no jauna piepildītos traukus.

Tēvs Danns vadāja varenā auguma arhibīskapu kardinālu Klammeru no pulciņa pie pulciņa gluži kā slikti izdresētu ziloni pa pilsētas ielām. Persiks, Sems Tērners un vēl daži vietējie centās stulbi neblenzt uz visiem šiem raidījumu "Tikšanās ar skatītājiem" un "Ar seju pret nāciju" veterāniem. Māsa Elizabete palīdzēja Mārgaritai Korderei, un abas gluži kā divas manēžas inspektores gadāja, lai viss rit, kā pieklājas.

Cilvēka, kuru es meklēju, šeit nebija.

Lai gan bibliotēka šodienas apmeklējumu programmā neietilpa, es viņu atradu tieši tur.

Drū Samerheiss stāvēja grāmatu pārpilnajā istabā pie loga un pārlapoja Somerseta Moema "Ešendenu" ar autora veltījumu tēvam. Samerheiss Antiba kādu vasaru bija viņus iepazīstinājis.

Viņš pacēla skatienu no grāmatas, un viņa plānās bālās lūpas savilkās smaidā. Samerheiss bija tievs kā maikste, ģērbies ogļpelē- kā uzvalkā ar vesti, ap kaklu viņam bija ķēdīte ar zelta atslēdziņu, kurā iegravēti trīs grieķu burti, zīme, kas norādīja uz piederību Hārvarda universitātes absolventu bralībai. Pogcaurumā vidēja sārta Goda leģiona ordeņa lentīte. Spoži nospodrinātas melnas kurpes no Džerminstritas, melna adīta kaklasaite, balts krekls un zīmoggredzens uz labās rokas mazā pirkstiņa. Tipisks veiksmīgs jurists. Cilvēks, kurš spēlē līgā "Katrs par sevi".

-    Vai esmu tev teicis, Ben, ka Moems ir mans mīļākais autors?

-   Nē, šķiet, ka neesat.

-    Vai zini, Villijs stostījās. Zēna gados man piemita tāds pats trūkums. Mums abiem no šīs kaites izdevies atbrīvoties. Vajadzīga tikai griba. Viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc šo rakstnieku esmu iemīļojis. Tavam tēvam arī patika Villijs. Viņi apmainījās visādiem spiegu stāstiem. Taču abi bija ļoti dažādi cilvēki. Kā jūtas tēvs, Ben? Vai ir kādi jaunumi?

-   Iet uz labo pusi. Viņš izķepurosies, Drū. Taču bailēm pamats bija.

-   Tavu tēvu nav viegli nobiedēt.

-    Es to teicu par sevi. Biju nobijies. Mani nobiedēt nav grūti.

-   Tu un tavs tēvs… - Samerheiss domīgi novilka. Viņš uzskatīja, ka mēs ar tēvu esam ļoti līdzīgi, bet negribam to atzīt. Agrāk viņš to bieži atkārtoja. - Tātad tu apgalvo, ka tevi nobiedēt nav grūti. Vai zini, man šķiet, ka tu esi pārāk pieticīgs, vērtēdams sevi. Vai ari vēlies mani apvest ap stūri, blēdis tāds.

-   Ziņkārīgs blēdis. Es jūs meklēju, Drū.

-    Es šeit noslēpos, lai būtu prom no pūļa. Bēres un tas viss pēc tam… Labi apzinos, ka drīz pats varu kļūt par iemeslu tādai burzmai. Žēl Veļas. Skumja diena mums visiem…

-    Vai jūs bijāt starp viņas atbalstītājiem?

-    Es pārāk daudz zinu, lai kādu atbalstītu. Taču vēlēju viņai labu un cienīju viņas uzskatus. Kad bija izdevība, gādāju viņas pētījumiem naudu.

-    Kas viņu nogalināja, Drū?

-   Vispirms jānoskaidro, kāpēc viņu nogalināja, Ben. Tikai pēc tam - kas.

-   Es arī tā domāju. Kāpēc manu māsu vajadzēja nogalināt? Vai viņa patiešām gāja bojā savu uzskatu dēļ?

-    Diez vai. Filozofiska pārliecība, pat mēģinājumi to izplatīt mūsdienās nevarētu būt slepkavības iemesls. Taču tas ir tikai mans viedoklis. Veļas dzive uzmanīgāk jāpapēta… lai saprastu, kāpēc. Un atbildi atradīs tikai tas, kurš meklēs rūpīgi, nepagurdams. Pēdējās dienās tu droši vien biji pārāk noslogots… Tu raugies pasaulē ar jurista acīm, jo citādi nemaz nemāki, vai ne? Vāc pierādījumus, liecības, pavedienus, veido lietu, veido ziloni… - Ieraudzījis manā sejā neizpratni, viņš paskaidroja: - Vai zini, ko Rodēns atbildēja uz jautājumu, kā viņš veido ziloņa statuju? Rodēns teica, ka ņemot varenu akmens bluķi un noskaldot nost visu, kas naV zilonis, šeit ir otrādi. Tev ir neskaitāmas Veļas dzīves liecības, fragmenti un drumslas. Saliec tās kopā, un tu ieraudzīsi slepkavu. - Samerheiss pagriezās un ielika grāmatu plauktā.

-   Es gribētu uzzināt ko vairāk par Kērtisu Lokhartu. Un He- fernanu. Viņi gāja bojā gandrīz vienā laikā ar Veļu. Vela domāja par aiziešanu no ordeņa, lai apprecētos ar Lokhartu…

-    Izmet no prāta Hefernanu, Ben! Viņu nogalināja Lokharta dēļ. Slepkava negribēja atstāt liecinieku. Viņš bija tikai tas, par ko sevi dēvēja, - īru priesteris, kam patika iedzert. Padod man mēteli, Ben, un iesim pastaigāsim. Parunāsim par nelaiķi misteru Lokhartu.

Uzlicis galvā mīkstu platmali, ap kaklu aptinis melnu kašmira šalli, rokās uzvilcis melnus cimdus un mugurā melnu, garu mēteli ar samta apkakli, slēptu aizdari un stūrainiem pleciem, viņš nesteidzīgi izsoļoja no mājas. Bikšu vīles viņam bija tik nevainojamas un asas, ka ar tām varētu pārgriezt cilvēkam rīkli. No vēja, kas uz sasalušā zāliena čabināja lapas, viņa šaurā seja acumirklī sasarka. Pagājuši garām kapelai, mēs devāmies uz dārzu un dīķi, kur bērnībā kopā ar Veļu slidoju.

-    Kērtiss Lokharts… - Samerheiss iesāka, tiklīdz bijām attālinājušies no mājas. - Redzēju viņu ļoti daudzās lielās lomās. Viņš bija kā aktieris, kas vērojams gan vienā lugā, gan citā. Taču dvēseles dziļumos viņš bija vidutājs, kas izrīkoja dažādus apšaubāmus darījumus, un tas viņam bija iedzimts. Viņš nāk no Bosto- nas, un Lokharti no Neatkarības kara laikiem bijuši vidutāji. Tas ir viņu talants. Citiem, teiksim, ir zelta rokas, un viņi māk iztaisīt plauktu vai kāpnes, vai cāļu būdu, vai omāru slazdu…

Samerheiss raksturoja Lokhartu, teikdams, ka viņa dzīve ritēja starp cilvēkiem, kurus dēvē par "slepeno valdību" vai "valdību valdibā", vai "Baznīcu Baznīcā". Lokharts bija apguvis šīs zinības, sēdēdams klēpi manam tēvam.

-   Taču, - Drū Samerheiss turpināja, kad mēs stāvējām zem kailajām ābelēm dārzā, kur mans tēvs bija atradis zarā karājamies tēvu Governo, - Kērtisam bija viens liels veikums, ar ko viņš varēja lepoties. Tas bija viņš, kurš mazo cilvēku Salvatori di Monu padarīja par pāvestu Kallistu IV. Apsolīja un izdarīja.

Un spēja to dabūt gatavu, jo ieņēma posteni Konveja fonda direktoru padomē Filadelfijā. Lokharts tur klusi apbrīnoja Ordu Konveju jeb "veco perdeli", kā viņu dēvēja kolēģi, un pārsteigts uzzināja, ka tas piepeši izlēmis, ka vēlas savu pāvestu. Galu galā Ords ar šo domu vērsās pie Lokharta, un tas iegādājās Ordām pāvestu par pieciem miljoniem un astoņsimt tūkstošiem dolāru, un tā bija par piecpadsmit miljoniem dolāru mazāka summa nekā tā, par kādu Nelsons Dabldejs iemantoja Ņujorkas Metropolitan Opera. Interesanti, ka tikai nedaudzi zina, ka pāvestu var nopirkt par naudu. Kallista IV valdīšanas laikā Ords nodzīvoja vien divus gadus, jo viņa mūžs aprāvās. Likteņa ironija, ar ko pārpilna cilvēka dzīve.

Kādu laiku Lokharts Ordu Konveju uzskatīja par vecu, aprobežotu fašistu, draņķīgu avi, kas ģimenē iekļuvusi aiz pārpratuma. Taču Ords gluži vienkārši bija ļoti pieķēries Baznīcai, pieķēries jau no mazotnes, kad mācījās katķismu. Lokharts, uzmanīgi sekodams procesiem, uzminēja, ka Salvatore di Mona labprāt atceltu dažas reformas un uzņemtu kursu uz tā dēvēto Baznīcas demokratizāciju. Savukārt Ords vienmēr atgādināja, ka demokrātija ir laba lieta, bet ne Baznīcā. "Vai tad katoļiem," viņš burkšķēja, "nav jābalso par to, kam viņi tic? Taču viņi nevēlas izteikt savu viedokli, tur tas suns aprakts!"

Lokharts saka izstrādāt plānu. Viņš saprata, ka Konvejs pūlas atsaukt atpakaļ vecos labos laikus, lai nomierinātu satrauktos prātus, un tas padarīja viņu par ideālu instrumentu. Visi aspekti sakārtojās jaukā simetrijā. Konvejs vēlējās pieredzēt savas bērnības Baznīcas atgriešanos, monsinjors Endijs Hefernans ilgojās iemīt taciņu uz Kardinālu kolēģiju. Taču Lokharts vienīgi gribēja saglabāt savu status quo. Bija vajadzīga nauda, bet par to varēja neraizēties - Ords Konvejs gluži vai lūdzās, lai viņa nastu padara par dažiem miljoniem vieglāku. Panākt vienošanos prasīja notikumu gaita. Kērtiss Lokharts bija savā elementā.

Dzimstības kontroles klīnika Bolīvijā noderēja par ideālu palīglīdzekli. Tā bija liberāla iestāde, taču nepietiekami liberāla. Lielisks paraugs tam, cik daudz kas vēl jāmaina. Vairākums Baznīcas hierarhijā - tikai ne paši lielākie konservatori Vatikāna kūrijā - uzskatīja, ka šīs klīnikas izveidošana bija progresīvs un visnotaļ sociāli atbildīgs solis. Katrā ziņā, labi atcerēdamies pāvesta Pāvila valdīšanas gadus, kas kļuva pagrieziena punkts Baznīcas jaunākajā vēsturē, viņi nesaskatīja šajā rīcība atkāpšanos no Kristus mācības pamatnostādnēm.

Kērtiss Lokharts pamazām veidoja kopējo attēlu no daudzajām mazajām dalām. Pat visdīvainākās formas elementam viņš atrada piemērotu vietu. Viņš spēja izkārtot visu. Ne velti kardināls Salvatore di Mona vēlēšanu priekšvakarā Lokhartam sacīja, ka tas kļūdījies profesijas izvēlē.

-   Šī purpursarkanā mantija piestāvētu jums, Kērtis, gan mantija, gan tiāra. Neviens jūs neapturētu.

Lokharts bija gandarīts.

-   Mani tik un tā neviens neapturēs, Eminence.

Taču šī saruna noritēja krietnu laiku pēc tam, kad Lokharts saprata, kā var izmantot Pāvila VI izmocīto dvēseli par sviru, lai iekustinātu Konveja nodomu īstenošanos.

Viss sākās Jāņa XXIII laikā. Tas bija viņš, kurš nodarbojās ar dzimstības kontroles jautājumiem un pēc tam nodeva tos tālāk Pāvilam, kas Vatikāna koncilu atbrīvoja no šo jautājumu pārraudzi- bas. Un ledus sakustējās. Jau sešdesmitajos gados desmitiem miljonu katoļu visā pasaulē sāka izmantot pretapaugļošanās tabletes, ignorēdami oficiālo Baznīcas mācību. Pāvils uzdeva savai komisijai atrast oficiālajā doktrīnā robu, lai godīgie katoļi visā pasaulē ar mierīgu sirdsapziņu varētu kontrolēt dzimstību. Ja Pāvils nevēlētos grozīt doktrinu, viņam vajadzētu, kā tēlaini izteicās kāds kardināls, "iemest komisiju Tibrā".

Komisijas ziņojumā veids, kā nomierināt katoļus, tomēr bija atrasts. Un svarīgā doma bija formulēta apmēram šādi - lai gan laulības mērķis ir bērnu radīšana, ikviens laulātā pāra dzimumakts nav uzskatāms par līdzekli šā mērķa sasniegšanai.

Pēc Lokharta domām, tas bija izšķirīgs sasniegums, kas nodrošinātu Baznīcai godpilnu ieiešanu divdesmitajā gadsimtā, turklāt daudzas nomaldījušās avis atgrieztos Baznīcas pasparnē.

Taču Pāvila sirdsapziņa galu galā viņam liedza komisijas ziņojumu akceptēt. Šāda lēmuma pieņemšanā liela nozīme bija Vatikāna konservatoru aizkulišu manevriem. Savā vēstījumā Humanae Vitae viņš pilnīgi noraidīja komisijas atzinumus, un tas bija trieciens, no kura Baznīca ilgi nespēja atgūties. Lokharts uzskatīja šo bridi par pagrieziena punktu. Pēc viņa domām, encik- lika Humanae Vitae iezīmēja vecās, konservatīvās Baznīcas galu. Bija tikai divi ceļi - viens uz priekšu, otrs - atpakaļ. Vai nu Baznīca paliks konservatoru rokās un sabirzis putekļos, vai ari to pārņems mērenie un liberāļi, kam ir nākotnes vīzija un kas mācēs Baznīcu tai piemērot.

Konveja jautājumu tas viss nekā neietekmēja - pagrieziena bridis galu galā varēja vilkties gadu vai desmit gadus. Lokharts redzēja to kopumā - sākumu, vidusposmu un beigas. Un to izprata, sēdēdams pie galda kārtējā Konveja fonda direktoru padomes sanāksmē. Tas mirklis acīmredzot bija tāds pats, kādu es piedzīvoju futbollaukumā, kad izpratu spēles būtību. Taču Lokhartam bija savas spēles, man - savas.

Mēs ar Samerheisu apstājāmies pie dīķa, kas bija pārvilcies ar plānu ledu, un raudzljāmies uz pelēko apvārsni.

- Un tajā bridi, - Samerheiss sacīja, - Lokharts pavērsās pret diviem direktoru padomes locekļiem - tavu tēvu un mani -, uzaicinādams pēc sanāksmes iedzert. Lokharts par sev līdzvērtīgiem āķīgu jautājumu risināšanā uzskatīja vienīgi Hjū Driskilu un mani. Tā nu visi trīs devāmies uz kadu klubu, ko Lokharts Filadelfijā bija nolūkojis. Klusēdams viņā noklausijies, Hjū Driskils teica: "Jautājums, Kērtis, ir tāds. Vai spēsi pārliecināt Ordu Konveju, ka par dzimstības kontroles centru Bolīvijā un sešiem miljoniem dolāru preti viņš saņems konservatīvu pāvestu?" - "Spēšu." - "Labi, Kērtis," Hjū Driskils noteica, zīmīgi paskatījies uz mani. "Tagad pastāsti, kā." Tāpat ka visi lieli plāni, arī šis bija vienkāršs. - Samerheiss apklusa un sakārtoja cepuri.

Konvejs ar Ņujorkas monsinjora Hefernana uzticamu biroju starpniecību dāvās Baznīcai sešus miljonus dolāru. Tie it kā būs paredzēti Bolīvijas dzimstības kontroles centram, un ar šo soli Konvejs pārvilinās savā pusē mērenus un progresīvus trešās pasaules kardinālus, arī vairākus Eiropas intelektuāļus. Taču īstenībā nauda tiks izmantota aizdevuma nodrošināšanai un aizceļos no Romas bankas uz Panamas banku, lai pēc tam nonāktu Bolīvijas valdības rokās. Konveja seši miljoni dolāru vienlaikus eksistēs gan uz garantijas dokumenta, kas apstiprina aizdevuma faktu, gan skaidrā naudā, un tādējādi kļūs par divpadsmit miljoniem dolāru. Pat lielāku summu. Sie ļaudis - Lokharts, Hju Driskils, Samerheiss un kardināls d'Ambrici, kas pāvesta uzdevumā pārraudzīja L'lnstituo per le Opere di Religione, Reliģisko problēmu institūtu (ar tādu eifēmismu bija aizstāts Vatikāna

Bankas nosaukums) -, lieliski zināja, kā kārtojami biznesa jautājumi ar Vatikānu.

- Kādam nolūkam, tavuprāt, paredzēti otri seši miljoni? - Samerheiss uzdeva retorisku jautājumu, nenovērsdams skatienu no suņa, kas piesardzīgi virzījās pāri dīķim, pie katra soļa paskrā- pēdams ledu un tad jocīgi purinādams ķepu. - Pāvesta nopirkšanai. Mēs ar tavu tēvu bijām vienisprātis, Ben, ka izdomāts viss bija meistarīgi.

Tajās dienās kardināls Oktāvijs Fandžio vadīja bīskapu svēto kongregāciju. Sanāksmju vieta bija ēka nelielajā Pija XII laukumā, kas atradās netālu no Svētā Pētera katedrāles. Fandžio bija mērens pragmatiķis un samērā alkaligs cilvēks ar milzu autoritāti bīskapu izraudzīšanā. Pāvesti ieklausījās viņa padomos, un savu darbu viņš prata. Viņa favorīti kļuva ne vien par bīskapiem un arhibīskapiem, bet arī kardināliem. Fandžio visādi pauda, ka ir kandidāts uz Pāvesta krēslu, bet bija pārāk jauns un pats to saprata. Pēc desmit vai divdesmit gadiem, jā, tad Fandžio vairs nebūs jauns, un tad viņam apkārt būs draugi un atbalstītāji vai cik.

Hjū Driskils Lokharta domu gaitu apjēdza pirmais.

"Vai tu gribi tos sešus miljonus atdot Fandžio?"

"Kaut kādā ziņā, jā," Lokharts atbildēja. Fandžio brālis Džo- vanni bija neveiksmīgs advokāts, kurš dzīvoja Neapolē un kuram katastrofāli trūka naudas. Viņš varēja zaudēt villu kalnos un vecāku māju. Ar daļu no sešiem miljoniem pietiktu, lai saglabātu villu un māju un palīdzētu Džovanni nostāties uz kājām.

"Tātad," l iju Driskils noņurdēja, "par to no kardināla Fandžio tu pieprasīsi nelielus pakalpojumus. Tā teikt, dots pret dotu."

Pāvests nesen bija paziņojis, ka sasauks konsistoriju, lai tajā izraudzītos divdesmit vienu jaunu kardinālu. Lokharts ierosināja, ka viņš, Hjū Driskils un Samerheiss kopā ar pāris draugiem no kūrijas un kardinālu Fandžio varētu apspriest iespējamos kandidātus un vienoties par piecpadsmit abpusēji pieņemamiem pretendentiem. Par savām pūlēm kardinālam Fandžio pavērsies iespēja glābt brāli un vienlaikus izveidot atbalstītāju loku savai kandidēšanai uz Pāvesta krēslu kaut kad nākotnē. Tas nenotiks drīz, tikai pēc tam, kad tagadējais Lokharta kandidāts noies no skatuves, taču tāda amata dēļ var arī paciesties. Un pagaidām piecpadsmit konsistorijā izraudzīto kardinālu balsos ta, kā teiks Fandžio. Monsinjors Endijs Hefernans Fandžio personā bija iemantojis nenovērtējamu draugu, kas nogludinās ceļu, lai visdrīzākajā laikā Hefernana galvu rotātu kardināla sarkanā cepurīte. Ieguvēji būs visi, ari Ords Konvejs, kas izvēlēsies pāvestu, protams, pēc Lokharta ieteikuma.

Samerheiss pagriezās un caur kailajiem koku zariem lūkojās uz maju. Strauji satumsa.

- Lokharts šā mērķa īstenošanai veltīja apmēram gadu. Fandžio ļaudis, kā izrādījās, bija uzticami. Un tā, Ben, pieticīgs un kluss cilvēks ar mēreniem uzskatiem, vārdā Salvatore di Mona, kļuva par Kallistu IV. Patlaban pāvests Romā mirst, un pirms dažām dienām Kērtiss Lokharts bija ieradies Ņujorkā uz tikšanos ar Hefernanu. Kērtiss saprata, ka sākas jauna spēle. Žēl, bet šoreiz viņš neuzzinās, kā tā beigsies. Kā teiktu angļi, Kērtiss nodzīvoja ilgu un laimīgu mužu. - Viņš nopūtās un uzmeta skatienu pulkstenim. - Mums jāiet. Došu tev labu padomu, Ben. Centies tikt tam pari, cik ātri vien iespējams, - es runāju par Veļas nāvi. Viņas vairs nav, un viņai arī bija laimīga dzīve. Vai saproti? Tās ir bīstamas spēles, un laukumā ir ļoti bīstami spēlētāji. Mēģinājums izveidot no fragmentiem un drumslām kopējo ainu var beigties bēdīgi. Baidos, ka mans ieteikums to darit bija pārsteidzīgs un tu nekad neieraudzīsi viņas slepkavu. Atstāj to visu likteņa ziņā. Dzīve ir pārāk isa.

Samerheiss paņēma mani zem rokas. Pieskāriens bija viegls, kā bez svara. It kā viņš gatavotos savam pēdējam ceļojumam.

Ejot atpakaļ uz māju, es paradīju Samerheisam Veļas atstāto fotogrāfiju. Viņš papurināja galvu un teica, ka viņam tā neko nevēstot. Viņš gan pazina d'Ambrici, taču es jutu, ka domās viņš jau ir tālu prom. Kāda jēga no šīs senās fotogrāfijas?

SESTĀ NODALA

DRISKILS

Nākamā diena pēc māsas bērēm bija skaidra, auksta un saulaina. Nakti man izdevās pagulēt, taču miegs nenāca viegli. Domas šaudījās un jaucās, gara acu priekšā nez kāpēc rēgojās tiesas zāle, kur liecinieki sniedza liecības un Drū Samerheiss no visiem bija pēdējais. Pirms ieslīgu miega, es piepeši sapratu, kas ļ.idara. Un sapratu, ka ne mirkli nedrīkstu šaubīties.

Monsinjors Sandanato bija devies pieklājības vizītē pie arhibīskapa Klammera. Māsa Elizabete pēcpusdienā grasijas lidot uz Romu. Es vēlējos pastāstīt viņai par savu plānu un just viņas atbalstu. Kļūdīties vairs nedrīkstēju.

Mēs gaidījām tēvu Dannu, kas bija apsolījis Elizabeti aizvest uz Kenedija lidostu, teikdams, ka viņa automašīnai ceļš esot zināms. Mājā valdīja klusums, un vāzēs saliktie svaigie ziedi Garo istabu mazliet atdzīvināja. Pa logiem iespīdēja saule. Ārā zeme bija sasalusi, un spodri baltais sniegs žilbināja acis. Dzīvsudraba stabiņš tuvojās rekordzemai atzīmei šajā gada laikā. Pusdienlaikā Geritijus aizraidīju mājās, un Mārgarita rosījās savā birojā viesnīcā Nassau, pieņemdama tur laikrakstu un televīziju reportierus. Sems Tērners ārā bija atstājis vienu sargu. Pēc Sema vārdiem, viņš palikšot tur tik ilgi, līdz viss norimsies.

-    Es priecājos, Ben, ka atbraucu un atkal tevi satiku, - Elizabete sacija. Viņa bija saposusies ceļam tajā pašā apģērbā, kurā Visu Svēto dienas priekšvakarā nostājās uz mana sliekšņa. - Būtu labi, ja nevajadzētu lidot atpakaļ… pamest visu pusceļa. Diemžēl jāatgriežas darbā. Kallists kuru katru bridi var nomirt, un man jābūt savā vietā, lai atspoguļotu šo notikumu. Bet es… - viņa uzlika plaukstu man uz rokas un zaļajām acīm nopētīja manu seju, - raizējos par tevi, Ben. Domāju par to, ko tu teici, izlikdamies par bezjūtīgu, īstu sava tēva dēlu… un raizējos. - Viņa noņēma roku un atkāpās, it kā šis mirklis būtu viņu samulsinājis. - Ceru, ka tu arī atgriezīsies darbā un nomierināsies… - Viņas balss pārvērtās un skanēja it kā no liela tāluma.

-    Vēl ne, - es paskaidroju. - Ņemšu atvaļinājumu. Šorīt piezvanīju saviem partneriem. Tev taisnība, māsa. Pamest visu pusceļā nav prāta darbs. Es iesāku, un man jāgūst skaidrība, kas īsti notika.

Māsa Elizabete nodrebēja, it kā es būtu viņai iesitis.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-    Es noskaidrošu, kas nogalināja manu māsu.

-    Kā? Kā tu to noskaidrosi?

-   Viņa to gribēja. Tāpēc atstāja man fotogrāfiju… un es negrasos viņu pievilt. Tas ir viss.

-   Tā nav, - Elizabete uzsvērti sacīja. - Vela nekādā ziņā nepieļautu, ka tu riskē ar dzīvību. Ak, es tevi saprotu! Tu gribi rīkoties… atriebt viņas nāvi. Taču atzīsti, Ben, ka tev nav izredžu! Tas cilvēks ir prom, un neviens nezina, kas viņš ir…

-    Es zinu, ko daru.

-    Ak, Ben, lūdzu, izbeidz! Es arī daudz esmu domājusi. Biju nomodā visu nakti… un pirmo reizi tik skaidri apjēdzu, ka Vela ir nogalināta. Trīs cilvēki nogalināti… jā, tas patiešam varētu būt saistīts ar Veļas pētījumiem. Novākt tevi patlaban viņiem nav jēgas. Tu par viņiem neko nezini, bet viņi droši vien tevi vēro…Viņi var to pastrādāt, kad uzskatīs par vajadzīgu! - Elizabete mulsi raudzījās uz mani, acīmredzot attapusies, ka strostē mani kā atpalikušu skolnieku, tomēr turpināja: - Ja sāksi mīt slepkavam uz papēžiem, roka viņam nenodrebēs… un tu būsi pagalam, Ben. Saproti taču! Gluži kā Danna romānā… Lūdzu, liecies mierā, Ben, liecies mierā!

-   Negribu ar tevi strīdēties, māsa. Es visu vēlreiz pārdomāšu. Nestrīdēsimies.

-     Pieņemsim, tu noskaidrosi vainīgo. Un ko tad? Tiklīdz viņi to sapratīs, tev beigas! Paklausies, Vela zināja, ka riskē, zināja, kādas briesmas viņai draud, un uzskatīja, ka iesāktais darbs ir tā vērts. Ben, Dieva dēļ, tu pat nezini, ko viņa uzskatīja par svarīgu…

-    Velti, māsa Elizabete, nepūlies, - es teicu.

-   Atstāj izmeklēšanu varas iestāžu ziņā.

-    Policija neko nav noskaidrojusi, un tu to zini. Vai tu patiešām domā, ka Vela gribētu, lai es atmetu visam ar roku?

-    Vela ir mirusi, Ben. Paklausies… Vela bija strauja. Drosmes viņai netrūka, taču viņa bija arī neprātiga. Es tāda neesmu. Ceru, ka tu ari ne. Viņa gāja uz barikādēm, bet es sēdēju un rakstīju par to. Viņa uzdrīkstējās par daudz, un tāpēc viņu nogalināja, bet tas nenozīmē, ka mums jāiet viņas pēdās… Es pazīstu sevi un zinu, ka principu dēļ mirt neesmu gatava. Tu esi? Patiešām?

-   Nekādu principu dēļ mirt es negrasos. Un nospļaujos, ko mana māsa atradusi par tavu nolāpīto Baznīcu…

-   Nu, iespējams, atrada tur kādu jukušu maniaku… varbūt. Taču nevar tāpēc vainot visu Baznīcu! Neko tamlīdzīgu es negribu pat dzirdēt, Ben. Gluži vienkārši…

-   Labi, labi! Dievs ar tevi! Kāds nogalināja manu māsu, un šis kāds par to samaksās! Kas gan tur ko nesaprast, Elizabete?

-    Un kāpēc tu nesaproti, ka par savu pārdrošību vari samaksāt pirmais?

-   Tātad tev jau viss ir skaidrs, - es sacīju. - Vari mierīgi sēdēt malā.

-   Un ko tu no manis gaidīji?

Es paraustīju plecus.

-   Jā, - viņa turpināja, - es vēlos sēdēt malā, iekams mani uz šo malu neaiznes nēšus. Gribu dzīvot tālāk savu dzīvi. Šo noziegumu lai izmeklē policija, lai Baznīca tiek ar sevi skaidrībā… Kad Sandanato atgriezīsies un iesniegs ziņojumu, kad tur uzzinās, ko teicis Danns, viņi būs spiesti kaut ko darīt.

-   Tu vari par to uzrakstīt. Tu biji Veļas labākā draudzene. Tev ir žurnāls…

-   Uzrakstīt? Par ko? Par visiem šiem pieņēmumiem? Par mistisku priesteri slepkavu, par lietusmēteļa strēmeli, par nobružātu fotogrāfiju un garīdznieku, bestselleru autoru, kas uzradies nozieguma vietā… Tu domā, ka man tas jādara? Ben, attopies! Tagad ir citi laiki. Viens ir nakts vidū sēdēt pie galda un sacerēt de- tektivstāsta sižetu, bet pavisam kas cits…

-    Tev īstenībā ir vienalga, vai ne? Tevi tas viss apgrūtina, traucē…

-   Nerunā tā, Ben! Gluži vienkārši man bija laiks padomāt, izvērtēt…

-   Tādā gadījumā, - es sacīju, juzdamies sāpināts un nodots, - mums vairs nav, par ko runāt, māsa. - Katoļi vienmēr rīkojas kā jau katoļi, es domās sev atgādināju. Stāv un krīt cits par citu. Velti es viņai uzticējos. Senā, labi pazīstamā pavedināšana.

Kad tēvs Danns piebrauca, mēs vēsi atvadījāmies. Cieši sakniebusi lūpas, Elizabete īsi pamāja ar galvu un prom bija. Var jau būt, ka viss, ko viņa teica, bija pareizi. Taču es nevēlējos to dzirdēt.

Ja es ļautu sevi pārliecināt, ja atstātu visu, kā ir, un samierinātos, ka manas māsas nāves apstākļi paliek nenoskaidroti tāpat kā tēva Governo slepkavība pirms pusgadsimta, es nespētu dzīvot tālāk. Runa nepavisam nebija par to, ko es vēlos darit. Runa bija par to, kas man jādara.

Ja es neko nedarīšu, kas aizstāvēs mirušos, kas aizliks vārdu par viņiem?

Visu pēcpusdienu es biju draņķīgā omā. Strīds ar Elizabeti mani gan atvēsināja, gan saniknoja. Mums abiem bija sava taisnība. Mana realitāte patlaban bija Veļas nāve, liet Elizabetei tā bija viņas turpmākā dzīve Romā, darbs, eksistences un Baznīcas nozīmīguma realitāte. Biju cerējis - sasodīts, biju pārliecināts'. - ka mūsu mīlestība pret Veļu vienos mūs un padarīs par sabiedrota jiem slepkavas meklēšanā, jau pašā sākumā jutu, ka viņa uz to tiecas, un zināju, ka neesmu to iztēlojies. Biju pārliecināts, ka viņa ļāva man tā justies. Taču man nevajadzēja lolot cerību. Nekad nedrīkst lolot cerību, ja esi kopā ar mūķeni, ar kadu no viņiem Tiklīdz tiek skarta Baznīca, drosmīgajām runām vairs nav nozīmes, it kā iepriekš būtu bārstītās tukšas frāzes. Tiklīdz radās aizdomas, ka slepkavībā iesaistīta Baznīca, māsa Elizabete atkāpās, mazgādama rokas nevainībā.

Atgriezies no Ņujorkas, Sandanato atrada mani sēžam un raugāmies tēva nepabeigtajā gleznā, ko rāmi apspīdēja rietošās saules stari. Es pacēlu galvu. Viņš nometa mēteli uz krēsla atzveltnes un, piegājis pie kamīna, pastiepa rokas pret uguni. Nez kāpēc es nenoturējies pateicu, ka viņš neizskatās pēc sevis. Tādu idiomu viņš nesaprata, tāpēc es to izskaidroju. Pamajis ar galvu, viņš ar skumju smaidu tumšajā, vājajā sejā, ieslīga krēslā.

-    Klammers, - viņš sacīja. - Tas gan neizskatās pats pēc sevis. Nesaprotu, kā tēvs Danns spēj viņu izturēt. Ar šo cilvēku nav iespējams sarunāties. Ikviens viņa teikums ir pretrunā ar iepriekšējo. Galva griežas. Turklāt esmu nosalis. Kā šeit atlidoju, visu laiku salstu. Klammers izvilka mani ārā, lai dotos kopā ar viņu pastaigā. Piektā avēnija, Rokfellera centrs, slidotava. Skaisti, bet auksti. - Viņš nodrebinājās un pieliecās tuvāk ugunij. - Ari jūs pats neizskatāties diez cik labi…

-    Draņķīga diena, - es noteicu. Man bija vajadzīgs draugs, savējais. Kopā ar Sandanato es jutos labi, un tas mani izbrīnīja. Justies citādi kā brīvi kopā ar Dannu nebija iedomājams, uz to noskaņoja visa viņa būtība, lāču saspringuma aura, kas lidz šim pavadīja Sandanato, man lika ievērot distanci. Un piepeši viss bija citādi. Varbūt es sāku domāt un just kā katolis? Varbūt man pašam nervi bija nospriegti kā stīgas?

-   Kur ir māsa Elizabete? Visu dienu sapņoju, kad pienāks kokteiļu stunda mums trim.

Es atcerējos, ko teicu par Sandanato Elizabetei. Varbūt viņš nevis ir iemīlējies, es nodomāju, bet patiešām to mīl?

-    Viņa aizbrauca. - Smaids Sandanato sejā nodzisa. - Danns aizveda viņu uz Kenedija lidostu. Droši vien jau lido uz Romu.

-   A-ā… Jā, protams. Darbs, pienākumi…

-   Tā bija viņa, kas sabojāja man dienu.

-    Patiešām? Man likās, ka jūs esat labi draugi.

- Pēc šodienas… diez vai. - Sandanato raudzījās uz mani ar neslēptu interesi, un man gribējās atvieglot sirdi, un tā es izstāstīju, kas notika starp Elizabeti un mani, par viņas reakciju uz manu apņemšanos noskaidrot, kāpēc Vela nogalināta. Sandanato pacietīgi klausījās un, kā man šķita, juta lidzi. Kad mani vārdu plūdi izsīka un es klusēdams raudzījos ugunī, viņš nolēma mani mierināt. Ielējis divās glāzēs skotu viskiju, Sandanato pārgāja pāri Garajai istabai un apstājās pie tēva gleznota Konstantīna.

-   Sievietes… - Viņš nopūtās. - Sievietes visu redz pavisam citādi. Mēs esam atriebēji, viņas ir dziedinātājas. Tā tam jābūt. Māsa Elizabete veļas, lai dzīve turpinātos, un tavas māsas nāvē viņa saskata apdraudējumu šai dzīvei. Tāpēc viņa negrib iejaukties. Saproti? Taču jums, vīrietim, kam nogalināta māsa, kaut kas jādara… Esmu itālietis, es zinu, kā jūs jūtaties… taču, taču…

-    Kas "taču"?

-   Māsai Elizabetei ir taisnība. - Sandanato izteiksmīgi paraustīja plecus. - Tas jāsaprot. Viņi var jūs nogalināt, par to nav šaubu.

-    Kādi "viņi"?

-    Kas to lai zina? Iespējams, mēs to nekad neuzzināsim.

-   Jūs maldāties. Esmu apņēmies to noskaidrot.

-Jūs esat ļoti līdzīgs savai māsai. Raugos uz jums, bet redzu viņu, mans draugs. Jūs runājat, bet es dzirdu viņu. Tāpat kā viņa, esat straujš un bezbailīgs. Bīstams apvienojums. Viņa bija kā pulvera muca ar gruzdošu degauklu. Jūs esat tāds pats.

-   Jūs justos tāpat kā es.

-Jā, un jūs teiktu, ka man nav izredžu. Emocijas jūs nogalina. Padomājiet pats! Viņi jūs pazīst, bet jūs pat nezināt, kas viņi tādi ir.

-   Taču viņi man ir vairāk vajadzīgi, nekā es viņiem.

-    Ak tā? Kā jus to zināt? Jums nav ne jausmas par spēles likmi.

Es neklausījos. Loģiska pieeja mani neapmierināja.

-    Ko jūs domājat par Danna versiju? Ka slepkava ir priesteris?

-   Man jāatzīst, ka jūs, amerikāņus, nekad neesmu īsti sapratis. Revolveri, pistoles, šaušana… Varbūt bija kāds prātu zaudējis priesteris. - Viņš apklusa, it kā viņam būtu aptrūcies argumentu.

-   Tas nav nekāds prātu zaudējis priesteris, - es teicu. - Baznīcā notiek nelādzības. Kāda draņķīga avs nogalinājusi trīs cilvēkus. Baznīcai draud briesmas, un kāds risina problēmu, izmantodams ieroci. - Es nolēmu būt atklāts. Elizabete bija teikusi, ka Sandanato ir vai nu savs cilvēks Vatikānā, vai mūks. Spriedu, ka viņš ir gan viens, gan otrs. Elizabete viņu nodevēja ari par d'Ambrici sirdsapziņu. - Kas notiek Baznīcas iekšienē? Jums tas butu jāzina. Pāvests mirst… un piepeši trīs slepkavības. Vai šie notikumi ir saistīti? Vai Baznīcu plosa pretrunas? Pilsoņu karš?

-    Baznīcu vienmēr plosa pretrunas. - Sandanato smēķēja Gau- loise cigaretes. Viņa pirksti no nikotīna bija brūngani, acis, kā parasti, piemiegtas. Viņš ar plaukstu atgrūda no pieres melno matu šķipsnu. Cik viņam ir - četrdesmit pieci, četrdesmit? Gribējās zināt, cik ilgi viņš izturēs. Sandanato izskatījās pēc cilvēka, kurš sevi iekšēji sadedzina. Saskaņā ar Elizabetes vārdiem Vela viņu uzskatījusi par fanātiķi, maniaku. Diez vai tā bija. Vela varbūt ar to gribēja teikt, ka viņu domas atšķiras. Es grasījos jautāt, ko Sandanato domā par manu māsu, taču viņš pasteidzās.

-    Jūsu māsa… - viņš iesāka. - Neviens nešaubījās par viņas pārliecības patiesumu, taču daudzi apšaubīja viņas gudribu. Viņa bija kā neapturams vilciens. Visa šī publicitāte, runas, grāmatas… Šķita, ka viņas misija bija plosīt un kritizēt Baznīcu. Viņa bija kā apmāta ar domu, ka Baznīcai jāmainās.

-    Un jūs tāpēc apšaubījāt viņas gudribu.

-   Man un jūsu māsai bija atšķirīga attieksme pret Baznīcu. Mani valdzina Baznīcas būtība, ticības sistēma, Baznīca, kada tā ir un vienmēr bijusi. Jūsu māsa savā sirdī pirmām kārtām bija hu- māniste un tikai pēc tam katoliete. Es pieņemu, ka Baznīca ir slēgta sabiedrība. Viņa uzskatīja, ka Baznīcu vajadzīgs demokratizēt. Man vienmēr rūpējusi cilvēka dvēsele un tās glābšanas iespējas. Māsa Valentīna uzlūkoja Baznīcu kā milzu labdarības biedrību, kuras pienākums ir visiem saviem bērniem zem saules dzīvi padarīt labāku…

-    Vai jūs interesē katrs cilvēks atsevišķi?

-    Baznīca var darīt daudz ko, - viņš pasmaidīja, nelikdamies par ēsmu ne zinis, - taču galvenais tai ir mūžīgās pestīšanas jautājums. Galu galā tieši tāda ir Baznīcas sūtība. Normālu dzīves apstākļu nodrošināšana saviem pilsoņiem ir valdību pienākums. Nevis Baznīcas. Jo vairāk tā iesaistās šajās laicīgajās norisēs, jo straujāk mazinās tās patiesā nozīme. Baznīca nav šim brīdim, bet ir mūžībai. Mūsdienu cilvēki tiecas to aizmirst, viņus pārāk nodarbina sava labklājība. Grib dzīvot labāk, balso par to… taču pie Baznicas jāvēršas ar lūgšanām, nevis balsošanu. Balsošanai ir citas vietas.

-    Tātad jūsu un manas māsas uzskatos bija fundamentālas pretrunas.

-   Tas butu par skaļu teikts, - Sandanato atbildēja. - Reizēm mans viedoklis atšķiras ari no mana šefa, kardināla d'Ambrici domam. Nevienprātība mūsdienu Baznīcas iekšienē ir tās ikdiena…

-Jūs tātad nedomājat, ka mana māsa nogalināta uzskatu dēļ?

-   Man nav ne jausmas, kāpēc nogalināta viņa, Lokharts un I lefernans.

Es apsvēru, ko Vela, Sandanato un Drū Samerheiss man teica par Lokharta darbību. Kā gan šie dažādie cilvēki varēja būt tik ciešām saitēm saistīti ar vienu Baznīcu? Manuprāt, tiem katram bija sava Baznīca.

-   Tik un tā es to noskaidrošu, - atkārtoju kā bojāta plate. Varbūt es vēlējos saprast, kam no viņiem Baznīca ir svēta un… pār kuru tā gluži vienkārši valdīja. Varbūt cerēju apstādināt šo kaleidoskopu, lai skaidri saskatītu rakstu.

-   Jāteic, mans draugs, ka esmu pilnigi vienisprātis ar māsu Elizabeti. Iekams kaut ko uzsākat, pamatīgi visu apsveriet. Var gadīties, ka ielīdlsiet tādā biezoknī, no kura apmaldījies vairs ārā netiksiet. - Viņš nodzēsa pelnutraukā cigareti. - Taču, ja jau esat tik ļoti sasparojies, lidojiet kopā ar mani uz Romu. Patincināsiet vienu, otru, aprunāsieties ar kardinālu d'Ambrici. Jūs it kā bērnībā esot viņu pazinis. Esmu pārliecināts, ka viņš ļoti priecātos par tikšanos.

-   Varbūt meklējumi aizvedīs mani uz Romu, - es domīgi atteicu. - Taču ne tagad. Nevēlos, lai Baznīcas varas struktūras man norādītu, lai nebāžu degunu, kur nevajag.

-   Jums taisnība, - viņš novilka, - tā tas patiešām būtu. Baznīca ļoti sargā savus noslēpumus.

-    Diemžēl jāteic, ka man tas jādara…

-   Mēs visi meklējam patiesību, visi gribam noskaidrot, kas noticis…

-   Starp mums ir atšķirība. Tāda pati kā šķiņķim no olas. Cūka nevar izvairīties. Vista tikai piedalās.

Viņš uzreiz nesaprata manu domu, bet tad apjēdzis tikko manāmi pasmaidīja.

Sandanato, neko neslēpdams, bija man pastāstījis, kāda ziņā viņa un Veļas uzskati atšķīrušies. Es to mācēju novērtēt. Sandanato, es spriedu, ir tipisks Vatikāna cilvēks, kas prot atdalīt savus uzskatus par Baznīcu no personiskām attiecībām, un biju pārliecināts, ka kritiskā bridi viņš kvēli aizstāvēs Baznīcu. Pārējo laiku viņš, asinādams prātu, labprāt diskutēja. Sandanato mācēja apvienot teoriju ar praksi, lai tās būtu līdzsvarā. Ne velti viņš bija d'Ambrici sirdsapziņa, turklāt, pēc Elizabetes vārdiem, viņš vadija arī kardināla kanceleju, un šis kardināls bija pasaulīgs cilvēks. Galu galā biju gatavs likt galvu ķīlā, ka Sandanato savieno teoriju ar praksi tikai ar vienu mērķi - Baznīcas labklājības dēļ, lai ari ko viņš ar to saprata. Starp citu, saruna ar viņu pēc strīda ar māsu Elizabeti mani nomierināja. Es izpratu viņa nostāju un skaidrāk apzinājos savu pozīciju. Tajā pašā laikā manus nodomus tas nemainīja, un monsinjoram Sandanato es to skaidri pateicu.

Mēs kopā aizbraucām uz Prinstonu un uzaicinājām Mārgari- tu Korderi vakariņās uz nelielu franču restorānu, kur mūsu saruna galvenokārt risinājās par reportieru nekaunīgajiem centieniem piekļūt man un tēvam. Lielāka rosība tomēr bija Ņujorkā, kur vajadzēja atspoguļot veselas divas slepkavības. Viesnīcas Nassau foajē Sandanato, no Mārgaritas atvadīdamies, neaizmirsa piebilst, ka allaž priecāsies, viņu ieraudzīdams Romā. Es arī atvadījos, teikdams Mārgaritai, ka gaidu viņu nākamajā rītā mājās.

Nakts bija skaidra un ļoti salta. Mēness izskatījās pārāk liels un spožs, gluži kā dekorācija. Zilmelno debesu bezgalīgajos dziļumos mirgoja zvaigznes. Sandanato nākamajā dienā bija jādodas prom, tāpēc, pārbraucis mājās, viņš uzgāja otrajā stāvā kravāties. No rīta biju iecerējis apciemot tēvu un viņam pastāstīt, ka esmu nolēmis papētīt Veļas dzīves pēdējās nedēļas un mana pirmā pietura būs Aleksandrija. Vajadzēja noskaidrot, ko šīs dažas dienas viņa Ēģiptē darījusi. Kad lejā nonāca Sandanato, biju iegrimis domās.

Viņš nostājās man pretī ar muļķīgu smaidu sejā un vecām slidām rokās.

- Atradu skapi. Kādreiz mācījos slidot. Toreiz man bija desmit gadu, un brīvdienās tēvs mūs aizveda uz Šveici. Kopš tā laika ne reizi neesmu izgājis uz ledus. Kā jums šķiet, vai mēs nevarētu iziet ārā un pamēģināt? - Viņš uzmeta acis pulkstenim. - Tagad ir desmit. Diez vai man kādreiz vēl radīsies tāda izdevība. Turklāt pēc tam būs viegli aimigt.

Priekšlikums bija tik jocīgs un negaidīts, ka es pielēcu kājās, acumirklī šo domu atbalstīdams. Mūsu dīķi, kas šajā laikā bija aizsalis, ūdens ieplūda no strauta, kas vijās pa apkaimi. Pastaigādamies kopā ar Samerheisu, jau biju pamanījis uz dīķa slidojam bērnus. Pirmo reizi pēc vairākām dienām mani pārņēma tīkama bezrūpība. Kad pieliekamajā starp vecām grabažām biju sameklējis vēl vienu slidu pāri, mēs devāmies uz dīķi. Vela butu mūs sapratusi. Es gāju pa sasalušo zālienu, un man ausis skanēja viņas smiekli.

Spožajā mēnesnīcā dīķis aiz ābeļu melnajiem siluetiem vizēja gluži kā sudraba dolārs, bet kapelas smaile gleznaini tiecas debesīs. Es mēģināju aizgaiņāt nepatīkamās domas un asociācijas, kas uzmācās, tikko pametu skatienu uz kapelu un ābelēm, taču acu priekšā tik un tā kavējās iztēles ainas - uz grīdas pie sola čokurā sarāvusies māsa un zarā pakārtais nogalinātā tēva Governo ķermenis.

Mēs apsēdāmies uz sasalušās zemes un, jokodami, kurš būs sliktāks slidotājs, novilkām apavus un uzāvām slidzābakus. Kamēr stingri tos sasaitēju, pirksti no sala kļuva stīvi. Ledus bija samērā gluds, un varēja noprast, ka dienā pa strautu no Ņūpru- densas atslidojušie bērni to noslaucijuši ar slotu.

Turēdamies viens pie otra, mēs uzslējāmies kājās un izgājām uz ledus. Droši vien izskatījāmies komisks pāris - Sandanato, tērpies savā melnajā mētelī, un es ar nobružātu vējjaku mugurā. Piesardzīgiem pussoļiem virzījāmies pa ledu, it kā gribēdami pārbaudīt, cik stiprs tas ir. Acīmredzot biju aizmirsis šo prasmi, taču ķermenis to atcerējās. Es neveikli atgrūdos un gabaliņu, rokas plātīdams, slīdēju, bet vismaz nenokritu. Pēc brīža, no neparastās piepūles nosvīdis un aizelsies, iedomās saklausīju Veļas sudrabaino smieklu zvārgulīšus. Vajadzīgās iemaņas pamazām atgriezās, un drīz vien es jau varēju atliekties taisns un mācēju strauji apstāties. Vienā tādā brīdī ieraudzīju Sandanato, kas neglīti ieplestam kājām aizslīdēja man garām, sagrīļojās un, komiski savicinā- jis rokas, nozvēlās ar dibenu uz ledus. Monsinjors žēli palūkojās debesīs, kā lūgdams palīdzību no augšas. Mēģinādams piecelties, viņš kārpījās un slīdēja, līdz es pieslidoju viņam klāt un padevu roku, bet tad, gluži kā mēmajā kino, sabrukām uz ledus jau abi. Mēs tur valstījāmies un smējāmies, līdz aptrūkās elpa. Galu galā mums tomēr izdevās nostāties uz kājām. No deguna un mutes abiem vēlās balts tvaiks.

- Svētā dievmāte, - viņš nomurmināja, - kā man varēja kas tāds ienākt prātā? - Pataustījis kabatas, viņš izvilka cigarešu paciņu un, smagi elsodams, vienu aizsmēķēja. Mazās zelta šķiltavas iemetis atpakaļ kabatā, Sandanato izslēja zodu, veltīja man apņēmības pilnu skatienu un atspērās vēlreiz. Viņš turējās taisns, līdz saplūda ar tumšo fonu.

Es jutu, ka uz manas sviedrainās sejas sāk krist smalks, durstīgs sniedziņš. Cerēdams, ka monsinjoram Sandanato slidošana beidzot sniedz ilgoto prieku, es bridi viņu vēroju. Pēc tam koncentrējos uz savām kustībām un, juzdams, kā muskuļi ritmiski savelkas un atslābinās, ļāvos labsajūtai. Vela parasti smējās kā negudra, redzot mani slidojam, un saukāja mani par dresētu lāci. Atkal nosvīdis slapjš, es dīķa galā apgriezos un ieraudzīju mums piebiedrojamies vēl vienu slidotāju, kas acīmredzot arī vēlējās atklāt sezonu.

Mēs ar Sandanato atradāmies katrs savā iegarenā dīķa galā. Es tik tikko viņa stāvu saskatīju. Viņš nevis slidoja, bet spītīgi pūlējās nenokrist.

Es pieslidoju pie vietas, kur dīķī ieplūda strauts. Atnācējs bija kādu piecdesmit jardu attālumā un, līgani vēzēdams rokas, slidoja uz manu pusi. Gandriz apstājies, ar apbrinu noraudzījos viņa graciozajās kustībās. Pēc tam lepns, ka nekrītu, izslidoju palielus lokus, bet, jaunpienācējam pamādams, atkal gandrīz zaudēju līdzsvaru.

Viņš arī sveicinādams pacēla roku. Jā, tas bija meistarīgs slidotājs. Platiem, vijīgiem soļiem viņš slīdēja man aizvien tuvāk, un viņa mētelis vējā plīvoja. Mēnessgaismā uzmirdzēja briļļu stikli un kļuva redzama mīksta platmale galvā.

-Jauka nakts, - es teicu, kad viņš pieslidoja man klāt. Padzīvojis vīrs ar dziļu grumbu izvagotu seju. Tā bija stipras gribas cilvēka seja ar prāvu degunu un lielu muti plānām lūpām.

- Jā, nakts ir jauka, - vīrietis atbildēja, un tajā mirklī es sapratu, ka viņš neapstāsies, bet slidos man tieši virsū. Prātā ienāca muļķīga doma, ka varbūt viņš apstāties nemāk. Un tikai pēdējā sekundē aptvēru ko nelāgu.

Svešinieks, iespiedis melnā mēteļa krokās, kaut ko turēja rokā.

Es pagriezos, ar skatienu meklēdams Sandanato, kas joprojām dīķa otrā galā, piecdesmit jardu attālumā, visu uzmanību veltīja tam, lai noturētos uz kājām. Gribēju traukties pie viņa, prom no šā cilvēka, bet stāvēju ka iemiets. Tā mēdz būt sapnī. Juzdams uz pleca roku, es gluži kā murgā, šausmu pārņemts un aukstiem sviedriem noplūdis, raustījos un mētājos, netikdams no vietas. Ak Dievs, ak Kungs, viņš nemaz negrasās nogāzt mani no kājām, tieši otrādi, pieturēt, kā mierinādams… pieturēt, tuvinādams auksti /.algojošu naža asmeni…

Es mēģināju sakliegt Sandanato, varbūt patiešām klied/.u, bet tajā pašā mirkli caur muguru, zem labās lāpstiņas, izšāvās sāpes. Salta, asa sāpju skabarga iedūrās miesā kā lāsteka, un es jutu, ka ļimstu, es redzēju sev preti traucamies ledu, vēl pūlējos saglabāt līdzsvaru, izvirzīdams platāk kājas, kaut kā noturēties, izrauties… bet melnā cimdā tērptā roka joprojām mani turēja aiz pleca. Un piepeši es izdzirdēju viņu zem deguna ņurdam: vēl mirkli, mister Driskil, mierīgi, mierīgi…

Es nokritu, atsizdamies ar seju pret ledu. Deguns nokrakstēja, un mutē acumirklī jutu sāļu asiņu garšu. Mēģināju pagriezties uz muguras, bet spēki zuda… Vaigs kausēja ledu, un pusnemaņā es ieraudzīju sev blakus mirdzošas slidas. Ar pārcilvēciskam pūlēm pagriezis galvu, es ielūkojos šā cilvēka plakanajos briļļu stiklos, aiz kuriem acis šķita tukšas un bezdibemgas, un jutu, ka mugura kļūst savādi silta un mikla. Piepeši nez no kurienes uzradies vējš pacēla gaisā viņa mīksto filca platmali, kas lēni noplanēja uz ledus, un es mēnessgaisma ieraudziju sirmus, atpakaļ atsukātus, viļņainus matus, tik sudrabainus, ka grūti noticēt.

Tad viņš pacēla platmali un nozuda. Slidu švīkstieni attālinājās, līdz noklusa. Viss bija noticis desmit sekundēs. Es gulēju, nespēdams pakustēties, un tad aizelsies pie manis pieklumburoja Sandanato un nometās uz ceļiem. Es redzēju, ka viņš uz ceļgala pārplēsis bikses, un saklausīju viņa balsi: vai jūs dzirdat mani, vai dzirdat mani? Es kaut ko atbildēju, bet šķita, ka viņš to nedzird, un viņa balss kļuva aizvien klusāka un klusāka, līdz izgaisa pavisam, un es jutu vienīgi, ka salst pie gludā ledus piespiestais vaigs…

OTRĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA Grūtsirdība.

Šajā vārdā to sauca māte. Elizabete nekad nebija skumjām viegls laupījums, jo dzīvoja aktīvi un aizrautīgi. Taču palaikam grūtsirdība viņu tomēr notvēra un sagrāba savā varā. Tas notika arī atceļā uz Romu, kad viņa sēdēja Boeing 747 salonā. Elizabete uzreiz tās pazina. Skumjas.

Tām nebija nekā kopīga ar sērām un rūgtumu, ko viņa juta pēc Veļas nāves. Ar to kaut kā iespējams tikt galā. Varēja smelties spēkus ticībā, tādās reizēs tas allaž palīdzēja. Taču skumjas, kas robežojās ar grūtsirdību, līda zem ādas, iesūcās asinīs, un to nespēja kliedēt nedz Baznīca, nedz ticiba, nedz lūgšanas. Grūtsirdība pārņem cilvēku nemanot, un, kad viņš attopas, jau ir par vēlu.

Elizabete šajā reizē apjauta šo skumju pazīmes, un tas bija sešus septiņus gadus vecas meitenes nopelns. Bērns sēdēja priekšējā krēslā un aptumšotajā salonā nemitīgi griezās atpakaļ, lai pār atzveltni uzmestu Elizabetei skatienu. Viņas, iespējams, bija vienīgie pasažieri, kas negulēja. Meitenei bija lielas brūnas acis, uzrauts deguntelis un skumja mute. Matus apņēma zilzeltaina lente. Pusnakti virs Atlantijas okeāna Elizabete atkal juta sev pievērstu ziņkāru skatienu.

Elizabete uzsmaidīja nopietnajai sejai, un tā atdzīvojās. Meitene iespieda zodu atzveltnē.

-   Mani sauc Dafne. Tētis mani dēvē par Dafiju. Es čukstu, jo negribu pamodināt māti. Kā sauc tevi?

-    Elizabete.

-   Mātei ir trausls miegs, tāpēc man jābūt klusai kā pelītei. Kāpēc tu neguli?

-    Domāju.

-    Es arī. - Viņa zinīgi palocīja galvu. - Es domāju par draugiem. Rīt viņus satikšu. Par ko tu doma?

-    Par draugiem, tāpat kā tu.

-    Vai tu ari viņus rit satiksi?

-    Baidos, ka visus ne.

-    Vai tu dzīvo Romā?

-   jā. Un tu?

-    Mums ir māja Čikāgā, bet tētis strādā Romā, tāpēc mēs dzīvojam tur arī. Kur ir tava māja?

-    Via Veneto.

Viņas seja atplauka.

-    Es zinu, kur tas ir! Via Veneto. Vai tev ir maza meitene? Mēs varētu kopā spēlēties…

-   Ak nē… Diemžēl nav… Es gribētu…

-    Ko? Ko tu gribētu, Elizabete? Tādu mazu meiteni kā es, jā?

-   Jā, Dafne. Es gribētu, lai man būtu maza meitene. Tāda kā

tu.

-   Patiešām? - Bērns klusi iesmējās.

-   Patiešām.

-Ja gribi, vari saukt mani par Dafiju.

Tajā brīdī Elizabete saprata, ka viņu gaida gara nakts.

Šķita, ka tajā naktī lidmašīnas salonā viņā iemiesojies Veļas gars. Kaut kas nedeva tam mieru. Vela pūlējās viņai ko pateikt, taču Elizabete nesaprata, ko īsti. Viņa uzlika austiņas un klausījās caur pleijeru melodiju pēc melodijas. Billija Holideja, Stens Gecs, Astrada Žilberto, Moodi/ Blues, jefferson Airplane, Mocarta simfonija "Jupiters", Baha Koncerts klavesīnam Gustava Leonhar- da izpildījumā. Viņa ņēma no somas kaseti pēc kasetes, vienlaikus šķirstīdama piezīmju grāmatu un apsvērdama darāmos darbus, bet domas kavējās pie Veļas…

Vela. Viņa mēģināja uztvert Veļas signālu gluži kā tālu radiostaciju, taču tas neizdevās. Vela gribēja, lai viņa kaut ko atceras. Es atcerēšos, Elizabete domās atkartoja, es noteikti atcerēšos.

Viņa saka domāt par Benu, un kļuva vēl sliktāk. Abi šķīrās ļoti vēsi, un tas mocīja Elizabeti. Viņa nespēja sev piedot asumus, ko strīda karstumā šim cilvēkam sarunāja. Benam bija taisnība, protams, bija, un viņa nesaprata, kāpēc tik dedzīgi tam iebilda. Viņa patiešām vēlējās ar Benu sadarboties un noskaidrot, kas noticis ar Veļu. Turklāt satraukums, ko radīja nozieguma izzināšana, šķietami mazināja zaudējuma sāpes. Pamatus viņi jau ielika, sameklēdami pensijā aizgājušo policistu, kurš vientuļš dzīvoja piekrastē, un uzzinādami stāstu par nogalināto priesteri, stāstu, ko pēc tam ilgi un dedzīgi abi apsprieda kopā ar tēvu Dannu…

Tad kāpēc viņi šķīrās tik naidīgi, kāpēc viņa liekulīgi aizstāvēja Baznīcu? Kāpēc viņa rīkojās tik pretrunīgi? Vela bija noslepkavota, un tas bija noticis tāpēc, ka viņa uzzināja slepkavam ko bīstamu. Viņu nogalinaja kādas patiesības deļ, ko nedrīksteja atklāt.

Bailes. Elizabeti plosīja bailes par sevi, ja viņa turpinās izmeklēšanu, un bailes par Benu, ja tas nerimsies. Bija mirusi viņas labākā, dārgākā draudzene, bet viņa aiz bailēm zaudēja drosmi un ienīda sevi par šo gļēvumu. Jā, viņa ir gļēva… un piepeši uz vienu ļoti īsu mirkli viņa noticēja, ka Veļu, sevi sargādama, patiešam nogalinājusi Baznica. Nē, tas nevar būt. Vecajai, kaujās apbružātajai Baznīcai bija ne mazums grēku, bet, lai slepkavotu… nē, tas nevar būt.

Elizabete nebija truls Baznīcas rupors, nepiederēja pie Baznīcas piejaucētajiem žurnālistiem, nebija akla tas slavinātāja. Ne vairāk kā Vela. Tas nebija taisnīgi, ka Bens domā par viņu citādi… Nebija taisnīgi!

Virs krēsla atzveltnes atkal uznira Dafnes galviņa, un abas atkal mazliet patērzēja. Un Elizabeti no jauna sagrāba skumjas. Nē, tās nebija saistītas ne ar Vēlu, ne Baznīcu. Pavisam ar ko citu.

Gluži vienkārši saruna ar Dafni pievērsa viņas domas mazām meitenēm un mīlestībai. Lūkodamās šajās spožajās brūnajās acīs, Elizabete piepeši ieraudzīja tajās sevi. Atmiņā atausa cerību un gaidu pilnā bērnība llinoisā. Viņa ieskatījās šā bērna acis un juta, kā ietrīsas sirds, alkdama mīlestības, par kuru ļaudis visos laikos dzied dziesmas un sacer leģendas. Dafne. Maza plaukstiņa aizsedz smejošu muti. Māte ar trauslu miegu. Vai Elizabete grib tādu mazu meitenīti?

Mīlestība…

Elizabetei mīlestība bija problēma. Pietika zaudēt modribu, un ilgas pēc mīlestības iebruka sirdī, to pārpildīdamas, un acs kaktiņā ieritināja ilgu asaru. Kā par nelaimi, mīlestība allaž uzradās ne no kurienes, spēji, un, kad tā uzradās - tas nenotika bieži -, viņa mulsa, aizbildinājās ar nevaļību un pūlējās pielūdzēju atraidīt, sev iestāstīdama, ka tādi sarežģījumi viņai nepavisam nav vajadzīgi. Uzradusies tā bija kā slimība, kā drudzis, kas atņem dzīves sparu un spēku. Turklāt šīs mīlestības slāpes nekur nepazuda, un tām bija acīmredzamas pazimes. Viņai reizēm vai sirds gura, tik ļoti viņa alka siltuma, pieskārienu un glāstu, tik ļoti vēlējās būt atkarīga no kādas cilvēciskas būtnes… Kas gan cits tas bija? Protams, alkas pēc mīlestības, ko viņai liedza pašas izvēlētais ceļš.

Gadījās brīži, kad ilgas viņu žņaudza vai nost. Elizabete raudzījās Dafnei acīs un domāja par to, ka savas Dafnes viņai nekad nebūs. Nekad vairs nebūs šo nakts sarunu virtuvē pie galda, ātru vakariņu gatavošanas, nebūs Bena Driskila, kurš sēž viņai līdzās un nenolaiž no viņas acis…

Nekad viņa vairs neredzēs, kā Bens Driskils raugās uz viņu…

Elizabete atcerējās kopā ar Benu pavadīto sniegaino vakaru Gremersipārkā un alus dzeršanu bārā "Pie Pitera" - kas varēja būt jaukāks? Tāpat kā pēdējās dažas dienas kopā ar Benu, par spiti drūmajam šīs tikšanās iemeslam. Abi dzīvoja vienā mājā, zem viena jumta, un viņa dzirdēja, kā Bens staigā kaut kur lejā pa is- tabām. Pēc tam viņi abi sarunājās ar veco policistu, kopā sēdēja pie kamīna un pētīja bungās atrasto fotogrāfiju… Viņa nereti manīja Bena ironiju un sāpes un juta viņa dusmas uz katoļiem. Kādas viņai bija tiesības Benu no kaut kā atrunāt? Tā bija viņa dzīve, viņš bija nostājies uz kaujas ceļa un nebaidījās riskēt…

Sasodīts! Elizabete piepeši skaidri zināja, ko grib.

Viņa saprata Benu, gribēja darboties ar to kopā un būt viņam blakus, kļūt par viņa dzīves daļu, neaizstājamu palīdzi un draudzeni - kā gan citādi?

Taču nekā tamlīdzīga nebūs. Vajadzēja skatīties acīs dzīves īstenībai.

Elizabetei tik un tā viņš ļoti patika. Viņa sadusmojās tajā vakarā, kad Bens izteica savu vērojumu, ka monsinjors Sandanato esot viņā iemīlējies. Viņa pietvīka, un tikai tāpēc, ka tajā brīdī domāja par Benu! Turklāt viņa acumirklī apjuka - ja nu Bens par viņu smejas? Kāds neprāts - ko tamlīdzīgu izgudrot! Protams, Bens par viņu smējās. Mūķene un mīlestība! Ha, ha, tas tik ir joks!

Mūķene pat domāt par tādām lietām nedrīkstēja, un Bens, droši vien apjautis, ka viņa palaikam par to domā gan, smējās par viņas pieredzes trūkumu un kautribu.

Varbūt tāpēc viņa beigās tam uzklupa?

Varbūt tāpēc ar tādu kvēli viņa metās aizstāvēt Baznīcu, sak- dama Benu atrunāt, pat izsmiet viņa nodomu? Tikai tāpēc, ka viņai šķita - Bens grib viņu pazemot?

Vai arī gluži vienkārši tāpēc, ka baidījās viņā iemīlēties?

Cita sieviete - ne mūķene - uzskatītu, ka šīs kopā pavadītās dienas un abu zaudējuma sāpes var tuvināt cilvēkus, veicināt mīlestību. Taču citai sievietei attiecības ar vīriešiem būtu gluži citādas. Mūķenes arī savās gaitās tiekas ar vīriešiem, lielākoties garīdzniekiem, un šīs attiecības ir tikai lietišķas - bez romantikas un juteklības. Ja vien ko tādu kāds spēj just, Elizabete nodomāja.

Viņas jūtas pret Benu… tas bija pavisam kas cits.

1a nu viņa bija uzklupusi Benam, un Bens tagad viņu nicināja.

Labi pastrādāts, māsa.

Romā Elizabete ieradās izmocīta, no bezmiega apsarkušām acīm. Datne atvadoties viņu apskāva, un viņa atkal juta lielo, mirdzošo acu valdzinājumu. Nedz Dafne, nedz meitenes māte, protams, nespēja iedomāties, ka viņa ir mūķene.

Taksometrā Elizabete pārlūkoja lidojuma laikā izdarītās piezīmes par dienas gaitu, pec tam šoferis viņu aizveda uz Via Veneto. Mājās viņa uzvilka treniņtērpu, ielika pleijerā The Beatles "Balto albumu" un četrdesmit piecas minūtes skrēja, pūlēdamās atbrīvoties no drūmajām domām un noguruma, kas jautās ķermenī pēc ilgā lidojuma.

Pēc aukstas dušas viņa ilgi, bez prieka raudzījās spoguli uz savu atspulgu, lajā brīdī viņas slapjie mati bija sapinkājušies, vaigi iekrituši un acis lūkojās pretī bez mirdzuma. Elizabete, vērdamās uz šo seju, atcerējās māsu Klēru, ar kuru viņa iepazinās savā novices gadā. Klēra toreiz uzaicināja firmas Revlon pārstāvi, lai tā iemācītu "jauniesaucamām", kā Klēra viņas dēvēja, nemanāmi, bet efektīvi izmantot kosmētiku.

"Jūs nesīsiet ļaudīm Dieva vārdu," šī pārstāve sacīja. "Kā jūs to izdarisiet, ja izskatāties pēc putnubiedēkļiem?" Revlon pārstāves nodarbībām bija liela piekrišana, un viņas ieteikumi bija ļoti noderīgi. Šajā bridi Elizabete, protams, atgādināja putnubiedēkli, taču pēc desmit minūtēm no bezmiega nakts pēdām vairs nebūs ne vēsts un viņa stāsies pretī pasaulei vajadzīgajā veidolā.

Vairākas stundas vēlāk, pēc vētrainas un nogurdinošas "ieiešanas atpakaļ sliedēs" un sakrājušos jautājumu izlemšanas, māsa Elizabete, beidzot kabinetā palikusi viena, atvilka elpu. Iedzērusi malku atdzisušas kafijas, viņa atlika sāņus rakstu, ko grasījās labot, un aizvēra acis. Viņa centās atcerēties kādu Veļas izmestu piezīmi, kas viņai visu dienu zemapziņā nedeva mieru un šķita ļoti svarīga.

Piepeši Elizabete atvēra acis. Istabā bija atskanējusi draudzenes balss. lāču jau nākamajā mirklī viņa atskārta, ka runā pati ar sevi, nē, ne jau ar sevi, viņa runāja ar Veļu, un Vela viņai atbildēja… Elizabete labi atcerējās to vakaru. Abas sēdēja šajā kabinetā un gaidīja Kērtisu Lokhartu, jo visi trīs grasījās doties uz vienu no viņa iemīļotajiem nakts restorāniem vakariņās. Vela, kā tas reizēm ar viņu gadījās, bija īpaši uzbudināta, un Elizabete viņai pajautāja, kas noticis. Vela smaidīdama papurināja galvu, teikdama, ka tas ir noslēpums, kurā viņa nedrikst dalīties, taču bija redzams, ka viņa vai plist no vēlēšanās to pastāstīt. Vakariņu laikā Lokharts ieminējās par kādu nesen mirušu, ar Baznīcu saistītu cilvēku… sasodīts, Elizabete nespēja atcerēties vārdu. Šķita, ka tas bija irs. Uz mirkli viņa notvēra Veļas skatienu, un Vela noteica: "Kopā jau pieci." Lokharts, piepeši pārstājis košļāt, pajautāja: "Kas?" - un Vela atbildēja: "Pieci gada laikā." Tad Lokharts kaut ko noburkšķēja par vietu un laiku, bet Vela, atdarinādama Džil- du Redneri no veca televīzijas raidījuma "Sestdienas nakts dzīve", novilka: "Neliecies ne zinis…"

Pieci gada laikā…

Beidzot nogurums darīja savu, un Elizabete pie sava rakstāmgalda aizmiga. Pēc krietna brīža pamodusies, viņa aizbrauca mājās, kur uzreiz likās gultā un nogulēja desmit stundas pēc kārtas.

Vairākas nākamās dienas pagāja rosīgā darbā.

Elizabete iekļāvās parastajā ritmā, un tas nozīmēja, ka septiņu astoņu stundu naktsmiegam sekoja drudžaina darbadiena, ko piepildīja intervijas, redakcijas un ražošanas apspriedes, plānu sastādīšana tipogrāfijai, rakstu rediģēšana un avīzes pārlūkošana pēdējās minūtēs pirms nodošanas iespiešanai, tulkotāju pierunāšana pastrādāt virsstundas, preses konferences, tējas dzeršana kopā ar dažādiem svarīgiem ļaudīm ordeņa mītnē pie Spāņu kāpnēm, pusdienas ar delegācijām no dažādām vietām - sākot no Āfrikas līdz Losandželosai un Tokijai. Uz Svēto pilsētu nepagurdami brauca dažāda ranga svētceļnieki, bagātie un nabagie, taisnie un ciniķi, nesavtīgie un alkatīgie, un viņi visi saistija ar savu Baznīcu lielas cerības - vieni, ka tā palīdzēs viņiem atveseļoties, citi vēlējās piepildīt savas kabatas vai uzspiest savu gribu milzu veidojumam, kas pletās pa visu pasauli un saucās Romas Baznīca. Un Elizabete atspoguļoja, izskaidroja, sagaidīja un pavadīja viesus. Un klausījās, nekad nepārstāja klausīties.

Lai arī kur viņa devās, ļaužu sarunas grozījās ap vienu - pāvesta veselību. Žurnālisti pat sacentās, kurš pareizāk noteiks nāves bridi. Interesi iekvēlināja visvisādas baumas. Izplatījās valodas, ka Viņa Svētības veselības stāvoklis strauji mainijies, un tikai no informācijas avota bija atkarīgs, vai uz labo vai slikto pusi. Kad sarunas ievirzījās par pēcteci, prognozes svārstījās gluži kā termometra dzīvsudraba stabiņš nepastāvīgā laikā. Favorīti bija d'Ambrici un Indelikato, taču atbalstu baudīja arī citi. Vārdu sakot, skaidrības nebija nekādas.

Aktuāls temats bija arī māsas Veļas, Lokharta un Hefernana noslepkavošana tālajā Amerikā, kur tādas lietas notiek uz katra ielas stūra. Taču pat Amerikai tas bija, tā teikt, par daudz. Elizabeti apbēra ar jautājumiem, un viņa atbildēja, cik izvairīgi vien prata. Dažreiz viņa tēloja, ka jautājumu nesaprot, un gluži vienkārši klusēja. Ne ar vienu vārdu Elizabete neieminējās par versiju, ka slepkava varētu būt garīdznieks. Romā tāda rīcība būtu pielīdzināma spridzekļa degauklas aizdedzināšanai, turklāt Elizabete nevēlējās kļūt par nepārbaudītas informācijas avotu. Taču domas par to viņu nepameta un brīžam vēlēšanās ar kādu tajās dalīties gluži vai smacēja.

Elizabete juta, ka viņai vajadzīgs padoms. Veļas līdzās nebija… Turklāt viņa gribēja saprast, kas ir tie pieci gadā, par kuriem toreiz bija runa. Piecas nāves gada laikā?

Daudz netrūka, un viņa būtu piezvanījusi Benam. Elizabete vēlējās dzirdēt viņa balsi un atvainoties, taču, pasniegusies pēc klausules, atrāva roku atpakaļ. Nē, viņa piezvanīs rīt. Rīt.

Tas bija slikts sapnis, Sandanato uzreiz to saprata. Tas mocija un dedzināja, gluži kā riebīga, pūžņojoša brūce, ko nav iespējams sadziedēt un kas paliks uz mūžu, tracinās tevi un padarīs nevarīgu, sabojādama tev dzīvi.

Mirkli pirms pamošanās, jau neskaidri apjauzdams savu apziņu, Sandanato piepeši ieraudzīja sevi klīstam kādā dīvainā tumsā, kas, starp citu, gaidīja viņu katru nakti. Dažreiz izdevās paspraukties tai garām. Citreiz ne. Viņš bez skaņas gāja no istabas uz istabu, taču aiz arkveida durvīm nebija vis istabas, bet milzu kambari ar nokaitētām smiltīm uz grīdas un vara krāsas akmens sienām, ar klintī iekaltiem tūkstoš pakāpieniem, bet virs galvas zilajās debesīs kvēloja ugunīgi balts disks. Uz to raudzīdamies, viņš jutās kā nokļuvis saindētas akas dibenā, akas, no kuras izrāpties ārā nav iespējams…

Sapnī akas dibenā viņš allaž bija viens un satriekts tur klupdams klīda, meklēdams izeju, un augstu virs galvas, neizsakāmi tālas un nesasniedzamas, pletās spilgti zilas, izsmējīgas debesis.

Viegli smaržoja vīraks, un visapkārt jautās karstu smilšu un degošu krūmu smārds, it kā šeit nekad nebūtu lijis. Sapnī vienmēr tā bija tumša, dzīva bezvārda vieta, kurā no klintis cirstajām plaisām, gluži kā no ievainojumiem, pulsēdamas sūcās melnas asinis.

Un tad norisinājās kas neizskaidrojams. Brīnums.

Grīda zem kājām sāka drebēt, no akmens sienām putodamas šjācās asinis, un vienā mirklī šie akmeņi viņa priekšā pašķīrās, un viņš ieraudzīja ceļu, kas veda no šejienes ārā, taku cauri kalnam, aiz kura vīdēja plašs klajums viss vienos pavasarīgos ziedos… Tālumā, pie apvāršņa, vienlaikus saules un mēness gaismas apmirdzēta, slējās pils, droša un svēta vieta…

Sapnī Sandanato nebija vairs viens. Viņu aplenca brāļi ar kapucēm galvā, kurus viņš pazina un izveda no šā cietuma. Kristīts karstajās melnajās asinīs, viņš jutās kā no jauna piedzimis, kļuvis par karavīru, par gladiatoru, kāda sena ordeņa bruņinieku, jutās izpildijis savu svēto misiju…

Raudu ieleja, tā Sandanato sapnī nodēvēja šo velnišķīgo vietu, no kuras viņam bija izdevies izkļūt.

Tad visi tēli izbālēja un pagaisa, melnās asinis izzuda, un Sandanato pamodies atvēra acis. Vēl ilgi viņš tā gulēja sviedru pie- mirkušajos palagos. Sākās jauna diena.

Monsinjors Sandanato ielidoja Romā pulksten četros no rīta.

Kardināla Džakomo d'Ambrici dzīvesveids bija samērā vientulīgs un slēpts, un četri no rīta viņam bija īsta noslēpumu stunda.

Monsinjors Sandanato, kurš sēdēja pie stūres, atpakaļskata spogulī pētīja sava senā skolotāja seju. Kardināls bija iezvēlies zila Fiat pakaļējā sēdeklī. Tas bija pieticīgākais braucamais, kādu bija izdevies atrast Vatikāna autoparkā, - ar rūsainu skrāpējumu uz spārna. Tā izpaudās kardināla slepenības mānija. Vēsā rudens rīta agrajā stundā Romas nomales ieliņas vēl tinās krēslā. Izskatījās, ka senlaicīgās ēkas noliekušās cita citai pretī gluži kā veci sirmi draugi, kas tiecas pēc atbalsta. Radās iespaids, ka viņi brauc pa tuneli.

Kardināls no ādas etvijas izņēma melnu ēģiptiešu cigareti, ielika to starp lupām un aizsmēķēja, ar baudu ievilkdams dziļu dūmu, un Sandanato ieraudzija viņa īsos, strupos pirkstus, ko klāja brūngani tabakas plankumi, - zemnieka pirkstus. Toties seja, kas tajā brīdi bija pavērsta lejup, jo kardināls iedziļinājās Šerloka I lolmsa piedzīvojumos, pauda, ka viņš ir dzīves baudītājs, tāpat ka bēdīgie slavenie Bordžu dzimtas pārstāvji. D'Ambrici bija biezas lūpas, nevienādi, no pastāvīgās smēķēšanas nodzeltējuši zobi un skaidras, dzidri zilas acis, ja vien zem smagajiem plakstiņiem izdevās tās ieraudzīt.

Kardināls bija ģērbies laicīgā uzvalkā. Vēl viena slepenības mānijas izpausme, bet monsinjors Sandanato viņu saprata. Pat sēdēdams ar apbružātu platmali galvā uz nožēlojamas automašīnas pakaļējā sēdekļa, viņš sarunājās čukstus, baididamies, ka salonā varētu būt ievietota noklausīšanās ierīce. D'Ambrici mēdza teikt, ka spēlēs ar tik augstu likmi iespējams viss. "Pļāpīgs cilvēks - ienaidnieka draugs," viņš sacīja.

Platmale viņam bija zemu pārvilkta pār pieri. Zem tās kādreiz biezie melnie mati nu bija sirmi un apņēma masivo galvaskausu gluži kā cepure. Neizteiksmīgais pelēkais uzvalks viņam bija nedaudz par mazu un slikti piegūla augumam, it kā būtu novilkts no muguras kādam krievam. Kardināls bija drukns, ar tādu kā kvadrātveida augumu, muskuļainiem pleciem un rokām. Lai gan šim vīram bija ap septiņdesmit, no viņa joprojām dvesmoja kaut kas draudīgs. Triestē, kur d'Ambrici uzauga, turienes draugu vidu viņam bija tāda puiša slava, kurš ātri domā, bet vēl ātrāk darbojas ar dūrēm.

Gadu gaitā Sandanato nebija trūcis laika vērot šo cilvēku, un viņš labi pazina tā vājību uz maskēšanos. Kardināla āriene šim nolūkam labi atbilda, jo viņa izskats maldināja arī bez maskēšanās. Tuklie vaigi un dubultzods pauda labsirdību. Iedams viņš nedaudz sakumpa, un viņa apģērbs allaž bija nedaudz saņurcīts, lai arī cik svarīgs būtu notikums, bija grūti iedomāties viņu tērpušos gludinātās, iecietinātās un kārtīgās drēbēs pat tad, ja viņam tādas bija mugurā. Taču tas bija apmāns. Necilā āriene slēpa spožu intelektu, nevainojamu loģiku un nekļūdīgu nojautu. Kardinālam Džakomo d'Ambrici, kurš dievināja noslēpumainību, šis tas slēpjams bija pat no monsinjora Sandanato.

Sandanato jau pašā sākumā zināja, ka kardināls nodarbojas ar Baznīcas laicīgo lietu kārtošanu. Šim darbam bija vajadzīgs izmanīgs aprēķina cilvēks ar ātru domāšanu. Vatikāna varas pārstāvji uzreiz šīs īpašības ieraudzīja jaunajā puisī no Triestes. Vislabāk viņš prata apieties ar naudu. Sāka ar tās krāšanu, līdz nonāca līdz investēšanai. Dažādu ienesīgu plānu īstenošanā un

Baznīcas materiālās labklājības vairošanā līdzīgu savā laikā viņam nebija.

Kārtodams dažādus jautājumus, d'Ambrici drīz vien saprata, cik piekāpīga ir Baznīca. Gluži kā pakļāvīga meitene, atsaukdamās uz mīļotā glāstu. Tāpēc ar Baznīcu, tāpat kā ar to meiteni, varēja darīt visu, kas ienāk prātā. D'Ambrici vēlējās pasargāt Baznīcu no tāda ļaunuma, pasargāt no ienaidniekiem - gan iekšējiem, gan ārējiem. Tas nebija viegls uzdevums, taču viņš tika ar to galā. Un šajā ceļa uz varas briedumu viņam blakus allaž bija Pjetro Sandanato.

Kardināls bieži stāstīja Sandanato, kā atklājis savu aicinājumu. Tas noticis pirms kādiem piecdesmit gadiem Neapolē, kur viņš iegājis vienā noplukušā kantorī. Atlobījies linolejs, sviedru smaka, uz galda šķīvji ar sakaltušiem makaroniem. Tas bija sīka, neizglītota darboņa kantoris, kura cerības uz Baznīcu tajā brīdī atbilda d'Ambrici interesēm. Un nākamajam kardinālam izdevās no šā nevīžīgā cilvēka netīrajā kreklā izplēst veselus simt tūkstošus dolāru. Tas bija sākums, un d'Ambrici zināja, kur nauda jāiegulda.

Pēc daudziem gadiem, komentēdams d'Ambrici pārvaldīto milzīgo Vatikāna investīciju portfeli un viņa darbību absolūto slepenību, kāds amerikāņu kardināls teica: "Visu, bez šaubām, nosaka ģeogrāfija. Neprasmīgs baņķieris Cīrihē vai franču padomnieks, kurš jūs uzaicinājis uz sliktām vakariņām Parīzē, jums izraisa smaidu, bet slinks mākleris Ņujorkas Fondu biržā aizkaitina lidz baltkvēlei. Taču, mans draugs, vai kādreiz esat aizdomājies - kāds tam sakars ar Dievu?"

Tā ir, d'Ambrici atbildēja. Viņa dzīvi noteica noslēpumi un slepenība, un ģeogrāfijai patiešām bija nozīme. Taču nedrīkstēja aizmirst ari darītāja dotumus un cilvēciskās īpašības. Dievs tajā ziņā bijis pret viņu dāsns, tāpēc viņš veiksmīgi strādāja Baznīcas labā. Pienāks laiks, kad to sapratīs un novērtēs.

Monsinjors Sandanato apstājās šaurā tumšā ieliņā blakus drazu un krāmu kaudzei un izslēdza lukturus. Te bija vecas ķieģeļu slimnīcas sētaspuses durvis, tik nemanāmas, ka tās varēja atrast tikai zinātājs. Slimnīcas pacienti bija nabadzīgi ļaudis ar zemām prasībām, un nevienam nenāca ne prātā, ka savu kāju šeit spers kardināls. Protams, tieši tāpēc d'Ambrici izvēlējās slimnīcu par tikšanās vietu. Pirms trim nedēļām nepilnu piecdesmit pēdu attālumā no tās parādes durvīm "Sarkano brigāžu" viri bija piekāvuši kādu politiķi, kuru aizveda uz citu slimnīcu divdesmit minūšu brauciena attālumā.

Vāji apgaismotais gaitenis bija pustukšs, pa to steidzās tikai divi vīri asinīm notraipītos virsvalkos. Ne viens, ne otrs nepievērsa uzmanību glītajam priesterim un druknajam, nedaudz sakum- pušajam vīram, kas, ģērbies sagumzītā uzvalkā, lēnā gaitā vilkās garīdzniekam blakus. Viņi iegāja tumšā stūra istabā un apsēdās uz ļodzīgiem koka krēsliem. Kardināls atkal izvilka no kabatas Konana Doila sējumu un, kustinādams lūpas, sāka lasīt. Sandanato sēdēja taisnu muguru un gaidīja.

Beidzot nemanāmi ieslīdēja doktors Kasoni un atvainojās par kavēšanos. Viņš izskatījās drūms. Ar kardinālu viņš bija pazīstams visu mužu, un tādējādi bija izskaidrojama viņa dalība d'Ambrici noslēpumainajās spēlēs pēdējos pāris mēnešus.

-   Tu izskaties briesmīgi, - kardināls klusi aizrādīja. - Tev jāiet pie ārsta. - Viņš iesmējās un aizkūpināja cigareti pie zelta šķiltavas, ko pakalpīgi viņam pastiepa Kasoni.

-   Ak, Džakomo, es jūtos briesmīgi! - Kasoni piemetās uz veca koka galda malas. - Un nedomā, ka agrā stunda vainojama.

Giljermo Kasoni bija pāvesta Kallista personiskais ārsts. Tieši d'Ambrici ieteica par ārstu Kasoni, kad Svētajam Tēvam pirms diviem gadiem bija sākušās galvassāpes.

-    Netīšām sajauci rentgenuzņēmumus? - kardināls smaidīdams pajautāja.

-    Daudz ļaunāk, - Kasoni atbildēja. - Neko neesmu sajaucis, ne rentgenuzņēmumus, ne smadzeņu skenēšanas diagrammas. Neko. - Saviebies lūkodamies uz kardinālu, viņš sarauca pieri. - Esam paspēlējuši, mans draugs. Diez vai Svētais Tēvs vairs ilgi izturēs. Smadzeņu audzējs. - Viņš paraustīja plecus. - Tur nekas nav līdzams. Viņu vajadzētu ievietot slimnīcā. Brīnos, ka viņa uz- vediba nav kļuvusi… teiksim tā, dīvaina. Zinu, zinu, ka viņam ja- paliek turpat, un mums viņš jāvelk, cik ilgi vien iespējams. Jāpalielina zāļu devas… runa ir par dažām nedēļām. Varbūt mēnesi, ilgākais sešas nedēļas. Bet uz Ziemsvētkiem…

-   Tas viss ir pilnīgi nelaika, - kardināls noteica.

Doktors Kasoni asi iesmējās.

-   Nu, zini, tā nav mana vaina, Džakomo! Tu esi Brīnumu departamenta vadītājs. Viņa Svētībai kāds brīnums nenāktu par ļaunu…

-    Mēs visi mirsim, mans draugs. Nāve neko nenozīmē. Svarīgi, kad pienāks nāves bridis. Tik daudz kas jāizdara, bet laika…

-   Bet laika maz, - ārsts pabeidza. - Parastā sūdzība. Katru dienu to dzirdu. Nāve allaž atnāk neīstā brīdī.

Kardināls klusi noklakšķināja ar mēli un palocīja galvu.

Monsinjors Sandanato sēdēja un klausījās, kā viņi spriež par sāpēm, par rīcībnespēju, par kaut kādām zālēm un to blakusiedarbību. Viņam gribējās iekliegties, bet viņš sēdēja un klausījās. Tikai šie trīs cilvēki, kuri bija satikušies nolaistas Romas slimnīcas mazā istabiņā, zināja, kāds ir patiesais pāvesta veselības stāvoklis. Pat slimniekam pašam par to bija visai aptuvens priekšstats. Zināt tādās reizēs nozīmēja milzu priekšrocības. Laika vairs nebija. Drīz Svētajā Krēslā jāsēžas citam pāvestam. Un tam jābūt īstajam cilvēkam.

Iedami atpakaļ, viņi gaitenī atkal pagāja garām ķirurgiem asinīm notraipītos virsvalkos. Viņi sarunajās par tenisu un priesterim ar veco vīru pat nepamāja ar galvu. Sandanato saoda asiņu smaku.

Rīts joprojām bija pelēks, vienīgi austrumu pusē debesis bija iesārtas. Uz Fiat jumta sēdēja melns, pūkains kaķis, kas iesildīto vietu pameta vienīgi pēc kardināla uzstājīgiem mudinājumiem.

-   Aizved mani uz laukiem, Pjetro, - kardināls sacīja. - Uz Cam- po di Maggiore.

Kardinālam allaž patika apjūsmot Romas skatus stundā, kad ausa diena. Šajā rītā viņi pabrauca garām Santandželo baznīcai, kur pāvests Klements VII tūkstoš pieci simti divdesmit septītajā gadā patvērās no ienaidniekiem. Kardināls vienmēr juta licīzi nabaga vecajam Klementam, ko bija aplenkuši franču armija un kas tik vēl ne. Klements vēlējās tikai vienu - saglabāt varu. To grib ikviens pāvests, un Baznīca atkal bija nonākusi aplenkumā - ienaidnieki ar pīķiem rāpās tās vaļņos no visām pusēm. Kārdinā- lam no prāta neizgāja trīs slepkavības Amerikā. Dieva roka? - viņš rūgti nodomāja.

Sēdēdams uz pakaļējā sēdekļa, kardināls atpakaļskata spogulī notvēra Sandanato skatienu. Viņš pasmaidīja un, salicis rokas klēpi, vēroja garāmslidošās lauku ainavas, īstenībā tās neredzēdams. Viņš tāpat zināja šo apkaimi gluži vai no galvas, pat aizvērtām acīm. D'Ambrici domāja, un domāšana vislabāk padevās, ja smagie plakstiņi bija nolaisti. Pat Šerloks Holmss bija atlikts malā.

Kardināls uzticējās Sandanato vairak nekā jebkuram citam sev tuvam cilvēkam. Pat lepojās ar viņu, tāpat kā skulptors lepojas ar statuju, ko veidojušas viņa rokas un kas izdevusies tieši tāda, kādu viņš to savos sapņos iztēlojies. Jā, monsinjors Sandanato bija kardināla cilvēks. Vecā vīra uzticēšanās varbūt nebija absolūta, bet tikai tāpēc, ka viņš zināja - pilnīgi uzticēties nedrikst nevienam. Nekad un nekādos apstākļos. Cilvēks, kurš uzticas bez apdoma, kapā nonāk pirms laika.

Gājiens no ceļa bija garš, un taka vijās pret kalnu.

Itin visu - automašīnu, kokus un apģērbu - klāja smalku putekļu kārtiņa, kas atgādināja kardinālam seno, Sicīlijā pavadito laiku. Tur putekļi bija okera krāsā un svelmainajā saulē uz ielas beidzās nost veci klaiņojoši suņi.

Kardinālam aiz akmens aizķērās kāja, un Sandanato, paņēmis viņu zem rokas, no spožās saules aizveda ēnā, kur abi apsēdās zem ķeburaina koka, tik veca kā kristīgā pasaule. Paēnā bija vē- sāk. Lejā pa nogāzi pletās saules pielieta ieleja, kuras zaļo paklāju greznoja gaišzila upe un izraibināja dzīvas radības, kas tur ganījās. Viena vai divas aitas, dažas govis, kas rāmi gremoja, un gans, kurš pastaigājās lēni kā sapnī. Ainava tā vien prasījās, lai to uz sava audekla iemūžinātu mākslinieks, idillisku lauku skatu meistars. Tad kardinālam ienāca prātā, ka viņa gleznojums droši vien būtu bezcerīgi krāsu triepieni, kādus no stenda ielas malā lēti pārdod tūristiem.

-    Vai gribat mazliet vīna? Vai pudeli alus? Vai ko citu?

-    Nē, paldies, neko nevēlos, - kardināls atbildēja. - Tikai pasēdēt un mazliet atpūsties. Un tev arī nenāktu par ļaunu atslābināties pēc tā, ko tur piedzīvoji. - Kardināls runāja par braucienu uz Ameriku. - Tev vajadzēja atvest man kādu jaunu detektīvromānu, Pjetro. Tie ir labs laika īsināšanas līdzeklis, daudz labāks nekā apceres par mūžīgo patiesību. Turklāt sižeti ir vienkārši, tā ka var lasīt grāmatu un domāt vienlaikus. Taču esmu to jau teicis agrāk. Tagad, - viņš pārlaida skatienu apkārtējiem pakalniem, - mēs esam vieni. Ne mikrofonu, nekā. Un es gribu uzzināt visu par tavu Prinstonas apmeklējumu.

Pirmo reizi šajā jaukajā vietā viņi bija pirms divdesmit gadiem. Sešpadsmitajā gadsimtā šī skaistā apkaime piederēja Neapoles diplomātam Bernando di Madžorem, taču viņa franču piekritēji nodeva viņu un apsūdzēja, ka viņš provocējis konfliktu ar pāvestu. Nelaimīgais pūlējās paskaidrot, ka nav vainīgs, bet velti - pec nopratināšanas viņam nocirta galvu. Ķermeni pakāra olīvkoka zarā par biedu visiem tiem, kam ienāktu prātā doma sacelties pret Aragonu namu. Vēlāk di Madžori par uzticību Vatikānam kanonizēja, iecēla mocekļu kārta un pamazām aizmirsa.

Sandanato šķita, ka vieglais vējš no ielejas sev līdzi atnes Ber- nando di Madžores kliedzienus. Viņš iztēlojās niknuma izķēmotās mocītāju sejas, un viņam ienāca prātā, ka upuris droši vien lūdzās saviem bendēm nāvi, nespēdams vairs izturēt baiso spīdzināšanu un zaudēdams cilvēcisko veidolu, tomēr iegūdams kaut ko daudz svarīgāku - nemirstīgu dvēseli. Iespējams, viņš mira kādas nozīmīgas idejas vārdā, bet neviens vairs neatcerējās, kādas… Vai vispār vajadzīgas dižas idejas, lai iegūtu nemirstību?

Kardināls uzmanīgi klausījās Sandanato stāstā. Sandanato atkorķēja Chianli pudeli un nogrieza divas rikas no svaiga maizes klaipa. Monsinjora balss plūda klusi, un tikmēr viņi ēda, dzēra un uzkoda sieru. Stāsts saniknoja kardinālu, tas bija redzams viņa sejā. Nāve viņu aplaupīja, tāpat kā slepkavības, un tas nebija ciešams. Pat sava nāve satrauca viņu mazāk, toties viņš nespēja samierināties, ka ies bojā viņa cerības. Kardināls iedzēra krietnu malku tira, izturēta vīna, tik tīra, ka no tā nekad nesāpēja galva. Pēc tam ar plaukstu noslaucīja lūpas. Jārīkojas ātri, iekams noregulētā mašīna nav iegāzusies bezdibenī, tukšumā un tumsā. Viņš pavērsās pret monsinjoru Sandanato.

-    Labi, - viņš noteica un sejas priekšā no pirkstiem izveidoja smaili. - Tagad pastāsti par Benu Driskilu… un kā tajā visā iesaistīta mūsu māsa Elizabete. Tādas lietas nav domātas sievietēm, Pjetro.

-    Es nesaprotu… garīdznieks viņu sadūra, bet jūs stāvējāt un skatījāties? - Elizabetes balsī skanēja neticība un sašutums.

Vējš valstīja pa laukumu sausas lapas, raustīja virs galdiem uzstādīto saulessargu bārkstis un šūpoja palmu lapas. Virs ielas braucamās daļas, gluži kā saplēstas mežģīnes, kavējās izplūdes gāzes. Rudens turējās silts, un saules stari, izlauzušies caur dūmaku, apspīdēja pilsētu. Ara kafejnīcā grozījās cilvēki, taču trokšņainajā Romā tā bija miera oāze.

Monsinjors Sandanato iepriekšējā dienā no sava Vatikāna kabineta bija piezvanījis Elizabetei, un viņa labprāt pieņēma uzaicinājumu uz lenču. Stāstījuma satriekta, viņa nu sēdēja ar pavērtu muti. Sandanato izskatījās mierīgs un savaldīgs, tikai acis, ap kurām bija tumši loki, viņu nodeva. Turklāt, Elizabeti gaidīdams, viņš bija iztukšojis pusi pudeles vīna. Sandanato rūpīgi izvēlējās vārdus, it kā runādams rediģētu sevi. Elizabete bija novērojusi, ka priesteri viņas klātbūtnē tā izturējās vienmēr, nevēlēdamies atklāt savas izjūtas. Galu galā viņa bija žurnāliste un sieviete, tātad divējādā ziņā bīstama.

-   Nē, nē, es biju tālāk, dīķa otrā galā. Kad ieraudzīju, kas noticis, jau bija par vēlu. Nebiju pamanījis, ka uz ledus ieradies vēl viens slidotājs… Dīķis ir aiz mājas un dārza, tur tek maza upīte vai strauts, kas tajā vietā veido paplašinājumu… Ūdens bija tikko sasalis, var teikt, mēs atklājām sezonu. - Sandanato ar dakšiņu noknieba no zivs gabaliņu, ielika to mutē un pakošļāja. - Kad pie- slidoju pie Bena, tas cilvēks jau bija prom… Bens sadurts gulēja uz ledus. Es viņu pacēlu un palīdzēju tikt uz mājām. Tik daudz asiņu…

-    Vai tagad ar viņu viss ir kārtībā? Vai jūs palikāt Prinstonā tik ilgi un pārliecinājāties…

-Jā, protams. Viņš veseļojas, kaut gan ievainojums bija smags. - Sandanato ar dakšiņu rādīja uz savu sānu. - Par laimi, nav skarts neviens svarīgais orgāns… Viņa tēvs arī atlabst, kaut gan viņam klājas grūtāk… vecs.

Abu skatieni sastapās. Sandanato lūkojās viņai acīs, it kā vaicādams, it kā vēlētos rast atbildi uz kādu jautājumu. Ko viņš gribēja? Ko nepateica? Elizabete atcerējās Driskila vārdus, ka Sandanato viņā esot iemīlējies.

-    Tātad viņu sadūra priesteris?

-    Varu atkārtot tikai to, ko teica Driskils. Es biju tālāk un viņu neredzēju. Driskils sacīja, ka tas bijis sirms garīdznieks, pēc viņa apraksta tāds pats, kāds redzēts "Helmslija pilī". Driskils bija pārliecināts, ka tas ir viens un tas pats cilvēks. - Sandanato paraustīja plecus.

Garām rūkdams pabrauca motorollers un nozuda satiksmes plūsmā. Nelikdamies par to ne zinis, starp galdiņiem graciozi pārvietojās viesmīļi baltās žaketēs.

-Tātad jūs pats to priesteri neredzējāt?

-    Kā es to varēju, māsa? Es jau teicu… biju pārāk tālu, kad tas notika, pēc tam, mēģinādams noturēties kājās, steidzos pie Driskila.

Māsa Elizabete nopūtusies nolika galda piederumus sānis. Plānās teļa gaļas šķēlītēs uz viņas šķīvja tikpat kā nebija aiztiktas. Palūkodamās sāņus, viņa iedzēra mazu malciņu Orvjeto viņa. Savads šis Sandanato… raugās sarunas biedram acis, ne uz mirkli nenovērsdamies. Un acīs viņam ciešanas, gluži kā moceklim…

-    Kaut kas neticams, - viņa novilka. - Un kam pieder spožā ideja par slidošanu? Cik zinu, Benam nepatīk slidot…

-    Atzīstos, tā bija mana ideja. Man šķita…

-   Zinu, tobrīd tā šķita laba doma. Taču, lai paliek, misis Lin- kolna, kā jums patika luga?

-   Piedodiet, es nesaprotu, - Sandanato noburkšķēja.

-    Ak, nekas! Neizdevies joks. Tātad jūs ierosinājāt paslidot.

-   Jā, man ienāca prātā, ka nenāks par ļaunu mazliet izkustēties un izvēdināt galvu. Kā es varēju zināt, ka notiks kas tamlīdzīgs?

-   Mani uztrauc kas cits, monsinjor. Kā priesteris varēja zināt, ka Bens Driskils ies slidot?

-    Protams, viņš to nevarēja zināt, māsa. Nē. Es arī par to domāju. Varbūt viņš grasījās uzbrukt Driskilam mājā? Tad viņš to ieraudzīja un nolēma nelaist izdevību garām. Sadabūt slidas bija viegli, tās mētājas aiz sētaspuses durvīm. Acīmredzot viņš iepriekš tajā mājā visu izlūkojis. - Saule, pakāpusies augstāk, spīdēja tieši virs galvas, un Sandanato biezie melnie mati spožajos staros mirdzēja.

-   Nūjā… Kad ielauzās un nozaga Veļas portfeli. Droši vien tā tas notika. Ak Dievs, kāda laime!

-    Laime? - Sandanato pārprasīja. - Jā, jā… saprotu. Iespējams, odere viņu paglāba. Ievainojums ir smags. Varēja nomirt… Palicis dzīvs, varbūt pārdomas.

-    Pārdomās?

-    Driskils ieņēmis galvā, ka notvers slepkavu. Tas ir neprāts.

-   Jus tā domājat, monsinjor?

-    Viņam nav iespēju to izdarīt. Varbūt tas varētu izdoties tādam pašam slepkavam.

-    Varbūt…

-   Ja man kāds iegrūstu sānos nazi, es katrā ziņā apdomātos.

-   Varbūt Driskils patiešām apdomāsies, kaut gan es par to šaubos. Viņš ir stūrgalvīgs un ļoti neatlaidīgs cilvēks. Varbūt šis uzbrukums tieši stiprinās viņa apņēmību?

-    Ak Dievs, ceru, ka ne! Citādi viņš mirs, tā ari neuzzinājis, kas un kāpēc viņu nogalinājis. Nekad neuzzinās, kas tas par iemeslu…

-    Vai slepkavībai vispār iespējams atrast iemeslu?

-    Turklāt patlaban, - Sandanato turpināja, it kā nebūtu dzirdējis, ko viņa saka, - Driskils ir ļoti vajadzīgs tēvam. Viņš stāstīja, ka esat mēģinājusi viņu atrunāt no izmeklēšanas un atstāt to varas iestāžu ziņā.

-Jā, mēģināju, taču, kā redzat, lielas jēgas no tā nav bijis.

Sandanato bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-   Ceru tomēr, ka viņš pārdomās.

-   Ziniet, Prinstonas un Ņujorkas varas iestādes neatšķetinās šo noziegumu. Tas ir skaidrs kā diena. Viņi taču nebāzīsies Baznīcā, lai sameklētu sirmu garidznieku…

-Tātad jūs uzskatāt, ka slepkava ir priesteris…

-    Paklausieties… Baznīca nekādu okšķerēšanu nepieļaus. Ja slepkava ir priesteris, tā aizbarikadēsies un nevienu policistu sev klāt nelaidīs. Kas notiks tālāk? Mēs abi to zinām. Baznīca veiks iekšējo izmeklēšanu, un, ja ļaunums ir pašā Baznīcā, var gadīties, ka ļaunums izmeklē sevi. - Elizabete atspieda muguru pret krēsla atzveltni un kāri iedzēra malku vēsa minerālūdens. Pār laukumu pūta dzestrs, rudenīgs vējš.

-    Nevajadzīgs cinisms, - Sandanato noteica.

-    Patiešām? Nūja, pats jūs esat no iekšienes. Kādu, jūsuprāt, izmeklēšanu Baznīca var veikt?

-   Vienu mirkli, māsa. Gluži vienkārši es nepieļauju domu, ka mūsu priesteris, kāds no mūsu Baznīcas, ir slepkava…

-   Tomēr iespējams, ka šis pieņēmums ir pareizs. Un būtu jānoskaidro, kas ir šis priesteris. Kas viņu pazīst? Kas dod viņam pavēles? Vai arī viņš darbojas viens un pats izraugās upurus? Saprotu, ka šie jautājumi skan briesmīgi…

-   JUs pati neticat tam, ko sakāt, māsa! Upuris taču ir Baznīca, jo nogalināti Baznīcas ļaudis, mūsu cilvēki!

-   Tagad jūs man teiksiet, ka kardināls d'Ambrici nemaz neinteresējas par šiem notikumiem.

-    Viņš patlaban ir ļoti aizņemts. Pati saprotat, cik saspringtas ir šīs dienas. Skandālu tāpat jau netrūkst.

-   Ak… - Elizabete pasmaidīja. - Tie jau vairs nav pirmā svaiguma jaunumi.

Sandanato noklepojās. Elizabete uzminēja, ko viņš teiks.

-   Jā, par jaunumiem. Ceru, ka jūs negrasāties par to rakstīt savā žurnālā.

-    Es taču nevaru izlikties, ka Vela ir dzīva, vai ne? Viņa bija viena no mūsu oficiālajām varonēm, monsinjor. - Elizabete ievēroja, ka Sandanato uz baltā metāla krēsla nervozi sagrozās. - Bet es neko nezinu. Ko tad lai rakstu? - Viņa manīja, ka monsinjors acumirklī atslābinās, un nolēma vēl mazliet viņu paurdīt. - Cribu jums ko jautāt. Tas saistīts ar Veļu.

-    Un kas tas ir?

-    Vela kādas sarunas laikā, uzzinājusi par kāda ar Baznīcu saistīta cilvēka nāvi, izmeta: "Pieci gada laikā." Nespēju atcerēties šā cilvēka vārdu… Ko šī frāze jums izsaka? Pieci miruši? Kādā nāvē? Pieci katoļi? Kas ir tie pieci? Ko viņa ar to gribēja teikt?

-    Māsa, man nav ne jausmas.

Atbilde atskanēja pārāk ātri. Sandanato izgrūda to strauji, pat nepadomājis. Elizabete bija to pieredzējusi jau agrāk. Viņš vai nu negribēja domāt, vai baidījās to darīt. Sandanato novērsās. Un tā vienmēr. Tiklīdz saruna ievirzījās par nopietniem jautājumiem, kas skar Baznīcu, viņai, sievietei, bija jāpakāpjas malā.

Viņa Svētībai pāvestam Kallistam IV šad tad vēl iegadījās jauks rīts. Sapratis, ka viņam atvēlētais laiks strauji rūk, viņš pulējās izbaudīt katru minūti, cik vien to ļāva apstakļi. Turklāt vēl daudz ko vajadzēja izdarīt. Viņa rīcībā bija stunda vai divas, un tad krūtis vai galvā sākās sāpes. Tabletes, protams, sāpes mazināja, bet prāts no tām kļuva miglains un neskaidrs. Tāpēc laiku tērēt nedrīkstēja. Šis rīts bija viens no tiem, kad viņš jutās labi. Uzaicinājis cilvēkus, kurus vēlējās redzēt, viņš gaidīja.

Nostājies pie loga savā kabinetā Apustuliskās pils trešajā stāvā, viņš vēroja, kā pār Svēto pilsētu aust saule, lūkojās uz Tibras straujajiem ūdeņiem un dūmakā tītajiem pakalniem pie apvāršņa. Jaunībā viņš bieži prātoja, par ko gan domā pāvests, no saviem augstumiem raudzīdamies uz pasauli, taču nekad nebija iztēlojies, ka reiz šeit stāvēs pats, turklāt juzdamies tik vārgs. Viņš nebija diez cik emocionāls cilvēks un vienmēr, ja iespējams, izvēlējās bezkaislīga un objektīva vērotāja pozīciju. Varbūt tieši tāpēc ari kļuva par pavestu. Un daudzajos gados bija kļuvis imūns pret bailēm, satraukumu, kaislībam, godkāri un ekstrēmistu aizskaramiem. Mūža pēdējā cēlienā viss bija citādi. Klusi apbrīnodams saullēkta skaistumu, viņš piepeši iedomājās, vai iepriekšējo pāvestu ari biedējis tas, kas notiek aiz šiem logiem. Tajā pašā mirklī viņš saprata, ka jautājums ir idiotisks. Kallists IV ļoti labi zināja, ka patlaban ir pēdējais šausmu pārņemto pāvestu virknē.

Šīs slepkavības viņu satrieca un apstulbināja. Baismīgie notikumi Ņujorkā… un nemiera cēlēja mūķene. Kā lai to aptur? Kurp tas var novest?

Nopūties viņš no sudraba paplātes paņēma tasi biezas melnas kafijas. Uz galda neaiztikts stāvēja groziņš ar smalkmaizītēm. Pa logu bija redzama Romas daļa, kur viņš mitinājās, kad bija students. Un piepeši Kallistu IV satrieca doma, ka vienā no šiem namiem, kas izvietojušies pakalnu nogāzēs, ierīkojies cilvēks ar moderni un viltīgi aprīkotu šauteni, ar kuru iespējams nekļūdīgi nogalināt. Šis cilvēks ierīkojies slēpnī un gaida bridi, kad saullēkta savaldzinātais pāvests nostāsies pie loga, un tad snaiperis izšķaidis viņa smadzenes pa visu kabinetu.

Nē, muļķības, gatavā melodrāma. Neviens ar šauteni uz viņu šaut negrasījās. Vismaz pagaidām ne.

Pāvests beidza dzert kafiju brīdī, kad iezvanījās viņa greznais, pēc pasūtījuma gatavotais šveiciešu rokaspulkstenis - slavenas kinozvaigznes dāvana -, kurā bija iemontēts modinātājs. Tas nozīmēja, ka priekštelpā gaida pirmais apmeklētājs.

Vņš izvilka no kabatas antīku emaljētu zāļu kārbiņu un kārtējo reizi pabrīnījās par cilvēku ačgārno rīcību, kad tie spītēja liktenim. Kādas viņam ir tiesības iejaukties notikumu dabiskajā gaitā, kaut ko tai uzspiest? Tūlīt radās otrs jautājums. Vai viņš tādā gadījumā drīkst sevi uzskatīt par dievbijīgu cilvēku? Starp citu, dievbijība ne tuvu nebija svarīgākā īpašība, kas nepieciešama pāvestam divdesmitā gadsimta beigās.

Kafija bija stimulators, kas piešķīra možumu, bet tajā pašā laikā varēja saasināt trauksmes izjūtu. Izsmalcinātajā, mazajā kastītē atradās propranolols, beta blokators. Tas palēnināja sirdsdarbību, mazināja svīšanu un roku trīcēšanu, balsi darīja stingru un toni autoritatīvu. Tas apslāpēja piepešus baiļu uzliesmojumus, kas nereti pārņēma Kallistu svarīgos brīžos. Viņš paņēma tableti, uzdzēra tai aukstu ūdeni no kristāla glāzes, kas stāvēja uz brokastu paplātes, un, izvilcis no kabatas sarakstu, ievilka tur ķeksīti. Sirdszāles iedzertas, tablete pret augstu asinsspiedienu arī un tagad vēl šis, propranolols.

Ja Dievs viņam atvēlēs ilgāku mūžu, viņš būs pirmais "sintētiskais" pāvests. Kallists pasmaidīja par savu domu.

Viņš pacēla klausuli.

-   Eminence var nākt iekšā, - pāvests sacīja sekretāram.

Kardināls Manfrēdi Indelikato četrdesmitajos gados, kad jau virzījās pa Vatikāna karjeras kāpnēm augšup, mazajam cilvēkam tēvam di Monam iedvesa bailes. Daudzi domāja, ka Indelikato visādā ziņā cenšas līdzināties Pijam, taču viņi maldījās. Indelikato nāca no dižciltīgas dzimtas, viņa ģimenes saknes iesniedzās gluži vai ledus laikmetā. Turklāt viņš bija ārkārtīgi turīgs, un, lai gan viņam piederēja greznas, ar kalpotājiem pilnas villas, viņš dzīvoja kā askēts. Viņš bija labākais no visiem - aristokrātisks, gudrs, bagāts, viņam bija stāja, gan fiziska, gan morāla. Šķita, piemērotāku kandidātu uz Svēto Krēslu atrast nav iespējams. Viņš bija labāks par Piju, labāks par Salvatori di Monu. Taču par pāvestu kļuva Salvatore di Mona, un visam pārējām vairs nebija nozīmes.

Kallists lūkojās uz Indelikato miroņbālo seju. Ienācējam bija melni, droši vien krāsoti mati, un acīs plēsīga putna izteiksme, putna, kas pacietīgi vēro laupījumu, gaidīdams bridi, kad varēs iecirst knābi no šausmām trīcošajā upurī.

-   Jusu Svētība, - viņš klusi sacīja, pat šos divus vārdus pamanīdamies izteikt draudīgi. īpaši nepūlēdamies, Indelikato spēja nobiedēt lidz nāvei ikvienu. To zināmā mērā prasīja viņa amats.

-    Apsēdies, Manfrēdi. Ko rēgojies kā spoks? - Kallists allaž centās veidot ar kardinālu brīvākas attiecības, uzrunādams viņu gan vārdā, gan uz "tu" un viegli par viņu pazobodamies. Indelikato apsēdās un sakrustoja neticami garās, tievās kājas. - Drīz klāt būs arī "tavs draugs" Svētais Džeks. Vai tu izdarīji visu, ko es lūdzu?

Garā, šaurā galva īsi, tikko manāmi pamāja.

-    Es labprāt uzklausīšu tavu ziņojumu.

Pāvests atliecās un salika rokas uz ceļgaliem. Prātā ienāca doma, vai nebūtu par vēlu Manfrēdi Indelikato, Vatikāna izlūkošanas un drošibas dienesta vadītāju, cilvēku, no kura visi baidījās, mācīt reizi pa reizei noskupstit pāvesta gredzenu. Protams, bija par vēlu. Taču tas uzjautrinātu.

-   Cilvēki, par kuriem ir runa, tiek cieši novēroti, Jūsu Svētība. Doktors Kasoni, protams, visādā ziņā ir diskrētuma paraugs, taču… vakar viņš piecēlās nakts vidū un aizbrauca uz noplukušu slimnīcu, kas atrodas pilsētas nomalē starp graustiem. Tur viņam bija tikšanās, un baidos, ka sarunas temats bijāt jūs.

Bija noteikts, ka ziņas par pāvesta veselību drīkst izpaust vienīgi uzticamam personām, kūrijas locekļiem. Tieši kardināls Indelikato bija ierosinājis novērot pāvesta personisko ārstu.

-   Es negribu dzirdēt vispārīgas frāzes, Manfrēdi. Man vajadzīga informācija. Ar ko viņš tikās?

-   Atļaujiet pajautāt, Jūsu Svētība, - kā Kasoni kļuva par jūsu ārstu?

-    Viņu ieteica d'Ambrici.

-   To jau varēja gaidīt, - Indelikato noburkšķēja, gluži ka sev pārmezdams.

-    Pat jūs nevarat paredzēt visu.

-    Varbūt. Jūsu ārsts tikās ar kardinālu d'Ambrici.

Pāvests nerada uz. to atbildi. Pacēlis skatienu no tases, kurā kafija bija sen atdzisusi, viņš pamanīja, ka Indelikato plānajās lūpās pavīd smīns.

Ienāca kardināls d'Ambrici un, sasveicinājies ar pāvestu, pievērsās Indelikato.

-    Fredi, kāpēc tik sāja sejas izteiksme? Vai radušās nepatikšanas? Ha! Es tev varētu pastāstīt, ko nozīmē īstas nepatikšanas! - Viņš pakāpās soli atpakaļ un nopētīja garo, kalsno vīru, kas bija ģērbies nevainojami kārtīgā un pieticīgā parasta priestera uzvalkā. D'Ambrici iesmējās un, pastiepis tuklo roku, ar saviem resnajiem pirkstiem pataustīja atloku. - Labs uzvalks, ļoti labs. To pašuva tavs drebnieks? Mans augums nav tādam piemērots, citādi es ari pasūtītu. Jo apģērbs vaļīgāks, jo labāk izskatos. Tā ir, Fredi, vai ne?

Indelikato no sava auguma augstumiem paskatījās lejup.

-    Džakomo, mums vajadzētu tikties biežāk. Nesaprotu, kā tik ilgi spēju iztikt bez taviem jociņiem. - Viņš aizgriezās. - Ak, monsinjors Sandanato! Priecājos, ka atradāt laiku mums piebiedroties.

Kamēr pāvests pacietīgi gaidīja, kad kardināli beigs apmainīties dzēlībām, sekretāre ienesa kafiju un smalkmaizītes. Abi līdzās viņi izskatījās smieklīgi - nu gatavie Dons Kihots un Sančo Pan- sa. Beidzot Indelikato apsēdās un sāka malkot melnu kafiju, bet d'Ambrici savējai dāsni pievienoja cukuru un krējumu. Sandanato gluži vienkārši raudzījās uz savu tasi, tai nepieskardamies.

-    Un tā, veselas astoņas, - pāvests teica, kad iestājās klusums, un acumirklī juta sev pievēršamies visu skatienus. - Pastradātas astoņas slepkavības. Astoņas slepkavības Baznīcas iekšienē. Mēs joprojām nezinām, kāpēc tās notikušas. Mēs nezinām, kas nogalina mūsu ļaudis. Mums nav nevienas versijas… un mums nav ne jausmas, kad notiks nākamā. Taču varam būt pārliecināti, ka notiks. - Viņš brīdi klusēja un tad sacīja: - Esam apsvēruši visus iespējamos variantus un pieļāvuši, ka ar slepkavībām varētu but saistīti… musu draugi, mafija, ekstrēmisti… Opus Dei, Propaganda Duc.

Indelikato papurināja galvu.

-    Mani izmeklētāji nav atraduši neko tādu, kas norādītu uz šim organizācijām. Viņu atbilde ir skaidra - tajā virzienā nav jāmeklē.

-    Neviens nekārto ar mums rēķinus?

-    Nē, Jusu Svētība. Neviena no šim grupām.

-    Viens fakts nav apstrīdams, - sarunā iesaistījās d'Ambrici. - Visi šie ļaudis nevar mūs ciest. Jezuīti skaišas, uzskatīdami, ka jūs, Svētiba, vairāk uzmanības veltāt Opus Dei, nevis viņiem. Opus Dei ari nav apmierināta, jo grib iegūt neatkarību no bīskapijas un pārvaldīt Vatikāna radio, bet jūs neatvēlat viņiem nedz vienu, nedz otru. Marksisti mūsos redz kapitālistu rokaspuišus un tirānus, bet konservatori mūs uzskata par komunistiski noskaņotiem izdzimteņiem, kas iznīcina Baznīcu no iekšienes. Tikai Dievs zina, ko domā Propaganda Duc, bet bailes viņi iedveš pat man. Taču Baznīcas cilvēku slepkavošana… - Viņš nogrozīja galvu. - Šķiet, ka viņi nogalina neatkarīgi no filozofiskās orientācijas. Vai esmu pareizi sapratis, Jūsu Svētība?

Kallists rezignēti pamāja ar roku.

-Ja uz ielas stūra satiksies trīs priesteri, tā arī būs kliķe ar uzskatu pretrunām. Bet slepkavot… - Pāvests nopūtās. - Pastāstiet man, kas dzirdams par tiem trim, kuri Amerikā nogalināti. Vai patiešām viņus noslepkavojis priesteris?

D'Ambrici saviebās. Pierē ievilkās dziļas grumbas, bet acis no smago plakstiņu apakšas raudzījās ar izbrīnu.

-    Vai drīkstu vaicāt, Jūsu Svētība, no kurienes jums tādas zinas?

-   Džakomo, lūdzu. Esmu pāvests…

D'Ambrici palocija galvu.

-Sapratu.

-Tātad? Vai tā ir taisnība?

-    Pjetro? - D'Ambrici palūkojās uz Sandanato.

Sandanato izstāstīja visu, ko zināja, un, kad viņš beidza, Kallists pateicās, kaut ko nesaprotamu noburkšķēdams.

-    Mums jātiek skaidrībā, kas notiek, - viņš pēc tam teica. - Mums tas jāaptur.

-   Protams, jūsu Svētība, - d'Ambrici sacīja, - bet viegli tas nebūs.

Indelikato gribēja kaut ko iebilst, taču saprata, ka tam nav

jēgas.

-   Viņam taisnība. Tomēr mums jāmēģina…

-   Es gribu, lai tas izbeigtos. Ja šis ļaunums ieperinājies Baznīcā, tas nekavējoties jāizravē ar visām saknēm. Es negrasos slēpt slepkavas… viņi jāatmasko un viņiem jāsaņem pēc nopelniem. - Viņš saviebās, juzdams, ka sāk sāpēt galva. - Vairāk par visu es vēlos zināt, kāpēc tas notiek. - Viņš dziļi ievilka elpu. - Un nekādu varas pārstāvju šo slepkavību izmeklēšanā no ārpuses. Ne Romā, ne Amerikā, ne kur citur. Sapratāt? Tā ir tikai Baznicas lietai - Pāvesta seju izķēmoja sāpju grimase, un viņš piespieda rokas pie galvas.

-   Jūsu Svētība… - D'Ambrici piegāja pie pāvesta.

-    Man uznāca nogurums, Džakomo. Vēlos atpūsties.

Ar d'Ambrici un Indelikato palīdzību Kallists lēni piecēlās un ļāva sevi aizvest.

Māsa Elizabete dusmojās uz sevi, ka noslogotība liegusi viņai visu apsvērt, ka pienākas, tāpēc vērtīgas domas ienāca prātā ar novēlošanos. Viņa atcerējās pusmūža mūķeni, kas, vadīdama ordeņa Sadzīves lietu padomi, dzīvoja un strādāja pelēksārtajā ēkā Spāņu kāpņu pakalnā. Ēka atgādināja pili, un ordenis to izmantoja gan par klosteri, gan baznicu. Šī mūķene, francūziete, kura vienlaikus vadīja arī šo klosteri, bija ļoti iemīļojusi māsu Valentīnu. Elizabete viņu pazina jau vismaz desmit gadu. Tā bija labsirdīga sieviete, kas tomēr allaž ievēroja protokolu. Viņa noteica toni savā pasaulē un kuru katru savā birojā vis nepieņēma.

Klostera priekšnieces kabinets bija iekārtots dekoratīvajā stilā, un tajā valdīja maigi rožainie un pērļu pelēkie toņi. Moderns krucifikss, kas divu collu attālumā no sienas šķita sastindzis gaisā un ko apmirdzēja klusināta gaisma, meta dramatisma pilnu ēnu. Tāda siena visnotaļ iederētos nelielā privātā muzejā. Interjeru papildināja vāzes ar ziediem un vijīgi mūžzaļie augi. Aiz loga bija redzamas Spāņu kāpnes, pa kurām augšup un lejup gāja saules nogurdināti cilvēki. Priekšniece, salikusi rokas uz krūtīm, krietnu bridi stāvēja pie loga, pēc tam pagriezās pret Elizabeti. Viņa bija apbrīnojami līdzīga aktrisei Džeinai Vaimenai, savā laikā Ronalda Reigana kundzei.

-   Vai vēlaties parunāt par mūsu dārgo Valentīnu?

-    Man vajadzēja atnākt jau agrāk, - Elizabete sacīja, - taču tik daudz kas reizē notiek… Sakiet, vai jūs tikāties ar viņu pēdējā pusgada laikā?

-Jā, protams. Viņa šeit dzīvoja, mana mīļā.

-   Taču lielākoties viņa uzturējās Parizē.

-    Lielākoties? Zinu, ka viņa daudz braukāja, strādādama gan šeit, gan Parīzē. Māsa Valentīna bija rosiga, sabiedriska meitene, taču ari noslēpumaina… - Viņa uzsmaidīja savām atminam. Tad, sakārtodama kristāla vāzē ziedus, pastāstīja: - Es nodevu viņas rīcībā vislielāko šejienes guļamistabu, un mēs ienesām tajā rakstāmgaldu. Viņa cītīgi strādāja. Kā vienmēr.

-    Vai jūs jau atbrīvojāt šo istabu no viņas lietām?

-   Vēl ne, māsa. Neesmu saņēmusies, lai to izdarītu. Starp citu, grasījos jums zvanīt. Vēlējos aprunāties, ko lai dara ar viņas mantām… papīriem un grāmatām, kas viņai tur vesels lērums.

-   Man nebija ne jausmas, ka viņa šeit uzturējusies, - Elizabete domīgi novilka.

-    Nu, jums nevajadzētu viņai to ņemt ļaunā. Māsa Valentīna bija pilnīgi nodevusies darbam. Vienmēr tik mērķtiecīga… Daudz laika pavadīja slepenajos arhīvos. Viņa bija liela… kā to saka amerikāņi?

-   Autoritāte?

-    Protams, autoritāte. Viņa bija liela autoritāte - piekļuva pat augstākajiem varas pārstāvjiem.

-    Kas ar to jāsaprot?

-   Kardināls d'Ambrici, protams. Kardināls kādam aizlika par māsu Valentīnu vārdiņu, un slepenie arhīvi bija pilnigā viņas rīcībā.

-    Vai varu apskatīt viņas istabu?

-   Protams. Ja jau esat atnākusi, citādi nemaz nevar būt. Iesim, uzvēdīšu jūs augšā, mīļā.

Saulainajā istabā klostera priekšniece atstāja Elizabeti vienu. Aiz augstiem, šauriem logiem bagātīgi ziedēja bugenvilijas. Elizabete kādu pusstundu pārlūkoja piezīmju grāmatas, mapes un dažādus papīrus, kas bija salikti uz galda. Šķita, ka tie visi saisti- ti ar agrākajām Veļas grāmatām, rakstiem un runām. Māsa Elizabete vīlusies nopūtās un pievērsās pēdējai bloknotu un mapju kaudzei, kuru kopā saturēja gumija.

Uz virsējās mapes ar flomāsteru bija uzrakstīts viens vārds. SLEPKAVĪBAS.

OTRĀ NODALA

DRISKILS

Es lidoju no Ņujorkas caur Parīzi uz Kairu un, rīdams pretsāpju tabletes un dzerdams šampanieti, zaudēju laika izjūtu. Tiklīdz aizvēru acis un iesnaudos, murgs bija klāt - sudrabaini sirmi mati un zalgojošs asmens rokā. No gulēšanas nekas neiznāca. Es skaitīju laiku nevis stundās, bet dienās, un kopš māsas bērēm bija pagājušas deviņas dienas. Slimnīcā man uzlika vairākas šuves uz brūcēm mugurā un sānā, pēc tam viss notika gluži kā miglā, laiks skrēja kā neprātīgs, un nepaspēju ne attapties, kad jau Kairas lidostā gaidīju Egyptair reisu uz Aleksandriju. Lidostā valdīja tveice un drūzma, un tas viss nenāca par labu manam dzīstošajam ievainojumam. Un tā, iedzēris pretsāpju tableti un uztrūcies no kārtējā murga, es visapkārt ieraudzīju dzidri zilas debesis un sapratu, ka nolaižamies Aleksandrijas pavisam mazajā lidostā, kas pēc tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešā gada konflikta ar Izraēlu bija pārbūvēta. Vienā nosēšanās ceļa pusē stiepās tuksnesis ar savām nokaitētajām smiltim un barhaniem, kas it kā aizbēga kaut kur tālumā, otrā - kā spogulis gludā un zilā Vidusjūra. Tad piepeši tuksnesis atkāpās, un es ieraudzīju garu un šauru pilsētas ēku rindu ar zaļiem dārzu un parku lāsumiem, kas meta likumu ap divām milzu ostām ziemeļos un Marjato ezeru dienvidos.

Es iesēdos vienā no ņiprajiem sarkanmelnajiem taksometriem, kas nepagurdami šaudījās caur blīvo satiksmi. Četru stundu brauciena attālumā uz pretējo pusi bija Kaira. Uz rietumiem atradās Alameina, bet tālāk - Matrūha, Lībija un Tobruka.

Pēc pusstundas šoferis iegriezās Suecas kanāla ielā, pēc tam izbrauca uz citas, kas apjoza Austrumu ostu, kuru šeit dēvēja par veco ostu. No turienes pūta vēsa brīze, kas nedaudz kliedēja svelmi pilsētas kvartālos un mazināja manu reiboni. Es izkāpu no taksometra Saada Zaglula laukumā pie viesnīcas Cecil. Ielas otrā pusē ļaudis kāpa autobusā, kas devās uz Kairu. No viesnīcas pavērās skats uz Austrumu ostu, aiz kuras mirgoja Vidusjūra. Dažus mirkļus, it kā sastingdams starp to, kas noticis, un to, kas vēl būs, es jutos kā debesīs.

Aleksandrs Lielais trisarpus gadsimtus pirms Kristus dzimšanas atņēma Ēģipti persiešiem. Triumfēdams iegājis Memfisā, viņš virzījās gar piekrasti uz Sīvas oāzi, lai apmeklētu Amona orākulu. Viņš nez kāpēc bija iedomājies, ka orākuls pasludinās viņu par dieva Vivas dēlu. Ceļā pie orākula dižais karavadonis apstājās atpūsties jauka zvejnieku ciemā ar neparasti skaistu, dabisku ostu. Kā jau bija rīkojies ne reizi vien savas slavenās dzīves laikā, viņš pavēlēja ap ostu uzbūvēt pilsētu. Un, kā paradis, lika pilsētu nodēvēt savā vārdā. Atstājis ciemā savus arhitektus un celtniekus, viņš virzījās tālāk, lai aprunātos ar orākulu. Jauno Aleksan- drijas pilsētu viņš neieraudzīja.

Pēc deviņiem gadiem Aleksandrs Lielais nomira. Karavadoņa mirstīgās atliekas saskaņā ar viņa pēdējo gribu bija ceļā uz Sīvu, kur bija paredzēts tās apbedīt, kad piepeši procesijai ceļu aizšķērsoja viņa slavenais ģenerālis I'tolemajs un paziņoja, ka šā leģendārā cilvēka mirstīgās atliekas jāapglabā tās pilsētas galvenajā laukumā, kura mūžam sauksies viņa vārdā. Tagad, protams, šo cilvēku veikums ir iznicināts un karavadoņa mirstīgās atliekas atdusas kaut kur zem modernās Aleksandrijas, pa kuras ielām traucas nepagurstošie sarkanmelnie taksometri.

Eiklīds savu ģeometriju izdomāja Aleksandrijā. Ptolemajs Faras saliņā uzbūvēja pārsteidzošo, četrsimt pēdu augsto bāku, vienu no antīkās pasaules brīnumiem. Romieši vēlāk nespēja pretoties par Austrumu ekonomikas centru kļuvušās pilsētas vilinājumam, un tajā ieradās Jūlijs Cēzars, Kleopatra, Marks Antonijs un Oktaviāns, kas kļuva par Augustu Cēzaru. Vēlāk Svētais Marks atnesa uz Ēģipti kristietību un nodibināja Baznīcu, no kuras galu galā izveidojās Koptu baznīca. Vēl vēlāk atgriezās persieši un atguva šīs zemes atpakaļ. Pēc tam nāca arābi. Vārdu sakot, tā bija ilga, ļoti ilga vēsture…

Un tad Aleksandrijā ieradās mana māsa. Man vajadzēja noskaidrot, kāpēc.

Manā istabā bija parketa grīda, kas blāvi spīdēja, it kā to kāds nemitīgi apstrādātu ar bišu vasku. Mēbeles bija vecas, nedaudz nobružātas, bet tas piešķīra tām aristokrātiskumu. No ērtā balkona pavērās skats uz daļu laukuma un ostu. Numurā bija telefons, taču es vēl nebiju sagatavojies, lai zvanitu. Stūri stāvēja televizors, bet doma par "Dalasas" vai citas filmas skatīšanos arābu valodā mani atstāja vienaldzīgu. Vēl bija ledusskapis ar bagātīgām ledus rezervēm. Es pasūtīju no bāra pudeli džina un vairākas pudeles tonika ar citronu. No portfeļa izvilku ārsta izrakstīto taile- nolu un paciņu kodeīna. Ar pretsāpju līdzekļiem un aspirīnu biju nodrošinājies. Prinstonas ārsts mani brīdināja, ka Ēģiptē aspirīnu neatradīšu.

Es aizgāju uz vannasistabu un, nostīvējis no muguras pielipušo kreklu, piesardzīgi pārbaudīju ievainojuma pārsēju. Cieši sakodis zobus, es to norāvu un uzliku jaunu. To izdarīt nebija vienkārši, turklāt uz brūci pat skatīties baidījos. Ārsts man teica, ka tādu griezumu izdara ķirurgi nieres izņemšanas operācijā. Beidzot, izmantojis krietni daudz plāksteru, pārsēju nostiprināju. Kad ārsts bija uzzinājis manu nodomu, viņš nosauca mani par jukušu. Es meklējot nelaimi, ja dodoties tik tālā ceļojumā ar nesadziju- šu ievainojumu. Varbūt viņam bija taisnība. Turklāt man neizdevās atbrīvoties no sajūtas, ka no brūces pa muguru straumēm plūst asinis. Lai gan zināju, ka tā ir ilūzija, jutos nepatīkami.

Es sajaucu džinu ar toniku - toniku vairāk -, glāzi uzmanīgi noliku blakus gultai un atspiedu galvu divos lielos, mīkstos spilvenos. No šīs vietas bija redzama jūra. Gluži kā bālzila loga rūts tā aizstiepās lidz pienbaltajam apvārsnim. Šķita, ka šī rūts ir bezgala trausla. Ja nomestu no balkona akmentiņu, tā saplīstu. Biju neiedomājami noguris. Prātā ienāca doma, ka esmu ļoti tālu no mājām.

Mans vaigs bija piespiests pie ledus, tāpēc, iespējams, nezaudēju samaņu.

Sandanato nezināja, ko ar mani lai iesāk. Sākumā viņš nesaprata, kas noticis, bet tad, ieraudzījis, ka asinis no manis tek gluži vai ar strūklu, sāka murmināt, mēģinādams izlemt, ko lai iesāk - atstāt mani guļam un steigties uz māju pēc palīdzības vai kliegt, lai Sema Tērnera atstātais sargs viņu izdzird, vai ari sliet mani kājās un vest uz mājām. Beidzot viņš pieliecās un sāka celt mani augšup. Sāpes nebija lielas, taču es zaudēju daudz asiņu. Visiem spēkiem turējos pie apziņas, kā caur miglu apjēgdams, ka nevēlos iekrist bezsamaņā šeit, aukstumā uz ledus.

Galu galā, apmetis manu roku sev ap plecu, viņš uzvilka mani kājās, un mēs streipuļojām uz mājām. Lai gan lidz turienei nebija vairāk par simt jardiem, šķita, ka ceļā pagāja vairākas stundas. Tērnera policists novilka man slidzābakus un piezvanīja uz slimnīcu, Es gulēju uz dīvāna, un blakus man, uz grīdas, sēdēja Sandanato, kurš bez mitas runāja, un tas bija pēdējais, ko atcerējos, nākamās dienas pēcpusdienā atjēdzies.

Turpmākās dienas pagāja gluži kā miglā. Man sāpēja, un apkārt zibēja un kustējās cilvēki, viņu sejas arī bija miglā tītas, un viņi visi kā viens pūlējas mani pārliecināt, ka doma par došanos uz Ēģipti no prāta jāizmet. Man šķita savādi, ka neviens no viņiem nesaprot mani.

Sirmais priesteris, kas nogalināja ļaudis, kas bija nogalinājis manu māsu kapelā lūgšanas laikā, uzradās ne no kurienes, no tumsas un aukstuma, un mēģināja nogalināt mani arī. Viņš ietrieca mani nazi, un pietrūka vienas collas, lai savu nodomu būtu īstenojis. Ārsti nepagurdami atkārtoja, ka man laimējies. Manuprāt, "laime" ir relatīvs jēdziens.

Katru dienu pie manis nāca Persiks. Viņa sejā allaž bija viena un tā pati priecīga izbrīna izteiksme, it kā tas būtu viņš, kurš izsprucis no nāves ķetnām. Tas bija pārbaudījums viņa ticibai. Šķiet, ka šis uzbrukums viņu pārliecināja, ka abi atrodamies kaut kāda krēslas zonā, kur maldāmies bez kartes un kur paļauties var tikai uz Dievu. Kad piecēlos no gultas un speru pirmos soļus, viņš, galvu grozīdams, skatījās uz mani tā, it kā es kuru katru mirkli varētu izjukt pa gabaliem. Persiks teica, ka ik brīdi pūloties sevi nodarbināt, lai atvairītu domas par to, kas noticis ar Veļu un mani! Viņš vēlējās, lai, atstājis slimnīcu, kādu laiku padzīvoju pie viņa. Pirmo reizi pēc ierašanās Ņūprudensā viņš sācis kārtot Svētās Marijas baznīcas mācītājmājas bēniņus un pieliekamos, kur piecdesmit sešdesmit gados sakrājies daudz krāmu. Persiks sacīja, ka gribot man parādīt dažas tur uzietās lietas, un vispār - divatā būšot jautrāk. Es atbildēju, ka nevaru.

Vairākas reizes mani apciemoja tēvs Danns, un pēdējo reizi viņš iegriezās slimnīcā pa ceļam uz lidostu. Dodoties uz Losan- dželosu, lai tiktos ar producentu, kurš grasoties uzņemt filmu pēc viņa romāna motīviem.

- Klammers, katru dienu mani redzēdams, pavisam sanervozējies, - viņš stāstīja. - Priecāsies, ka ticis uz kādu laiku no manis vaļā. Ko lai saku par jums, Driskil? - Viņš paņēma ar karoti tapiokas putru, kas man bija atnesta pusdienās, un to pagaršoja. - Skatieties uz visu vienkāršāk. Tas ir brīnums, ka palikāt dzīvs. Uzskatiet to par brīdinājumu un atcerieties, ka neesat nekāds su- permenis, nekāds Džeimss bonds un jums nav dubliera kaska- diera. Dodieties uz Antigvu vai Sentomasu un izklaidējieties tur kopā ar tādiem pašiem bagātniekiem, kāds esat jus. Viņi jums iemācīs baudīt sīkus dzīves prieciņus. Jus nenogalināja… ja nekļūsiet gudrāks, iekulsieties jaunās nepatikšanās. Skaidrs, ka ie- kulsieties. Jūs kā muļķis apdraudat savu dzivību. Vai sapratāt, Driskil? Tas ir kaut kas daudz briesmīgāks neka manās grāmatās… tāpēc atstājiet to varas iestāžu ziņā. Un, protams, Baznīca jo īpaši gribēs tikt skaidrībā, jo visi šie notikumi met ēnu tieši uz to. - Viņa bālās acis aiz satraukuma kvēloja. - Turieties no tā pa gabalu, Ben. No jūsu nāves nebūs nekādas jēgas, jo atdzīvināt Veļu jūs tik un tā nespēsiet.

Es Dannam uzsmaidīju.

-   Gribu, lai viņš saņem pēc nopelniem. Ar mani un manu ģimeni tā nevar izrīkoties, un es negrasos viņam to piedot. Ļoti vienkārši.

-   Vai zināt, Ben, jūs mani nogurdināt. Ticiet, jūs neesat nekāds varonis.

-   Ak, Artij! Vai jūs nezināt, kāds ir Driskilu likums? Izmisums cilvēku pārvērš varonī.

Uz tēvu Dannu tas neatstāja nekādu iespaidu.

-   Turpinādams izmeklēšanu, jūs pieļausiet kļūdu. Monsinjors Sandanato domā tāpat.

-    Neaizmirstiet, ka māsa Elizabete ari. Iedomājieties, es ignorēju divu priesteru un vienas mūķenes bridinājumus!

Viņš sāka skaļi smieties.

-Ja jau man neizdevās jūs atrunāt, tad novēlu jums veiksmi. Un ātru atlabšanu. - Pie palātas durvīm viņš apstājās un uzmeta man savādu skatienu. - Starp citu, pēdējās dienās vairākas reizes esmu iegriezies pie jūsu tēva. Viņam neklājas viegli, Ben. Viņš nedzīvos mūžigi…

-Jā, zinu.

-   Atstāju viņam pāris savu grāmatu un stingri pieteicu, lai izlasa. Tās viņu uzmundrinās, iepludinās asinis adrenalīnu. - Pēc tam Danns vēlreiz aicināja mani apdomāties, uzlika galvā cepuri, atvadoties pamāja un aizgāja.

Sandanato gluži vai lūdzās, lai nelienu tajā elles katlā.

-    Jūs taču redzējāt, uz ko viņi ir spējīgi. Var uzrasties un uzbrukt jebkurā brīdī. - Sandanato tumšās acis no apsarkušo plakstiņu apakšas drūmi raudzījās mani. Viņš nepārtraukti smēķēja. -Zinu, jūs zaudējāt māsu…

-    Nevis zaudēju, bet kāds man viņu atņēma.

-   Jūsu tēva stāvoklis ir gandrīz kritisks, pats esat uzšķērsts kā trusis - diezgan'. Ši nav jūsu cīņa. Jūs neesat pat katolis!

Galu galā viņš aizlidoja uz Parīzi, kur apglabāja Kērtisu Lokhartu, kam tur dzivoja attāli radinieki. Sandanato tik ļoti satrieca šīs slepkavības un uzbrukums man, ka viņš izskatījās gluži salauzts. Taču es īpaši par viņu neraizējos. Tādus cilvēkus biju saticis arī agrāk. Viņi spēj pārciest bezgalīgu spriedzi. Pārtiek no tā. Atvadīdamies Sandanato lūdza vismaz nogaidīt, iekams viņš noskaidros, kāda rīcība sekos Romā. Es atbildēju, ka mani neinteresē, ko viņi dara Roma. Problēma bija pati Roma.

Tēvs mani pārsteidza. Viņš neatguvās, kā biju cerējis. Ārsti sacīja, ka, uzzinājis par uzbrukumu, viņš juties sliktāk, it kā šī ziņa būtu pēdējais piliens. Mediķi pieļāva, ka šis notikums atņēmis viņam vēlēšanos cīnīties ar slimibu.

Tas mani mulsināja. Es saprastu, ja viņš tā pārdzīvotu par Veļu. Bet manis dēļ? Turklāt es biju dzīvs…

Tēvu ieraudzījis, es redzēju, ka ārstiem ir taisnība. Viņš nekustīgi gulēja, sejas āda bija bāla kā pergaments, un tēva Danna romāni neaiztikti stāvēja uz skapīša pie gultas. Es gandrīz nožēloju, ka biju atnācis.

-   Zini, es reizēm domāju, ka drīz nomiršu, Ben. Un labi vien būs. Jūtos tik vientuļš…

-   Tu runā muļķības, tēt, un pats to zini. Pirmām kārtām tavu zvanu gaida vesela armija ļaužu, tavi draugi… turklāt tu taču esi ticīgs cilvēks. Vai tad šādās reizēs ticībā jūs nesmejaties spēku?

Šķita, ka viņš mani nedzird.

-   Tu neko nesaproti. Vientulību nespēj kliedēt ļaudis. Tie neko nenozīmē… Esmu noguris, nespēju vairs būt noteicējs ne pār sevi, ne apkārtējo pasauli… nesaprotu, kas notiek… es pat īsti nesaprotu, ko patlaban pūlos pateikt. Gribēju pasacīt kaut ko ļoti svarīgu, bet aizmirsu. Nekad iepriekš neesmu tā juties. - Tēvs ne ar vārdu neieminējās par ticību. Varbūt ar neticīgo dēlu nevēlējās to apspriest.

-   Tu esi pārcietis vairākus smagus triecienus. Taču esmu pārliecināts, ka tu izķepurosies.

-   Ceru, ka tev ir taisnība, Ben. Varbūt patiešām viss ar mani būs labi. Priecājos, ka esi man blakus. Par abiem mēs kaut kā tiksim galā. Zini, es gribu, lai tu pagaidām nebrauktu no mājas prom. Man būtu patīkami apzināties, ka tu mani tur gaidi. Lai firma iedod tev sešu mēnešu atvaļinājumu… Varbūt abi kopā varam kur aizbraukt, teiksim, uz Londonu. Padzīvosim tur, kamēr es patiešām atlabstu… - Šī doma viņu uzmundrināja. Taču turpmākā saruna vairs nevedās tik gludi.

Viņš nevēlējās, lai meklēju Veļas slepkavu. Viņš negribēja zināt, ar ko Vela nodarbojusies un kāpēc nogalināta. Viņš teica, ka esmu pārdrošs muļķis, ka ne tikai velti šķiedīšu laiku, bet ari pakļaušu briesmām savu dzīvību. Vai patiešām man neesot pat tik daudz saprāta, lai apjēgtu, ka esmu brīdināts? Vai patiešām es neaptverot, cik ļoti man laimējies, ka joprojām esmu dzivs? Vai nejūtot, ka uzgriežu tēvam muguru brīdī, kad esmu tam visvairāk vajadzīgs?

Nekad nebiju dzirdējis tēvu prasām no manis pakalpojumu, nebiju dzirdējis viņu lūdzamies mani. Es jutos tā, it kā agrāk šo cilvēku nebūtu pazinis. Tāpēc viņu pamest bija vieglāk. Nevis viegli, bet vieglāk. Es biju sava tēva dēls un mācēju cilvēkiem pagriezt muguru. Piepeši ieraudzīju, ka no viņa pievērtās acs izrit asara.

-    Piedod, tēt, bet man jābrauc. Es noteikti atgriezīšos, un varbūt tad mēs abi…

-    Tu esi apmāts, Bendžamin. Tev atlicis viens solis līdz vājprātam, un tu nevēlies to saprast. Tu neatgriezīsies, Ben. - Tēvs smagi norija siekalas un novērsās. - Tu neatgriezīsies, - viņš atkārtoja.

Pa pelēkajiem vaigiem plūda asaras. Ko viņš apraudāja? Sevi? Vai Veļu? Varbūt melno avi, savu dēlu? Taču nē, tas nebija iespējams. Uz mirkli biju ļāvies sentimentalitātei.

Starp neskaitāmām reliģijām, kas Ēģiptē sastopamas, musulmaņu reliģija, protams, ir galvenā, bet kristietība ir koptu reliģija. Taču Aleksandrijā, tāpat kā visur, vienmēr bijusi jaušama romiešu klātbūtne. Šeit allaž bijuši jezuiti un ordeņa pārstāvji, priesteri un mūķenes, vārdu sakot, neliels, bet samēra aktīvs katoļu an- klāvs.

Es gulēju sešpadsmit stundu. No miega mani divas reizes uztraucēja uzstājīgi musulmaņu aicinājumi uz lūgšanu - tie bija dzirdami ikvienā pilsētas nostūri un pietiekami skaļi, lai ielauztos manās notrulinātajās smadzenēs, - taču uzreiz atkal aizmigu. Galu galā pamodies, es zvanīju uz ordeņa kanceleju, bet izrādījās, ka tas ir katoļu skolas telefona numurs. Mani savienoja ar māsu Lorēnu, klostera priekšnieci, kas tūlīt pastāstīja, ka tikusies ar māsu Valentīnu viņas apmeklējuma laikā Aleksandrijā. Mana māsa pat apmetusies ordeņa viesu namā. Angliski, kaut gan ar franču akcentu, māsa Lorēna runāja raiti. Viņa sacīja, ka labprat ar mani tiksies.

Izgājis no viesnīcas, es apturēju taksometru, un piecpadsmit minūtes vēlāk iegāju māsas Lorēnas kabinetā. Pa logiem pavērās skats uz plašu rotaļlaukumu, pa kuru skraidija formas tērpos ģērbušies bērni, un viņu klaigas un smiekli bija patikams pavadījums viņas darbadienai. Ap rotaļlaukumu auga palmas.

Māsa Lorēna bija neliela auguma sieviete melniem matiem, gadus piecdesmit veca, lielām, izteiksmīgām acīm un tipisku francūzietes degunu. Mugurā viņai bija zils kostīms ar īsu kvadrātveidā žaketi, no tām, ko modē ieviesa lieliskā Šanele, un krēmkrāsas zīda blūze ar lentīti pie kakla. Gaiteni biju redzējis dažas mūķenes tradicionālajā ietērpā, bet viņu priekšniece acīmredzot bija mūsdienīga administratore. Tāpat kā visām franču sievietēm, ko es pazinu, viņai piemita savdabīga pievilcība. Viss kopums bija jauks, tā ka iedziļināties sīkumos nebija vērts.

Viņa bija lasījusi par Veļas nogalināšanu, un šī ziņa viņu satrieca. Paliekusies uz priekšu pār galdu, viņa grozīja pirkstos zelta pildspalvu un klausījās, kā es stāstu par savu nodomu rekonstruēt māsas dzīves pēdējās nedēļas.

Viņa pamāja ar mazo tumšo galvu, iekams biju beidzis.

-Jā, jā, saprotu. Es vēlētos, kaut varētu izstāstīt visu, kas viņai bija padomā, taču diemžēl neviens to nezina. Es sajūsminājos par jūsu māsu un apbrīnoju viņas milzu veikumu. Jutu pret viņu dziļas simpātijas. Kad mēs tikāmies, jūsu dārgā māsa bija ļoti noraizējusies. Saspringta, nedroša… it kā nemitīgi atskatījās pār plecu. Ceru, ka jūs mani saprotat.

-    Vai viņa šķita nobijusies?

-   Omi. Jā. Viņas bailes… bija savādas. Viņa baidījās no kaut kā vai kāda. Neaizmirstiet, ka tie ir tikai mani novērojumi. Jūsu māsa par bailēm neko nestāstīja. Taču es manīju, ka viņu visu laiku skatās atpakaļ. It kā gribētu parbaudīt, vai kāds neseko. Tas pamodināja manu ziņkāri.

-    Ko viņai no jums vajadzēja? Tikai vietu, kur apmesties?

-   Ak, ne tikai! Māsa Valentīna bija šeit ieradusies, lai sameklētu cilvēku, vārdā Klauss Rihters. Par vienīgo meklēšanas iemeslu viņa minēja savus pētījumus. Grāmatai. Atrast Rihtera kungu nebija grūti. Es pazīstu šo viru. Krietns vācu katolis, kas regulāri apmeklē baznīcu. - Atcerēdamās vācieti, viņa zobgalīgi pasmaidīja. - Viņam pieder firma, kas nodarbojas ar importu un eksportu, un Rietumu ostā liela noliktava. Tā osta ir pavisam citāda nekā tā, kas atrodas pie jūsu viesnīcas Cecil. Viņš ir pazīstams komersants un, cik zinu, labi ieredzēts. Aizraujas ar golfu, viņa attēls nereti publicēts presē. Visās jomās, protams, tipisks vācietis. Slavenā Āfrikas korpusa veterāns, karojis Ēģiptē, pēc tam pārcēlies šeit uz dzīvi. Vecās gvardes dalībnieki apmeklē kapsētas tuksnesī un noliek ziedu vītnes gan uz kritušo biedru kapiem, gan drosmīgo pretinieku atdusas vietām. Ēģiptes valdība, jau no Nā- sera laikiem, ļoti ciena Rihtera kungu, vienmēr viņu cienījusi. Manuprāt, pirms daudziem gadiem viņš tam palīdzēja dažos ieroču darījumos.

-    Un Vela ieradās Ēģiptē, lai ar viņu tiktos.

-   Tā bija. - Viņa uzmeta acis pulkstenim. - Man paredzēta tikšanās, mister Driskil. Ja jums ir kādi jautājumi… - Viņa tikko manāmi, kā īsta francūziete, paraustīja plecus. - Vai gluži vienkārši vēlaties parunāties, lūdzu, zvaniet.

Viņa man iedeva Rihtera biroja adresi. Tiklīdz biju izgājis no kabineta, jutu, ka viņas man pietrūkst. Nolēmu atnākt šurp vēlreiz un uzdot vienu jautājumu vai divus.

Global Eg\jpt Import Export netīri pelēkā noliktava, atgādinādama kuģi, slējās starp citām līdzīgām celtnēm, kas ielenca tirdzniecības ostu. Piestātnē starp norūsējušām celtņu strēlēm drūzmējās kravas kuģi. Šeit notika iekraušana un izkraušana, žvadzēja, čīkstēja un gaudoja dažādi mehānismi, gaisā cēlās dūmu un tvaika stabi, oda pēc eļļas un benzina, skanēja izsaucieni vācu, angļu, franču un arābu valodā. Ja aizvēra acis, nebija grūti iztēloties jebkuru tirdzniecības ostu pasaulē. Taču tiklīdz kāds, pārspēdams ostas kņadu un trokšņus, nokliedzās arābu valodā, viss nostājās savā vietā.

Klausam Rihteram bija mazliet pāri sešdesmit, bet šā vīra miesas uzbuve atgādināja Mercedes - tikpat varena un uzticama, domāta ilgai kalpošanai. Sirmie mati bija apgriezti īsā ezīti, droši vien tādā pašā kā dienesta gados Āfrikas korpusā. Tumši iededzis, toties uzacis izbalējušas gaišas. Breitling zelta rokaspulkste- nis radīja visu, varbūt vienīgi pēdējā beisbola čempionāta rezultātus ne. Kājās viņam bija Clark ādas puszābaki ar auklām un mugurā veca, bet nevainojami tīra mednieku jaka un bālzils, augšā atpogāts krekls, kas nedaudz atsedza īsus sirmus krūšu matus. Haki biksēm vīles bija asas kā nazis. Kad sekretāre ieveda mani kabinetā, viņš ar golfa nūju rokā stāvēja uz zāles zaļa paklāja, mērķēdams pa neredzamu bumbiņu. Mēs apstājamies kā zemē iemieti, un viņš ielika nūju mazā metāla futrāli.

-    Džūljesa Borosa nūja, - es sacīju.

Viņš pacēla skatienu un plati pasmaidīja.

-    Džūlijs man to uzdāvināja pirms divdesmit gadiem pēc kādas vēsturisku bruņu izsoles, kurp es viņu aizvedu un kur viņam veicās. Labākas nūjas man nav bijis. - Viņš joprojām smaidīja, bet acīs vīdēja jautājums. - Vai esat ieradies ar konkrētu vajadzību, draugs? Vai arī parunāsimies par golfu? - Rihters runāja ar vācu akcentu, taču nebija šaubu, ka viņš zina vairākas valodas. Nosaucis savu vārdu, es teicu, ka esmu ieradies personiskā jautājumā, un viņš pamāja sekretārei, lai tā iet.

Rihters pārgāja pāri plašajam kabinetam un ielika futrāli ar nūju golfa somā.

-    Esmu spēlējis golfu visur, kur vien tas iespējams. Visos lielajos Skotijas golfa laukumos. Bet kur es dzīvoju? Smilšu slazdā! - Tās acīmredzot bija ierasts izteiciens, un Rihters par to pasmaidīja. Bridi pa logu vērojis kuģus un celtņus, autokārus un strādniekus, viņš pievērsās man. - Kā varu jums palīdzēt, mister Driskil?

-   Cik zinu, samērā nesen jūs apmeklēja mana māsa. Mūķene, māsa Valentīna…

-   Ak Dievs! Tā bija jūsu māsa! Mans dārgais draugs, es lasīju par viņas nāvi…

-    Par slepkavību, - es izlaboju.

-Jā, jā, protams. Kāda traģēdija… man trūkst vārdu! Jā, es tikos ar viņu te, šajā kabinetā, tas bija apmēram pirms nedēļas, un tad sekoja avīzēs tā vēsts un ziņoja ari televīzijā. Izcila sieviete. Jūs varat ar viņu lepoties. - Rihters apsēdās pie sava savandītā galda, uz. kura bija kuģu modeļi, čeki, transporta pavadzīmes, katalogi, krāsainas brošūras par golfu un šo spēļu dalības kartes. Kabineta sienas rotāja simtiem fotogrāfiju, kurās bija iemūžināti svarīgākie dzīves notikumi. Manu uzmanību acumirkli saistīja vairākas lielas fotogrāfijas. Vienā zēniskais Klauss Rihters žilbinošā tuksneša saulē stāvēja pie tanka, nākamajā - uz piramīdas fona, citā viņš bija redzams golfa klubā ar augstu paceltu sudraba kausu rokā. Uz rakstāmgalda zeltītā ietvarā bija fotogrāfija ar diviem zēniem, droši vien viņa dēliem.

-   No sirds jūtu jums lidzi, mister Driskil. Patiešām. Laika smiltis plūst nenovēršami… - Lai ilustrētu šo domu, viņš no rakstāmgalda virsmas pacēla gandrīz pēdu augstu smilšu pulksteni, apgrieza to otrādi un nolūkojās, kā smiltis tievā straumē birst. - Ar nāvi esmu sastapies bieži. Cik drosmīgu puišu tā nopļāva šeit vien, Rietumu tuksnesī! Gan vienā, gan otrā pusē. Mēs ejam nāvē labāku laiku vārdā, vai ne? Smiltis šajā pulkstenī, mister Driskil, ir no Rietumu tuksneša. Tās šeit ir vienmēr, lai es nekad neaizmirstu kritušos. - Viņš novērsa skatienu no smilšu pulksteņa. -Jā, es redzēju jūsu māsu.

-    Kāpēc viņa pie jums ieradās?

Rihters sarauca gaišās uzacis, un viņam pierē ievilkās grumbas. Caur īsi apgrieztajiem sirmajiem matiem spīdēja galvaskauss.

-   Ļaujiet padomāt. - Viņš ieslīga ādas krēslā ar augstu atzveltni un nobraucīja gluži kā akmenī cirsto zodu. - Ak jā… Man piezvanīja mans dārgais draugs māsa Lorēna un atsūtija viņu pie manis. Jāteic, es jutos pārsteigts, jā, pat glaimots, ka jusu māsa ieinteresējusies par vecu karavīru. Jūs droši vien zināt, ka viņa rakstīja grāmatu par Baznīcu kara pārbaudījumu gados.

-   Viņa man to teica, - es sacīju. No doku puses atskanēja pneimatiskā āmura trokšņi, kas atgādināja automātiskā ieroča rējienus. - Vai viņa ieradās, lai jūs intervētu? Vai tā bija?

-Jā, taču biju viņu sapratis nepareizi. Ziniet, es biju Rommela adjutants, pavisam jauns, tomēr tuvs šim lielajam vīram. Protams, es iedomājos, ka viņu interesē Rommels, ģenerālfeldmaršals. Taču nē, tuksneša karš viņu neinteresēja, ne uz to pusi. Viņu interesēja Parīze. Parīze! Kad atceros karu, man prātā nekad nenāk Parīze. Saprotiet, Parīze manās domas nav saistīta ar karu. Neviens uz mani nešāva! Mēs bijām okupācijas armija, un Parīze mums padevās bez cīņas, pilsēta nebija liesmās… vismaz ilgu laiku. Jūs, jeņķi, to dēvētu par ideālu dienestu. Mani varēja nosūtīt uz Austrumu fronti! Taču jūsu māsa vāca materiālus par okupācijas laika Baznīcu Parīzē. Par viņas grāmatas galveno varoni bija jākļūst bīskapam Toričelli. Es viņu labi pazinu, jo kārtoju administratīvus jautājumus. Baznīcai un okupācijas karaspēka štābam bija jāsadarbojas. Raudzījāmies, lai baznīcās neieviešas Pretošanās kustības šūniņas. - Viņš paraustīja plecus.

Es atcerējos Toričelli, veco vīru, kurš nesa mums anīsa konfektes un kuram tik ļoti pieķērās Vela. Atcerējos viņa stāstu par tevu, kas izlīdis no kaut kādas ogļu bedres, iespējams, no baznīcas ogļu pagraba, un izskatījies pēc kāda afroamerikāņu dziedātāja, bija pagajis četrdesmit gadu, un bija grūti iztēloties, ka šim Toričelli vajadzēja lavierēt starp nacistiem un Pretošanās kustības kaujiniekiem un ka viņš pazina gan Klausu Rihteru, gan Hjū Driskilu. Lai nu kurš, bet katoļu garidznieki vienmēr mācējuši lavierēt. Vai mans tēvs sēdētu ar Rihtera kungu klubkrēslos un spriestu par karu, ja satiktos?

Rihters atcerējās senās dienas, bet mans skatiens kavējās pie fotogrāfijas, kas atradās pie sienas viņam aiz muguras. Jauneklīgais, bet kaujās jau rūdītais Klauss Rihters kopā ar diviem draugiem pozēja, bet pelēkajā dienā aiz muguras viņiem bija saskatāms Eifeļa tornis. Viens no šiem draugiem man izskatījās pazīstams. Kaut kur jau biju redzējis šīs dziļās, smagu plakstiņu apēnotās acis. Šī seja…

-    Sakiet, - es pārtraucu Rihteru, - vai Parīzē jūs tikāties ar priesteri, vārdā d'Ambrici? Tumšiem matiem, melnīgsnējs, spēcīgs kā vērsis, ar lielu degunu. Tagad viņš ir kardināls…

Kad Rihters man atbildēja, viņa balsī bija dzirdams aizvainojums.

-    Esmu katolis, mister Driskil, un nav vajadzības man stāstīt, kas ir kardināls d'Ambrici! Viņš ir viens no ietekmīgākajiem Baznīcas cilvēkiem… Ja būtu ar viņu ticies, katrā ziņā to atcerētos. Taču nē, diemžēl mēs neesam pazīstami. Kāpēc jūs tā jautājat? Vai tam ir kāda nozīme?

-    Nē, nav gan. Pavaicāju aiz ziņkārības. Māsa reiz par viņu ieminējās. Tā nu man ienāca prātā, ka varbūt esat bijuši Parīzē vienā laikā…

Rihters noplātīja rokas.

-    Pilnīgi iespējams! Parīze vai mudžēja no garīdzniekiem un vācu karavīriem. Varbūt tagad tas izklausās dīvaini, bet mēs centāmies viens otru netraucēt. Ne vairāk, cik nepieciešams. Mēs sa- pratam, ka viņi ļoti mii savu Parīzi. Mums arī tā patika. Varu teikt vienu. Ja karā mēs uzvarētu, Parīze mūs pārvērstu, bet mēs Parīzi - nekad. Taču bošus iedzina atpakaļ būrī, un galu galā - kas noticis? Mēs visi esam amerikanizējušies! - Viņš iesmējās, gaidīdams atbildi.

-   Reizēm man šķiet, ka pārējai pasaulei tas kļuvis par universālu aizbildinājumu jebkurai ricibai.

-    Var jau būt. - Viņš pamāja. - Labi, atgriezīsimies pie jūsu masas. Baidos, ka sagādāju viņai vilšanos. Es pazinu Toričelli, bet pavirši. Turklāt nerakstīju nekādus žurnālus, dienasgrāmatas vai vēstules, kas tik ļoti patīk vēsturniekiem…

Iedūcās iekšējais telefons, un sekretāre paziņoja, ka atnācis kāds cilvēks un gaida. Rihters piecēlās.

-   Atvainojiet, man uz mirkli jūs jāatstāj, - viņš teica. - Darbu vadītājs grib pārmīt ar mani pāris vārdu. Lūdzu, palieciet šeit. Ja vēlaties, izmēģiniet manu golfa nūju. - Viņš pagrāba no galda dzeltenu papiru žūksni un izgāja no kabineta.

Es piegāju pie sienas, lai tuvāk apskatītu fotogrāfijas. Tajās bija vai visa Rihtera dzīve. Izsekojis to no attēla uz attēlu, es pievērsos blakus sienai un piepeši tās tumšākajā, tālākajā stūrī ievēroju tukšu laukumu fotogrāfijas lielumā. Tur stāvēja garš galds, kas bija apkrauts rokasgrāmatām, piezīmju grāmatām, cenrāžiem, vārdnīcām dažādās valodās un aktu vākiem. Galda galā palielu vietu aizņēma divi puķupodi, kuros gar mietiņiem vijās augi. Tukšo vietu varēja nepamanīt mēnešiem, iespējams, pat gadiem. Lai ievērotu, ka viena uzņēmuma trūkst, fotogrāfijas bija jāaplūko ļoti vērigi, kā to darīju es. Man uzreiz bija skaidrs, kur trūkstošais attēls ir.

Kad kabineta saimnieks atgriezās, es apbrīnoju Džūljesa Bo- rosa golfa nūju. Rihters apsēdās uz galda malas ar dokumentu žūksni rokās un pažēlojās par neskaitāmajiem tehniskajiem sarežģījumiem, kas importa un eksporta biznesā ik dienas jārisinot. Viņa skatiens kavējās pie smilšu pulkstenī birstošajām smiltīm.

-    Par ko mēs runājām?

-   Par Parīzi.

-   Jā, jā. Tātad jūsu māsai es palīdzēt nespēju, kaut gan viņa tik tālu bija atceļojusi…

-    Varbūt jūs palīdzējāt viņai vairāk, nekā domājat.

-    Vecais lāga zēns Toričelli! Tas ir cilvēks, par kādu vēsturnieki var sapņot. Gluži kā žurka, viņš visu vilka uz savu alu. Viņš glabāja katru papīriņu - ēdienkartes un veļas mazgātavas rēķinus, ikvienu lapiņu ar dienas darbiem. Visu pierakstīja. Kad aiznesu viņam kādus papirus, viņš uzreiz tos iešuva lietā. Turklāt bija neticami rūpīgs, visu sakārtoja alfabēta secībā. Apbrīnojami! Lai tā rīkotos, vajadzīga milzu patmīlība. Cilvēkam jābūt pārliecinātam par savu nozīmību. - Izteicis šo domu, Rihters nopūtās. Man šķita, ka cilvēkam, kurš darbavietu pārvērtis sava dzīves gājuma fotogrāfiju muzejā, patmīlība nav mazāka. Taču tiesāt citus vienmēr ir viegli. Piepeši man šķita, ka māsas slepkavas es atradīšu. - Jūsu māsa todien bija ļoti pacietīga. Es skraidīju iekšā un arā, runāju pa telefonu, taču viņa sēdēja klusa kā pelīte un pacietīgi gaidīja. Man žēl, ka sagādāju viņai vilšanos.

Mēs sarunājāmies vēl dažas minūtes, taču es sapratu, ka neko jaunu vairs no viņa neizdzirdēšu. Kad Rihters teica, ka viņam esot norunāta tikšanās golfa klubā, es pateicos par man veltīto laiku un devos prom.

Izgājis no kabineta, atvadoties pamāju ar galvu sekretārei, kas pieņēma no piegādātāja ar auklu apsietu sūtījumu. Tas bija neliels, plakans, brūnā papīrā ietīts sainis. Uz ielas ar neizslēgtu motoru stāvēja zilbalta kravas automašīna, un tai uz sāniem bija uzraksti vairākās valodās. Viens no tiem angļu valodā vēstīja: "E. Lebeka galerija."

Profils ar prāvu degunu. D'Ambrici ar nokarenām bandīta ūsām paliecies uz priekšu, it kā klausītos, ko viņam kāds čukst, blakus ir jauns vīrietis ar cietsirdīgu sejas izteiksmi… vai vērmahta formas tērpā? Apkakle tieši tāda… Otrā pusē cits vīrietis - šauru, kalsnu seju, izliektām uzacīm un vertikālām, ēnainām rievām vaigos. Tāda cilvēka seja, kas pieņem skarbus lēmumus. Vēl ceturtais vīrs izplūdušajā attēlā saskatāms pavisam neskaidri… tomēr viņā jaušams kaut kas… Uz galda ir vīna pudeles, deg divas sveces… attēls uzņemts ar zibspuldzi, stāvi met ēnas uz sienas, uz kuras uzkrāsoti ķieģelīši…

Es sēdēju mušu izraibinātā, šaurā, netīrā bārā, kur strādnieki dzēra kafiju un kokakolu, malkoju stipru melnu kafiju un, ik pa laikam paraudzīdamies uz fotogrāfiju, ko Vela bija atstajusi bungās, uzmanīju Global Egypt noliktavas galvenās durvis. Ausīs man ieskanējās māsas Elizabetes balss: nē, viņi ir pieci, pieci vīri.

Klauss Rihters bija vīrs uz goda. Viņš lieliski spēlēja golfu un lieliski saprata, cik ļoti parīzieši mii Parīzi. Viņš dievināja visas savas fotogrāfijas un droši vien lepojās ar dzīvi, ko bija nodzīvojis. Turklāt Džūljess Boross bija uzdāvinājis viņam vienu no savām pēc pasūtījuma izgatavotajām nūjām. Māsa Lorēna viņu nodēvēja par vietējās katoļu kopienas balstu. Turklāt viņam piemita jauka humora izjūta, galu galā viņš taču nosauca Ēģipti par smilšu slazdu… Gluži vienkārši lielisks cilvēks!

Un melis.

Viņš Parīzē pazina d'Ambrici, taču man sameloja.

Es zināju, ka viņš ir melis, jo māsas rotaļu bungās biju atradis šo fotogrāfiju. Tas bija viņš, kas redzams d'Ambrici blakus. Jaunais puisis ar cietsirdīgo seju bez izteiksmes. Man bija skaidrs, kur māsa šo attēlu dabujusi.

Vela bija ieradusies Aleksandrijā, lai sameklētu attēlā redzamo vīru, un viņu atradusi. Pēc tam priesteris ar sudrabainiem matiem viņu nogalināja.

Klauss Rihters…

Žilbinoša saule ārā kveldēja ielu, bet es sēdēju samērā vēsajā bārā un pirmo reizi visā šajā laikā jutu, ka mani pārņem bailes, biju viens ar savām domām, un man līdzās nebija neviena, ar ko apspriesties, - nedz māsas Elizabetes, nedz tēva Danna, nedz monsinjora Sandanato. Saule spīdēja, es dzēru ārkārtigi stipru kafiju, un šajā dienā neviens nemēģināja mani nogalināt. Tomēr pār ādu man pārskrēja skudriņas, jo biju sasodīti nobijies. Šīs izjūtas uzradās pēkšņi - kad sapratu, ka viens no attēlā redzamiem vīriem ir Klauss Rihters… un ka viņam ir iemesls man melot. Uz mirkli man atkal šķita, ka pār muguru plūst kaut kas karsts un lipīgs, ka es asiņoju.

Tas nebija paciešams.

Es ienīdu bailes. Vela ari baidījās…

Klauss Rihters ar golfa somu rokā iznāca pa durvīm pēc stundas. Viņš iegāja sānielā, kur stāvēja melns Mercedes, un, ielicis somu bagāžniekā, iekāpa automašinā un aizbrauca, saceldams gaisā putekļus un smiltis.

Es ieliku fotogrāfiju kabatā un pārgāju pāri ielai. Sekretāres uzgaidāmā telpā nebija, bet Rihtera kabineta durvis bija vaļā. No turienes atskanēja dauzīšanas troksnis. Iestājies atvērtajās durvīs, es ielūkojos iekšā. Pārliekusies pār galdu, sekretāre ar āmuru sita pa sienu.

Es pieklauvēju pie durvju stenderes.

-    Atvainojiet… - Sekretāre iztrūkusies pagriezās, neizlaizda- ma no rokas āmuru. Mute aiz pārsteiguma bija vaļā. - Negribēju jūs nobiedēt, - es teicu.

-   Es trāpīju pa pirkstu, - viņa sacīja, papurinādama roku. Tad viņas pilnīgās, tumši krāsotās lūpas savilkās smaidā. - Taču es būtu pa to trāpījusi ari bez jūsu palīdzības. - Viņa mani pazina.

-Jūs ar Rihtera kungu esat izmainījušies… Viņš tikko aizgāja un atpakaļ būs rit.

-    Droši vien golfs.

-    Protams. Varbūt es varu kaut kā palīdzēt?

-    Nekas svarīgs… šķiet, es aizmirsu pildspalvu. - Muļķīgs iegansts, taču ātrumā nekas cits prātā neienāca. - Ļaujiet to naglu iedzīt man.

Viņa pasniedza man āmuru un rādīja uz vietu, kur vajadzēja naglu iesist.

-    Kāds jums bija rakstāmais?

-   Tintes pildspalva. Vecā labā Mont Blatic. - Es pārliecos pāri galdam, izvilku no sienas saliekto naglu un diviem asiem sitieniem iedzinu citu. - Kur attēls?

Sekretāre attina vaļā brūno papīru, izņēma no tā nelielu ierāmētu fotogrāfiju un pastiepa to man. Nu protams. Tāds pats attēls bija man kabatā.

-    Esmu tik priecīga, ka Rihtera kungs neko neievēroja, - viņa sacīja. - Viņam ir īpaša attieksme pret šīm fotogrāfijām, un viņš ļoti satrauktos, ja redzētu, ka viena pazudusi. Tā nu es nolēmu atlikt vietā kopiju, kamēr viņa nav. Biju salikusi priekšā augus un visu ko citu…

-    Kur tad tā varēja pazust? - es pavaicāju, pakarinādams fotogrāfiju uz naglas un pagriezdams to taisni. Es zināju, ka fotogrāfiju paņēmusi Vela. Viņa to ieraudzīja un, izmantodama izdevību, kad Rihters skraidīja kabinetā iekšā un ārā, iebāza to savā Vuitton portfelī. Bet kāpēc viņa tā rīkojās? Ko svarīgu viņa ieraudzīja šajā uzņēmumā?

-    Es, protams, to neteikšu Rihtera kungam, - viņa atbildēja, pieklusinājusi balsi lidz čukstam, - bet esmu pārliecinātā, ka to notraukusi no sienas sieviete, kas šeit uzkopj. Stikls droši vien saplīsa, bet viņa, baidīdamās atzīties, izmeta fotogrāfiju ārā. Tagad dievojas, ka neko nezina. Par laimi, Rihtera kunga fotoarhīvā bija vēl viena tāda fotogrāfija. Tā nu es nolēmu pasūtīt ietvaru un pa- karināt uzņēmumu pie sienas, iekams viņš ievērojis ko nelāgu. - Sekretāre runādama sekoja man, bet es izlikos, ka meklēju pildspalvu. Beidzot nometos uz ceļiem, izvilku rakstāmo no kabatas un to "atradu" zem galda.

Sekretāre, pateikdamās par palīdzību, izvadīja mani pa durvīm. Es teicu, ka man tas sagādāja prieku. Gandrīz vai jutu Veļu man paplikšķinām pa plecu un nosaucam mani par nejēgu.

Kas gan tik īpašs ir tajā fotogrāfijā?

Tā pierāda, ka Klauss Rihters, veiksmīgs Aleksandrijas biznesmenis, ticies ar d'Ambrici okupētajā Parīzē pirms četrdesmit gadiem. Kāpēc Rihters par to meloja? Kāpēc Vela man atstāja šo fotogrāfiju? Kas kopigs šim uzņēmumam ar manas māsas slepkavību?

Viesnīcā mani gaidīja ziņa. Bija zvanījusi māsa Lorēna un lūgusi, lai atzvanu. Es uzgāju savā istabā, nomazgāju seju, pārbaudīju apsēju, ielēju glāzē džinu un toniku, džinu pievienodams pavisam nedaudz. Iedzēru ari pāris pretsāpju tablešu. Pēc tam stāvēju pie loga un vēroju, kā jūrā uz rietu slīd saule, un nopētīju laukumu ar lielu statuju pašā vidū. Pie Ramli stacijas čīkstēja tramvaji un dūca autobusi, no juras pūta svaigs vējš. Iztukšojis glāzi, vēl ilgi lūkojos uz ostu un laukumu. Ēnas kļuva garākas, iedegās vakara ugunis. Viesnīcas kreisajā pusē, liedams spilgtu gaismu un vilinādams ar savu greznību gluži kā tāda apsolītā zeme, bija redzams jahtklubs. Kāpēc Rihters man meloja? Ja viņš teiktu patiesību, varbūt par Veļas noslēpumainajiem meklējumiem es nogrozītu galvu un varbūt, varbūt liktos mierā…

Man bija izvēle. Es joprojām atrados ārpus loka. Tā iekšpusē valdīja necaurredzama, bezcerīga tumsa. Vēl es varēju visam atmest ar roku un doties mājup. Man bija tikai meligs vācietis. Neviena pavediena. Ēģipte neattaisnoja manas cerības. Varbūt es varētu vēlreiz iegriezties pie Rihtera un parādīt viņam fotogrāfiju… mani gluži vai pievilka šī tumsa apļa vidū, šis melnais caurums, kas bija aprijis manu māsu… Tur glabājās visi noslēpumi, atbildes uz visiem jautājumiem. Vai es patiešām gribu šīs atbildes uzzināt, vai tās sniegs man ilgoto mierinājumu… un mūžīgo mieru Veļai?

Es piezvanīju māsai Lorēnai.

Viņa apjautājās, kā man sokas ar meklējumiem. Es tēlaini atbildēju, ka jūtos atdūries kā pret sienu un sāku lūkoties pār plecu, vai kāds nestāv aiz. muguras. Viņa iesmējās savus gallietes smieklus, kuros jautās viegls nogurums no dzīves. Tad māsa Lorēna sacija, ka atcerējusies vēl ko, un tas varētu mani interesēt.

- Māsa, vai jus neieteiktu man kādu mājīgu restorānu? - Tā kā viņa klusēja, es turpināju: - Un varbūt jūs varētu būt nabaga ceļotāja viešņa? Bez jūsu atbalsta es šeit neko nebūtu panācis. - Es nevēlējos pavadīt vakaru vienatnē ar Bombejas džinu un atmiņām par sudrabainiem matiem un mēnesnīcā zalgojošu naža asmeni. Viņa atbildēja, ka labprāt man piebiedrosies. Paldies Dievam. Jutos pateicīgs par šīm mazajām laipnībām, par modernajām vēsmām mūsdienu mūķeņu manierēs. Drosmīgā jaunā pasaule. Māsa Lorēna man pateica restorāna nosaukumu, izstāstīja, kā līdz tam var nokļūt, un piebilda, ka mani gaidīs.

Grilbārs El Tikka atradās blakus jahtklubam El Kashafa el Baha- ria, tam pašam, kura ugunis es redzēju no balkona. Ēdamzāle bija otrajā stāvā. No mūsu galda pavērās skats uz ostu ar lepnām, baltām, spilgti izgaismotām jahtām, uz kurām norisinājās viesības. Viss atgādināja epizodi no kādas filmas, kur tēloja Hamfrijs Bo- garts. Skanēja klusa mūzika, un mūķene caur sveču liesmām man uzsmaidīja. Piepeši man ienāca prātā, ka vienigās sievietes, kuras pazīstu, ir mūķenes. Es to pateicu māsai Lorēnai, un viņa pielieca savu gludo galvu uz sāniem.

-    Vai jums neliekas, - viņa sacīja, - ka tādējādi Dievs sargā jūs no sevis paša?

-    Man gan gribētos, lai Dievs par tādiem sīkumiem neliktos ne zinis.

-    Kaunieties! - māsa Lorēna noteica. - Dievs ir visur, un Viņam ir daļa par visu, kas pasaulē notiek. Aleksandrija nav izņēmums.

Malkodama franču vīnu, viņa ieteica man zivju kebabu. Mēs ēdām un sarunājāmies, un es jutu, ka pamazām nomierinos. Zāle ar baltajām sienām nebija pārpildīta, galdauti un salvetes bija maigi sārti, vīns sauss un vēss, zivs - lieliska. Drošības oāze bīstamas īstenības vidū. Es teicu māsai Lorēnai, ka Rihters bija laipns, taču neizstāstīja par Veļu neko tādu, ko es jau nezinātu.

Māsa nolika dakšiņu.

-    Mister Driskil, es neticu, ka jūs atceļojāt tik tālu bez īsta iemesla. Neesmu detektīve, taču visa pasaule zina, ka jūsu māsu nogalināja. Jūs atlidojāt šurp tāpēc, ka šeit bija viņa… Nojaušu, ka esat nolēmis - kā lai to pasaka… pats ķerties vērsim pie ragiem?

-    Pie ragiem izmeklēšanai, ne vērsim.

-    Lai nu tā būtu. Vai varu būt ar jums atklāta?

-   Nu protams.

-   Manuprāt, jūs esat pārdrošs. Domāju par to kopš vakardienas, un vienu brīdi jau gribēju gan jūs, gan to, ko jūs darāt, izmest no prāta… bet tad atcerējos, ka esat veicis tik lielu gabalu. Un jūsu māsa bija… nozīmīga sieviete. Ordenis ar viņu lepojās.

Turklāt… - viņa bezpalīdzīgi paplēta rokas, - es nevaru jums aizliegt rikoties tā, kā esat nodomājis. Tā taču ir, vai ne?

-    Pastāstiet, māsa, ko jūs atcerējāties.

-   Šeit, Aleksandrijā, māsa Valentīna grasījās tikties ar vēl vienu cilvēku. Viņa par to ieminējās māsai Beatrisei, bet tā izstāstīja man. Bija izskrējis no prāta, bet vakar to atminējos. - Viņa izteiksmīgi nopūtās, it kā sev pārmezdama tādu aizmāršību. Māsai Lorēnai koķetēšana padevās labi.

-    Kāds ir šā cilvēka vārds? - es jautāju.

-    Vai izstāstīsiet man savus nodomus, ja es to pateikšu?

-    Vai zināt, māsa… - Šķita, ka mugura mani nobeigs. Sāpes uzradās piepeši, tapat kā tas cilvēks ar nazi. - Es… pats īsti nezinu, ko daru.

-   Vai nejūtaties labi? - Samiegusi lielās acis, viņa paliecās uz priekšu. - Jūs izskatāties bāls…

-   Turklāt jums es nevaru teikt, ko daru. - Rīkojos tāpat kā Vela, kad māsa Elizabete viņai jautāja, kas notiek. Es centos pasargāt māsu Lorēnu… pats nezināju, no kā. - Taču tā cilvēka vārds man jāzina. Lūdzu, māsa.

-   Lebeks. Etjēns Lebeks. Galerijas īpašnieks. Kairā un Aleksandrijā. Viņam pieder pat lidmašīna. Mans tautietis. Viņa ģimene Parīzē jau daudzas paaudzes tirgo mākslas priekšmetus un senlietas. Lebeks uz Ēģipti atbrauca uzreiz pēc kara, vēl jauns… - Viņa saviebās. - Lebeki, ziniet… Klīda baumas, ka viņi sadarbojušies ar Višī režīmu.

-   Vai jūs pazīstat viņu? - Man vajadzēja iedzert pretsāpju tableti. Un vēl man vajadzēja jaunu dzīvi, bez bailēm. Mani kratīja drebuļi.

Viņa papurināja galvu.

-    Nē. Nevienai katoļu mūķenei, pat no ordeņa ne, nav iespējams iekļūt mesjē Lebeka aprindās.

-    Vai viņš ir Rihtera paziņa?

-   Nezinu. Francūzis, kura pagātne saistīta ar Višī režīmu, okupācijas armijas karavīrs. - Viņa paraustīja plecus. - Kāpēc jūs par to jautājat?

-    Mana māsa par viņiem interesējās. Turklāt šajā pēcpusdienā Lebeka firmas automašīna atveda uz Rihtera biroju sūtījumu. - Es sakustējos, mēģinādams iegrozīties krēslā ērtāk. Nez kāpēc šķita, ka mugura ir slapja.

-    Kas notiek, mister Driskil? Vai jums vajadzīgs ārsts?

-   Nē, nē, man nekas nekait! Nav gluži labi ar muguru. Varbūt pārlidojuma sekas.

-   Manuprāt, jums gluži vienkārši jāatpūšas un labi jāizguļas. - Māsa Lorēna pamāja, lai atnes čeku. Viņa mēģināja par vakariņām samaksāt, taču es pamanījos iespiest viesmīlim rokā savu kredītkarti.

Mēs iesēdāmies viņas Volksuvigen ar paceļamu jumtu, un spirgtais jūras gaiss mani atsvaidzināja. Pie viesnīcas, vēlreiz apliecinājis, ka nekas man nekait, un pateicies māsai Lorēnai par palīdzību, es vilkos augšup uz savu numuru.

Ja es būtu tēva Danna romāna galvenais varonis, šajā bridi, iegājis istabā, es ieraudzītu, ka sliktie zēni to izvandījuši, vai ari tie gaidītu mani ar šaujamiem, vai gultā gulētu krāšņa, kaila blondīne, ar ko es būtu iepazinies lidojuma laikā. Taču numurā bija kluss, nekas nebija aiztikts. Es atkal biju viens. Gulta bija glīti saklāta, vējš viegli kustināja aizkarus.

Sameklēju savas tabletes un pārbaudīju muguru, ar kuru viss bija labi. Tad apgūlies iedomājos, ka varbūt vajadzētu noskaitīt kādu lugšanu.

Lebeka galerija bija izvietojusies krastmalā. Augsto durvju spoguļstiklos atspīdēja palmas, kas vējā šūpojās. Iekšā valdīja sterila spodrība. Visapkārt mirdzēja hroms, stikls un organiskais stikls, sienas bija nokrāsotas baltas. Uz šā spilgti baltā fona bija skatāmi milzu audekli. Es pazinu Raušenberga, Nolanda, Dībenkorna darbus pēc to vēsajiem, izsmalcinātajiem pasteļtoņiem. Pirmā stāva logos uz hromētiem trijkājiem bija izlikti divi lieli Hoknija darbi. Daudz ūdens un saules, plakanas, atstarojošas virsmas, mānīgas ēnas. Iekštelpās gleznu priekšā pastaigājās pāris labi ģērbtu pircēju, kas pec tam uzgāja augšā pa vītām kāpnēm, kuras, gluži kā sapnī, šķita sastingušas gaisā.

Pirms piecām minūtēm biju piezvanījis no netāla restorāna un izteicis vēlēšanos tikties ar mesjē Lebeku personiski, lai apspriestos par kādu Hoknija darbu. Kāda galerijas darbiniece ar neparasti maigu, dzidru un nomierinošu balsi, uzklausījusi manu lūgumu, pēc mirkļa pavēstīja, ka mesjē Lebeks varot mani pieņemt pulksten trijos. Restorānā ieturējies, es āra sēdēju uz sola un lasīju viesnīcas vestibilā atrasto Vudhausa "Atstājiet to Psmitam". Galerijā ierados dažas minūtes agrāk, lai to aplūkotu. Visi šeit eksponētie darbi bija ļoti lieli un izstaroja vēsumu un atturību, nepauzdami nekādas emocijas. Varbūt ši bija piemērota māksla bagātajiem Kairas atpūtniekiem no neskaitāmām vasarnīcām, kas stiepās gar visu krastmalu, kur tie vasarā centās patverties no Nī- las deltas tveices.

Nelielā auguma sievietei, kas ieveda mani kabinetā, bija precīzas kustības un asi vaibsti, toties pleci un gurni - apaļīgi un sievišķīgi. Tieši viņa bija runājusi ar mani pa telefonu. Kad viņa gāja man pa priekšu, sikrūtotie tabakas krāsas svārki ap ceļgaliem plandījās. Ovālā seja bija tumši iedegusi, deguns mazliet uzrauts un vaigu kauli izvirzīti. Vienigi zelta rotaslietu viņai bija par daudz. Es neviļus atcerējos, cik sen neesmu jutis vēlēšanos sievietei pieskarties. Kaut ko nomurminājusi, viņa izgāja laukā, un kabinetā pēc brīža ienāca mesjē Lebeks. No galerijas telpu šķīra skaņas necaurlaidīga stikla siena. Kad biju devies augšup uz šo Lebeka ligzdu, kāpnes zem maniem soļiem šķita šūpojamies gluži kā virve, kas nostiepta pār bezdibeni, - pat galva sareiba. Izdzirdējis sev aiz muguras Lebeku pieklājīgi ieklepojamies, es novērsos no lielā loga un pagriezos. Viņu ieraudzījis, es iekšēji nodrebēju.

Lebeks bija bāls, it kā tikko izrāpies no zārka. Viņam mugurā bija melns uzvalks un balts krekls ar platām manšetēm un oniksa un zelta aproču pogām. Apģērbu papildināja kaklasaite ar melni pelēku rakstu. Tas bija pavecs gara auguma vīrs, tievs kā slotas kāts. Gluži vai personāžs no Vecās Derības, nepielūdzams tiesnesis, bardzības iemiesojums. Grūti bija iedomāties šo cilvēku izdabājam bagātniekiem un apmierinām viņu iegribas, teiksim, pēc kaut kā bālgani zaļa, kas pieskaņots svītrām uz viņu dīvāna. Le- bekam bija masivas tumšas brilles, aiz kuru biezajiem stikliem gluži kā ūdensvaboles peldēja acis.

-   Ja nemaldos, jūs telefona sarunā vaicājāt par Hokniju, - viņš sacīja. - Tie, protams, ir īpaši darbi, mister Driskil.

-   Es sameloju. Man jau ir divi Hoknija darbi. Kaut gan šis mākslinieks man ļoti patīk, domāju, ka ar divām viņa gleznām man pietiek.

-   Nesaprotu, mesjē. Jūs zvanījāt par Hoknija darbiem, kas redzami vitrīnā…

-   Tā bija. Gluži vienkārši gribēju būt drošs, ka jūs satikšu. Vakar tikos ar Klausu Rihteru. Starp citu - vai viņš jums zvanīja? Varbūt brīdināja?

-   Rihtera kungs? Nē, viņš nav zvanījis. - Lebeks stāvēja ar muguru pret stikla sienu, pieguļošajā uzvalkā atgādinādams stārķi.

-    Ziniet, esmu spiests jūs lūgt šis telpas atstāt, citādi… - Viņš norādīja u/. durvīm. Dzirdēju kaut kur atskanam Vivaldi mūziku, acīmredzot no neredzamiem mikrofoniem.

-    Mana māsa bija šeit ieradusies, lai tiktos ar jums, un pēc paris dienām viņu nogalināja. Vēlos zināt, kāpēc viņa jūs apmeklēja…

-    Ko jūs melšat? Es nekādu jūsu māsu nepazīstu!

-   Māsa Valentīna, mūķene. Viņa atlidoja uz Aleksandriju, lai tiktos ar jums un Rihteru. Esmu ieradies noskaidrot, kāpēc.

Lebeks piepeši atgādināja teātra lelli, kam būtu pārtrūkusi aukla, aiz kuras tā raustīta. Viņa kājas nervozi nodrebēja, galva noslīga. Es ievēroju, ka Lebekam ir melna parūka, un brīdi, kad viņš nolieca galvu uz priekšu, tā viegli nošķiebās uz vienu pusi. Smagiem, piesardzīgiem soļiem viņš piegāja pie rakstāmgalda, sataustīja krēsla atzveltni un apsēdās. Viņš bija nobālējis vēl vairāk, lai gan šķita, ka tas nebūtu iespējams. Uzlicis rokas uz galda, viņš ņēmās tās pētīt.

-   Māsa Valentīna, - Lebeks nedzīvā balsī novilka. - Jā, es lasīju, ka viņa nogalināta… - Viņš it kā runāja ar sevi. - bet ko jūs gribat no manis? Vai domājat, ka es…

-    Kāpēc viņa pie jums ieradās?

-   Ak… - Viņš it kā neviļus pārvilka ar plaukstu pār seju. - Nekā sevišķa. Viņa rakņājās pagātnē. Es nevarēju viņai palīdzēt.

-    Vai esat kaut kā saistīts ar Baznīcu?

-   Ar Katoļu baznīcu? Nē, man ar to nav nekā kopīga. Jūs taču redzat - es tirgojos ar mākslas darbiem. Vienmēr esmu to darījis, tāpat kā mana ģimene. - Viņš pūlējās atgūt savaldibu. Pastiepa roku, nolika taisni fotogrāfiju ietvarā sev priekšā uz galda. Uzņēmumā viņš bija redzams, uzlicis roku uz. vieglas lidmašīnas spārna. Arī melnā uzvalkā. - Tā ka nevaru būt jums noderīgs, mesjē. Tāpēc, lūdzu, ejiet, man ir daudz darāmā. - "Vaboles" aiz stikliem satraukti skraidija.

-   Nekur es neiešu, iekams nesaņemšu atbildes uz saviem jautājumiem. - Es pārliecos pār galdu un cieši ielūkojos viņam acīs.

-    Man ir jūsu fotogrāfija, Lebek. - Kad uzliku nobružāto attēlu uz galda, viņš salēcās un atrāvās atpakaļ. Bija skaidrs, ka esmu viņu nobiedējis, bet nesapratu, ar ko. - Skatieties! - es teicu, redzēdams, ka viņš griež galvu uz otru pusi. Es satvēru viņu aiz rokas un parāvu ar visu grozāmo krēslu uz galda pusi. - Apskatiet šo sasodīto bildi!

Lebeks noņēma brilles un uzmanīgi, it kā baidīdamies, ka es varētu sagrābt viņu aiz apkakles un triekt ar seju pret galdu, paliecās uz priekšu. Mirkšķinādams acis, viņš lūkojās fotogrāfijā, tad nolieca galvu vēl zemāk. Akls kā kurmis, es nodomāju, nesaprazdams, kā ar tik sliktu redzi var lidot.

-    D'Ambrici, Rihters… un jūs,-es teicu. Izkāmējušais virs ar kopā saaugušajām melnajām uzacīm. Lai gan pagājis četrdesmit gadu, es viņu pazinu. - Pastāstiet, ko jūs tur redzat! Kas ir tas ceturtais? - Es mirkli klusēju. - Un kas fotografēja? - Es gaidīju.

-    Runājiet taču!

-    Es patiešām nevaru… - viņš žēli murmināja. - Kā lai zinu, kas jūs tads esat?

Es uzsitu ar dūri pa galdu. Ierāmētā fotogrāfija apgāzās.

Lebeks atliecās atpakaļ. Lūpās kustējās, bet neviena skaņa pār tām nenāca.

-    Varbūt jūs pats viņu nogalinājāt… - viņš piepeši nogārdza.

-    Nē, nē, nesitiet! Neaiztieciet mani!

-    Pastāstiet par šo tikšanos. Jūs, Rihters un d'Ambrici… Agri vai vēlu jūs man to pateiksiet. Jo ātrāk, jo labāk.

-   Varbūt jus mani arī nogalināsiet… - Lebeks saņēmies ieskatījās man acis, kā gribēdams tajās izlasīt, kas viņu gaida. Viņa miklās tumšās acis pauda lugumu. Man ienāca prātā, ka ne man vienīgajam šī ir melna diena. - Varbūt jūs nogalināsiet mūs visus…

-   Par ko jūs runājat? - es mierīgāk jautāju. Man bija jāpanāk, lai viņš sāk runāt. - Nogalināt jūs visus? Kādus visus?

-    Viņa ieradās, jūsu māsa… un iztaujāja par tām senajām dienām… Es zināju, ka agri vai vēlu tas notiks. Pagātne… vienmēr mūs panāk. Kas jūs sūtija? - Viņa kustīgās acis pūlējās notvert manu skatienu, bet pirksti taustījās pēc brillēm melnajos ietvaros.

-   Es jau teicu, kāpēc esmu ieradies.

-    Vai Simons? Viņš jūs atsūtīja, vai ne?

-    Kas, pie joda, ir Simons? Ceturtais vīrs fotogrāfijā? Vai tas, kurš fotografēja?

Lebeks lēni papurināja galvu, ka ar grūtībām apjēgdams nelaimi, kas gāzās pār viņa galvu.

-     Vai esat 110 Romas? - Viņš aplaizīja sausās, saplaisājušās lūpas. - Dieva dēļ, nenogaliniet mani… pec tik daudziem gadiem… Jūsu māsa mirusi… mans brālis ari… Vai jums vēl nav diezgan?

-Jūsu brālis? Kāds tam visam sakars ar jūsu brāli?

-    Fotogrāfijā… - Lebeks noklepojās, mēģinādams slēpt bailes. Šajos pāris mirkļos viņš bija acīmredzami sakrities. - Jūsu fotogrāfijā tas neesmu es. Tas ir mans brālis… Gijs Lebeks. Tēvs Gijs Lebeks. Desmit gadus vecāks par mani. Priesteris. Par šo fotogrāfiju es neko nezinu… Lūdzu, ticiet man! - Uz mirkli aizmirsis bailes, viņš drūmi turpināja: - Viņu ari nogalināja, tāpat kā jusu māsu, mister Driskil… Tas bija sen, Parīzē. Kara laikā. Noslepkavoja baznīcas kapsētā un atslēja pret kapakmeni ar lauztu sprandu… līdz dzīvība pameta viņa ķermeni…

Es paņēmu no galda fotogrāfiju, paspēru soli atpakaļ un, uz- grūdies krēslam, apsēdos.

-    Piedodiet, - es beidzot izmocīju. - Kā es varēju to zināt? - Lebeks smagi elpoja, un Vivaldi kaut kur no augšas joprojām skanēja. - No kurienes jūs grābāt, ka gribu jūs nogalināt? Kas ir Simons? Un kāpēc jūs domājat, ka esmu atsūtīts no Romas? Neko nesaprotu…

-    Paklausieties, - viņš lēni sacīja, uzlikdams uz acīm brilles un ieķerdamies krēsla paročos. - Viņi jūs arī nogalinās. Par to varat nešaubīties. Esat tālu no mājām un bāžat degunu, kur nevajag. Tā ir pagātne, un jums par to nav ne mazākās sajēgas… Tāpēc dodieties uz mājām, mister Driskil, un, Dieva dēļ, aizmirstiet mūs, aizmirstiet… Varbūt tad viņi jums ļaus dzīvot - vai saprotat? Dodieties mājās, sērojiet par māsu un… dzivojiet! Jūs neesat vainīgs, neko nezināt. Tas var jūs pasargāt. Neziņa ir jūsu vienīgā aizsardzība. Ietinieties tajā… Iagad, lūdzu, ejiet. Vairāk neko es jums pateikt nevaru. Neko!

Es izgāju no kabineta, un viņš palika sēžam un pētām savas rokas.

Kad devos pa kāpnēm lejup, man pretī nāca pievilcīgā sieviete, kas iepriekš mani ieveda kabinetā. Viņa man uzsmaidīja un pavaicāja, vai viss veicies labi. Paraustījis plecus, es turpināju ceļu lejup, mugurā juzdams viņas skatienu.

Kad biju ticis galerijas galvenajā zālē, es atskatījos uz Etjēna Lebeka kabineta biezo stikla sienu. Viņš nebija manāms, taču es redzēju viņa kabinetā ieejam sievieti, ko biju saticis kāpnēs.

Gausi devos atpakaļ uz viesnīcu.

Viņa brālis?

Ak kungs! Manā izmeklēšanā, gluži kā tādā traģikomēdijā, ik uz soļa gaidīja jauns, negaidīts pavērsiens. Cauri viesnīcas vestibilam, kas bija piedzīvojis ari labākas dienas, es taisnā ceļā devos uz bāru. Kādreizējais spožums te bija izbalējis, greznie krēsli no- liružājušies, un atmiņas par tiem varbūt glabājās tikai ļaužu prātus. No bāra pavērās skats uz laukumu un daļēji - uz jūru. Rietošas saules staros ainava izskatījās zeltaina.

Es iekārtojos krēslā ērtāk un, izdzēris vienu glāzi džina ar toniku, tūlīt palūdzu otru. Tikšanās ar Lebeku bija nedaudz izsitu- si mani no sliedēm, toties jutos apmierināts, ka viņš attēlā redzamajā kārnajā vīrieti sazīmēja savu brāli. Lebeka brālis bija miris, un Lebeks iedomājās, ka mani no Romas atsūtījis kaut kāds Simons, lai viņu nogalinātu… lai nogalinātu mūs visus. Droši vien ko tamlīdzīgu viņš teica arī Veļai. Neziņa ir jūsu vienīgā aizsardzība. Vai tas nozīmē, ka viņš Veļai pateica ko tādu, ko nepateica man? Nez kāpēc es nespēju palikt viņa kabinetā ilgāk un, izmantodams draudus, uzzināt ko vairāk. Taču es nolēmu tikties ar viņu vēlreiz. Neviena cita, ko tirdīt, man nebija. Protams, vēl Rihters, taču Rihters bija stipri cietāks rieksts.

Es zināju, kāpēc nespiedu Rihteru pie sienas, rādīdams šo veco fotogrāfiju. Gluži vienkārši tāpēc, ka to bija nozagusi Vela. Nebija jēgas atklāt viņam šo faktu, pirms sapratu, kas īsti notiek.

Kāpēc nevienam no šiem abiem nebiju ieminējies par sirmo priesteri, kas nogalināja Veļu un grasījās nogalināt mani? Skaidras atbildes man uz to nebija. Iespējams, es pieļāvu, ka viņi visi ir savstarpēji saistīti, ka viņus vieno briesmīga sazvērestība… Varbūt baidījos, ka slepkava atnāks pēc manas dzīvības vēlreiz.

-   Mister Driskil! Misteram Driskilam jānāk pie telefona! - Cauri bāram, izkliegdams manu vārdu, gāja formas tērpā ģērbies izsūtāmais zēns. Es pamāju viņam, un, pienācis man klāt, viņš sacīja, lai eju uz vestibila pirmo telefona kabīni.

Es cerēju, ka māsa Lorēna, ņēmusi mani savā aizgādībā, izteiks uzaicinājumu uz vēl vienām vakariņām. Zvanitāja bija sieviete, taču ne masa Lorēna. Balss klausulē skanēja čukstus, it kā runātāja censtos maskēties vai ari baidītos, ka viņu izdzirdēs kāds cits.

-    Mister, Driskil, man šovakar jūs jāsatiek.

-    Kas jūs esat?

-    Par to vēlāk. Gaidiet mani pie…

-   Ar svešiniekiem es tiekos tikai drošās vietās, kundze.

-   Pie Saada Zaglula pieminekļa laukuma vidū. Tas ir gandrīz pie jūsu viesnīcas. Tā ir droša vieta.

-    Kā es jūs pazīšu?

-    Es pazīšu jūs. Būšu astoņos.

Viņa nolika klausuli, pirms es paguvu atbildēt. Atgriezies bārā, iedzēru vēl paris pretsāpju tablešu un iztukšoju trešo glāzi džina ar toniku. Pēc tam devos uz savu numuru, kur ļoti uzmanīgi nomazgājos un apmainīju ievainojuma pārsēju, līdz beidzot, apsēdies pie loga, pulējos apjēgt, ko man šis brauciens uz Ēģipti devis. Nekas dižs tas nebija, un es jutos vilies. Daži savstarpēji nesaistīti fakti. Varbūt noslēpumainā čukstētāja pateiks ko jaunu?

Dažas minūtes pirms astoņiem, uzvilcis mīkstas velveta bikses un biezu svīteri, es izgāju no viesnīcas. No jūras pūta dzestrs vējš. Kad grasījos doties pāri ielai, lai nokļūtu pie smagnējās statujas laukuma vidū, gluži kā sekojusi, man piebiedrojās sieviete, kura man zvanīja. Viņai mugura bija tie paši tabakas krāsas svārki, ādas jaka un kājās zamšādas kurpes. Tumšie mati bija saņemti ciešā mezglā, ko nespēja izpluinīt pat spēcīgs vējš. Ap kaklu viņai bija zelta kaklarota ar amuletu. Ieraudzījis viņu, es teicu, ka jūtos patīkami pārsteigts, taču viņa manu mēģinājumu paflirtēt izlikās nemanām. Sieviete bija ļoti pievilcīga, kaut gan izskatījās sadrūmusi.

-    Kāpēc tāda noslēpumainība? Kā jūs mani atradāt?

-   Pirmā viesnīca, uz kuru piezvanīju, bija Cecil. - Viņa paraustīja plecus. - Baidījos, ka neatnāksiet, ja zināsiet, kas esmu.

-    Un kas jūs esat? ļūs strādājat galerijā un esat skaistāka sieviete Aleksandrijā. Kas vēl?

-   Gabriēla Lebeka. Galerija pieder tēvam. - Gabriēla apstājās pie statujas. Viņai droši vien bijusi ļoti skaista māte, es nodomāju.

-   Jūs vismaz neesat mūķene, - es noteicu.

-   Kā tas jāsaprot? - Rokas kabatās sabāzusi, viņa pienāca man klāt. - Neesmu pat katoliete. Piederu pie koptu baznīcas.

-    Ļoti jauki.

-    Nesaprotu. - Viņa uzmeta man neizpratnes pilnu skatienu.

-   Tam nav nozīmes.

-    Esmu ēģiptiete. Mana māte bija koptiete.

-   Tam patiešām nav nozīmes.- Viņai bija glīta mute ar pilnīgām lūpām, kas kaktiņos jauki izliecās uz augšu. Ausīs vizēja zelta auskari. - Kāpēc jūs mani pasaucāt?

-    Gribēju ar jums aprunāties. Tas ir svarīgi. Iesim iedzersim kafiju.

Mēs šķērsojām ielu un iegājām kafejnīcā Trianon.

Viņa sēdēja un lūkojās uz mani, neteikdama ne vārda, iekams mums neatnesa kafiju.

-   Lieciet manu tēvu mierā. Nevajag viņu mocit. Viņš ir slims cilvēks. - Viņa vēroja, kā es iedzeru pirmo malku karstā, stiprā dzēriena. - Sakiet kaut ko.

-    Es ierados šeit, lai tiktos ar diviem cilvēkiem. Jūsu tēvs ir viens no viņiem. Man, protams, žēl, ja esmu viņu satraucis, bet…

-   Nesaprotu, kas jums no viņa vajadzīgs. Kad iegāju pie viņa kabinetā… viņš raudāja. Vienu sirdslēkmi viņš jau pārcietis. Es nevēlos, lai viņu piemeklē otra. Tēvs man pateica, kas jūs esat. Viņš esot izstāstījis jūsu māsai visu, ko varējis…

-    Un kas tas bijis, mis Lebeka?

-    Nezinu. Viņš sacija, ka izstāstījis visu, ko varējis.

-    Pēc sarunas ar jusu tēvu manu māsu nogalināja. Es vēlos zināt, ko viņš māsai pateicis.

Gabriēla papurināja galvu.

-   Mans tēvs ir krietns cilvēks. Jūsu māsa interesējās par seniem notikumiem… četrdesmit gadu veciem. Kāda tagad tiem nozīme?

-   Acīmredzot ir nozīme, ja jau tāpēc māsu nogalinaja. Tāpēc, ka viņa kaut ko zināja.

-   Mans tēvs ir mākslas darbu tirgotājs, ar karu viņam nav nekāda sakara. Vai jūs patiešām to nesaprotat? - Valdīdama asaras, viņa iekoda lūpā. - Tēvam bija vecāks brālis priesteris, kurš kara gados gāja bojā varoņa nāvē. Manuprāt, viņš piedalījās Pretošanās kustībā. Kaut kas tamlīdzīgs. - Viņa saberzēja savas garām, uzliektām skropstām apēnotās acis. - Mans tēvs kopā ar savu tēvu vadīja Lebeka galerijas. Pēc kara beigām mans tēvs aizbrauca no Francijas un apmetās šeit…

-    Kāpēc? Kāpēc viņš nepalika Parīzē?

-    Kāda tam nozīme, mister Driskil? Viņš pārcēlās uz šejieni, apprecējās ar manu māti, un tūkstoš deviņi simti piecdesmit otrajā gadā piedzimu es. Viņš ir godājams cilvēks, jums nav tiesību viņu vajāt.

-    Kādas ir viņa attiecības ar Rihteru?

Gabriēla sastinga.

-    Viņi ir draugi un sadarbojas biznesa jomā, abi ir krietni katoļi. Taču tas nav nekas svarīgs. Pirmā ieradās jūsu māsa, tagad jūs…

-   Klausieties uzmanīgi, mis Lebeka. Kāpēc tad jūsu tēvs tik ļoti uztraucās, ja tas nav nekas svarīgs? Kāpēc viņš jautāja, vai kaut kāds Simons atsūtījis mani, lai es viņu nogalinu? Kāpēc jautāja, vai esmu ieradies "nogalināt viņus visus"? Tie ir jūsu tēva vārdi.

Man gan šķiet, ka tādus jautājums neviens neuzdod nejauši. Un ka domājat jūs? Mana māsa ir mirusi, jūsu tēvs nobijies lidz nāvei… No kā viņš tik ļoti baidās?

-    Nezinu. Zinu tikai to, ka viņš baidas… no jums! Mēs abi to zinām. - Viņa strauji piecēlās.

-    Pagaidiet…

-   Lūdzu… - viņa sacīja, - lieciet tēvu mierā. Atgriezieties tur, no kurienes esat atbraucis, un ļaujiet mums mierīgi dzivot.

Iekams paguvu ko bilst, viņa izsteidzās ārā. Kad, samaksājis par kafiju, izgāju uz ielas, no Gabriēlas Lebekas vairs nebija ne vēsts.

Pēc krietnas miega zāļu devas, ko biju ieņēmis uz nakti, nākamajā rītā pamodos apdullis. Lai gan mani kratīja drebuļi, es centos sev iestāstīt, ka tas nav nekas briesmīgs, tomēr pēcpusdienā pārbaudīju ievainojumu. Šuvju vietās brūce bija viegli iekaisusi un mazliet strutoja. Tādam pavērsienam man bija tabletes, un es iedzēru tās kopā ar pārējām, bet no džina atteicos.

Diena šķita neizdevusies, tukša un bezjēdzīga. Es mēģināju nedomāt par nesakarīgo, skopo, no Etjēna Lebeka iegūto informāciju. Protams, viņš zināja daudz vairāk… taču kā lai to izdabū, ja viņš nevēlas runāt? Atkal jutos kā ieskrējis ar pieri sienā, un man prātā nenāca neviena radoša doma, taču, kā vēsta sakāmvārds, pat cūkai dažreiz uzsmaida laime.

Es piezvanīju uz Prinstonu Mārgaritai Korderei. Viņa pastāstīja, ka par slepkavībām viesnīcā "Helmslija pils" un manas māsas nāvi vairs avīzēs neraksta un ziņu raidījumos nevēsta. Nekādu paziņojumu par izmeklēšanas gaitu, nekādu jaunumu. Vēl viņa teica, ka mans tēvs ieslīdzis depresijā, daudz guļ un bieži vien neatbild, kad ar viņu kāds mēģina runāt. Viņam acīmredzot trūka manis, turklāt viņu kaitināja un mulsināja mana apņēmība pašam izmeklēt savas māsas slepkavību. Atvadījies no Mārgari- tas, es piezvanīju uz slimnīcu. Taču tēvs gulēja, un ārsts uzskatīja, ka nav vērts viņu modināt. Es liku pateikt, ka esmu zvanījis, ka ar mani viss ir kārtībā un tēvam nav jāuztraucas.

Kad pār Ēģipti nolaidās nakts un vējš, kas pūta no jūras, kļuva jau pārāk atvēsinošs, man numurā iezvanījās telefons. Zvanīja Gabriēla Lebeka, un šoreiz savu balsi neslēpa. Viņa bija uztraukusies. Ilgi esot domājusi, vai man zvanīt vai ne, bet galu galā sapratusi, ka šajā jautājumā palīdzēt varu tikai es. Tā kā manas franču valodas zināšanas bija pavājas, es angliski lūdzu, lai viņa nomierinās un paskaidro, kas noticis.

Gabriēla sacija, ka pazudis tēvs. Pēc tikšanās ar mani viņš vēl redzēts galerijā, tad aizgājis, bet mājās nav pārradies. Nav atstājis viņai ne zīmīti, ne citādu ziņu.

-   Baidos, vai ar viņu nav atgadījies kas ļauns. Pēc sarunas ar jums viņš bija ļoti satraukts. Pilnīgi ne savā ādā… - Gabriēla ievilka elpu. - Jūsu dēļ viņš aizgāja… ja viņš būs darījis sev galu… - Viņa apklusa. - Kāpēc jūs šeit ieradāties? - nesavaldījusies viņa iekliedzās. - Ko tas viss īstenībā nozīmē?

-   Tieši to es mēģinu saprast… kāpēc manai māsai bija jāmirst.

-Tad mums jārunā vēlreiz. Brauciet šurp… Esmu mājās. Man

jums kaut kas jāpastāsta un jāparāda. Lūdzu, pasteidzieties, mister Driskil, iekams nav par vēlu.

Viņa nosauca man adresi. Es metos ārā no viesnīcas, aizmirsis gan drudzi, gan ievainojumu, un apturēju taksometru. Man nebija ne jausmas, ko viņa, pie velna, īsti sacīja. Vajadzēja kustoties, kaut kur traukties, lai vismaz rastos aktīvas darbības ilūzija.

Māja bija zema un mēnessgaismā izskatījās balta. Šķita, ka tā izaugusi no kāpas pēc arhitekta Frenka Loida Raita rokas mājiena. No vārtiem es devos uz priekšu pa aleju, kuras malās auga palmas, košumkrūmi un puķes. Gaisma logos nebija redzama. Nervozi pagriezos, jo aiz muguras saklausiju neiederīgu troksni. Māsa Lorēna, kā izrādījās, bija praviete - es sāku skatīties pār plecu. Atcerējos Veļu, kura savas dzīves pēdējā brīdi nebija pietiekami vērīgi uzmanījusi, kas notiek aiz muguras. Es ausīdamies pētīju apkaimi, vai neieraudzišu pamirdzam naža asmeni, taču nedzirdēju neko citu kā vien viļņu čalas pludmalē aiz mājas un vēja čukstus palmu zaros.

Ārdurvis bija dubultas. Vienā pusē koka panelis, bet otrā - filigrāni apkalta metāla konstrukcija. Brīdi, kad ar skatienu meklēju zvana pogu, koka durvis atsprāga vaļā, un es, nepatīkami pārsteigts, atlēcu nost. Tad ieraudzīju, ka atveras otras, tērauda durvis.

-    Es negribēju jūs nobiedēt, - atskanēja Gabriēlas balss.

-    Nekas.

Gabriēlas seju no augšas apspidēja viegla gaisma. Es redzēju, ka viņas acis no raudāšanas piesarkušas.

-   Lūdzu, nāciet iekšā. - Viņa pakāpās atpakaļ. Uz mirkli mani pārņēma sajūta, ka tieku ievilināts lamatās. Tad tā pārgāja.

Gabriēla veda mani pa garu un platu gaiteni, kura galā bija manāma gaisma. Par spīti puskrēslai, es saskatīju uz sienām Ruo darbus, bizantijas ikonas un Monē audeklus, kam bija atvēlēta vislielākā vieta. Šajā gaitenī bija ari kaut kādas zemas, masivas mēbeles, augi podos, pie sienām daži gobelēni un biezi paklaji. Visi šie priekšmeti mēness spokainajā gaisma, kas iespīdēja pa logiem, šķita nereāli.

-    Nāciet uz šejieni, - Gabriēla aicināja - Es mēģinu saprast, par ko domā un no kā baidās tēvs. īsts juceklis… - Viņa pārlaida skatienu kabinetam. Visur rēgojās papīru kaudzes, rakstāmgalda atvilktnes bija atvērtas un visas trīs galda lampas ieslēgtas. Pretī galdam, smagai mēbelei ar griezumiem un ādas virsmu, pie sienas masīvā apzeltīta ietvarā karājās Degā glezna. Gabriēla piekārtoja uz galda papīru kaudzes, tad atspiedās pret galda stūri, atglauda no pieres tumšos matus un aizsmēķēja cigareti, ar smagām šķiltavām uzšķiļot liesmu. - Izstāstiet man visu, ko jūs sacījāt tēvam. Jābūt taču kādam iemeslam, kāpēc viņš… nozuda. - Cigarete viņai pirkstos notrīsēja.

-   Jūsu tēvam es parādīju fotogrāfiju, kas uzņemta vācu okupācijas laikā Parīzē. To ieraudzījis, viņš sabruka, atkārtodams, ka esmu ieradies viņu nogalināt. Bezjēdzīgi murgi! Viņš baidās no kāda Simona un jautāja, vai mani atsūtījusi Roma… Jums taisnība - viņš bija pārbijies līdz nāvei. Tad savaldījās un teica, lai eju prom.

-    Fotogrāfija… - Gabriēla domīgi novilka. Mugurā viņai bija kašmira svīteris ar V veida kakla izgriezumu un svārki. Piedurknes uzrotītas, ap locītavām džinkstēja zelta rokassprādzes. Seja nogurusi, zem spožajām melnajam acīm manāmi tumši loki. Viņa izskatījas satraukta - galu galā jau vairāk nekā divdesmit četras stundas bija pazudis viņas tēvs. Vai tas bija vienīgais satraukuma iemesls? Viņa bija pieaudzis cilvēks, aptuveni trīsdesmit gadus veca, taču viņai neizdevās saglabāt šajā situācijā vēsu prātu. - Vai es varu apskatīt to jūsu fotogrāfiju?

Es sameklēju uzņēmumu un pastūmu to galda lampas gaismas lokā. Uzlikusi uz acīm brilles, kas bija pakarinātas ķēdītē ap kaklu, Gabriēla noliecās un sāka to pētīt.

-    Rihters, - viņa nomurmināja. - Un tas ir mans tēvs? Diez vai…

-    Viņš teica, ka tas ir viņa brālis Gijs, priesteris.

-Jā, jā, tas nav mans tēvs, bet līdzība ir liela. - Tad, pievērsusi man jautājošu skatienu, viņa pielika pirkstu pie citas sejas.

-    D'Ambrici. Tagad kardināls. Drīz varbūt kļūs par pāvestu.

-   Un tas? Izskatās pēc Šeiloka…

-    Patiešām! - es čukstus izgrūdu, jo mājā valdīja klusums. -Tas profils man šķita pazīstams… Toričelli! Bīskaps Toričelli. Viņa vārds man visu laiku bija uz mēles… Kara gados katoliskajā pasaulē viņš bija ietekmīgs cilvēks. Zēna gados esmu ar viņu ticies. Reiz kādās brīvdienās drīz pēc kara tēvs mūs aizveda uz Parīzi. Viņš labi pazina Toričelli. Atceros, vinu kāds bija iesaucis par Šei- loku, un mana mazā māsa jautāja, ko Seiloks nozimē. Toričelli smējās un, pagriezis profilu, rādīja uz savu līko degunu - manuprāt, tāds deguns ir klaunam. Vai Tulūza-Lotreka zīmētam dejotājam. Ak Dievs, - es turpināju, - tagad pazīstu viņus visus… monsinjors d'Ambrici, Klauss Rihters no vērmahta, tēvs Gijs Lebeks un bīskaps Toričelli.

-   Vai attēls kaut kādā ziņā ir svarīgs? - Gabriēla ļāva brillēm nokrist uz krūtīm. - Kāpēc tas bija jārāda manam tēvam?

-    Man šķita, ka attēlā ir viņš. Kad māsu nogalināja, fotogrāfija bija pie viņas. Tas ir mans vienīgais pieturas punkts… Man jānoskaidro, ko šī fotogrāfija viņai nozīmēja… un kāpēc tā izbiedēja jūsu tēvu tik ļoti, ka viņš meties bēgt?

Gabriēla ilgi klusēja. Stāvēdams pie loga, es vēroju, kā sīki Vidusjūras vilnīši laiza pludmales smiltis. Domas prātā joņoja un pinās. Man bija vajadzīga palīdzība, cilvēks ar skaidru un asu prātu, kurš spētu izprast šo mīklu. Kad pagriezos, viņa joprojām stāvēja turpat, smēķēja kārtējo cigareti un lūkojās uz mani.

-    Kas tie? - Es pamāju uz izsvaidītajiem papīriem, kas klāja galdu.

Graciozi gurnos šūpodamās, Gabriēla piegāja pie rakstāmgalda. Es ievēroju, ka viņai kājās ir augstpapēžu kurpes. Lai gan nogurusi un saspringta, viņa tik un tā bija skaista. Uz bridi es nožēloju, ka mūsu attiecībām nav lemts būt romantiskām. Man gribējās viņai pieskarties, bet acumirklī mēģināju šo domu aizgainīt. Tā traucēja koncentrēties.

-   Ieskatījos visos papīros, ko vien izdevās atrast, cerēdama ieraudzīt ko tādu, kas izskaidrotu, kāpēc jūsu māsas apmeklējums tik ļoti satrauca tēvu… jo kopš tā laika viņš izturas savādi. - Gabriēla paņēma rokās kādu bloknotu. - Uzgāju tēva dienasgrāmatu. Vakar no galerijas viņš devies mājup - es to nezināju, iekams nebiju atradusi dienasgrāmatu… Kad pārrados es, viņš jau bija prom. Pec sarunas ar jums viņš izdarījis tajā dažus ierakstus. Izlasiet!

Dienasgrāmata bija bieza, ar spirāli sastiprinātām lapām. Lebeks kaut ko bija ierakstījis franču valodā.

-    Iztulkojiet, lūdzu, - es teicu.

-    "Kas ar mums notiks? Ar ko tas viss beigsies un kur? Ellē!" - Gabriēlai aizlūza balss, viņa iekoda apakšlūpu zobos un pagriezās pret mani. Pa vaigiem ritēja asaras, izpludinādama skropstu tušu. - Mans tēvocis mira varoņa nāvē… un tagad tēvs, pēc četrdesmit gadiem… Noticis kaut kas briesmīgs… zinu, zinu, jus to negribējāt…

-   Jā, Gabriēla, es patiešām to negribēju. Es taustos kā pa tumsu.

Es uzliku plaukstas viņai uz pleciem, juzdams, kā mīkstais

kašmirs slid pa silto ādu. Viņa šņukstēdama piekļāva galvu man pie krūtīm, un es jutu, ka viņas pleci trīs. Šajā bridi Gabriēla man šķita trausla un neaizsargāta būtne, kas pie manis, viņai pilnīgi sveša cilvēka, meklē drošību. Es skūpstīju viņas tumšos, zīdainos matus un ieelpoju to smaržu. Man gribējās teikt, ka viss būs labi, ka ar viņas tēvu nekas ļauns nav noticis, taču nespēju. Pārāk daudz cilvēku bija miruši. Tāpēc es tikai apskāvu viņu un ļāvu izraudāties. Varbūt Lebekam bija taisnība. Varbūt viņš jau bija ellē. Kādēļ gan iedvest veltas cerības?

-   Kāpēc es jums uzticos? - viņa vaicāja, piespiedusi vaigu man pie krūtim.

-    Ko gan jūs varat zaudēt? Jūs lieliski saprotat, ka ne jau nogalināt esmu šeit ieradies. Citādi jau sen būtu jūs "novācis". - Viņa iesmējās un nošņaukājās. - Iespējams, jums ir zināms kas tāds, ko pagaidām nezinu es, - piesardzīgi turpināju. - Un man tas jāuzzina. Tāpēc jūs man uzticaties. Jūs gribat man uzticēties.

Viņa vilcinādamās paspēra soli atpakaļ.

-    Dienasgrāmatā ir vēl kas. - Viņa uzšķīra kādu lappusi. - Tajā dienā viņš tikās ar jūsu māsu. Viņas vārdu gan nemin… toties uzrakstījis vairākus citus vārdus.

Simons.

Gregorijs.

Pauls.

Kristoss.

Erchercogs!

Viņa nolūkojās, kā es skaļi izlasu šos vārdus.

-   Vai tie ir reāli vārdi, mister Driskil? - viņa vaicāja. - Vai segvārdi? Erchercogs…

Es palocīju galvu.

-    Un ko nozīme izsaukuma zīme? Ka Erchercogs ir ļoti svarīgs?

-   Jusu fotogrāfijā ir četri vīri… - Gabriēla sacīja.

-    Esmu pārliecināts, ka māsa šo fotogrāfiju parādīja jūsu tēvam. Pēc tam viņš ierakstījis dienasgrāmatā šos vārdus.

-   Bet šeit ir nevis četri, bet pieci vārdi!

-   Pareizi. Piektais fotografēja.

Brīdi mēs klusēdami raudzijāmies viens uz otru.

-    Mister Driskil, - beidzot viņa sacīja, - vai nevēlaties iziet pastaigā pa pludmali un izvēdināt galvu? Varbūt pēc tam sapratīsim ko vairāk.

-   Sauciet mani par Benu.

Viņa paņēma no krēsla atzveltnes jaku.

-Tādā gadījumā es esmu Gabija. Norunāts?

Es pasmaidīju un pamāju.

-   Iesim.

Viņa atbīdīja stikla durvis, kas veda uz verandu, un iekšā ieplūda vēss gaiss ar sāls smaržu. Gabriēla nometa augstpapēžu kurpes.

Iedami pa koka kāpnēm lejup, mēs sasniedzām blīvi nomīdīto smilšu joslu. Krastā vēlās nelieli, vienādi viļņi ar mēness apmirdzētām sudrabainām cepurēm. Austrumu pusē mirgoja Aleksan- drijas ugunis. Mēs gājām gar pašu ūdens malu, kur smiltis bija mitras, un stāstījām viens otram par savu dzīvi. Es - par advokāta darbu Ņujorkā, bet viņa - par līgavaiņa nāvi tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešajā gadā, kad viņš kritis karā ar Izraēlu. Es pakavējos atmiņās par savu neveiksmīgo mēģinājumu sadzīvot ar jezuītiem, un Gabriēla stāstīja, ka viņas māte mirusi agri un viņu audzinājis tēvs. Šeit, Ēģiptē, viņa pazīstot tikai pāris amerikāņu vīriešu. Kad es teicu, ka līdz šim nepazinu nevienu ēģiptiešu meiteni, viņa smējās.

-    Vienigi Kleopatru, protams, - viņa klusi noteica, paņemdama mani aiz rokas. Kad vējš iepūta mums sejā sāļas šļakatas, mēs pagriezāmies un gājām atpakaļ uz māju.

Es ieminējos, ka iepriekšējā dienā pēc manas aiziešanas viņas tēvs, gribēdams ar kādu aprunāties, varbūt piezvanījis savam draugam Rihteram. Gabriēla atkal iesmējās, bet viņas smieklos jautās rūgtums.

-    Rihteram? Šis cilvēks nu gan nav mana tēva draugs… Drīzāk viņa cietumsargs!

-    Kā tas jāsaprot?

-   Iesim iekšā! Esmu nosalusi. Uzvārīšu kafiju un tad pastāstīšu par Rihtera kungu un Lebeku ģimeni.

Mēs iekārtojāmies istabā, kas bija pārpilna seniem persiešu paklājiem un zemiem dīvāniem. Visur bija izvietotas vāzes ar ziediem, un smagnējas lampas meta maigu gaismu. Gabriēla pavēstīja man neparastu stāstu par savu ģimeni, stāstu, ko neesot dzirdējis neviens visā pasaulē.

Zans Pols Lebeks, Gija un Etjēna tēvs, bijis ļoti konservatīvs katolis un simpatizējis nacistu izveidotajai Višī marionešu valdībai ar maršalu Petēnu priekšgalā. Gijs kļuva par priesteri, bet Et- jēns strādāja tēva galerijā un mantoja ģimenes biznesu. Lebeks, vecākais, savus dēlus audzināja stingri, un Etjēnam neatlika nekas cits kā ārēji piebalsot tēva politiskajiem uzskatiem. Kara sākumā Žanu Polu ķera trieka, un viņš kļuva rīcībnespējīgs. Etjēns, toreiz divdesmit piecus gadus vecs, pārņēma galeriju savā ziņā. Un konstatēja, ka vecais vīrs darbojies kā neoficiāls diplomāts, uzturēdams attiecības starp nacistu okupācijas režīmu un Katoļu baznīcu Parīzē. Tieši tajā laikā Etjēns iepazinās ar Klausu Rihteru, kas nodarbojās ar to pašu, ar ko Etjēna tēvs, - uzturēja labas attiecības ar Baznīcu. No otras, no okupācijas karaspēka puses. Šis stāstījums saskanēja ar skopajām informācijas druskām, ko biju uzzinājis no Rihtera. Par Giju Lebeku Gabriēla necik daudz pastāstīt nevarēja, taču viņai vienmēr bija teikts, ka tas gājis bojā varoņa nāvē kara laikā. Tas arī viss.

Strādādama kopā ar tēvu, Gabriēla no saraustītām frāzēm, ko viņš izgrūda depresijas lēkmju laikā, bija uzzinājusi, ka Žans Pols tirgojies ar nenovērtējamiem mākslas darbiem, ko nacisti izlaupījuši no privātām kolekcijām, kuras lielākoties piederējušas ebrejiem. Tā kā veselības stāvoklis liedza Žanam Polam aktīvi piedalīties biznesā, viņa pienākumus vajadzēja uzņemties jaunajam Etjēnam.

-   Kādēļ nacistiem bija vajadzīgs tirgotājs? - es jautāju. - Viņi tāpat varēja ņemt visu, ko vēlējās.

-   Tā ir, - Gabriēla atbildēja, - taču neaizmirstiet Baznīcu. Tā gribēja saņemt savu daļu… par sadarbību ar viņiem.

-    Kāda īsti bija tā dēvētās sadarbības būtība?

Viņa papurināja galvu.

-    Kara laikā? Kas zina…

-     Vai viss pārējais, ko jūs man izstāstījāt, ir dibināts uz faktiem?

-   Jūs spriežat kā tipisks jurists! Es nebiju tur klāt, ja gribat zināt. Taču esmu pārliecināta, ka viss bija tieši tā. - Viņas balsi ieskanējās nepacietība. - Tas visus šos gadus grauž manu tēvu… Ja, tā ir…

-    Kā jūs varat būt par to pārliecināta?

-    Varu, jo redzēju, ko tēvam vajadzēja pārdzīvot! Es centos par to nedomāt, taču ieradās jūsu māsa, pēc tam jūs, un viss sākās no gala. Es kaunos par to, ko tēvs darīja…

-    Paklausieties, Gabij. Baznīca vienā gultā ar nacistiem kara laikā nav nekāds jaukais skats, taču nav ari sensācija. Ne vienmēr kara laikā Baznīca rīkojās tā, ka būtu iespējams ar to lepoties. Es negrasos ko ipašu pārmest jūsu tēvam. Viņš iekļuva šajā katlā pret savu gribu un, manuprāt, bija starpposms, vidutājs, kas nacistu nolaupītās mākslas vērtības piegādāja Baznīcai. Bija karš, Gabij, un neviens nezina, kā viss notika… Turklāt viņš bija vēl pavisam jauns un gāja tēva pēdās.

Taču es joprojām nezināju, ko Vela atklājusi. Tā bija tāla pagātne. Kas gan par to vairs bēdā? Kuru gan uztrauktu apsūdzība četrdesmit gadu vecos nodarījumos?

-    Karš beidzās, taču viss turpinās, - Gabriēla atsāka sarunu, - un tas ir vissliktākais. Mans tēvs kļuva par viņu cilvēku! Tie bija viņi, kas pēc kara palīdzēja tēvam atvērt galerijas Kairā un Aleksandrijā, lai tas slepus turpinātu zagtu mākslas darbu tirgošanu… Viņi organizē visu šo biznesu!

-    Kādi "viņi"? Karš ir sen beidzies.

-   Cik jūs, amerikāņi, esat naivi! Mēs esam pavisam citādi. Mēs nevaram atļauties tadu greznību - raudzīties pasaulē atklātām un skaidrām acīm. Sevišķi, kad Kairā ieradās vācieši ar aizdomīgu pagātni - bagāti, ietekmīgi cilvēki, kuri mūsu valdībai kļuva par palīgiem un padomniekiem. Nacisti, Ben, visīstākie nacisti! Viņi bija salaupījuši bagātības miljonu un miljardu dolāru vērtībā, noslēpuši ne vien gleznas un skulptūras, bet arī zeltu un dārglietas, neiedomājama lieluma dārgakmeņus un citas vērtslietas… Taču no šā laupījuma nebija nekādas jēgas. Kur liksies ar tādu mantību? Kādam vēl modīsies aizdomas… Taču nauda bija nepieciešama, un vajadzēja atrast veidu, kā pie tās tikt. Dzīvi palikušie nacisti bija visur - leģions Condor Madridē, Die Spinne, daudzi esesieši no Eiropas pārcēlās uz Āfriku, uz Ēģipti, uz Dienvidameriku, uz jūsu dārgajām, demokrātiskajām Amerikas Savienotajām Valstīm. Visa šī vecā gvarde, kas sapņoja par ceturto reibu, ne tikai

Meņģele, barbjē un Bormans, bet simtiem un tūkstošiem vīru, kuru vārdus mēs nekad neuzzināsim. Un visiem viņiem vajadzēja naudu. Viena no iespējām šo naudu iegūt bija mākslas vērtibu un dārglietu pārdošana. Iegūtie līdzekļi radītu izdevību izveidot savu biznesu, investēt. Taču uzticamu pircēju atrast nebija viegli. Galu galā viņi riskēja kļūt par šantāžas upuri, maz kas var gadīties.

-    Vai jūs gribat teikt, ka viņi pārdeva šīs bagātības Baznīcai? Nodrošinādami sevi ar tās naudu?

-    Izdzīvojušie nacisti iedzina Baznīcu stūrī. Vai nu pērciet no mums mantu, vai arī… - Gabriēla nogaidoši uz mani lūkojās, vai esmu sapratis.

-    Vai nu pērciet, vai izbazūnēsim pa visu pasauli, kā mēs jūs kara laikā apgādājām ar salaupītajiem dārgumiem! Šantāža… turklāt Baznīca par savu naudu patiešām saņēma vērtības. - Es nopūtos un, saudzēdams muguru, lēni atslīgu uz zemā dīvāna. - Sasodīts! Baznīca noslēgusi vienošanos ar pašu nelabo.

-   Nu, es to dēvētu mazliet delikātāk. Tā bija un ir trausla līdzsvara saglabāšana starp spēkiem, - Gabriēla sacīja. - Baznīca nav nemaz tik nevarīga - tā var atklāt pasaulei daudzu bijušo kara noziedznieku slēptuves. Tā ka bijušie nacisti arī bīstas no Baznīcas - šī vienošanās dibināta uz bailēm. Mans nabaga tēvs atradās starp šiem dzirnakmeņiem, bet viņš arī tukšā nepalika. Grēka darbi padarīja viņu bagātu. Es nepārzinu viņu darijumu mehānismu, taču domāju, ka tēvu izmantoja, lai tas pārdotu, pirktu, kontrabandas ceļā mākslas darbus izvestu no Eiropas un galu galā tie nonāktu Baznīcas īpašumā. Iegūto naudu viņš nogādāja nacistiem…

-    Ar Klausa Rihtera palīdzību, - es piebildu.

Gabriēla pamāja.

-Jā, droši vien tāda šī shēma bija. Pierādīt nevaru, bet tēvs man pateica pietiekami, lai pārējo es saprastu pati. Tieši no tā viņš ilgus gadus baidījās - ka šīs darbības nāks gaismā. Tēvs ir vājš cilvēks un tādām spēlēm nav piemērots. Rihters turēja viņu īsā pavadā. Vadīja, komandēja, uzmanīja… Un tagad… tagad es baidos, ka tēvs sabrucis zem savas vainas smaguma… - Gabriēla klusi ieelsojās.

Es piegāju pie viņas, pietupos un viņu apskāvu. Viņa piepla- ka man pie krūtim, nespēdama valdīt asaras un kaut ko nesaprotamu murminādama. Tad paskatījās mirdzošām acīm un noskūp- stija mani. Pēc īsa brīža viņa aizveda mani uz guļamistabu, un mēs mīlējāmies kā pēc maiguma izbadējušies svešinieki. Kad viņa beidzot aizmiga, es piecēlos, apģērbos un izgāju uz koka kāpnēm, kas veda lejup, uz pludmali. Dzestrais vējš acumirklī nožāvēja manu sviedraino seju. Es nespēju atcerēties, vai pēdējās pāris stundās man sāpējusi mugura. Šķita, ka pārsējs ir savā vietā, un sliktāk es nejutos.

Es vēroju mēness atspulgus spoguļgludajā ūdenī, ieklausījos klusumā un nerimtīgajā čalā, ko radīja mazie vilnīši krasta smiltis. Man gribējās kaut kā sazināties ar māsu un pajautāt viņai, vai esmu uz pareizā ceļa…

Iespējams, viņa kara laika dokumentos bija uzdūrusies liecībām par šo zagļu bandu, kas nodarbojās ar mākslās priekšmetu laupišanu un pārdošanu. Starp viņiem bija garīdzniecības pārstāvji un veci nacisti, kas, neko nenožēlodami, slēpās dažādos zemeslodes nostūros ar salaupītajām gleznām, skulptūrām un Fa- beržē olām un nebeidza vien sapņot par pasaules kundzību. Jā, aina veidojās skumja. Taču nebija nekādu pierādījumu, ka tas viss kaut kā varētu ietekmēt nākamā pāvesta izvēli vai būtu saistīts ar Veļas, Lokharta un Hefernana slepkavību. Milzigā gobelēna - Baznīcas - stūrī biju ieraudzījis neglītu rakstu… bet tas neko man neizteica.

Ak jā, vēl man bija fotogrāfija. Un Rihters savā Parīzes periodā bija saistīts ar Baznīcu. Attēlā bija redzami trīs garīdznieki, no kuriem divi bija miruši, bet viens grasījās ieņemt vietu Svētā Pētera katedrāles tronī. Turklāt Gabriēla teica, ka nekas nav beidzies - mākslas darbu un naudas plūsma nerimst. Ja viņai taisnība, arī mūsdienu Baznīcā ir ļaudis, kas turpina šantāžas spēli… Varbūt Baznīcas iekšienē ir kāds nacists…

Iespējams, tas ir cilvēks no pagātnes. Vai arī tradīciju turpina kāds no jaunajiem.

D'Ambrici bija vienīgā dzīvā saikne no Baznīcas puses.

Vai es varēju būt pārliecināts, ka šis atklājums iznīcinātu kardināla d'Ambrici izredzes iegūt augsto amatu? D'Ambrici, mans brīnišķīgais rotaļbiedrs tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada vasarā un rudenī…

Vela uzturēja ar viņu ciešas attiecības. Māsa Elizabete arī viņu labi pazina.

Fakti un domas šaudījās manā prātā, atteikdamies izveidot kopējo ainu. Kur tajā visā iederas mūsdienu Parīze? Pēdējos dzīves mēnešus Vela pavadīja tieši Parīzē, pūlēdamās tur kaut ko noskaidrot… bet ko? Un toreiz arī bija Parīze. Pie joda, toreiz viņi visi bija Parīzē!

Es domāju, kur gan Etjēns Lebeks palicis un kādus jautājumus viņam uzdotu, kad aiz muguras saklausīju troksnīti. Durvīs, ietinusies biezos rītasvārkos, stāvēja Gabija.

-   Manuprāt, es zinu, kur ir tēvs, - viņa sacīja. - Viņš mēdza ar Rihteru apspriest kādu vietu, katolisku vietu, kur iespējams noslēpties no visas pasaules. Atceros, abi par šo domu smējās. Rihters sacīja, ka pasaules gals tas neesot, taču no turienes to varot redzēt…

-   Katoliska vieta? Ko tas nozīmē? Baznīca? Klosteris? Patversme?

-    Nezinu, lāču atceros, kā viņi to sauca.

-    Kā, Gabij?

-    L'inferno.

TREŠA NODALA

1.    Klods Žilbērs 2- 81

2.    Sebastjans Aroijo 8-81

3.    Hanss Ludvigs Millers 1-82

4.    Praiss Beidels-l aulers 5 -82

5.    Džefrijs Streičens 8-82

fa. Ērihs Keslers

Starp Veļas mantām atrastā mape Elizabetei sagādāja vilšanos- Tā kā tajā bija ielikts vairāk nekā divdesmit tukšu lapu, tā izskatījās bieza. Tikai uz virsējās lapas bija vārdi un kaut kādi dati. Pie Eriha Keslera vārda ciparu nebija. Iespējams, daļa informācijas, ko Vela savāca, bija pazudusi. Vai arī viņa glabāja to visu savā slavenajā Vuitton portfelī, kas pēc slepkavības mājās nebija atrodams.

Vēl viena lapa, kurā bez kādas saistības bija sarakstīti lielie burti, māsai Elizabetei izraisīja vienīgi neizpratni. Vai tas bija Veļas slepenais kods, kas nepadevās interpretācijai? Viņa paņēma lidzi arī šo lapu.

Tikai nākamajā dienā viņa spēja izbrīvēties un, uzaicinājusi māsu Bernadīnu kopā ar viņu iedzert glāzi kokakolas, parādīja tai sarakstu.

-   jā, uzdevums nav no vienkāršajiem, - māsa bernadlna novērtēja. Viņa smēķēja vienīgo cigareti, ko pa visu dienu atļāvās. Viņai šķita, ka smēķēdama izskatās vecāka un erudītāka. Tā bija ilūzija, jo māsa Bernadīna bez visas smēķēšanas bija pilnīgi pieaugusi, un viņas prāts… dod, Dievs, katram tādu.

-   Pāris vārdu mēs varētu noskaidrot, - Elizabete sacīja. - Acīmredzot viņi ir miruši, un cipari droši vien nozīmē nāves brīdi. Tātad runa ir par pēdējiem astoņpadsmit mēnešiem. Man vajadzīgi nekrologi viņu dzīvesvietas avīzēs. Un pārtulko, lūdzu, man tos angliski, lai es muļķīgi nekļūdītos. Labi?

-    Norunāts, māsa. Taču tas prasīs laiku.

-   Un vēl kas. Neļauj šajā lietā bāzt degunu Mātei Baznīcai. Nevienam par to nav jāzina.

Māsa Elizabete zināja, ka neviena iestāde pasaulē nespēj līdzināties Vatikāna slepenajiem arhīviem.

Plauktu kopējais garums - divdesmit piecas jūdzes. Tūkstošiem smagu sējumu, daži tik biezi un smagi, ka viens tos pacelt nespēj.

Vēsturnieki arhīvu dēvēja par "Svētā Pētera atslēgu". Bez šīs atslēgas nebūtu iespējams izprast viduslaiku vēsturi.

Arhīva dzīlēs bija rodamas atbildes uz jautājumiem, kas mulsinājuši zinātniekus dažādos gadsimtos.

Vai princis Orsīni sešpadsmitajā gadsimtā savu sievu laulības gultā nožņaudza pats… vai šim mērķim kādu nolīga?

Kas bija svētā Katrīna? Vai tiesa, ka zem šā vārda slēpās gaišmatainā Lukrēcija Bordža?

Kādus noslēpumus glabā septiņi tūkstoši indulgenču sējumu? Kāda bija maksa par grēku atlaišanu, arī vissmagāko? Vai notika atkāpšanās no Eklēsiasta likumiem? Protams, atpirkās ar naudu un dārglietām, - bet kā bija ar personiskiem pakalpojumiem pāvestam un viņa tuvākajām personām?

Un kādu sazvērestību slēpj Petrarkas rokrakstu nolaupīšana? Vai tā bija pēdējā brīža improvizācija, jo nebija iespējams piekļūt pie zelta zīmogiem?

Un visbeidzot - vai bija šajos arhīvos atbilde uz jautajumu, kas mocija mūsdienīgo mūķeni māsu Elizabeti? Ko īsti Vela pētīja? Un kāpēc viņai tā dēļ bija jāmirst? Varbūt atbilde meklējama kādā no pieciem tūkstošiem pāvesta reģistru, ko sāka rakstīt jau Innocen- tijs III tūkstoš simt deviņdesmit astotajā gadā un kas apkopoti un iesieti pasaules ģeogrāfijas atlanta lieluma sējumos, kuros tinte gadsimtu gaitā izbalējusi, kļūdama blāvi zeltaina…

Dokumentu kolekcijas šeit sauca par fondiem, un neviens nezināja, cik fondu īstenībā te ir. Viens fonds Miscellmica, kas nozīmēja "Dažādi", aizņēma piecpadsmit istabu. Šā fonda saturs nebija atspoguļots nevienā katalogā, tas bija īsts rasols.

Šeit glabājās neticami un satriecoši dokumenti.

Visi Galileja tiesas materiāli.

Karaļa Henrija VIII un Annas Boleinas sarakste.

Pāvesta Aleksandra bordžas un viņu iemīļoto - Lukrēcijas, Va- nocas dei Katanei un Džūlijas Farnezes - vēstules.

Sacrai Rota, Vatikāna Augstākās tiesas pieraksti, intīmas liecības laulības šķiršanas lietās.

Rituālu kongregācijas arhīvi, kur bija apkopoti materiāli no neskaitāmām diskusijām par iecelšanu svēto kārtā un kanonizāci- ju, ari "sātana advokātu" pārskati.

Pedantiski Monakas di Moncas tiesas pieraksti, kuros atspoguļoti kadas Moncas mūķenes un citu klostera iemītnieču dzīves intīmākie sīkumi.

Fondā bija arī Venēcijas nuncija vēlēšanu materiāli, kas arhīvā nonāca tūkstoš astoņi simti trīsdesmit piektajā gadā pēc Venēcijas republikas krišanas. Šajos dokumentos bija sīki aprakstītas tris reliģiskas institūcijas, kas septiņpadsmitajā gadsimtā bija pakļautas nežēlīgai vajāšanai.

Lai bagātīgajā informācijas jūklī sāktu darboties, māsai Elizabetei vajadzēja uzminēt, kas no tā visa interesējis Veļu. Elizabete bieži bija dzirdējusi viņu žēlojamies, cik grūti šajā grāmatu, mapju un pergamentu jūrā atrast vajadzīgo.

No Veļas vina zināja par nelielo Meridiāna istabu, kas atradās Vēju torni. Šajā kvadrātveida telpā bija grāmatskapis ar deviņiem tūkstošiem mapju. Tās nebija izpētītas, nebija minētas katalogos, tās bija nezināmas. Lai šos deviņus tūkstošus mapju inventarizētu, diviem zinātniekiem, kas nenodarbotos ne ar ko citu, būtu jāstrādā divi gadsimti. LIn tas viss vienā skapī.

Vienīgo kaut cik jēdzīgo slepenā arhīva indeksu krietni sen bija izveidojis kardināls Garampi, un tas sastāvēja no daudziem sējumiem, taču indekss bija nepilnīgs un neprecīzs, turklāt daudzi ieraksti nebija saprotami, jo kardināls bija izmantojis savu šifru.

Taču māsa Elizabete zināja, ka reizēm cilvēkam gluži vienkārši veicas. Katrā ziņā slepenie arhīvi bija tā vērti, lai vismaz mēģinātu.

Viņa zināja arī tā dēvēto Simtgadu noteikumu - simt gadu veci materiāli nebija pieejami absolūti nevienam. Slēgti. Elizabete atcerējās, ko par Simtgadu noteikumu reiz sacīja Kērtiss Lokharts. "Ja tāda nebūtu," viņš teica, "puse šīspasaules vareno būtu spiesti darīt sev galu. Paldies Dievam, ka ir tāds Simtgadu likums. Mēs, katoļi, zinām, kā bīstamas lietas kārtojamas. Lai slava svētajiem."

Vatikāna slepenajos arhīvos strādāja tikai septiņi cilvēki, un viens no viņiem, prefekts, darbu pārraudzīja.

Pēc pusstundas Elizabetei bija norunāta tikšanās ar monsin- joru Petrellu slepeno arhīvu galvenajā ēkā, Belvederā. Monsinjors Petrella bija prefekts. Iepriekš monsinjors Sandanato viņam bija aizlicis vārdu par māsu Elizabeti, taču arī monsinjors Sandanato nezināja, ar kādu mērķi Elizabete arhīvu apmeklēs.

Pēc pusstundas viņa mēģinās noskaidrot, kas arhīvos tik ļoti ieinteresēja Veļu, ka galu galā viņa par to samaksāja ar dzīvību.

Kad māsa Elizabete šķērsoja Svētā Pētera laukumu, tas laistījās spirgtas rīta saules staros. Paslīdējusi garām Leona valnim, viņa pa Svētās Annas vārtiem iegāja Vatikāna pilsētā, pēc tam gar Osservatore Romānu ēku devās uz Belvederu, kas atradās blakus Vatikāna bibliotēkai.

Papīri viņai bija kārtībā. Gan pāvesta vēstule, kurā bija apstiprināts viņas amats, gan personas apliecība ar fotogrāfiju. Taču taku uz šo iestādi viņai tomēr bruģēja Sandanato, kas bija uzsvēris viņas pazīšanos ar Kērtisu Lokhartu. Ar Sandanato gādību Elizabetei bija atļauts lasīt īpaši slepenus dokumentus. Galu galā tieši Kērtiss Lokharts bija savācis miljonus arhivu apgādāšanai ar modernām konservācijas tehnoloģijām. "Kādu dienu," viņš jokoja, "es tur ieiešu un konstatēšu, ka Petrella fotokopēšanas telpu nosaucis manā vārdā."

Monsinjors Sandanato gaidīja Elizabeti skaistā kabinetā ar gaiša marmora grīdu un lielu galdu, kur viņai vajadzēja parakstīties apmeklētāju grāmatā.

- Biju šeit apmēram pirms mēneša, lai ieskatītos Mikelandželo vēstulēs, - Sandanato sacīja, kad abi devās uz pieņemamo telpu. - Petrella ir augstprātīgs vīrs, taču savam amatam piemērots. Viņš teica, ka vēstules tobrīd neesot pieejamas, un es pajautāju, kāpēc. Izrādījās, ka tās pirms kāda laika pasūtījis Svētais Tēvs un Petrella nevēlējās viņu steidzināt ar atdošanu. Protams, neviens cits no arhīva neko iznest nevar. Ak, te jau viņš ir! Tonio, mans draugs!

Plašo pieņemšanas telpu greznoja antīkas mēbeles, ko pāvests Kallists bija ziedojis no saviem apartamentiem. Uz zema galda bija izklāts gobelēns ar svēto Pēteri zvejojam vētrainā jūrā. Labs brīdinājums ikvienam, kurš sāk darbu slepenajā arhīvā.

Monsinjors Petrella atgādināja elegantu galminieku, kam pieder pašam sava hercogiste. Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs gara auguma vīrs gaišiem matiem, ģērbies garā melnā suta- nā. Augstprātīgā seja bija gluda un svaiga, gandrīz bez nevienas grumbiņas. Viņš sagaidīja Elizabeti ar atturīgu smaidu un stingri paspieda tai roku. Sandanato, iepazīstinājis savu aizbilstamo ar prefektu, atvainojās, ka jāsteidzas atpakaļ pie kardināla, un Elizabete palika ar Petrellu divatā.

-Jūs droši vien zināt, māsa, - Petrella sacīja raitā angļu valodā, - ka mums ir dažas organizatoriskas grūtības. Arhīvu katalogu sastādīšana joprojām nav pabeigta. Krājumi ir pārāk lieli, un tie aizvien aug. Man acīmredzot lemts Sīzifa liktenis, taču es cenšos, cik vien ir manos spēkos. Ceru, ka esat vizītei sagatavojusies.

-    Es it kā zinu, kuri fondi mani interesē, taču jūs droši vien varēsiet man palīdzēt… Saprotiet, es vēlos pabeigt māsas Valentīnas sāktos pētījumus…

-    Kāda traģēdija! - Petrella nopūtās. - Mīklains notikums. - Viņš nogaidoši lūkojās uz Elizabeti, it kā viņai būtu zināms šīs mīklas atminējums.

-    Vai atceraties, kur viņa parasti strādāja? Tas varētu būt noderīgi…

-   Kur…? Jā. Manuprāt, Bordžas… Tie vienmēr bijuši populāri, šie Bordžas… Vēl viņa daudz laika pavadīja Miscellanea. Rakņājās pa mapēm, kas atrodas Vēju tornī. - Viņš plaši novēzēja roku, pauzdams, ka materiālu tur vesels lēvenis.

-    Domāju, ka vispirms man jāaprod ar šīs vietas noskaņu. Mans uzdevums nav no vieglajiem, taču esmu to parādā māsai Valentīnai. Varbūt man laimēsies uziet viņas piezīmes uz dokumentu malām.

Petrella pamāja.

-    Reālistiska pieeja un pacietība ir prāta skaidrības garanti. Šeit viss ir terra incognita. Nāciet man līdzi. Es jums paradīšu mazu daļu no pasaules, kurā jUs grasāties doties iekšā. Vai esat šeit kādreiz bijusi?

-   Jā, bet uz īsu bridi. Mēs toreiz gatavojām žurnālam rakstu par arhīviem, biju kā tūriste, ja tā var teikt. Tagad esmu ieradusies strādāt.

Petrella pasmaidīja un, pamājis ar roku, aicināja Elizabeti sev līdzi.

Viņi sāka ar lasītavu, kur stāvēja lieli melni galdi un statņi grāmatām. Gar sienu stiepās plaukti, pilni ar bieziem sējumiem, bet stun tikšķēja liels grīdas pulkstenis un slējās tronis, kur bija jāsēž prefektam un jāuzmana telpa. Parasti gan viņš bija tik aizņemts, ka šeit pat neieskatījās.

Pa logiem pavērās skats uz iekšpagalmu un brīnišķīgiem sarkanajiem oleandriem un apelsīnkokiem. Daži studenti paēnā bija izgājuši uzsmēķēt.

Elizabete sekoja Petrellam pa gariem tumšiem gaiteņiem, gar kuru sienām slējās metāla plaukti divstāvu mājas augstumā. Gaisma ieslēdzās un izslēdzās automātiski tikai tur, kur ļaudis gāja, tādējādi cilvēkus pavadīja gaismas aplis, bet apkārtne slīga puskrēslā. Elizabete ieraudzīja slaveno Pergamentu zāli, kur senos rokrakstus, iekrāsodama vieglā purpura tonī, pamazām iznīcināja sēnīte. Arhīva senākajā daļā viņa redzēja stiklotus no papeles darinātus skapjus ar neskaitāmām atvilktnēm. Septiņpadsmitajā gadsimtā tos īpaši pāvestam Pāvilam V borgēzem izgatavoja tā- laika izcilākie skapju meistari, tos izrotādami ar Borgēzes ģerboņiem. Šajos skapjos glabājās pāvesta reģistri.

Pa šaurām, krēslainām kāpnēm viņi uzgāja Vēju torņa pašā augšā. Lejā gluži kā miniatūra zaļa karte pletās Vatikāna dārzi. Meridiānu istabā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Divas sienas rotāja freskas ar vēju dieviem plandošās tunikās. Pirmsākumos šī telpa bija paredzēta astronomiskiem novērojumiem.

-   Nezinu, vai tas būtu neliels mierinājums Galilejam, kura parakstītās atzīšanās visos pasaules grēkos glabajas stāvu zemāk, - Petrella teica. Uz telpas gridas ar visām zodiaka zīmēm bija atveidots Saules pulkstenis, uz kuru pa šauru atveri apgleznotajā sienā krita saules stars. No griestiem, viegli šūpodamies, nokarājās vēja rādītājs. - Gregora kalendāru radīja šeit, - Petrella turpināja. - Vai ievērojāt, ka tornī nav nevienas apgaismes ierīces? Tam ir savs iemesls. Mazākais gaismas zibsnis liecinātu vai nu par ugunsgrēku, vai ielaušanos. Gudri. - Viņš klusi iesmējās.

Pēcpusdienā Elizabete apsēdās uz neticami neērta krēsla pie liela rakstāmgalda lasītavā un pasūtīja pirmos materiālus. Viņa nolēma sākt ar dokumentiem, kas saistīti ar nunciju vēlēšanām Venēcijā.

Elizabete ar nožēlu saprata, ka laika darbam arhivā atliek ļoti maz, jo lielāko dienas daļu prasīja tiešie pienākumi žurnālā. Lai gan Elizabete ik dienas arhīvā strādāja tikai nepilnas trīs stundas, viņas palīdzei bernadinai bija jāuzņemas lielāka slodze redakcija. Un tas savukārt nozīmēja, ka sešu uzvārdu pētījumi kavēsies. Galu galā māsa Bernadīna bija šo to noskaidrojusi un vēlējās ziņot. Elizabete, kas, apvienodama darbu arhīvā un redakcija, jutās kā apdullusi, nolēma atalgot sevi un savu palīdzi ar lenču iemīļotajā kafejnīcā, kas atradās netālu no darbavietas.

Elizabete nebija atklajusi neko tādu, kas varētu būt interesējis Veļu, tāpēc viņas aizrautība pamazām izplēnēja. Protams, viņa iepazinās ar vairākiem interesantiem materiāliem par nunciju vēlēšanām, uzzināja daudz pikantu sīkumu par Bordžām, par šo un to, par seksu, vardarbību un nodevībām, kas valdīja tālaika garīdzniecības augstākajos slāņos. Viņa cītīgi lasīja piezīmes gan vēstuļu otrā pusē, gan uz dokumentu malām, uzdurdamās maziem, neķītriem zīmējumiem, ko aiz gara laika atstājuši skribenti pirms trim, četriem un pieciem gadsimtiem. Vairākas dienas Elizabete studēja Baznīcas un civilizācijas vēsturi, juzdama, kā viņu vilina tumšās un noslēpumainās takas šajā vēsturē, un saprazdama, ka nevajadzētu tērēt laiku… un tomēr nespēdama šim pa- vedinājumam pretoties. Beidzot, pagurusi no vēstures kolīzijām, viņa labprāt atgriezās divdesmitajā gadsimtā un devās uz kafejnīcu.

Bernadīna viņu gaidīja, sēdēdama pie galdiņa stūri. Abas ātri pasūtīja maltīti, un Bernadīna atvēra savu portfeli.

- Šis būs tāds iepriekšējs ziņojums, - viņa sacīja, - ar īstām biogrāfijām. Jā, tev ir taisnība - cipari aiz uzvārdiem patiešām nozīmē nāves laiku. Ja tam ir nozīme un ja tevi tas interesē, varu pavēstīt, ka visi ir katoļi, kuriem nav veicies. Tagad par visiem pēc kārtas. - Viņa nokrekšķinājās. - Pirmais ir tēvs Klods Žilbērs. Francūzis, lauku mācītājs, septiņdesmit trīs gadus vecs. Gandrīz visu mūžu pavadījis ciematā netālu no Bretaņas piekrastes. Iestājies par bretoņu valodas saglabāšanu. Acīmredzot bijis labsirdīgs un nekaitīgs cilvēks… Piecdesmit gadu vecumā sarakstījis pāris grāmatu, lauku mācītāja dienasgrāmatas. Nu, tu vari iedomāties, kas tā par literatūru…

-    Kara laikā droši vien dzīvojis Francijā, - Elizabete noteica.

Māsa Bernadīna pamāja ar galvu.

-Jā, tā izskatās. Vecums atbilst. Nu, tad klausies. Viņš nogalināts Bretaņā, kad gājis negaisa laikā pa lauku ceļu. Viņu notriekusi automašīna. Vadītājs nav apstājies un nav pēc tam atrasts. Divi fermeri liecinājuši, ka šoferis pat ātrumu neesot samazinājis…

Elizabete pamaja un, nolauzusi gabaliņu maizes, iemerca to tikko atnestajā zupā.

-    Nākamais?

-   Sebastjans Aroijo, spāņu rūpnieks. Lai gan bija pensijā, darbojās vairākās direktoru padomēs, septiņdesmit astoņus gadus vecs. Pirms kara bijis kārs uz izpriecām, ātrām automašīnām, kolekcionējis mākslas darbus. Vācis Baznīcai līdzekļus… ļoti dievbijīgs, nodarbojies ar labdarību, viena sieva četrdesmit gadus. Dzīvojis gan Madridē, gan uz savas jahtas. Abi ar sievu nošauti Biaricā tumšā ielā, kad, nokāpuši no jahtas, devušies pastaigā pa pilsētu. Neviens neko nav ne redzējis, ne dzirdējis… Ļoti profesionāls darbs. Vainoti basku teroristi, bet tie atbildību neuzņēmās. Nākamais. Hanss Ludvigs Millers bija vācu zinātnieks un amatieris teologs. Septiņdesmit četri gadi. Viscaur konservatīvs, intelektuāls katolis. Kara laikā cīnījies par reihu, pēc tam turēts aizdomās par dalību sazvērestībā pret Hitleru, pārcietis gestapo spīdzināšanu. Kara noziegumu izmeklēšanas komisija atzinusi viņa vājo veselību. Slimas sirds dēļ pēdējos gados pārvietojās ar braucamkrēslu… Sadūšojies reiz devās uz Bavāriju apciemot brāli, un tur viņu pārsteidza nāve. Tajā vakarā pārējie gāja uz teātri un atgriezušies atrada viņu braucamkrēslā ar pārgrieztu rīkli.

Elizabete klausīdamās bija zaudējusi interesi par ēdienu.

-   Slepkavība bez trokšņa, - viņa teica. - Lietots nazis tāpat kā uzbrukumā Benam Driskilam. Turpini.

-   Praiss Beidels-Faulers, angļu katolis, vēsturnieks, septiņdesmit deviņi gadi, atraitnis, pārcietis pāris sirdstrieku, dzīvojis laukos netālu no Batas. Vēl arvien rosījies, rakstījis apjomīgu darbu. Vecais vīrs strādājis bijušajā klētī, kas pārtaisīta par kabinetu. Kādu nakti izcēlies ugunsgrēks, ēku acumirklī pārņēmušas liesmas un viņš sadedzis. Kad policisti apskatīja atrasto līķi, viņus gaidīja pārsteigums… pakausi bija caururbusi lode, lai gan visi domāja, ka atraitnis nosmacis dūmos. - Māsa Bernadīna uzdūra uz dakšiņas mazu kumosiņu, iemeta mutē un iedzēra malku sarkanvīna.

-    Tātad ne jau ugunsgrēkā viņš gāja bojā, - Elizabete sacīja.

-    Ugunsgrēkam vajadzēja kaut ko iznīcināt…

-     Hnim… - Māsa Bernadīna palūkojās uz sarunas biedri.

-    Laba doma. Kā tev tas ienāca prātā? Vai tu lasi detektīvromānus?

-    Nē, acīmredzot man ir detektīva prāts. Kas nākamais?

-   Džefrijs Streičens, astoņdesmit vienu gadu vecs. Nereti apmeklējis savu Skotijas pili. Valsts ierēdnis, katolis. Sers Džefrijs. Piecdesmitajos gados iecelts bruņinieku kārtā par nopelniem kara laikā. Strādājis britu izlūkdienestā, MI-5 vai M/-6, vienmēr tos jaucu. Savu Bentley vienmēr vadījis pats. Viņam paticis apbraukāt savus īpašumus. Acīmredzot slepkavu pazinis - ciemata iedzīvotāji apgalvojuši, ka svētdienas rītā viņš redzēts braucam savā automašīnā kopā ar kādu vīrieti. Kad Bentlei/ ceļmalā atrasts, Džefrijs bijis sagumis uz stūres…

-   Ar lodi pakausī, - Elizabete pabeidza.

-    Uzminēji!

-   Tas nav minējums, māsa, - Elizabete sacīja.

Māsa Bernadīna noelsās un, juzdama cieņu, uzrauca augšup uzacis.

-Ak…

-    Ko tu vari teikt par Erihu Kesleru?

-   Datu nebija. - Viņa paraustīja plecus. - Varbūt vēl ir dzīvs. Es viņu vēl meklēju.

-    Domāju, ka tev jāpasteidzas, māsa. Man to saka nojauta.

Tajā naktī Elizabeti mocīja bezmiegs. Viņa gulēja savā platajā gultā, klausīdamās trokšņos, kas atplūda no lejas, un pūlējās tikt skaidrībā ar dienas iespaidiem. Pēc lenča viņa atkal bija devusies uz arhīvu, taču domas nemitīgi atgriezās pie mirušo saraksta un tā viena, kas varbūt vēl bija dzīvs. Vela kaut kā bija sasaistījusi savā starpā šīs piecas varmācīgās nāves, un nevajadzēja milzu attapību, lai saprastu, ka tāds pats liktenis gaida arī sesto. Kas ir šis Keslers? Kāpēc viņam jābūt nākamajam? Kas viņu vieno ar pārējiem pieciem? Un kas galu galā bija kopīgs šiem pieciem, ka viņus vajadzēja nogalināt? Un kāpēc vēlāk, tāpat kā šos cilvēkus sarakstā, nogalināja arī Veļu, Lokhartu un Hefernanu? Vela zināja par pieciem mirušajiem… Kērtiss Lokharts pazina Veļu… Hefernans tajā bridī bija kopā ar Kērtisu… Ko tas viss nozīmē?

Sapratusi, ka aizmigt neizdosies, Elizabete uzmeta uz pleciem rītakleitu un izgāja uz terases, no kura pavērās skats uz rosigo ielu. Pie kājām mirgoja Roma. Spirgts vējš atvēsināja viņas kaistošo seju. letīdamās ciešāk rītakleitā, Elizabete jutās bezgala vientuļa. Viņai neizdevās izmest no prāta ne mazo meitenīti lidmašīnā, ne domas par Veļu… Ak Dievs, cik ļoti viņai trūka Veļas! Ko gan, viņa domāja, vērodama lejā gaismas rotaļas, par sarakstu sacītu Bens Driskils? Vai viņš atminētu, ko šie vārdi nozīmē? Driskils bija vienigais cilvēks, ar kuru par to varētu runāt, taču viņš bija gandrīz tikpat tālu kā Vela. Un atkal Elizabete nožēloja savu aso izturēšanos pret Benu. Kā vērst visu par labu? Vai tāda izdevība viņai vispār būs? Vai viņš saprot, ka spēlējas ar uguni? Vai viņš medītu Veļas slepkavu, ja zinātu par šo sarakstu?

Dažas nākamās dienas Elizabete, atvairīdama domas par savām attiecībām ar Benu Driskilu, par vientulību un Veļas zaudējumu, nodevās darbam. Viņa gāja uz arhīvu, šķirstija nebeidzamas mapes par Venēciju, mēģinādama atrast to, kas bija saistījis viņas uzmanību pirmajā vai otrajā šeit pavadītajā dienā. Bija bri- ži, kad viņa, pārcilādama dokumentus un mēģinādama to atcerēties, gandrīz vai zaudēja pacietību. Iepriekš par izlasīto interese nebija radusies, taču nu tas šķita kaut kas ļoti svarīgs. Sasodīts! Viņa pat zināja, kad tas sāka likties svarīgs. Pēc kopīgā lenča ar māsu Bernadīnu. Taču papīru jūklī viņa bija apmaldījusies.

Vairs nespēdama to izturēt, viņa piegāja pie kokakolas automāta, paņēma vienu kārbiņu un izgāja pagalmā. Stūrī uz sola sēdēja divi priesteri, smēķēja un tērzēja, un siltā saule apspīdēja viņu bālās sejas. Elizabete bija uzvilkusi garās bikses. Nevienam šeit nebija jāzina, ka viņa ir mūķene. Priesteri viņai uzsmaidīja, un viņa īsi pamāja tiem ar galvu. Kopš sākusi darbu arhivā, Elizabete šeit nebija sastapusi nevienu sievieti. Šī bija vīriešu pasaule. Tomēr viena no astoņiem upuriem bija sieviete, Vela. Vai abi korpulentie pusmūža priesteri pagalma pretējā stūrī, Elizabete domāja, spēj iedomāties, kādas domas patlaban nedod viņai mieru? Vai nojauš, kas notiek viņu Baznīcā?

Atgriezusies lasītavā, viņa turpināja meklējumus. Kas gan šajā dokumentu jūrā bija svarīgs Veļai? Elizabete juta, ka pamazām viņai rokas nolaižas, un dienas vidū gandrīz nosprieda, ka jāmet miers.

Un tad viņa to atrada.

Prātā nošķindēja zvaniņš. Tas bija iepriekš ieraudzītais vārds.

Viens vienīgs vārds.

Assassitii.

Pakļaudamās intuīcijai, viņa vērās uz šo vārdu starp daudziem citiem, neapzinādamās un neatskārzdama, ka to redz. Taču tas tur bija. Un atkal intuitīvi viņa atrada tam paralēlo vārdu.

Slepkavas.

Kads bija to uzšņāpis ēdienkartes otrā pusē. Tā bija grezna ēdienkarte, paredzēta svarīgas personas rīkotām pusdienām. Taču saimnieka vārds nekur nebija norādīts. Iespējams, ēdienkarte nebija oficiāla, bet gan domāta vienīgi šefpavāram. Uzraksts tās otrā pusē bija itāliešu valodā.

Elizabete apsēdās un sāka tulkot.

Kardināls S. lūdza atļauju izmantot Toskānas algoto slepkavu Klaudio Tričino, lai atrisinātu jautājumu ar Masāro, kurš rupji mīda kājām savas meitas Beatričes, kardināla mīļākās, godu. Atļauja dota.

Tātad nebija šaubu, ka Tričino duncis darijis galu Masāro, kurš pieļāva divas lielas kļūdas. Pirmkārt, piekopa asinsgrēku ar meitu un, otrkārt, padarīja kardinālu par ragnesi.

Pabalējušais uzraksts nebija saistits ne ar materiāliem, starp kuriem ēdienkarte bija ielikta, ne ar pašu ēdienkarti. Nekur nebija minēts nedz kardināls S., nedz Masāro, nedz Tričino. Tomēr uzrakstu Elizabete pamanīja. Interesanti - vai to ievēroja ari Vela?

Savādi, kā viens vārds iekustina atmiņu. Assassini.

Algoti slepkavas, bandīti. Tie piederējās pie ikdienas viduslaikos un renesanses periodā. Katrs, kam bija pietiekami daudz varas un naudas, varēja tos nolīgt vajadzīgajam pakalpojumam… lai pasargātu savu varu un naudu. Tā aristokrāts tos varēja uzsūtīt savam ienaidniekam, princis savam sāncensim, kas konkurēja uz troni, bagāts virs - neuzticīgai sievai vai mīļākajai, kura taisīja traci… brālis - māsai, ja tā pārāk daudz zināja… Tas bija jaušams daudzās tālaika vēstulēs un dokumentos. Tikai jaušams.

Jautājumā par Baznīcu… baznīca bija īpaša lietpratēja asinsizliešanā. Klida valodas, ka algoti slepkavas nogalinājuši pāvesta uzdevumā. Taču nevajadzēja nemaz būt pāvestam, lai pasūtītu slepkavību. Kardināls vai bagāts priesteris samaksāja, un kāds mira.

Elizabete nolēma par tālaika algotajiem slepkavām izjautāt kādu Džordžtaunas profesoru. Tēvs Devenants pasmaidījis nogrozīja galvu, it kā nesaprazdams, kam gan glītai meitenei vajadzīga tāda informācija. Taču Elizabete neko nepaskaidroja.

-   Tādi, protams, eksistēja, - profesors, bridi klusējis, atbildēja. - Toreiz dzīvībai lielas vērtibas nebija, un šos cilvēkus par kaut ko īpašu neviens neuzskatīja, tāpēc ari dokumentāru liecību par viņiem ir maz. Ar noziedzības pētīšanu toreiz neviens nenodarbojās. Tā ir vēl viena tumša lappuse viduslaiku dzīvē. Drūmā un cietsirdīgā dzīvē. Mans tēvs šeit ieradās no Itālijas gadsimtu mijā un šajā vārdā, assassini, sauca visus neliešus. Viņš teica, ka mafija dzimusi reizē ar pirmā slepkavas noalgošanu Sicīlijā. Protams, laika gaitā tas viss apvīts leģendām un izdomājumiem…

Tēvs Devenants negrasījās izplūst par šo tematu, bet Elizabete bija uzstājīga. Kādas leģendas?

-   Jūs, māsa, taču neesat vēsturniece. Kam jums tas?

-   Jūs esat vēsturnieks. Es tikai mācos. Daudz kas leģendās ir patiess…

-   Tas izklausās skaisti, bet nav gluži pareizi…

-   Apgaismojiet mani, tēvs.

-   Tie ir tikai veci nostāsti. Par visādiem noslēpumainiem klosteriem, par to, ka ikvienam pāvestam bijusi vesela armija algotu slepkavu… Kādas tik blēņas ļaudis neizdomā! Baznīca vienmēr bijusi vilinošs mērķis…

-    Ne jau viss ir blēņas un izdomājumi! Man jāzina, vai bija kaut kas tāds vai nebija.

-    Kā jau teicu, algotņi eksistēja. Starp citu, kur jūs grasāties veikt pētījumus?

-   Slepenajos arhīvos.

Tēvs Devenants atgāza galvu un skaļi smējās.

-   Jūs, māsa, esat ļoti jauna. Jūs nespējat iedomāties, kāds juceklis valda arhīvos. Turklāt arhīvs ir drošāka vieta pasaulē, lai kaut ko noslēptu. Jūs taču zināt, kādi ir arhivāri. Viņi gluži vienkārši nespēj kaut ko izmest laukā. Atrod, teiksim, kādu papīru ar kutelīgu vai divdomīgu saturu un gluži kā žurka velk uz migu… un noslēpj. Visiem pieejamā vietā. Patiešām velnišķīga viltība.

Tālākā diskusijā par algotiem slepkavām tēvs Devenants neielaidās. Toties viņš bija pastāstījis, kā arhivāri slēpj dokumentus. Viņam bija taisnība. Tajā bija kaut kas velnišķīgs.

Meklēšanai varēja izšķiest gadu. Tikpat labi varēja gadīties, ka pieej pie fonda ar septiņpadsmit tūkstošiem pergamentu un atrodi meklēto uzreiz. Kaut kāda loģika tomēr materiālu izvietošanā eksistēja, un nākamajā dienā Elizabete atrada dokumentus, kas vēstīja par Sanlorenco klostera likteni. Tos lasot, viņai pār muguru skrēja tirpas.

Šie piecpadsmita gadsimta notikumi droši vien bija ņemti par pamatu tālaika gobelēniem, kuros attēlota elle un kuri mūsdienās glabājas kādā privātā kolekcijā. Gobelēnu audēji tajos atspoguļoja gan buršanas, gan asinsgrēka, gan Baznīcas apgānīšanas, gan slepkavību un spīdzināšanas, gan klostera mūķeņu izvarošanas ainas. Tas bija laiks, kad pielūdza pagānu elkus, kad valdīja tirānija, varmācība un nodevības visvisādos veidos, tāpēc gobelēni bija pārpilni ar baisām un nepiedienīgām niansēm.

Šos notikumus rosināja Florences augstmanis Vespasiāno Ra- naldi Sebastjāno, kas nopirka bīskapa amatu par veselu vezumu dukātu. Skaidrojums tam bija vienkāršs. Pāvesta ģimenei ārkārtīgi vajadzēja naudu, un nevienu īpaši neinteresēja, no kurienes tā nāk.

Kļuvis par biskapu, Sebastjāno, cik spēdams, sāka Baznīcu izsmiet, cenzdamies pakļaut šaubām tās sūtību un svētumu. Dienēdams Sigismondo Malatestas privātā armijā, viņš bija postījis Baznīcas zemes, izvarojis mūķenes, laupījis un nodarbojies ar izspiešanu. Kļuvis par bīskapu, viņš izzoboja savu draudzi un pazemoja sev uzticētās avis, neķītri jokodams pat par dievmātes jaunavību. Savā pilī biskaps noņēmās ar buršanu. Netālo klosteri Sebastjāno pārvērta par bordeli sev un saviem sardzes vīriem. Izvirtība un spīdzināšana tajā laikā bija samērā izplatītas, bet tā dēvētais bīskaps Sebastjāno šajā ziņā pārspēja visus. Reto izbēgušo stāsti stindzināja asinis un atgādināja vājprātīgo murgus.

Sebastjāno pils bija ērts patvērums algotiem slepkavām. Kad to kļuva pārāk daudz - viņš atalgoja šo nāves vienību pietiekami dāsni -, viņa uzmanību saistija Sanlorenco klosteris, kas atradās dienas jājiena attālumā no pils. Sebastjāno nolēma savus algotņus iemitināt tur. Doma bija gluži loģiska, jo daudzi savervētie bija kādreizējie mūki. Šis Sebastjāno bija pretrunīgs cilvēks. Reizēm viņš izstaroja pievilcību, bija ārkārtīgi viesmīlīgs, labi izglītots un apveltīts ar asu prātu un māku diskutēt, turklāt bīskaps. Viņa savdabīgajos izteikumos par Baznīcu sabiedrība ieklausījās, un viņa uzskatus atbalstīja ne vien daži garīdznieki, mūķenes un mūki, bet arī zinātnieki, jo viņa argumenti bija pārliecinoši, kaut arī absolūti ķecerīgi.

Nolēmis, ka Baznīcai vairāk par visu vajadzīgi uzticami, labi apmācīti slepkavas, viņš ieņēma klosteri, apkāva tos, kuri nevēlējās pakļauties, un izveidoja Toskānas slepkavu brālību, ko drīkstēja nolīgt arī citi, ja vien tas nebija pretrunā ar bīskapa interesēm.

Pāvests zināja par biskapa aktivitātēm, taču nejuta īpašu vēlēšanos iejaukties, uzskatīdams, ka nepakļāvīgais bīskaps pats rok sev kapu, ka agri vai vēlu viņu novāks kāds paša pakalpiņš. Galu galā - ko tad tik briesmīgu šis Sebastjāno bija pastrādājis? Nūjā, pārņēmis pusaizmirstu un pussabrukušu klosteri, nogalinājis dažus analfabētus mūkus un it kā izvarojis pāris mūķeņu, bet tā nebija liela nelaime. Vēl viņš piekopa burvestības, bet acīmredzot ar vienu mērķi - lai dažādotu savas mīlas rotaļas. Un komandēja savu algotņu armiju. Tādu cilvēku labāk bija netraucēt.

Taču lielummānijas pārņemtais Sebastjāno nenoturējās, nepārkāpis pāvesta iecietības un pielaidības robežu. Sebastjāno sadusmojās uz divdesmit deviņus gadus vecu bonvivānu, toreizējā kardināla brāļadēlu, kurš, norīkots uz Florenci svarigā amatā, izteica nepiedienīgu priekšlikumu Sebastjāno māsai Selestīnai… priekšlikumu, uz kuru tā labprāt atsaucās…

Lai gan gluži vai maniaks, Sebastjāno bija praktisks cilvēks, tāpēc pieprasīja par morālo kaitējumu viņa ģimenei un māsas aptraipīto godu, ja vien no tā vēl bija ko aptraipīt, pienācīgu materiālo atlīdzību. Viņš uzstāja, lai nekauņa samaksā par viņa statujas izgatavošanu, turklāt statujai jābūt no tīra zelta un pilnā augumā. Kardināla brāļadēls atteicās, un tad bīskaps, izsaucis pie sevis brāli Scipioni, savu uzticamāko slepkavu, norādīja tam uz mērķi. Scipione kardināla brāļadēlu nogalināja gultā, ko tajā bridi viņš dalīja ar Selestīnu, kura diemžēl ari krita par upuri bijušā mūka asajam duncim.

Par spīti tam, ka Sebastjāno ģimeni šajā konfliktā ari varēja uzskatīt par cietušo, pāvestam neatlika nekas cits kā būt bargam. Pirmkārt, viņš iecēla brīvajā amatā tā paša kardināla otru brāļadēlu, divdesmit vienu gadu vecu jaunekli. Otrkārt, viņš izveidoja pats savu algotņu armiju, kas bija pakļauta šim jaunajam cilvēkam, kuram dienu un nakti prātā bija tikai viena doma - kā atriebt brāļa nāvi. Beidzot viņš nolēma Sebastjāno pili ieņemt triecienuzbrukumā, bet vispirms algotņus nosūtīja uz klosteri, kur tie visus slepkavas nodūra. Aizbēgt izdevās tikai deviņiem vīriem. Sebastjāno, zaudējis uzticamos draugus un aizstāvjus, satriekts mēģināja vienoties. Taču diplomāts, kā izrādījās, viņš bija vājš. Pils iemītniekus sadzina pazemes cietumā un sadedzināja dzīvus.

Bijušo bīskapu pakļāva publiskai tiesai. Viņam nocirta locekļus un vēl dzīvo rumpi ar galvu aizvilka uz neapdzīvotu vietu, kur atstāja nomirt.

Ar šīs operācijas iznākumu pāvests bija apmierināts, tiesa, uzvaras prieku nedaudz aptumšoja doma par deviņiem slepkavām, kam izdevās izsprukt. Paklīda baumas, ka viņi patvērušies Spānijā, kādā pamestā kalnu klosterī, kura precīzu atrašanās vietu neviens nezināja. Galu galā tie varbūt bija tikai nostāsti.

Pāvests nomierinājās un sekot viņiem negrasījās.

Izlasījusi par Sebastjāno un Toskānas slepkavām, Elizabete jutās nomākta. Taču prāts turpināja darboties.

Ar ko piecpadsmitā gadsimta notikumi atšķiras no pašreizējiem?

Vakarā, atgriezusies dzīvoklī, Elizabete nespēja aizgainīt iztēles ainas. Algoto slepkavu un viņu saimnieku asiņainie briesmu darbi joprojām kavējās viņas gara acu priekšā. Galvassāpes bija klāt kā sauktas, un, juzdamās apjukusi un nelaimīga, ka nav neviena, ar kuru pusnakti pie kafijas tases un pieticīgām uzkodām varētu visu apspriest, viņa agri aizgāja gulēt.

Vai pētījumiem vispār bija jēga? Reizēm viņa vairs neatcerējās, ar kādu mērķi vispār devusies uz šiem arhīviem. Viņa bija brīdināta par to pievilkšanas spēku, taču neviens viņu nebija brīdinājis par assassini, kas, šķita, uzglūnēja no visiem istabas stūriem, par neskaidru Veļas rēgu, par aizvainojumu un dusmām Bena Driskila sejā. Elizabete centās aprast ar šiem jaunajiem mājas iemītniekiem. Taču drīz, pēc iespējas drīzāk, viņai viss kādam jāizstāsta.

Drīz…

Tēvs O'Nīls, pēc iesaukas Persiks, Ņūprudensas Svētās Marijas baznīcas mācītājs, ar grūtībām pārcieta māsas Veļas, vienīgās sievietes, ko bija mīlējis, nāvi. Arēji tas tikpat kā nebija manāms, jo viņš, kā vienmēr, smaidīja un ļaudīs centās izskatīties mundrs, it kā nekas ļauns ar viņu nebūtu noticis. Ziemas sākuma dienas bija saulainas un gaišas, toties tumsa iestājās agri, un vakaros, kad vecās draudzes mājas pažobelēs gaudoja vējš un liesmas kamīnā lēni plaka, Persiks savā atpūtas krēsla pamodās un vērās televizora ekrānā uz Deividu Letermenu, kas vadīja muļķigu raidījumu ar suņu un kaķu piedalīšanos. Pirms apsēšanās kamīna priekšā viņš allaž izdzēra prāvu glāzi viskija, kas bija viens no zaudējuma sāpju mazināšanas līdzekļiem. Persiks gan apsolija sev ar šīm zālēm neaizrauties, jo daudzi draudzes gani bija uzgājuši uz šīs taciņas un, tā teikt, pazuduši.

Persiks joprojām vadīja nodarbības Baznīcā draudzes bērniem un sadarbojās ar labdarības biedrības dāmām. Viņš neatteica nevienu uzaicinājumu vakariņās un nezaudēja saites ar tēvu Dannu, kā ari katru dienu apmeklēja Hjū Driskilu slimnīcā, kur vēroja veco viru, kas centās atgūt spēkus. Ķermenī, kas nekustīgs gulēja slimnīcas gultā, Persiks nojauta milzu dzīvotgribu. Bija acīmredzams, ka Hjū Driskils atlabst - lēni, bet pārliecinoši. Tas Persiku iepriecināja. Viņš vēlējās zināmā mērā Driskilam aizstāt dēlu, Benu, kurš bija devies Dievs zina kur, bet viņš nebija pārliecināts, vai to grib ari vecais virs. Ar viņu, Persiku, Driskils vismaz varēja parunāties par Benu un Veļu. Persiks redzēja, ka slimnieks grimst dziļās domās, droši vien kavēdamies atmiņās par saviem bērniem, taču, ko viņš īsti domāja, Persikam palika noslēpums. Citu cilvēku šajā situācijā varētu uzskatīt par bezpalīdzīgu, bet ne Hjū Driskilu. Lai nu par ko, bet par vārguli šo cilvēku nevarēja saukt. Tērzēdams ar Persiku par niekiem un atcerēdamies vecos labos laikus, viņš saspringti domāja savas domas.

Persiks apmeklēja Veļas kapu nelielajā kapsētā, sērodams ne tik daudz par viņu, kā par savu dzīvi, kāda tā varēja būt. Reizumis viņš izgāja ārpus žoga, kur ļāva skatienam bridi kavēties pie tēva Governo atdusas vietas, domādams par visu šo traģisko notikumu un to, kā Edna Henrehena un viņas draudzenes skolā bija neglābjami iemīlējušās jaunajā, glītajā priesterī. Persiks visiem spēkiem centās izturēt šo dzīves posmu, bet tas bija sasodīti grūti.

Brīvajos brīžos viņš nodevās pagraba, bēniņu, pieliekamo un neskaitāmu skapju tīrīšanai, un tie visi bija piebāzti dažādiem krāmiem, ko viņam mantojumā bija atstājuši priekšgājēji, šīs drazas vācēji un krājēji gadu desmitiem ilgi.

Tur bija kastes ar vēstulēm, kas rakstītas pat trīsdesmitajos gados. Finanšu pārskati, desmitiem albumu ar laikrakstu izgriezumiem, kas tajos gan salīmēti, gan tikai ielikti. Nepaceļamas kastes ar grāmatām - biezi reliģiska satura sējumi, politiski traktāti, bestselleri, ceļveži, klasika mākslīgās ādas iesejumā. Un tikpat smagas kastes ar tūkstošiem žurnālu. Life, Time, National Geograp- hic, The Saturday Evening Post, Collier's, Harper's, The Atlantic, The Saturday Revieu) un vēl, un vēl, un vēl. Golfa nūjas, tenisa raketes un bumbiņas, kroketa āmuri un bumbiņas, badmintona piederumi. Papīra saiņi, telefonu grāmatas un piezīmju bloknoti, zimuļi, pildspalvas, pastmarkas, turklāt pašas dārgākās par diviem centiem, un nosūtīt par šo naudu korespondenci reiz varēja kaut uz pasaules malu. Neticami. Dažreiz viņam palīdzēja Edna Henrehena. Te bija tik daudz joprojām kvalitatīvu drēbju, ka varēja sarīkot labdarības tirdziņu. Gluži vienkārši viņiem roka necēlās, lai to visu izmestu. Neatlika nekas cits kā gatavoties izpārdošanai, un Edna labprāt uzņēmās šis rūpes.

Kādu vakaru Persiks sēdēja televizora priekšā pie kamīna ar pudeli Glenfiddich pa rokai un sāka izkravāt kasti ar avīžu izgriezumu albumiem par Otro pasaules karu. Izcēlis 110 kastes divus virsējos albumus, viņš ieraudzīja ar izolācijas lenti aptītu un auklu apsietu brūna papīra aploksni. Nespēdams pretoties kārdinājumam, viņš ar šveiciešu armijas nazi atgrieza aploksni vaļā un izvilka ārā vairāk nekā četrdesmit ar pabalējušu tinti aprakstītu li- nijpapira lapu.

Persiks sāka lasīt. Viņš izlasīja visu tekstu divas reizes un divas reizes, pietrūcies kājās, sāka staigāt pa istabu. Izdzēris pudeli līdz pusei, viņš, mēģinādams nomierināties, ilgi sēdēja pretī televizoram, truli tajā blenzdams. Ko lai iesāk? Ko lai viņš tagad iesāk?

Viņš izlasīja tekstu trešo reizi.

Persiks daudzas reizes bija dzirdējis benu un Veļu stāstām šo stāstu. Kā Hjū Driskils pēc kara atvedis sev līdzi uz mājām itāliešu priesteri Džakomo d'Ambrici, kā d'Ambrici palaikam ieslēdzies kabinetā un bērni viņu tad neesot drīkstējuši traucēt… Un tagad viņš, Persiks, zināja, kas īsti kabinetā notika.

Viņam rokās bija tā cilvēka memuāri, kurš tuvākajās dienās grasījās kļūt par Romas Katoļu baznīcas galvu… Daudzus gadus šis teksts aizmirsts gulēja drošajā slēptuvē. Vai aizmirsts? Persiks paņēma pirmo lapu ar virsrakstu. "Simona Verginija lietas fakti". Tad no apakšas izvilka pēdējo lapu un vēlreiz palūkojās uz izbalējušo parakstu un datumu.

Kad jau bija krietni pāri pusnaktij, viņš pacēla telefona klausuli un uzgrieza tēva Artija Danna numuru.

Tēvs Danns vairākas dienas pavadīja savā dzīvoklī vienā no Manhetenas torņiem un nebija pieejams nevienam, kuru satrauca skaļo slepkavību sekas. Viņš nelikās ne zinis par arhibīskapa kardināla Klammera aicinājumu ierasties Svētā Patrika baznīcā, tāpat kā par sava aģenta un izdevēja telefona zvaniem. Viņu nodarbināja slepkavības, kas veidoja jaunā romāna galveno sižeta līniju, un, apsvērdams dažādus sižeta risinājumus, viņš šķetināja to uz priekšu, nākotnē, un atpakaļ pagātnē, cenzdamies ieraudzit stāstījuma līniju kopumā. Protams, nekas liels no tā neiznāca, taču tēvs Danns neuzskatīja, ka laiks izšķiests velti. Viņš domāja par Veļu un Lokhartu, par māsu Elizabeti, par Benu, Hjū, Persiku, d'Ambrici, Sandanato un veco pāvestu un pat uzmeta dažas piezīmes, cerēdams, ka tās noderēs nākamajā sacerējumā. Viņam nedeva mieru Veļas ceļojumi. Kam šī meitene bija tikusi uz pēdām? Lai ari kas tas būtu, skaidrs bija viens - Driskilu ģimene ierauta šajos notikumos…

Nogalinātais tēvs Governo bija pakārts ābelē viņu dārzā…

Kas Otrā pasaules kara laikā joņoja pa Eiropu Mežonīgā Billa Donovana Stratēģiskās izlūkošanas biroja uzdevumā? Hjū Driskils…

Karš beidzās, un Hjū Driskils sev līdzi uz mājām, uz Prinstonu, atveda d'Ambrici… Un neviens lidz šim bridim nezina, kāpēc viņš to atveda. Artiju Dannu tas ārkārtīgi interesēja. Šis cilvēks, velns lai parauj, kuru katru bridi var kļūt par pāvestu!

Māsa Vela visu pēdējo gadu kaut ko pētīja un tad piepeši nobijās… Acīmredzot viņa arī kādu bija nobiedējusi… jo šis kāds galu galā viņu nogalināja, lai viņas pētījumi aprautos. Ko viņa īsti darīja?

Bens Driskils nolēmis nepadoties. Varēja kādu laiku nogaidīt, lai viss kļūst skaidrāks. Taču nē, Bens Driskils rīkojās pa savam. Pēdējā laikā viņš izturējās nevis kā jurists no advokātu biroja, bet gan kā izmisis futbolists…

Tāda nu bija šī kompānija.

Visbeidzot Danns, lai tiktu skaidrībā, izvēlējās paņēmienu, kāds nevienam līdz šim nebija ienācis prātā. Pārlūkojis piezīmes un secinājis, ka tās ir pārāk sarežģītas un juceklīgas, viņš nolēma sākt no paša sākuma. No dārza, kur pirms pusgadsimta saltā ziemas vējā ābelē šūpojās tēva Governo nedzīvais ķermenis.

Kādā saulainā, bet vējainā ritā viņš atstāja Manhetenu un devās uz klosteri, kas atradās starp Prinstonu un Trentonu, sāņus no galvenās maģistrāles. Tā bija pelēka mūra ēka ar salā nobru- nējušu zālienu visapkart, kādreizējā savrupmāja. Pirmais sniegs bija nokusis, taču zeme bija sasalusi dziļi. Šeit valdīja neparasts klusums. Piemerota vieta reliģiskai iestādei, Danns nodomāja. Viņš tādas bija redzējis tūkstošiem.

Kamēr veca mūķene sameklēja māsu Mariju Angelīnu, viņš pakavējās uzgaidāmā telpā. Sirsnīgi smaidīdama, māsa drīz vien atsteidzas. Abi apmainījās rokas spiedieniem, pec tam māsa Marija Angelīna ieveda viņu sava kabinetā, kura sienas rotāja gleznu reprodukcijas par reliģiskām tēmām. Telpa bija drūma, taču glītā mūķene ar gudro, možo seju to it kā atsvaidzināja.

Pēc darba katoļu skolā, kur savā laikā bija mācījies Bens, Vela un Persiks, viņa bija iestājusies klosterī un galu galā kļuvusi par tā priekšnieci. Ar Dannu viņa iepazinās Veļas bērēs.

-   Jūs droši vien pazīstat Hjū Driskilu, vai ne? Un viņa sievu Mēriju ari droši vien kādreiz pazināt.

-    Protams, pazinu. Šķiet, ka tas viss bija tikai vakar.

-   Jūs acīmredzot pazīstat visus šā apvidus katoļus.

-Jā, protams. Domāju, ka visus. Tāds jau ir skolotāja darbs.

-   Tad jau jūs pazināt arī tēvu Vinsentu Governo.

-Jā, es pazinu viņu. Taču toreiz biju ļoti jauna.

-    Es labprāt uzzinātu, kas jums palicis atmiņā par tēvu Governo.

Atnāca vēl viena mūķene un, atnesusi sudraba tējas servīzi, nolika to uz galdiņa dīvāna priekšā. Māsa Marija Angelīna, no- švīkstinādama mūķenes tērpu, paliecās uz priekšu un ielēja tēju. Tēvs Danns pievienoja dzērienam pienu un divus cukura graudus. Māsa atkal uzsmaidīja viņam savu eņģeļa smaidu, ko Bens Driskils savā laikā uzskatīja par pavedinošu.

-   Vai tāpēc jūs pie manis ieracīāties, tēvs?

-Jā, māsa. Lai kaut ko uzzinātu par tēvu Governo.

-    Es jūs gaidīju.

-   Nesaprotu. Kāpēc jūs mani gaidījāt?

-Jūs vai tādu kā jūs.

-   Tik un tā nesaprotu…

-    No pieredzes zinu, ka mums agri vai vēlu par visu ir jāmaksā. Vai jūs tam piekrītat? Savā laikā man pietrūka drosmes samaksāt šo rēķinu… tā ir metafora. Gandrīz pusgadsimtu gaidīju cilvēku, kurš atnāks un uzdos jautājumus par tēvu Governo…

-   Tātad es esmu šis cilvēks. Kāpēc jūs gaidījāt?

-   Tāpēc, ka es zinu, kāpēc viņš nomira. Kad šo pasauli atstāja viņa, es paliku vienīgā…

'-Viņa?

-   Mērija Driskila. Viņa ari zināja…

-   Kāpēc viņš izdarīja pašnāvību?

Māsas sejai vēlreiz pārslīdēja smaids.

-    Lūdzu, cienājieties ar cepumiem, tēvs. Apsēdieties ērti, dzeriet tēju, un es izstāstīšu par tēvu Governo visu. Lai Dievs mielo viņa dvēseli…

CETURTĀ NODALA

DRISKILS

Nomātais Dodge nevienlīdzīgajā kaujā ar svelmaino sauli un vēju, nokaitētajām smiltim un putekļiem padevās trīssimtajā jūdzē. Ceļš, kas vijās gar Vidusjūru, veda uz Inferno. Paldies Dievam, kaut kā aizstūrēju lidz degvielas uzpildes stacijai, kas bija noslē- pusies kāpās un sastāvēja no pāris degvielas sūkņiem, kas, man par brīnumu, darbojās. Apkalpojošais personāls šeit bija samērā liels - divi smilškrāsas suņi, no kuriem viens apslacīja sūkni, četri ēģiptieši, kas tāpat vien slaistījās, un tehniķis, kurš uzreiz paziņoja, ka viņam nepatīkot mana auto pārnesumkārbas skaņa. Galvā viņam bija Ņujorkas jenkiju beisbola cepure un mugura zils Ford kombinezons. Aiz viņa muguras, gluži kā mirāža, rēgojās celtne, ja vien no mirāžas negaida pārāk daudz. Tā bija neliela viesnīca, kas cepinājās saulē kā biskvīts. Divi stāvi, nolaistas žalūzijas, bez nosaukuma.

Kamēr vīrs ar jenkiju cepuri galvā meklēja trokšņa un dūmu cēloni, es iegāju vēsajā, pustumšajā viesnīcā, kur pie reģistrācijas galda neviens nesēdēja. Vestibils bija mēbelēts ar pāris aizvēsturiskiem, apbružātiem krēsliem un diviem galdiņiem uz trim kājām. Zem zolēm čirkstēja smiltis. Uz nedaudzajām augšstāva istabām un balkonu veda kāpnes. Radio skanēja man nesaprotama mūzika. Pie sienas uz naglas karājās kokakolas plakāts. Tuvojās vakars. Mans auto bija neglābjami bojāts, un es stāvēju tuksnesī, kur biju atkūlies, meklēdams cilvēku, kurš, iespējams, nemaz neeksistēja, biju izsalcis un izslāpis, un savainotā mugura beidza mani vai nost. Acimredzot būs labāk, ja došos mājās.

Interesanti, ko šajā situācijā teiktu Vela vai māsa Elizabete. Māsa Elizabete… Lai viņa ar savu neīsto, divkosīgo biedriskumu iet ratā! Šobrīd droši vien kaut kur dzer kokteiļus kopā ar savu itāliešu draudziņu, un abi līdz kaklam ieslīguši intrigās… Toties es cepos šeit kā uz pannas un pamazām zaudēju prātu no karstuma un diskomforta. Vārdu sakot, bija pieredzēti labāki laiki.

Suņi rēja, bet ap Dodge sastājušies arābi par kaut ko skaļi smējās. Pa durvīm, kas atradās tieši zem kāpnēm, iznāca sieviete, arī ģērbusies Ford kombinezonā, un paskatījās uz mani. Viņa angliski pajautāja, ko vēlos. Es parādīju uz kokakolas plakātu un teicu, ka vēlos to ar ledu. Un kaut ko ēdamu. Viņa aizgāja un atgriezās pēc desmit minūtēm, nesdama divus hamburgerus un lielu glāzi kokakolas ar ledu. Lidz ar to mana dzīvība un veselais saprāts bija glābti, un es vairs nedomāju par mantu kravāšanu un došanos mājup.

Pārnesumkārba patiešām bija nelietojama. Lai automašīna atkal ripotu, vajadzēšot divas tris dienas, tā man paskaidroja arābi un tehniķis. Noskaidrojās, ka viņi zina, kur atrodas senais klosteris Inferno, kaut gan visi uzskatīja došanos uz turieni par pilnīgu neprātu. Tā kā no sava nodoma es neatteicos, viņi man pastāstīja, ka nākamās dienas rītā šeit garām ar kravas automašīnu braukšot Abdula, kurš, ja es labi samaksāšu, mani aizvedīs, kur vajag. Nakti es varot pārlaist viesnīcā kādā augšstāva istabā. Ilgāk tērzēt ar jaunajiem draugiem man vairs nebija spēka. Turklāt diez vai viņus manas likstas interesētu. Izdzēris vēl dažas glāzes kokakolas, es devos gulēt.

Kā nu spēju, es apkopu muguru un apgūlos šaurajā gultā, bet miegs kavējās. Uz matrača jutu smiltis. Tā kā naktis tuksnesī mēdz but vēsas, uzvilku segu līdz zodam. Taču miegs nenāca.

Domas atkal un atkal atgriezās pie Gabriēlas Lebekas stāstījuma par savu tēvu, par viņa netīro vienošanos ar nacistiem, par cilvēkiem fotogrāfijā un viņu noslēpumaino dzīvi četrdesmit piecdesmit gadu garumā. Viss bija tik sarežģīts… Man neizdevās šos notikumus saistīt ar māsas nogalināšanu, un tāpēc es gribēju Lebeku atrast. Manās gurdajās smadzenēs kavējās nojauta, ka šis cilvēks ir uz izmisuma robežas, ka viņu iespējams pārsteigt vājuma bridi, pabiedēt… panakt, ka viņš izstāsta ko vairāk. Kādam taču jāizstāsta kaut kas vairāk! Kādam jāzina, kāpēc Vela nogalināta. Lebeks bija tā vērts, lai es viņu atrastu un iztincinātu. Ja viņš nebūtu aizbēdzis tuksnesi, man būtu vieglāk. Ta kā viņš bija aizbēdzis, man neatlika nekas cits kā sekot.

Ceļš bija būvēts pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem Ziemeļ- āfrikas kampaņas laikā, pēc tam atstāts saules un vēju ziņā. Neviens vairs nebija licies par to ne zinis, un ik reizi, kad mašīna uz akmeņiem vai grambām palēcās, man mugurā iedūrās sāpju īleni. Es sakodu zobus, ieķēros rūsainajā, putekļainajā paneli un lūdzu Dievu, lai mēs ātrāk nonāktu galā. Ar Abdulas automašīnu bija saistīts īpašs stāsts. To atkāpdamās bija pametušas itāliešu vienības. Un pareizi darīja, ka pameta, jo nabaga spēkrats atgādināja graustu, ko laikazobs nebija žēlojis. Brauciens atsauca atmiņā apgabala tirgus karuseli, kur mazotnē mani iesēdināja tēvocis, nenojauzdams, ka es viņu apvemšu. Es mierināju sevi ar domu, ka būšu nokļuvis Svētā Kristofera klosterī braukšus. Krekls man lipa pie muguras, un es cerēju, ka tie ir sviedri, nevis asinis. Ak Dievs, kaut tās nebūtu asinis!

- Vai vēl tālu? - es nokliedzos, paliekdamies uz Abdulas pusi, taču tas, ieķēries abām rokām stūrē, atņurdēja ko nesaprotamu, turpinādams košļāt smirdīgo, sen nodzisušo cigāru. Samie- dzis acis, es raudzījos caur beigtām mušām klāto vējstiklu uz priekšu, taču ceļu slēpa vēja nestas smilšu un putekļu vērpetes. Acis sāpēja gan no saules, pret ko manas tumšās saulesbrilles nelīdzēja, gan no smiltīm, kas tajās grauza. Saules, vēja un smilšu apsvilināts, es sameklēju zem sēdekļa pabāzto ūdens blašķi, kas bija tā nokarsusi, ka apdedzināju pirkstus, un, sargādams lūpas no pudeles kakliņa, iedzēru karsto ūdeni. Mēs braucām jau septiņas stundas, un man nebija ne jausmas, cik ilgi vēl spēšu to izturēt. Es klusībā brīnījos, kas tie par cilvēkiem, kuri dodas uz šo vietu pēc brīvas gribas.

Nelīdzenajā ceļā automobiļa priekšējie spārni bez mitas grabēja. Kailās riepas šad tad smiltīs buksēja, un tad vajadzēja lēkt āra no kabīnes un braucamo pastumt. Vēja dzīto smilšu kapatais automobilis izskatījās tāds, it kā būtu ložu sacaurumots Čikāgas gangsteru karos. Kā es tikšu atpakaļ, ja mans transportlīdzeklis, nokļuvis līdz klosterim, ņems un izjuks? Vai man tur vajadzēs palikt uz visiem laikiem? Bet varbūt mani tur gaida sirmais priesteris ar dunci un nemaz par atpakaļceļu nebūs jāraizējas?

Beidzot aiz smilšu plīvura es ieraudzīju zemas ēkas apveidus. Tā bija gluži kā pieplakusi pie zemes, asi robainām malām, pelēki brūngana, maz atškirdamās no smilšu pauguriem, kas vidēja nedaudz tālāk. Pēc mirkļa tā nozuda.

Gaitu nepalēninādams, Abdula ar pirkstu rādija uz priekšu. Kaut ko noburkšķējis, viņš pēc brīža nobremzēja. Nožvarkstēja metāls, un automobilis, vēlreiz palēcies un nodrebējis, apstājās. Es lēni izkāpu no kabīnes, izslaucīju acis ar eļļainu lupatu, ko, pacēlis no kabīnes grīdas, man pastiepa Abdula, un atkal uzliku brilles.

-    Te ceļš beidzas, - Abdula paskaidroja, notraukdams no lūpas brūnu tabakas plēksniti, un lauzītā angļu valodā turpināja: - Tālāk, draugs, tev jāiet kājām. - Viņš mīklaini iesmējās un nospļāvās pa sānu logu, kur sen vairs nebija stikla. - Rīt atgriezīšos. Gaidīt netaisos. Tagad samaksā, lai es rit atgrieztos. Abdula nav vakarējais, nav muļķis. - Viņš atkal skaļi iesmējās, droši vien par savu attapību, un es iedevu viņam sauju naudas.

-    Par muļķi tevi, Abdula, vis nenosauksi, - es sacīju.

-    Bet tu pamēģini… nožēlosi, - viņš noņurdēja un iedarbināja motoru.

Paņēmis somu, es palūkojos uz tikko manāmo taku. Automašīna sāka braukt, ar riteņiem man sejā ietriekdama smilšu vērpeti, bet man bija vienalga. Es stāvēju pasaules nomaļākajā kaktā, kas uzdzina šausmas, un atbilstoši izskatījos.

Klosteris bija pussabrucis, un to sargāja vecs tanks, leslidzis smiltīs lidz pat kāpurķēžu vidum, tas stāvēja pret galvenajiem vārtiem. Uz borta bija redzama izbalējusi Rommela Āfrikas korpusa pazīšanas zīme. Garais stobrs bija notēmēts pret ceļu, it kā stobrā vēl būtu pēdējais šāviņš, it kā tanks pēdējo reizi ar uguni un dārdoņu grasītos sveikt diženo Patonu. Uz mirkli man šķita, ka redzu ļaunu sapni, ka šā briesmoņa kāpurķēdes mirkst asinis un visapkārt sprāgst šāviņi. Taču tā stobrs bija vērsts uz tuksnesi, smilšu klajumu, un dažām nīkulīgām, greizām palmām. Ienaidnieks sen bija prom. Laiks bija visus samierinājis, pamezdams uz lauka šo relikviju, kas izskatījās tik vientuļa un skumja kā pēdējā eglīte Ziemsvētku tirdziņā.

No ēnām, no kāda iedobuma zemajā sienā, kas ieskāva klostera ēkas, izvilkās izkāmējis suns. Apostījis mani, tas nelaimīgs un vilies atgriezās ēnā. Un sēdēja tur, purinādams pinkaino galvu, lai uz tas nesēstos uzmācīgās mušas. Nejaukās radības šeit bija tik lielas kā mans īkšķis, un šķita, ka suns ar tām spēlē kādu nebeidzamu spēli. Mušu dūkšana gan bija neparasti agresīva, un tas apstāja suni, it kā grasitos aprīt gan to, gan visu pārējo, kas gadītos ceļā. Acīmredzot sajutušas lielāku laupījumu, daudzas, pretīgi zumēdamas, sekoja man līdzi klostera teritorijā. Mušas riņķoja man ap galvu, un saule svelmēja tik nežēlīgi, ka acu priekšā jau rādījās sarkani loki. Es jutos kā nokaitētā elektrības spuldzītē iekļuvis knislis.

Nekur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Pār duļķainu peļķi, no kuras ūdeni laka vēl viens suns, liecās vientuļa palma. Vējš svilpoja pussabrukušās ēkas sienās, reizēm paceldams gaisā smiltis, un šī skaņa saplūda ar mušu dūkšanu. Taču mana dzirde uztvēra vēl ko - klusinātu balsu murdoņu, ko ik pa bridim vējš aiznesa sāņus. Es devos uz šo skaņu pusi un nokļuvu ēkas otrā pusē. Balsis kļuva skaļākas, tās it kā vaimanāja. Kad tuvojos vārtiņiem, kas turējās virves eņģēs, skandēšana apklusa. Es nostājos ēnā.

Viņi kādu apglabāja.

Samiegtām acīm es vēroju, kas notiek klostera pagalmā, un ļaužu stāvi manu acu priekšā ļodzijās un trisēja sakarsušā gaisa viļņos. Atbalstījies pret sienu, es mēģināju aizliekt roku aiz muguras un pārbaudīt brūci, vai netek asinis, lai gan zināju, ka tās tek vienīgi manā prātā un mugura nopludusi sviedriem. Taču aizsniegt ievainojumu nespēju. Biju pārāk stīvs un saspringts, pārsējs bija pārāk ciešs, tāpēc man sāpēja. Atmetis šo domu, es pievērsos mūkiem, cenzdamies saskatīt, vai starp viņiem nav gara auguma virs ar sudrabainiem matiem un bezdibenīgām acīm, kas atgādina lielgabala stobra caurumu.

Viņa, protams, tur nebija. Šie mūki bija neliela auguma vīri, dažs nedaudz apvēlies, cits sakumpis, vēl cits no vecuma izkaltis. Nedaudz atstatu stāvēja bārdains mūks skarbiem sejas vaibstiem, atgādinādams Vecās Derības personāžu, kas pārliecināts, ka uguni var uzvarēt vienīgi ar uguni. Mūks bija taisns kā miets, un es ievēroju, ka viņš mani pamanījis. Aizgājējs gulēja aizvērtā koka zārkā blakus mikstajā, smilšainajā zemē izraktai dziļai bedrei. Nelielo kapsētu rotāja vienkārši, dažādos leņķos sašķiebušies koka krusti, un ikviens vēstija par kāda dzīves gājuma skumjo nobeigumu. Bārdainais vīrs piegāja pie kapa malas un sāka runu.

Es biju pārāk talu, lai dzirdētu, ko viņš saka, bet iet tuvāk man negribējās.

Bēres. Manu acu priekšā, gluži kā sāpju un karstuma uzburta mirāža, pavīdēja mirušie. Māsa… Lokharts… Vējš uzsējas nožāvēja sviedrus, un ādu savilka sāļa garoziņa ar smilšu piemaisījumu. Uz bridi man šķita, ka viss esmu pārklāts ar tādu kraukšķīgu mizu un cenšos tikt no tās ārā kā no kokona, ka esmu vai nu pavisam jauns, vai vecs, vai nu tikko dzimstu, vai ceļos augšā no kapa.

Kad zārks bija nolaists kapā un apbērts ar zemi, mūki nāca uz manu pusi. Viņi tuvojās gausi, gluži kā citas planētas būtnes kadā fantastikas filmā. Vairākiem mugurā bija raupjas, garas su- tanas, diviem bikses no vienas vietas klāja ielāpi, vienam kājās gandrīz balti džinsi. Ļaudis nenosakāmā vecumā, pārsvarā tumši iedeguši, bet daži slimīgi bāli. Viņi oda pēc sviedriem un smiltīm, kam arī piemit īpašs smārds.

Skarbā izskata vīrs, kas teica runu, pienāca man klāt un apstājās.

-    Esmu šeit abats, - viņš teica maiga, draudīgajai sejai pavisam neatbilstošā balsī. Es mēģināju ko bilst, taču mute bija pārāk izkaltusi. - Tu asiņo, - viņš turpināja, raudzīdamies man garām.

Es pagriezos. Uz sienas, pret kuru biju atspiedies, vidēja sarkani traipi. Gribēju nolādēties, taču mēle bija pielipusi pie aukslējām.

-    Nāciet līdzi, - viņš sacīja, un es sekoju viņam iekšā Svētā Kristofera klostera krēslainajās telpās.

Drukns liela auguma mūks, kuru pie kapa nebiju redzējis, vienkārši iekārtotā abata kabinetā lika man nogulties uz galda. Vēsās telpas sienas bija tris pēdas biezas, un saules gaisma šeit iespīdēja tikai pa ļoti šauriem logiem. Šis mūks ar septiņas dienas veciem bārdas rugājiem bija brālis Timotijs. Viņa acis bija apsarkušas un deguns klāts ar sarkanzilām dzīsliņām kā dzērājam. Toties šā vira rokas bija saudzīgas un veiklas, un man šķita, ka man pieskaras žēlsirdības eņģelis. Viņš novilka man sasvīdušo kreklu, noņēma pārsēju, izmazgāja brūci, atzīmēdams, ka redzējis ari ļaunākas, tad iesmējies piebilda:

-   Taču tie visi bija miruši.

-    brālis Timotijs, - teica abats, kurš stāvēja pie galda un vēroja, - ir liels jokdaris. Viņš mūsu dienas padara gaišākas.

Es rāmi gulēju uz vēdera, un man nāca miegs. Mūks sadabūja jaunu pārsēju un, vieglām kustībām to uzlicis uz brūces, nostiprināja ar platu līmlenti. Soli atkāpies, viņš nopētīja savu roku darbu, acīmredzami juzdamies ar to apmierināts. Brālis Timotijs palīdzēja man piecelties sēdus un tad ķērās pie savu dziednieka piederumu savākšanas. Ielicis tos saplaisajušas ādas somā, viņš skaļi nošņaucās un noslaucīja degunu savas izbalējušās sutanas piedurknē.

Abats apsēdās uz krēsla ar augstu atzveltni un uzlika uz galda rokas.

-    Ūdeni mūsu viesim, Timotij. - Druknais mūks izgāja, un abats pievērsa man ziņkārīgu skatienu. - Neviens šeit neierodas nejauši, - viņš sacīja. - Pieņemu, ka jūsu vizītei ir svarīgs iemesls, ja jau jūs mērojāt tik tālu un grūtu ceļu. Tas lasāms jūsu sejā. Skaidrs ari tas, ka jūs kāds gribējis nogalināt. Fakts, ka esat šeit, liecina par jūsu apņēmibu un mērķtiecību. Ko jūs meklējat Svētā Kristofera klosterī?

-   Cilvēku.

-   Tas mani nepārsteidz. Tikai cilvēku mednieks spēj pārvarēt tādus šķēršļus. Kas ir šis cilvēks? Un kāpēc viņš jums tik ļoti vajadzīgs?

-   Etjēns Lebeks. Iespējams, jūs viņu pazīstat, bet ar citu vārdu. Viņš varbūt meklē šeit patvērumu…

-   Šis vārds man neko neizsaka.

Es izņēmu no somas fotogrāfiju un pasniedzu abatam. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Norādīju uz Giju Lebeku, cerēdams, ka ārējā līdzība pateiks ko priekšā. Atgriezās brālis Timotijs ar ūdens krūzi un aspirīna pudelīti. Es noriju četras tabletes un izskaloju ar vēso ūdeni smiltis no mutes.

Abats nolika uzņēmumu uz galda un rūpigi to ar plaukstu nogludināja. Klusajā telpā bija dzirdama vienīgi smilšu skrapstoņa gar ārsienām un savāda dziedāšana, kas atplūda no tuksneša, - tur smiltīs svilpoja vējš. Abats atspieda muguru pret atzveltni un cieši mani nopētīja.

-    Man gribētos zināt, kas jūs esat, - viņš piesardzīgi sacīja.

Mīklains un skarbs cilvēks, kā tuksnesis. Es netiku vaļā no domas, ka viņš piepeši kļuvis par svarīgāko cilvēku manā dzīvē. Bez viņa atbalsta šajā Dieva un ļaužu aizmirstajā vietā es būtu bezpalīdzīgs. Viņa seja, ko cieši apkļāva āda, bija savāda. Šķita, ka desmitiem gadu garumā tā apstrādāta ar smilšu strūklu. Viņš gaidīja no manis paskaidrojumus, un man tie bija jāsniedz. Ar manu vārdu un faktu, ka esmu atlidojis uz Ēģipti, nepietika. Kā es zināju, uz kurieni jādodas? Kā uzzināju par šo vietu? Viņš negrasījās pieļaut, ka es kaut ko noklusēju. Nūjā, viņam bija uz to tiesības, šeit bija viņa klosteris, viņš te bija galvenais. Tad es izstāstīju par māsas noslepkavošanu. Teicu, ka ar Lebeku viņa tikās neilgi pirms nāves. Teicu, ka ceriba atrast slepkavu nav liela, pavedienu gandrīz nekādu, bet Lebeks varētu viest kaut nelielu skaidrību.

-   Jūs teicāt, ka viņa tikusies ar šo cilvēku neilgi pirms savas nāves. - Man izklausījās, ka abats runā ar beļģu akcentu. Varbūt ar franču? - Ko jūs daritu, ja viņu atrastu?

-    Aprunātos. - Es paraustīju plecus, juzdams, ka abats mani vēro ar atturīgu interesi, it kā nekas manā stāstā nebūtu tik nozīmīgs, lai patiešām tam pievērstu uzmanību. - Vai palīdzēsiet man?

-   Nezinu, ko lai jums atbild, mister Driskil. Palīdzēt… mēs šeit ar to nenodarbojamies. Palīdzība un cerība šajās sienās neienāk. Atļaujiet vispirms man pastāstīt, kas mēs tādi esam, lai jūs, mister Driskil, saprastu, ko 110 Svētā Kristofera klostera mūkiem var gaidīt. - Viņš pabungoja ar pirkstiem pa galdu, un es klusēdams viņu vēroju. - Mēs esam kaut kas līdzīgs ārzemju leģionam, atšķirība tikai tāda, ka esam mūki. Deviņpadsmit vīru, no kuriem neviens nekad nedosies projām… Reizumis pie mums kāds atnāk un tad atkal aiziet. Mēs lūdzam Dievu, gaidām nāvi, un Roma pilnīgi mūs ir aizmirsusi. Dažreiz tādi kā jūsu Etjēns meklē šeit patvērumu un attīrās no ļaunuma, ko sevī jūt. Ikviens savu reizi esam jutuši sevī ļaunumu, un varbūt tas noticis ar jūsu meklēto cilvēku ari. Daudzi no mums mirst no tādas vai citādas nedziedināmas slimības, un mēs nemaz īpaši necenšamies izārstēties… varbūt vainojams izmisums, vilšanās…. Esmu mirušo abats, mister Driskil. Un aizmirsto abats.

Saskaņā ar vēstures liecībām klosteris dibināts divpadsmitajā gadsimtā, abats turpināja stāstu, un to izdarīja cistercieši - benediktiešu atzara mūki. Viņi uzskatīja, ka opozīcija Eiropas valdniekiem un tradicionālajai kristīgajai Baznīcai ne pie kā laba nenovedīs. Tradicionālā Baznīca krāja spēkus un varu un, izplez- damās pa visu pasauli, papildināja savas rindas un mantību. Cistercieši nolēma privileģēto un bagāto pasauli pamest. Mūkam, kurš nolēmis sevi dzīvei nabadzībā, nav vietas starp naudīgajiem un varenajiem. Taču viņiem bija vēl viens kredo - darbs. Pat attālas un neauglīgas ielejas un kalnu nogāzes viņiem izdevās pārvērst plaukstošos dārzos. Cītīgs darbs un nabadzība ir grūti savienojami jēdzieni. Tūkstoš septiņdesmit piektajā gadā brālis

Roberts kopā ar vēl septiņiem mūkiem no Svētā Mikēles de Tone- res klostera iebēga Molesmas mežā. Līdz tūkstoš deviņdesmit astotajam gadam ar savu pašaizliedzīgo darbu viņi tur radīja paradīzi zemes virsū, kas nepavisam neatbilda īstam cisterciešu klosterim. Drīz pēc tam cita grupa devās riskantā ceļojumā uz Āfrikas ziemeļiem, kur viscaur pletās kails tuksnesis. Tādā smilšu klajumā nebija iespējams tikt pie labas labības ražas, turklāt šis zemes neinteresēja toreizējo valdību, un tas ari bija svarīgi. Šie mūki uzcēla tuksnesi klosteri, ko nodēvēja Svētā Bernarda vārdā. Kurā laikā un kāpēc tas kļuvis par Svētā Kristofera klosteri, abats nezināja.

Šeit, zem nežēlīgi svelmainas saules un tālu prom no Eiropas laicīguma, patvērumu guva paši izturīgākie un viņu askētisms atzēla. Fanātisms, sevis noliegšana un miesas mērdēšana te bija galvenie dzīves likumi. Mūku mūžs nebija ilgs. Tikai retais nodzīvoja lidz trīsdesmit gadiem. "Atstājiet miesu ārpus šiem vārtiem," muki pamācīja jaunpienācējus. "Pa tiem jāienāk vienīgi dvēselei. Miesa šeit neko nenozīmē." Protams, visu, pēc ka tiecās pārējā pasaule, šajās sienās noliedza. Te nebija vietas nedz zināšanām, nedz. mākslai, nedz literatūrai, nekam tādam, kas parastos apstākļos cilvēka dzīvei piešķir jēgu. Pat ne darbam. Nekam. Šim patvērumam varēja dot nosaukumu "Niecība". Tuksnesī viņi gaidīja pasaules galu, pārliecināti, ka ar savu absolūto bezgrēcīgumu, lūgšanām un sevis noliegšanu izdosies glābt visu pārējo cilvēci.

- Nepagaja ilgs laiks, pat ne puse gadsimta, mister Driskil, un viņi visi nomira. Gluži vai dzīvi sadega zem šīs saules, un neviens pēc viņiem nesēroja. Neapbērētie kauli baloja saulē, bet Eiropā par to neviens nezināja… Tikai pēc daudzām paaudzēm šeit ieradās eiropieši un atrada pierakstu driskas. - Abats nosita mušu. Izskatījās, ka brālis Timotijs stūri uz krēsla iesnaudies. Abats runāja ilgi un aizrautīgi, it kā nevēlēdamies laist garām izdevību šo stāstu darīt zināmu kādam no ārpasaules. Šķita, ka interese par mani pagaisusi pavisam - daudz vairāk viņu saistīja šis vēstījums, kurā viņš izbaudīja katru savu vārdu. - Pēc tam klosteris simtiem gadu stāvēja tukšs… tas saglabājies tikai tāpēc, ka šeit ir karsts un sauss. Iedomājieties, mister Driskil… gadsimtiem šajā vietā neatskanēja neviena lūgšana, nedzīvoja neviens mūks. Laiks šeit izdzēsis visu pasaulīgo. - Viņš tikko jaušami pasmaidīja, aplaizīja plānās lūpas un turpināja. Dzimis stāstnieks, kam jādzīvo pasaulē bez klausītājiem. - Galu galā smiltis slīgstošais klosteris - to dēvēja ari par Elles klosteri jeb Inferno - kļuva par leģendu, un pamazām to savā ziņā pārņēma Romas Baznīca. Uz šejieni sāka izsūtīt neērtus garīdzniekus un mūkus ar domu, ka viņi ies bojā, pat nesasnieguši klosteri. Toties daži, istie eremīti un taisnie, ilgodamies pakļauties nopietniem pārbaudījumiem, lūdzās, lai viņus sūta uz šejieni, un reizēm šurp atkļuva paši, tik tikko dzivi, taču gandarīti, ka nonākuši svētajā vietā. Viņi ieradās, lai ekstāzē šeit nomirtu, ar noliegumu un nicinājumu novērsušies no pasaules.

Šaurajos logos satumsa vakars, un kopā ar vēju pa tiem iekšā spiedās neparasts tuksneša dzestrums, kas aizkļuva līdz pat kaulam. Kabinetā jautās tuvās nakts elpa, kas it kā vēlās pār smilšu klaidu kā miglas mākonis. Abats apklusa. Man nebija ne jausmas, cik ilgi mēs tā sēdējām. Viņš vēroja mani, it kā gaidītu kādu reakciju. Es jutu, ka viņš sagatavojies gaidīt, cik ilgi vajadzēs.

-    Kāpēc jūs atnācāt uz šejieni? - es pajautāju.

Mirkli man šķita, ka abats jautājumu nav sadzirdējis, bet tad viņš paliecās uz priekšu, atspiedās ar elkoņiem pret galdu un salika pirkstus kopa. Un ilgi pētīja savas rokas, kā pārbaudīdams, vai tās ir stingras un netrīc. Vai joprojām klausa.

-    Disciplīna, - viņš gandrīz čukstus teica, - šeit ir tāda, kādu mēs paši sev nosakām. Tā ir atteikšanās no visa laicīgā. Daži eremīti daudz laika pavada tuksnesī. Vairākums no mums sarunājas, bet ir tādi, kas pastāvigi klusē. Mēs maz esam saistīti sava starpā, gluži vai slēpjamies cits no cita, un mums nav ilūziju par attiecību uzlabošanu ar Dievu. Mums nav cerību uz žēlsirdību. Mēs netaisnojamies. Mēs esam soli no pēdējā grēka, pašnāvības. Kāpēc to nesperam? Droši vien tāpēc, ka mēs baidāmies no tā, kas mūs gaida tajā pusē… vai vienalga kur. Mēs slēpjamies… slēpjamies savās bailēs un kaunā, jo paši esam kļuvuši par šo baiļu un kauna iemiesojumu.

Runātāja tonī nebija ne mazāko emociju, kam it kā vajadzētu pastiprināt šos svarīgos vārdus. Tajos jautās saltums, no kura man pār muguru pārskrēja skudriņas un iesmeldzās brūce, bet ne jau temperatūras pazemināšanās bija tam iemesls. Man uz mirkli šķita, ka esmu sastapis sirmā priestera acīs redzētā baisā tukšuma ekvivalentu.

-    Es ierados šeit tāpēc, - abats lēni sacīja, - ka esmu to pelnījis. Esmu pelnījis šo vietu. Pirms daudziem gadiem pieredzēju ļaunumu savā Dordoņas klosterī. Korupciju uz katra soļa, sodomiju un visāda veida samaitātību, tāpēc ņēmu savās rokās Dieva soda zobenu. Celle man parādijās vīzija… es sāku novērot šos grēciniekus. Viņi apgānīja klosteri. Nakts vidū piecēlies, aizlavījos uz vienu viņu celli un uzgāju visus kopā… ar savām rokām darīju galu šai samaitātībai. Sutana no asinīm viscaur izmirka, pēc tam sakalta cieta… Es devos prom kājām, biju kā apdullis. Neviens pakaļ man nedzinās… Pēc diviem gadiem atradu ceļu uz šejieni… Pagāja vēl pāris gadu, un, kā par brīnumu, mani piepeši atcerējās pāvests Pijs, mēs sākām sarakstīties. Galu galā viņš iecēla mani par abatu.

Mēs devāmies uz ēdamzāli. Arī pieticīgo vakariņu laikā viņš ne ar vārdu neieminējās par Lebeku. Biju pārāk noguris, lai rosinātu šo jautājumu vai pievērstu uzmanību apkārtnei. Aspirīns tukšā dūšā neveicināja labu vielmaiņu, toties mugura nesāpēja un brūce neasiņoja, par ko biju pateicīgs brālim Timotijam.

-     Pastaigāsimies nedaudz, - abats ierosināja, - nakts gaiss jums nāks par labu. Pēc tam iesiet pie miera, ja vien neiebilstat pret salmu maisu, kur gulējis mironis. - Šķita, ka viņš piemiedz man ar aci.

-   Ko jus ar to… - es iesāku, bet abats jau piecēlies devās laukā. Es viņam sekoju.

Ārā bija auksts. Mēs klusēdami gājām, un melnajās debesīs, gluži kā dekorācija, karājās mēness, liedams pār zemi rēgaini zilganu blāzmu.

-    Protams, es pazīstu jūsu Etjēnu Lebeku, - viņš sacīja.

-Tā jau es domāju.

-Jau daudzus gadus viņš laiku pa laikam te ierodas. Visai noslēgts cilvēks, taču dažreiz mēs parunājamies. Stiprs savā ticībā. Spriežam par Baznīcu, tās nozīmi un to, ka ikvienam no mums ir savs uzdevums Tā Kunga goda vairošanai, lai cik savāds tas sākumā liktos. Reizēm, lai gan viņš to nezina, šis Lebeks sniedz man lielu mierinājumu, īpaši tad, kad man rodas šaubas par savu ticību… Viņa ticiba mūsu Baznīcai ir nesatricināma, mister Driskil. Taču dvēseles dziļumos viņš glabā briesmīgu noslēpumu. Kādu? To es nezinu, jo viņš nekad par to nerunā. - Viens no suņiem, kas mums sekoja, sāka ostīt un kašņāt smiltis starp diviem nolaideniem pauguriem. - Lebeks ieradās šeit pirms pāris mēnešiem, palika nakti vai divas… jau aizmirsies. Laikam te nav nozīmes. Viņš atbrauc un aizbrauc, nekad neko nejautādams. Dažreiz šķiet, ka viņu kaut kas nomoka un viņš vēlas attīrīt savu dvēseli…

Neko vairāk pastāstīt jums nevaru, mister Driskil. Ne par viņa pagātni, ne nākotnes plāniem. Pasaulīgu labumu, kā redzat, mums šeit nav, nekā tāda, ko varētu saukt par savu… vienīgi katram sava pagātne. Nākotne? Tikai tā, ko jūs redzat. Tāpēc jo īpaši greizsirdīgi mēs sargājam savu pagātni. Ja pagātne cilvēkam būtu laimīga, viņš nemeklētu šo vietu. Taču, ja tā ir ļaunuma pārpilnā… neviens nevēlas par to runāt.

Suns kārpījās arvien niknāk. Izkašņātajā bedrē pats gandrīz nebija redzams.

-   Saož nāvi, - abats noteica un, piegājis pie suņa, ar kaju pagrūda to prom. Ieraudzījis manu jautājošo sejas izteiksmi, viņš paskaidroja: - Šajā vietā mēs atradām ilggadēja šejienes iemītnieka liki. biju mazliet iepazinis šo vīru, viņš bija runīgs kā veca sieviete. Taču kādu ritu vairs nekur nebija redzams. Pagāja dažas dienas… Es sapratu, ka viņš aizgājis nomirt… un nolēmu dot viņam laiku, nesatraukt… lai nomirst, kā pats grib… tuksnesī vienatnē. Pēdējo reizi, kad sarunājāmies, viņš vervelēja par zaļiem laukiem. Esmu pārliecināts, ka viņa prāts jau bija tur, zaļajos laukos. Viņu atrada suns… apmēram šeit. Iekārtojās virs smiltis aiz kāpas un nomira. Tāda bija viņa izvēle. Mēs cienām katra izvēli. Kad suns līķi atrada, smiltis to bija gandrīz aprakušas, tikai roka virspusē ka mazs kapakmens. Šodien, kad jūs ieradāties, mēs viņu apbedījām. - Abats pakasīja sunim aiz ausīm un paberzēja mušu sakosto skaustu. - Kāpēc viņš izvēlējās tādu nāvi? Acīmredzot tāda bija Dieva griba. Viņam laimējās, mister Driskil, viņam bija laba nāve…

Ievedis mani cellē, kur bija mitinājies tuksnesī mirušais mūks, abats aizdedzināja sveci. Uz mazā kambarīša sienām sāka dejot liesmas atspidumi un ēnas. Virs šaurās gultas bija koka krusts, visapkārt jautās nakts un smilšu smārds. Gultasgalā stāvēja salocīta sega. Abats pārlaida skatienu kailajai telpai.

-   Nav pats greznākais numurs, bet jums šeit būs ērti, mister Driskil.

Kad abats pagriezās uz iešanu, es sacīju:

-   Man ienācā prātā… Gribu jums pajautāt par vēl kādu cilvēku, kurš varbūt palaikam pie jums ierodas un dodas prom…

-Jā?

-    Es nezinu, kā viņu sauc. Nezinu, vai viņš ir priesteris, vai mūks, vai tirgotājs kā Lebeks. Jus viņu atcerētos… gara auguma vīrs, ļoti labā sportiska forma, lai gan viņam jau pāri septiņdesmit, valkā brilles zelta ietvarā, sudrabaini, atpakaļ atsukāti mati… jā, un neparastas acis, tādas bezdibenīgas, kā aka…

Abats stāvēja durvis, un ēnas meta plankumus uz viņa skarbajiem vaibstiem. Droši vien viņš fiziski bija tikpat spēcīgs kā mans tikko aprakstītais vīrs. Un tikpat vecs. Es gaidīju atbildi, vērodams zirnekli, kas rāpās pa sienu augšup un piepeši apstājās, kā ieklausīdamies.

-Jā, - abats beidzot sacīja. - Es pazīstu šādu vīru. Brālis Augusts… taču es par viņu neko nezinu. Ja tas vispār ir viņš. Brālis Augusts dzīvoja te ilgi, divus vai tris gadus, un šejienes apstākļos tas ir daudz. Taču grūtības viņu netraucēja. Runāja ļoti maz. Laiku pārsvarā pavadīja lūgšanās. Tad piepeši vienu dienu tas āksts, kas ar kravas automobili mūs apgādā, atveda brālim Augustam vēstuli… Tas bija kaut kas nedzirdēts, saprotat? Vēstuli no Romas… un nākamajā dienā viņš bija prom, aizbrauca tā bezkauņas kravas mašīnā. - Abats paraustīja plecus.

-    Interesanti, vai mēs runājam par vienu un to pašu cilvēku…

-   Viņa āriene bija… kā lai saka… spilgta, tāda, kas paliek atmiņā, - abats teica. - Kaut gan… kas to lai zina? Tomēr viņš nebija tāds kā citi. Nešaustīja sevi, gluži otrādi - šķita, ka viņš kaut kam gatavojas… kādam fiziskam pārbaudījumam. Neparasti stiprs vīrietis, taču laipns un pieklājīgs, izglītots ari. Dažreiz aizgāja tuksnesī uz vairākām dienām, atgriezās, bet nekad neko nepaskaidroja. Pārradās svaigs un možs… dažreiz likās, ka nekas viņu nespēj nogurdināt… Cilvēks bez cilvēciskām vājībām…

-   Jā, brālis Augusts, - es domīgi novilku. - Tas ir viņš. Esmu pārliecināts, ka tas ir viņš. - Negaidītā ziņa, ka slepkavu sauc brālis Augusts un viņš bijis šeit, pārsteidza mani nesagatavotu. Tā mani gan satrieca, gan iepriecināja, biju par šo vīru ar aso nazi kaut ko uzzinājis. - Kad viņš no šejienes aizbrauca?

-    Pirms kāda laika, - abats noburkšķēja. - Varbūt pirms diviem gadiem. Tā šķiet. - Viņš atkal paraustīja plecus, pauzdams savu attieksmi pret laiku un tā mērīšanu.

Es gulēju vaļējām acīm, un man prātā bija viena doma - tagad kaut ko par viņu zinu. Noslēpumainības plīvurs bija mazliet pacelts. Brālis Augusts. Divi gadi šajā ellē, pēc tam aizsaukts uz Romu… kur viņš saņem uzdevumu. Pēc diviem gadiem mana māsa, Lokharts un Hefernans mirst. Divu gadu ceļojums no Inferno uz Ņujorku un Prinstonu. Lai gan biju bezgala noguris, prāts joprojām sijāja nelielo informāciju, cerēdams atrast kaut mazāko pierādījumu pret slepkavu. Biju pārāk satraukts, lai gulētu. Gara acu priekšā redzēju stāsta pavedienus, bet nesapratu, kādā savādā, baisā gobelēnā tie saaudīsies… Beidzot iesligu seklā miegā, no kura pamodos, zem plānās segas trīcēdams pie visām miesām. Muguru nepatīkami spieda gultas koka rāmis. Uzmanīgi, lai nenoberzetu pārsēju, es pagriezos uz otriem sāniem, taču nevēlējos vērt vajā acis un sev atzīt, ka esmu nomoda. Tad piepeši man šķita, ka pa klona grīdu kaut kas kustas. Tuksnesī ir papilnam cilvēkam bīstamu radību. Varbūt cellē ielīdusi čūska? Ja nu es piecēlies tai uzkāpju? Troksnis apklusa, it kā staigātājs zinātu, ka esmu to sadzirdējis. Visapkārt bija tumšs kā akā. Pa šauro spraugu sienā gluži kā asmens ieplūda mēnessgaismas stars, taču ar to bija par maz. Kad acis nedaudz aprada ar tumsu, es saskatīju durvju aizkaru.

Tad es to sajutu, pareizāk - saodu. Cilvēku.

Mati man uz galvas saslējās stāvus.

Cellē kāds bija.

Es ieklausījos un sadzirdēju elpu. Elpu, lai gan šis cilvēks pulējās neelpot. Man degunā iecirtās spēcīgs sasvīduša apģērba smārds. Elpu es dzirdēju aizvien skaidrāk… Viņš man tuvojās! Lūk, mēnessgaismas šautru šķērsoja ēna… Es pamiris gulēju uz muguras, kluss kā pele, gaidīdams, ka gaisā pazibēs roka ar zalgojošu asmeni…

-    Esmu notēmējis uz tevi pistoli, - es nosēcos drebošā balsi. Viss noklusa - gan soļi, gan elpa. Neizgaisa tikai smaka. Prātā pazibēja doma, ka mani nogalināt atnācis tas pats priesteris. Viņš bija man sekojis, vērojis mani. - Tikai pieskaries man, izdzimteni, un tu mirsi… - Es blefoju, pūlēdamies glābt savu dzīvību.

-   Šeit brālis Timotijs, - es izdzirdēju nervozu čukstu. - 1ās, kas jums ievainojumu pārsēja… nebaidieties. Lūdzu, nolaidiet pistoli. Man ir svece. Vai drikstu aizdedzināt? Man ar jums jārunā.

Nošvīkstēja sērkociņš, un liesmiņa apgaismoja seju, kas atradās dažu pēdu attālumā no manis. Tā bija plata, labsirdīga seja. Brālis Timotijs smaidīja, viņa dubultzods atgādināja mīklu. Izvilcis roku no segas apakšas, es ar pirkstu notēmēju.

-    Pif ptif! - jokodams viņu pabiedēju.

Viņš iesmējās, bet kaut kā nepārliecinoši, kā cilvēks, kurš aizmirsis smieties no sirds. Viņa smaids acumirklī apdzisa. Svece dega aizvien gaišāk, un es sapratu, cik ļoti ilgojos pēc uguns un gaismas.

-   Kā es varu jums palīdzēt? - es jautāju. - Tagad, kad esat nobiedējis mani lidz nāvei.

-   Man vajadzēja tikties ar jums bez lieciniekiem. Abatam gan tas nepatiktu. Taču man jums jāpasaka… neesmu to teicis pat viņam. Es dzirdēju jusu stāstu par viru, vārdā Lebeks, un redzēju fotogrāfiju… un sapratu, ka jums jāzina, ko redzēju… - Brālis Timotijs smagi elpoja, un viņa seja spīdēja no sviedriem, lai gan cellē bija auksts. Viņš klusi piegāja pie durvju aizkara, pabāza galvu laukā un tikpat klusi atgriezās. - Viņš ir visur, - brālis Timotijs kā atvainodamies paskaidroja. - Visu redz, visu dzird. Stasta, ka mūsu abatam piemītot gaišreģa spējas… tās, protams, ir muļķības, tomēr man ļoti gribētos zināt, kas viņš ir par cilvēku, - viņš gandrīz sapņaini noteica, bet tad pievērsās iemeslam, kāpēc šeit ieradies. - Mēs nedrīkstam tērēt laiku. - Viņš noslaucīja pieri platajā sutanas piedurknē un raudzījās uz mani savām mazajām gaišajām acim.

-   Stāstiet! - es mudināju, ciešāk ievistīdamies segā.

-   Tas vīrs, Lebeks… Es zinu, kur viņš ir. Tuksnesī. Varu aizvest pie viņa. Savām acīm redzēsiet.

Mēs izgājām gaiteni un devāmies garām cellēm, kur miegā vaidēja, krāca un ņurdēja mūki. Ārā pār nebeidzamo smilšu klajumu joprojām spožu zilganu gaismu lēja mēness. Vējš nerimda- mies dzenāja smiltis, kas skrāpēja sejas ādu un grauza acīs. Aiz vārtiem kā spoks rēgojās tanks, kura lielgabala snuķis meta garu, dīvainu ēnu.

Timotijs raitā solī sāka iet pa cieti sagulušajām smiltīm. Neno- laizdams skatienu no pavadoņa platās muguras, es ar pūlēm tiku viņam līdzi, turklāt visiem spēkiem mēģināju nelikties ne zinis par smeldzošo muguru. Straujā solī pagājuši garām nīkulīgām palmām, mēs turpinājām ceļu pa taciņu, kas, nez no kurienes uz- radusies, izvijās starp lēzenajām kāpām. Pēc pusstundas Timotijs apstājās.

-    Tur, ieplakā, aiz tā paugura, - viņš teica, rādīdams ar roku. - Es tevi aizvedīšu pie viņa.

Mēs uzkāpām pakalna korē, un es ieraudzīju lidmašīnu - to pašu, kuras attēlu biju redzējis Lebeka kabinetā. Ar kondensātu klātā virsbūve mēnessgaismā radīja iespaidu, ka tā izkalta ledū un sudrabā. Lebeks nebija redzams. Kas gan viņam darāms tuksnesi, ja viņš var apmesties klosterī? Timotijs, nošļūcis no paugura lejā, apstājās blakus lidmašīnai, ar vienu roku atspiezdamies pret spārnu. Kaut ko saukdams, viņš māja man ar roku, bet vārdus aiznesa vējš.

Klumburodams lejā no paugura, es Lebeku ieraudzīju. Viņš sēdēja smiltīs, atgāzies pret korpusa priekšējo daļu, un nepievērsa mums ne mazāko uzmanību. Tā kā bija nakts, viņš acīmredzot gulēja, un visas skaņas aizpūta vējš.

Kad Timotijs, piegājis Lebekam pavisam klāt, uz viņu rādīja, aicinādams mani pasteigties, es beidzot sapratu, ka kaut kas nav labi.

Apiedams spārna galu, es ieraudzīju, ka Lebeka galva noslī- gusi dīvainā leņķī. Deniņos rēgojās melns caurums, un turpat blakus, pie rokas, smiltis gulēja divdesmit otrā kalibra pistole. Aplī pavērtā mute pauda izbrīnu. Iekšā un ārā pa to tekalēja smilšu kukaiņi. Piepeši man izskatījās, ka caurums deniņos sakustas, taču tas bija redzes māns, - tur kustējās sīkie, asiņu pievilinātie tuksneša iemītnieki. Ķermenis jau bija uzpūties. Kas gan cits gaidāms pēc līķa atrašanās saulē dienu vai divas dienas? Parūka no lodes trieciena bija noslīdējusi uz sāniem.

Es pieliecos, pacēlu ieroci un iebāzu to jakas kabatā.

Timotijs bija atradis Lebeku iepriekšējās dienas ritā, tad atgriezies klosterī, lai piedalītos bērēs, pēc tam apkopa manu ievainojumu un pārējā dienas daļā arī bija aizņemts.

-Jūsu draugs darījis galu visām savām raizēm, - brālis Timotijs teica. - Smaga nasta spiedusi viņa plecus. Tomēr krietnam katolim tāda rīcība nepiedien… Tas ir grēks, liels grēks… Man jānes ķermenis uz klosteri. - Noliecies viņš saņēma Lebeku aiz žaketes atlokiem.

-    Es viņu saprotu, - klusi novilku un tad pievērsos mūkam.

-    Vai nebūtu labāk, ja jūs pēc līķa atnāktu rit pa gaismu kopā ar vēl kādu? Ieliksiet to maisā, lai neizjūk.

-   Jums taisnība. - Viņš pamāja ar lielo, apaļo galvu. - Tad arī apglabāsim.

-    Vajadzētu paziņot viņa meitai.

-    Viņam ir meita? - brālis Timotijs domīgi palūkojās mēnesī.

-    Abats zinās, kas jādara.

Atpakaļ mēs gājām daudz lēnāk. Viens no suņiem pamodās un sāka uz mums riet, pēc tam lokiem skraidīja, ošņādams nakts gaisu. Es viņu redzēju, bet tajā pašā laikā ne. Iztēlē joprojām rēgojās lodes caurums Lebeka galvā… un Veļas asiņainie mati pie nāvīgās brūces…

-    Brāli Timotij?

-   Jā, mister Driskil.

-   To cilvēku nogalināju es.

-Jūs?

-    Es viņu nogalināju, lai gan pistoli pie deniņiem viņam ne- pieliku. Es kļuvu par viņa murgu, kas vairs neatkāpās, es atgādināju viņam visus briesmīgos grēkus, un tie atgriezās un vajāja viņu. Es kļuvu par viņa soģi, kas nolaidās no skaidrām debesim, un viņš kā vājprātīgais devās tuksnesī… kur apsēdās, ieskatījās savam liktenim acīs un saprata, ka viņam ir tikai viena iespēja. Tikai tā viņš varēja atbrīvoties…

-   Vai viņš bija ļauns cilvēks?

-   Nē, nemaz.

-   Tagad mūžīgi degs elles liesmās, nabaga dvēsele…

-   Vai jūs patiešām tam ticat, Timotij?

-   Tā esmu mācīts.

-    Bet vai pats jūs tam ticat?

-   Vai jūs ticat, ka nogalinājāt viņu?

-    Es viņu nogalināju. Jā.

-    Un es ticu, ka viņš mūžam degs elles liesmās.

-   Tātad tas ir ticibas jautājums?

-    Ticības. Pilnīgi pareizi. Cilvēks, kas nogalina sevi, deg mūžīgās ugunīs.

Es varēju vēl pagulēt, taču aizmigt neizdevās. Šķita, ka šī nakts nekad nebeigsies. Vēlreiz apsvēris pēdējo dienu notikumus, es atkal nonācu pie tā paša secinājuma. Ja es pie šā nelaimīgā neierastos, viņš būtu vēl dzīvs. Iespējams, manī pamodās katoļa sirdsapziņa. Es domāju par māsu Elizabeti, par to, kā viņa pievīla manu uzticību, taču viņas rīcība vairs nelikās tik nodevīga. Viņa atšķirībā no manis nevienu nebija nogalinājusi. Pēdējā doma man bija par to, cik ļoti vēlos viņai izstāstīt visu, kas ar mani pēdējās dienās noticis. Par šo nakti arī.

Man gribējās, lai viņa uzklausa manu grēksūdzi.

Es gaidiju Abdulu pie ceļa. Jau pa gabalu redzēju viņa elles mašīnas sacelto putekļu mākoni, dzirdēja tās gaudošanu un žvarkstoņu, līdz beidzot ieraudzīju pašu arī. Saule cepināja tieši virs galvas, un vietā, kur es stāvēju ar somu vienā rokā, bet ar otru piesedzis acis, nebija ne miņas no ēnas. Pēdējās divdesmit četras stundas šķita bezgaligas. Es jutos kā spitālīgais. Neviens no manis neatvadījās, pat brālis Timotijs ne. Kaut gan sapratu, ka turēt ļaunu prātu uz šiem ļaudīm nav jēgas, jo tāds ir viņu izvēlētais ceļš, šī attieksme padarīja aizbraukšanu vientulīgu. Uzmetis pēdējo skatienu aizmirstajai, svelmē trīsošajai vietai un nodomājis, ka tā kādu dienu gluži vienkārši var izplēnēt zem versmainās saules stariem un neviens neapraudās ne vietu, ne ļaudis, kas raduši tur patvērumu, es iekāpu kravas automobiļa kabīnē, kur ar cigareti mutes kaktiņā smīnēdams gaidīja mans glābējs Abdula. Viņš pamanījās man pat uzsmaidīt, demonstrēdams nevienādu smilš- krāsas zobu paliekas.

Sķiezdams pa gaisu smiltis un putekļus, ienirdams ieplakās un rāpdamies pauguros, gluži kā nedroša laiva bangojošas jūras viļņos, kravas automobilis traucās uz priekšu. Pa šo laiku es izprašņāju Abdulu, vai viņš atceras cilvēku, vārdā brālis Augusts, un aprakstīju viņa ārieni. Abdula pamāja ar galvu, nospļāvās un paziņoja, ka mūsdienās nekas neesot saņemams par velti, īpaši informācija. Es iedevu viņam vēl mazliet naudas, ko viņš iegrūda krekla kabatā, uzslavēdams mani, ka es esot zēns uz goda. Mugurā viņam bija novalkāts safari krekls un galvā salmu cepure ar tadu kā lodes izrautu caurumu augšdaļā. Tad viņš skaļi ierēcās - gatavais bandīts! - un pakasīja piesvīdušo padusi, gandrīz izlaizdams no rokām stūri.

Pēc tam Abdula pavēstīja, ka lieliski atceroties viru ar sudrabainajiem matiem. Viņš to esot aizvedis uz kādu ciematu Vidusjūras krastā un tur atstājis. Kopš tā laika vairs neesot to redzējis, biju velti iztērējis naudu. Taču galveno par brāli Augustu es jau zināju. Viņš saņēma pavēles no Romas.

PIEKTĀ NODALA

Iepazinusies ar materiāliem par Vespasiāno Sebastjāno un Tos- kānas algoto slepkavu klostera ieņemšanu un iznicināšanu, māsa Elizabete zaudēja vēlēšanos atgriezties pie to fondu izpētes, kur bija runa par Venēcijas nunciju vēlēšanām. Tā bija drūma, asiņainiem sīkumiem pārpilna lasāmviela, kas izraisīja klaustrofobiju. Brīdi, kad Elizabete jau prātoja par jaunu pieeju slepeno arhīvu pētīšanā, viņas skatiens apstājās pie kadas lapas Veļas mapē. Uz lapas bija uzrakstīts, viņasprāt, vienkāršs, bet nesaprotams šifrs.

SA VTIV DK. LD. PBF.

Elizabete vēl un vēlreiz uzskricelēja šifru uz citas lapas. Ko Veļai tas nozīmēja? Elizabete ar šo jautājumu vakaros aizmiga un rītos pamodās. Dīvainais burtu salikums neizgāja no prāta gluži kā mīļotā cilvēka telefona numurs. To nodomājusi, Elizabete pasmaidīja, atcerēdamās savu pielūdzēju no koledžas laika. Viņa gluži labi spēja iztēloties šo puisi par kadu no renesanses prinčiem, par kuriem pēdējā laikā tik daudz bija izlasījusi. Taču tas viss bija sen pagājis.

Iedama uz Vatikānu, viņa atkal sāka domāt par šifru.

Pieņemsim, ka SA nozīmē slepenos arhivus. ja tā bija, VT varēja nozīmēt Vēju torni. Elizabete devās pie prefekta monsinjora Petrellas un lūdza, lai tas aizved viņu uz turieni.

Kad abi iegāja telpā ar zodiaku uz grīdas, Petrella pārlaida raižpilnu skatienu skapjiem.

-   Ceru, jūs saprotat, ka atstāt šeit kādu, lai tas rakņājas pa visiem šiem papīriem, ir pret noteikumiem, - viņš teica. - Nekad neesmu to pieļāvis. Taču māsa Valentīna bija izņēmums. Nelaiķes draugs bija misters Lokharts… - Viņš paraustīja plecus, ar šo kustību visu izteikdams. - Viņš izdarīja ļoti daudz laba mūsu arhīviem. Acīmredzot jūs arī būsiet izņēmums, māsa.

-    No šā brīža esmu jūsu parādniece, monsinjor. Vai Vela šeit pavadīja daudz laika?

-jā, laikam tā bija gan… Kā viņa teica? Ak jā, atcerējos. Viņa teica, ka uzgājusi šeit zelta dzīslu.

-   Tādā gadījumā es arī centīšos to atrast. Ja vien man tas izdosies.

Tikko manāmi pasmaidījis, monsinjors Petrella pamāja ar galvu.

Palikusi viena, Elizabete, mēģinādama atšifrēt pārējos Veļas burtus, pārlaida vērīgu skatienu telpai. Varbūt ar Vēju torni tomēr tam nebija nekāda sakara? Vai bija?

Nekur nebija redzams romiešu cipars IV, trešais saīsinājums šajā savādajā rindā. Varbūt ceturtais grāmatskapis? Ceturtais no kurienes? Lai atrastu ceturto, jāzina, kurš ir pirmais…

Viņa vairākas stundas veltīgi pāršķirstīja mapes ar dokumentiem, svīda, noputēja un bija tuvu izmisumam. Varbūt viņas pieņēmumi jau pašā sākumā bijuši maldīgi? Elizabeti interesēja, ko

Bens Driskils noskaidrojis Aleksandrijā, kurp devās pa Veļas pēdām. Katrā ziņā viņa uzdevums bija patīkamāks. Lai gan… kas gan tur patīkams? Ievainots cilvēks traucas tādu gaisa gabalu… Pietiek, Elizabete sevi apsauca. Izmet viņu no prāta!

Viņa turpināja meklēšanu, īsti neapjēgdama, ko vēlas atrast. Assassini, viņai piepeši ienāca prātā. Tas bija mērķis, kas jāatrod. Algotie slepkavas un pieci mirušie no Vēlas saraksta. Pieci mirušie un viens dzīvais. Ērihs Keslers. Kāpēc Vela domāja, ka viņam jāmirst nākamajam?

Viņa pāršķirstīja mapes vēlreiz, pārcilāja katru lapu un katru papira strēmeli, cerēdama ieraudzīt kaut vienu vārdu par šiem algotajiem slepkavām un arvien vairāk šaubīdamās par šā darba lietderību. Sirds dziļumos viņa zināja, ka tas viss ir velti, tomēr padoties nespēja. Nu, labi, viņa izšķiedīs vēl dažas dienas. Nu un kas? Zemeslode tāpēc griezties nepārstās.

Māsa Elizabete piecēlās, papurināja galvu, kā to būtu darījusi Vela, un piegāja pie loga, no kura pavērās skats uz Vatikānu. Viņa piepeši aptvēra, ka nezina, kāda šodien nedēļas diena, un neatceras, vai misi apmeklējusi pirms dažām stundām vai ari tas bija vakar. Šajā ziņā viņa bija tāda pati kā Vela, kura tik ļoti iegrima darbā, ka apkārtējā pasaule viņai pārstāja eksistēt. Elizabetei vienmēr, jau kopš mazotnes, darbs dzīvē bija svarīgākais. Starp citu, Vela allaž sasniedza vairāk. Veidodama karjeru, viņa bija godkārīgāka, turklāt paguva veidot attiecības ar Lokhartu. Bet tā bija Vela. Elizabete juta, ka no loga uzplūst patīkama vēsmiņa. Silti saules stari glāstīja adu. Vjīņa nebija Vela un nevarēja dzīvot Veļas dzīvi, tāpat kā Vela nedzīvotu viņējo. Viņa pati bija radījusi sev barjeras un ierobežojumus un centās tos respektēt… Piepeši viņa nolēma paskatīties uz Veļas kodu no citas puses.

Viņa bridi nedomās par burtiem un ciparu IV, bet domās par DR. Vienīgais, kas nāca prātā, bija dienvidrietumu saīsinājums. Torņa telpa bija veidota pēc zodiaka un kompasa. Noteikusi virzienus, viņa pagriezās pret dienvidrietumu stūri. Tur, iespiesta starp diviem grāmatskapjiem, atradās neliela, ar siksnām apjozta adas lāde, kas atgādināja deviņpadsmitā gadsimta cepuru kasti. LD. Lāde. Vela!

PBF.

Elizabete atsprādzēja siksnas un uzmanīgi pacēla cieto ādas vāku.

Lādē glītos kartona vākos atradās Praisa Beidela-Faulera grāmatas "Eklēsiasta vara un politika" tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtā gada manuskripts. Šis darbs gulēja šeit jau pusgadsimtu, nebija ieviests nevienā katalogā un neticama veidā izslīdējis caur Simtgadu noteikuma sietu. Kads bija iebāzis viņu necilā lādē un atstājis starp skapjiem telpas tālākajā stūri, kur tas krāja putekļus, gaidīdams, kad tālā nākotnē to uzies kāds skrupulozs zinātnieks vai vēl nedzimis fondu glabātājs.

Notupusies lādei blakus, viņa paņēma manuskriptu un ilgi raudzījās uz autora vārdu. Praiss Beidels-Faulers. PBF. Noslepkavots netālu no Bātas savā no klēts pārbūvētajā kabinetā tikai pirms sešiem mēnešiem. Viens no pieciem…

Titullapas augšējā stūri bija iespiests autora vārds un zemāk - "bāta, Anglija", lai klāt bija piespraustas divas lapas.

Uz pirmās lapas bija datums - 1931. gada 4. janvāris. Tā bija pāvestam Pijam XI adresēta vēstule, kuras autors Viņa Svētībai izteica dziļu pateicību "par atļauju piekļūt materiāliem, kas joprojām nav pieejami zinātniekiem".

Otra, ar 1948. gada 28. martu datēta vēstule bija adresēta pāvestam Pijam XII. Tās autors paskaidroja, ka viņam jāsperot vēl viens vai divi pēdējie soļi, lai pabeigtu viņam tik ļoti svarīgo otro sējumu, "ļums, Viņa Svētība, ir zināms, ka biju spiests skart delikāto jautājumu par algotu slepkavu izmantošanu Baznicas mērķu sasniegšanai. Fs protu novērtēt jūsu vaļsirdību šo pretrunīgo jautājumu apspriešanā mūsu privātajās sarunās. Esmu pilnīgi vienisprātis ar jums, ka šis jautājums jāaplūko ar ipašu piesardzību, ka tam vajadzīga tikpat uzmanīga pieeja, kā izvērtējot Baznīcas saites ar Benito Musolīni. Ceru, Jūsu Svētība, ka ar savu viedo prātu Jūs izprotat manu ieinteresētību šajos pētījumos."

Abas šis vēstules bija logs uz pagātni. Angļa netiešās klātbūtnes apburta, Elizabete sāka lasit manuskriptu. Viņa steidzās, nervozēja, acim ātri pārskriedama lappusēm, lidz pašās beigās atrada meklēto.

Par assassini zināms maz, bet dokumentēts vēl mazāk. Viņi apdzīvo tikai pašas melnākās un mazāk pētītās viduslaiku un renesanses vēstures lappuses. Gluži kā klaiņojoši suņi, kas bariem pulcējās Romas nomalēs un reizēm nenoniecināja pat cilvēka miesu, assassini "pārtika" no nepiesardzīgajiem, svārstīgajiem, vārgajiem un lēnajiem un tiem, kuru bezbailība bija radījusi maldīgu pārliecību par savu neievainoja- mtbu.

Daži no šiem bandītiem un neliešiem deva mūžīgas uzticības solījumu pāvestiem, un šie vīri bija pāvestu algotie slepkavas. Rakstiskās liecības, kas, par spīti Baznīcas apņēmībai izdzēst šos vīrus no savas vēstures, tomēr saglabājušas, ir neticami skopas. Klīst baumas, ka dokumentāri pierādījumi noslēpti nomaļos, pamestos klosteros, kur ierakti dziļi zemē, un es neatceros nevienu gadījumu, kad vismaz viens no šiem dokumentiem būtu atrasts un celts gaismā.

Algotie slepkavas uzradās periodā, kad Baznīca pilnīgā slepenībā veidoja un nostiprināja varu pāvesta valdījumos. Asiņainās un pērkamās pāvestu Siksta IV, Innocentija VIII un visbeidzot Aleksandra VI, Čezā- res Bordžas tēva, valdīšanas laikā viņiem bija dota liela vaļa un viņi spīdzināja un nogalināja pāvesta institūcijas politiskos pretiniekus ne vien Romā, bet arī nomaļajās Itālijas pilsētās.

Saviem zemiskajiem mērķiem viņi izmantoja indi un dunci, bet nereti upuri nožņaudza. Starp viņu neskaitāmajiem nežēlastībā kritušajiem jāmin Romā pazīstamās Kolonnu un Orsīni ģimenes, kas centās graut Baznīcas autoritāti, gribēdamas palielināt savu varu un ietekmi. Algotie slepkavas abās ģimenēs nesaudzēja pat sievietes un bērnus, un nedaudzie dzīvi palikušie radinieki bēga, lai glābtos.

Daudzi uzskata, ka Rietumu kultūrā nav bijusi otra tik baismīga, nežēlīga un Baznīcai fanātiski uzticīga slepenā organizācija. Kalpodami pāvestam, šie ļaudis bija gatavi uz visu. Viņi nav salīdzināmi ne ar bandītiem, kas toreiz pārplūdināja Romas ielas, ne ar tiem slepkavām, kurus par nelielu samaksu nolīga zemāko kārtu ļaudis, lai atrisinātu savas personiskās vai finansiālās problēmas. Assassini bija pavisam cita kaluma cilvēki. Daudzi nāca no ievērojamām, pat hercogu ģimenēm, starp viņiem bija arī garīdzniecības pārstāvji, viens otrs reliģiozs fanātiķis, kas bez šaubu ēnas, ar vieglu roku pastrādāja savus briesmu darbus, pārliecināts, ka slepkavo Baznīcas varenības vārdā un sniedz Baznīcai lielāko pakalpojumu, kāds vien iespējams.

Runā, ka viens no pirmajiem assassini bijis Milānas ievērojamā valsts darbinieka Ludoviko Sforcas ārlaulības dēls. Tajā laikā ne mazums Itālijas brīvpilsētu, apvienodamās ar Romu, papildināja tās finanses, tādējādi piedalīdamās arī algoto slepkavu bagātības veidošanā, taču tas viss notika pilnīgā slepenībā. Daudzi assassini bija sabiedrībā pazīstamu cilvēku ārlaulības dēli, nereti arī lielu ģimeņu otrie un trešie dēli, pie kuriem specifisku uzdevumu veikšanai bieži vērsās garīdznieki.

Tādējādi viņu pulks strauji auga. Pāvesta varu vajadzēja nosargāt par katru cenu.

Ne jau Čezāre Bordža vien naktis kopā ar saviem apbruņotajiem sargiem braukāja pa Romas ielām, asiņaini izrēķinādamies ar tiem, kas nebija pa prātam Baznīcai. Viņa paraugam sekoja daudzi citi.

Kad Pāvesta krēslā iesēdās jūlijs 11, līdzcietīgs, ar apvienošanās ideju pārņemts cilvēks, algoto slepkavu aktivitāte atslāba. Viņi atkāpās ēnā, ierāvās tumšās spraugās un kaktos, paslēpdamies uz vairākiem gadsimtiem un iznākdami no saviem patvērumiem tikai retumis, kad, viņuprāt, spriedze draudēja saraustīt Baznīcu gabalos.

Aktivizējās un uznira virspusē viņi jezuītu inkvizīcijas laikā Itālijas centrālajā daļā. Pietika ar čukstus pateiktu vārdu assassini, lai pāvesta politikas pretinieki aiz šausmām nodrebētu.

Savu laiku ar asiņainu zobenu apkarojusi ķecerību, inkvizīcija nogāja no vēstures skatuves, un nozuda arī šie slepkavas. Viņi iekrita kā akā. bez pēdām salīda spraugās, no kurām bija nākuši, un patvērās drūmās slēptuvēs, kur tumsā un smirdoņā gaida savu stundu.

Neko vairāk par Baznīcas algotajiem slepkavām Elizabetei uzzināt neizdevās. Beidela-Faulera vērtējumi katrā ziņā bija diskutējami, tāpat kā daudzu citu Baznīcas vēsturnieku darbi. Kristīgās Baznīcas vēsture ir pretrunīga un juceklīga, un tās traktējumos rodami ne mazums izkropļojumu un pārspīlējumu, ko diktējusi nenovīdība, atriebība un sens naids starp dzimtām. Elizabetei bija grūti iztēloties Čezari Bordžu, kas, asinskāres dzīts, klīst pa ielām, jo, pēc viņas ieskatiem, Čezāre Bordža bija viens no sava laika spējīgākajiem un civilizētākajiem cilvēkiem. Šķita, ka Beidelu-Fau- leru iespaidojusi pret Itāliju nelabvēlīgā spāņu prese. Labāk jau uzskatīt Čezāri par Makjavelli aprakstītā prinča paraugu.

Diez vai tam bija kāda nozīme.

Elizabeti uztrauca kas cits. Iespēja, ka assassini varētu eksistēt ari mudienās.

Izšķirstījusi manuskriptu lidz galam, Elizabete atrada Beidela- Faulera skaidrajā rokrakstā aprakstītu lapu. Piezīmes bija mīklainas, taču zemteksts tālu nebija jāmeklē.

1949.

Cik viņu bija? Vai visi miruši? NE!

Darbība kara laikā.

Simons - līderis? Pijtt sazvērestība… Kas viņus nodeva…?

Elizabetei sirds dauzījās kā jukusi. Bridi viņa sēdēja nekustīgi, mēģinādama nomierināties. Viņa nezināja, ko aprautie teikumi nozīmē, taču piepeši viņai šķita, ka šie assassini viņai uzglūn no visām pusēm. Vela arī šo lapu izlasīja, par to šaubu nebija.

Tagad galvenais bija palikt dzīvai. Viņa riskēja iekļūt neparedzamu notikumu virpuli, kur par slepkavām nolīgst garīdzniekus. Danns, uzstādams, ka melnais lietusmētelis, kam norauts gabals, pieder garīdzniekam, trāpījis mērķī. Cilvēks, kas nogalināja Veļu un, iznācis no nakts, uzbruka Benam, iespējams, patiešām bija priesteris, nevis kāds, kurš par to pārģērbies! Beidels-Faulers ticēja šo cilvēku eksistencei, un Vela droši vien arī par tiem zināja. Elizabete gluži vai fiziski juta abu klātbūtni šajā bīstamajā ceļā. Tuvības izjūta bija reāla un šķita gluži vai svēta.

Viņa nokopēja ar roku aprakstīto Beidela-Faulera lapu.

Pēc tam atkal sēdēja klusi un nekustīgi, ieklausīdamās ventilācijas sistēmas dūkšanā un neskaitāmo lappušu čaboņā, ko izraisīja tikko jaušams caurvējš un kas atgādināja slepeno arhīvu pulsu.

Beidelu-Fauleru nogalināja tāpēc, ka viņš zināja par algotajiem slepkavām. Viņa mūža darbs ugunsgrēkā sadega. Nē, krietnais ser, viņi nav ne pazuduši, ne miruši, nedz četrdesmit devītajā gadā, nedz tagad. Tieši vēsturnieka interese par "tagad" bija iemesls, kāpēc briesmoņi ar veco vīru izrēķinājās…

Pēc brīža Elizabetes vaibstos iegūla smaids.

Viņai nebija ne jausmas, ko uzokšķerējis Bens Driskils un kur viņš patlaban ir. Taču viņa bija izvilkusi algotos slepkavas, šos assassini, no gadsimtu dzīlēm dienas gaismā. Tiem neizdevās nemanītiem aizlavīties, un nu viņa zina, ka tie eksistē arī mūsdienās, divdesmitajā gadsimtā, turklāt ne vien eksistē, bet ari slepkavo.

Viņai tas viss jāapkopo un jānodod Benam Driskilam. Un tad viņš sapratīs, ka Elizabete nemaz nav tāda, par kādu viņš to uzskatījis. Ka viņa nav akla Vatikāna aizstāve, kas aizrāvusies vie- nigi ar sauso mūķenes teoloģiju, ka viņai rūp ari kas cits, ne tikai Baznīca, Baznīca un vēlreiz Baznīca! Elizabete piespiedīs Benu saprast, ka viņa ari grib atrast Veļas slepkavu. Ne mazāk kā viņš.

Iespējams, viņas uzvaras prieks bija muļķīgs, taču Elizabete par to neraizējās. Ja vien izdodos pierādīt, ka bens kļūdās, domādams par viņu sliktu.

Elizabetei neizturami gribējās ar kādu aprunāties. Kas bija Veļas tuvākais draugs un sabiedrotais Baznīcas hierarhijā? Pie kā Vela vērstos pēc padoma, ja būtu dzīva? Pie Svētā Džeka.

Viņa piezvanīja Sandanato un pastāstīja, ka atklājusi šo to interesantu Veļas pētītajos dokumentos un vēlas par to apspriesties ar kardinālu d'Ambrici. Sandanato stundas laikā viņai uz redakciju atzvanīja. Eminence esot ar mieru grozīt vakara gaitu un priecāšoties Elizabeti redzēt savos privātajos apartamentos Vatikānā, lai abi kopā ieturētu vakariņas.

Līdz tikšanās bridim bija dažas stundas laika, un viņa nolēma tam sagatavoties. Šajā vīriešu pasaulē viņai nekādu priekšrocību nebija, tāpēc vajadzēja rūpīgi apsvērt katru soli un vārdu, lai nekaitētu savai iecerei. Elizabete nedrīkstēja pieļaut, ka viņu notur par muļķiga entuziasma pārņemtu žurnālisti. Tie acumirklī no viņas atgaiņātos - ne tāpēc, ka neuzticētos, nē, gluži vienkārši tāda rīcība būtu instinktīva. Galu galā viņa bija tikai sieviete, mūķene, ko gan no viņas var prasīt un gaidīt, lai ari ko viņa tur sacitu, blēņas vien ir. Elizabete pat dusmoties uz viņiem nespēja, ar tādu attieksmi vajadzēja samierināties. Viņai atlika vien apkopot savus atradumus, savilkties dūrē, kā teiktu Vela, un izteikties pēc iespējas precīzi un loģiski.

Kad apkalpotāja sāka novākt traukus, Elizabete joprojām stas- tīja, un kardināls ar Sandanato uzmanīgi klausījās. D'Ambrici, vērodams viņu no smago, grumbaino plakstiņu apakšas, ne reizi viņu nepārtrauca. Sandanato izturējās tikpat klusi. No kardināla iemīļotā šefpavāra pagatavotajiem lieliskajiem ēdieniem viņš neko neaiztika. Sandanato, smēķēdams cigareti pēc cigaretes, gan allaž izskatījās saspringts. Kad Elizabete beidzot apklusa un pacēla pie lūpām kafijas tasi, kardināls atliecās un atspieda muguru pret krēsla atzveltni.

- Man šķiet, māsa, ka atceros diskusiju par kādu šā jūsu Beidela-Faulera publikāciju. Tas bija sen, uzreiz pēc kara. - Viņš vir- pināja pirkstos glāzi ar konjaku, tad pacēla to augstāk un ieelpoja dzēriena smaržu. Sandanato atkal aizsmēķēja, šoreiz cigāru, un saberzēja aci ar pirksta kauliņu. - Viņš rakstija par Baznīcas saistību ar Musolīni izlūkdienestu. It kā tas būtu kāds noslēpums!

Bet ko gan no angļa var gaidīt? Cik atceros, viņš kritizēja arī Piju XII par sadarbību ar vācu spiegiem. Ka tas it kā pinies ar nacistiem… ka nolaupītas kaut kādas mākslas vērtības. Savā laikā tādu informāciju viens otrs varbūt uzskatīja gluži vai par istu bumbu, un tas izskaidro pāvesta popularitātes kritumu šo musinātāju aprindās. - Viņš nokrekšķinājās. - Un kas notika pēc tam? - Kardināls paraustīja smagos plecus. - Nekas. Klusums. Kašķa meklētāji pagaisa, ka nebijuši. Tie, māsa, ir veci jaunumi. Nekas cits kā sena skandāla atbalsis.

Elizabete paliecās uz priekšu.

-    Liksim mierā toreizējos notikumus, Eminence. Beidels-Fau- lers ir nogalināts tikai pirms vairākiem mēnešiem, un visi viņa pētījumi, ko bija paredzēts iekļaut otrajā sējumā, gramatā par assassini, pārvērsti pelnos. Viņš bija cilvēks gados, taču kāds nespēja sagaidīt viņa dabisko nāvi. Vajadzēja, lai viņš mirst uzreiz, nekavējoties. - Elizabete dziļi ievilka elpu, mēģinādama saskatīt kardināla acīs kadu izpratnes pazīmi. To neieraudzījusi, viņa turpināja: - Turklāt seni skandāli reizēm kļūst par vispāratzītas patiesības daļu. Neviens vairs nenoliedz, ka daži notikumi Baznicas pagātnē nedara tai godu. Kara laikā Baznīca bija mēslos lidz aus…

-    Mana dārgā, - d'Ambrici maigā balsī viņu pārtrauca, - baznīca kopā ar visiem citiem vienmēr stāvējusi ar vienu kāju mēslos. Un vienmēr tajā bijuši gan krietni, gan nelāgi cilvēki. Turklāt, kā jūs zināt, nereti labais un ļaunais cilvēkā mīt vienkopus. - Viņš palūkojās uz monsinjoru. - Tā ir, Pjetro, vai ne? Ikviens no mums šādus cilvēkus pazīst… Un Baznīca vienmēr bijusi ļaužu kopums. Vīriešu un sieviešu arī, protams.

-    Neviens jau nezina, kas tieši ugunsgrēkā gājis bojā, - Sandanato sacīja. - Kāpēc gan slepkavām bija jāgaida vairāki gadu desmiti, ja šā autora rīcībā, kā jus, māsa, apgalvojat, bija kompromitējoši materiāli?

-    Man nav ne jausmas, kāpēc. Es varu spriest tikai par to, ko zinu. Un mēs zinām, ka Beidels-Faulers centās uzrakstīt šīs slepenās organizācijas vēsturi. Mēs zinām, ka viņš ir šo slepkavu upuris… un zinām, ka viņa darbs ir iznīcināts. Manuprāt, viņa darbs nebija mazāk nozīmīgs mērķis kā viņš pats. Vai jūs abi to nesaprotat? Vai es esmu jukusi? - Elizabete papurināja galvu. - Nē, neesmu… Šie cilvēki, arī māsa Vela, ir nogalināti. Nepilnu divu gadu laikā. Vai patiešām jūs domājat, ka slepkavības savā starpā nav saistītas?

-  Ja spriež pēc paņēmiena, - diez vai saistītas, - kardināls novilka. Šķita, ka viņš noskaņots turpināt diskusiju. Vismaz neapklusināja Elizabeti. - Doma par šo algoto slepkavu eksistenci mani vieš skepsi.

-   bet kāds taču zināja, ka Beidelam-Fāuleram ir dinamīta pilna klēts… materiāli un dokumenti, kas apdraud viņus! Vai patiešam šis pieņēmums jums izklausās tik neticams? Vai ir vēl kāds iemesls, kāpēc vēsturnieks būtu jānogalina un viņa darbs jāiznicina? Vela, kas bija daudz gudrāka par mani, droši vien atklāja vēl vairāk. Un kas notika ar viņu? Viņa ir nogalināta, un viņas nāves iemesls ir tāds pats kā Beidela-Faulera slepkavībai… Es daudz ko atdotu, lai redzētu, ko viņš uzrakstījis! - Elizabete apklusa, aptverdama, ka pārāk aizrāvusies, taču turpināja tikpat dedzīgi. -Ja viņš izsekojis algoto slepkavu eksistenci līdz mūsu dienām… ja minējis vārdus, ja nosaucis slepkavas Baznīcas iekšienē… - Elizabete sagrozījās uz smagā, griezumiem rotātā krēsla. - Padomājiet par to! Cilvēku iznīcināšana Baznīcas iekšienē, pēc Baznīcas rīkojuma! No tā izriet pēdējais jautājums. Kas tieši viņus izrīko? - Viņa nolika tasi uz galda un, pacēlusi pie lūpām konjaka glāzi, iedzēra malku - lai sevi apklusinātu.

-   Nabaga vecie assassini, - d'Ambrici domīgi noburkšķēja, grozīdams lielo galvu. - Vecie, neiznīcināmie putnubiedēkļi. Peramie zēni Baznīcas vēsturē. Jāatzīstas, es šaubos, ka bija tāds Beidela- Faulera grāmatas otrais sējums. Dzīvoju šeit jau ilgi, bet neko neesmu dzirdējis par tādu grāmatu, lai gan, kā jūs nojaušat, arī man ir savi informācijas avoti. Nē, māsa, šis stāsts ir stipri apšaubāms.

Elizabete nevēlējās ar kardinālu strīdēties, taču arī padoties ne- grasījās.

-   Bet ko jūs teiksiet par Simonu Verginiju? Kas viņš tāds bija? Vai jūs Beidelu-Fauleru uzskatāt par absolūtu muļķi?

-   Par lētticīgu cilvēku, māsa. Viņš bija lētticīgs, tāpēc vienmēr atrada to, ko gribēja atrast. Vēsturnieku aprindās tas ir parasts netikums. Žurnālistu aprindās arī, viņi ir no tās pašas miklas. Par Simonu… Atļaujiet par to pastāstīt. Nekāda jūsu Simona neeksistēja, viņš bija mītisks varonis nacistu ieņemtajā Parīzē, gluži kā tāds Robins Huds. Viņam bija desmitiem identitāšu, viņam piedēvēja simtiem varoņdarbu, un viņš bija universāls tēls, uz ko nogrūst vainu. Parasts cilvēks nespētu paveikt ne desmito daļu no tā visa. Tas nebija viens cilvēks, viņi bija vairāki. Dažs bija īsts drosminieks, cits - noziedznieks, visi anonīmi… viri, kas izpildija kara laikam parastus uzdevumus… Jūsu Beidels-Faulers uzdūrās šīm leģendām un iekrita. Tajos gados daudz kas notika, masa. Varat man ticēt, es tur biju.

-   Protams, bijāt, - Elizabete vārgi noteica. - Un assassini? Arī mīts?

-   Viņi bija, bet tik sen, ka diez vai tam vairs ir kāda nozīme. - Kardināls viņai labsirdīgi uzsmaidīja.

Elizabete iekoda zobos apakšlūpu un saņēma kopā rokas.

-    Bet šie slepkavas nogalina tagad, - viņa tikko dzirdami iebilda un tad piepeši nolēma atmest piesardzību. Otras tādas izdevības varēja nebūt, tāpēc vajadzēja izteikt visu. - Tas nav mīts. Ja, es uzsveru, ja versija par viņiem būtu maldīga, šo slepkavību nebūtu, vai ne? - Viņa redzēja, ka Sandanato aizgriežas, nolaiž skatienu un cītīgi pēta pelnu stabiņu cigāra gala, it ka likdams saprast, ka viņam ar šo skandalozo vīziju nav nekā kopīga. - Vai šo domu neapstiprina fakts, ka Ņujorkas un Prinstonas slepkava bija priesteris? Piederīgs Baznīcai?

-   Jā, kā tad! - d'Ambrici dusmīgi noņurdēja, beidzot nometis savu iecietības masku. - Ja tas patiešām notiek ar Baznīcas ziņu, tad tur iesaistīti ļaudis ar lielām pilnvarām… Nē, es nespēju kam tādam noticēt, māsa.

-Ja nu tā ir no Baznīcas atšķēlusies grupa? Kas nodibinājusi bandu pēc seno slepkavu ģīmja un līdzības? Šķeltnieki, fanātiķi? Kādam, kurš radis jautājumus izlemt, izmantodams spēku, vajadzīgi cilvēki, kuri spēj nogalināt…

-    Kur, māsa? - Sandanato noprasīja. - Kur, sakiet lūdzama, tādus cilvēkus iespējams atrast? Kam gan patīk nogalināt? Kādēļ lai viņi ilgotos izpildīt pavēles? Kaut kas neticams! Pārāk dzīvas iztēles auglis…

-   Astoņu cilvēku varmācīga nāve nav manas iztēles auglis, - Elizabete salti atbildēja. - Kāds viņus nogalināja. Katrā ziņā trijiem no viņiem dzīvību atņēma cilvēks garīdznieka sutanā.

-   Nu labi. Beidelu-Eauleru, pieņemsim, patiešām nogalināja tāpēc, ka viņš rakstīja grāmatu par šiem algotņiem, - Sandanato sacīja, caur dūmu plīvuru ieskatīdamies Elizabetei acīs. Viņa jutās tā, it kā Sandanato būtu viņai pieskāries. - Un pārējie četri? Tiem ar assassini nebija nekāda sakara. Par ko tad nogalināja viņus? - Sandanato saviebās. - Jūs izdomājat neticamu sazvērestību. Kam jums to vajag? Un kā ar to visu saistīts Simons Verginijs un slepkavu banda, kas darbojusies pirms četrdesmit gadiem? Kādēļ gan lai viņi piepeši aktivizētos?

Elizabete uzmeta ašu skatienu kardinālam.

-   Kas to lai zina? - "lād, saņēmusi drosmi, sacīja: - Varbūt jaunā pāvesta vēlēšanas…

Pār galdu kā bieza migla nogūla klusums. Sasodīts… kāpēc viņa nespēja pievaldīt mēli! Pateikt ko tamlīdzīgu d'Ambrici, galvenā kandidāta uz pāvesta amatu, klātbūtnē bija ļoti netaktiski. Cik cieši tas raugās uz viņu, acis nenolaizdams…

Piepeši kardināla sejā atplauka viņam raksturīgais šķelmigais smaids.

-    Uz mata kā Vela, - viņš sacīja. - Jūs mums esat domātāja, māsa, gluži vai Makjavelli. Starp citu, tas ir kompliments, nepārprotiet. Tagad saprotu, kāpēc māsai Valentīnai jūsu draudzība tik daudz nozīmēja.

Sandanato papildināja mazās tases ar stipru melnu kafiju. Sveču liesmiņas caurvējā, kas vilka pa atvērtajiem logiem, noraustījās. Elizabete juta, ka saruna neizdosies, brīdis bija garām. Viņa nesaprata, kā lai vērtē sarunas biedru reakciju. Skaidrs bija viens - viņi skeptiski raudzījās uz iespēju, ka Baznīcas iekšienē varētu būt kādi sazvērnieciski spēki. Vai viņai izdevās vismaz izraisīt abos interesi par šo versiju? Saruna turpinājās par ko citu, un Elizabete paraudzījās visapkārt, mēģinādama atcerēties un formulēt kādu svarīgu domu, kas pazibēja prātā. Kardināla apartamenti Apustuliskajā pilī bija iekārtoti baroka stilā, mēbeles senlaicīgas, daudz antīku nieku, pie sienām itāliešu meistaru gleznas. Galveno vietu ieņēma Tintoreto darbs, ar ko pāvests Pijs bija apbalvojis kardinālu par kalpošanu kara laikā.

Spriedze pagaisa, un kardināls pievērsās dažādu vēstures leģendu aizkulisēm. Jā, Baznīcas vēsturē, viņš filozofēja, bijis ne mazums nežēlīgu un asiņainu lappušu, taču ļaudis allaž tiekušies uz pārspīlējumiem. Elizabete klausījās un domāja par viņa iepriekš teiktajiem vārdiem. Baznica patiešām bija divdabīga - ar vienu kāju mēslos, bet skatiens vērsts uz zvaigznēm. Divsejainais Jānuss. Vela Romas Baznīcu dēvēja par divsejaino Jānusu.

D'Ambrici stāstija par Čezāri Bordžu, ieminēdamies, kā tas divas reizes izmantojis algotos slepkavas. Pirmo reizi nodoms neesot īstenojies, un tikai tūkstoš piecsimtā gada vasaras beigās tiem izdevies Lukrēcijas vīru viņa gultā nožņaugt. Kardināls to stāstīja tā, it kā būtu Bordžu ģimenes tuvs draugs, kas toreiz bieži iegriezies viņu namā. Šai politiskajai slepkavībai bija viens mērķis - atbrīvot māsu no laulības saitēm, lai viņa varētu stāties jaunā izdevīgā laulībā ar Alfonso d'Esti, Ferrāras hercogistes mantinieku. Šī savieniba bija veiksmīga, un tūkstoš pieci simti pirmajā gadā Visu Svēto dienas priekšvakarā Lukrēcija sarīkoja krāšņu balli par godu savam brālim.

-   Tās tik bija viesības! - Kardināls aizvērtām acīm nopūtās, it kā atminēdamies šo seno notikumu. - Zālē dejoja piecdesmit kailu kurtizāņu. Pēc tam viņām lika ar zobiem savākt no grīdas kastaņus, un vīrieši viņas pa to laiku ieguva. Viss izdevās lieliski, žēl vienīgi, ka vajadzēja nogalināt pirmo vīru. Ar jaunā sabiedrotā atbalstu Čezāre sagrāba Kolonnu zemes un Orsīni ģimeni ieslodzīja cietumā. - Viņš lēni atvēra acis. - Ar tādu cilvēku bija jārēķinās…

Māsa Elizabete, kavēdamās domās par kailajām kurtizānēm un kastaņiem, piepeši, izdzirdējusi pēdējo frāzi, nodrebēja. Ar tādu cilvēku biju jārēķinās…

-   Priesteris, kas nogalināja Vēlu un uzbruka Benam Driskilam, - aizmirsusi pieklājību, viņa kardinālu pārtrauca. - Virs ar sudrabainiem matiem un brillēm…

D'Ambrici, ar skatienu pauzdams iecietību, pievērsās viņai.

-   Jā, māsa?

-    Viņš atbilst pēc vecuma… kaut gan jau gados, toties ļoti spēcīgs un ātrs. Viņš ir viens no viņiem… Vienmēr bijis. Esmu pārliecināta, es to jūtu… Beidela-Faulera pētījums, assassini kara laikā… Vai saprotat? Viss saskan… Simons Verginijs, viņu barvedis, par ko rakstīja Beidels-Faulers! Tas ir mūsu priesteris ar sudrabainajiem matiem! Simons Verginijs! Bet tas vēl nav viss. Piezīmēs minēta Pija sazvērestība. Atcerieties, kāds bija šis Pijs! Iespējams, viņš bija īsts nelietis un blēdis, turklāt sadarbojās ar vāciešiem… Jā, tieši Pijs varēja izmantot algotos slepkavas Otrā pasaules kara laikā. Varbūt viņš palīdzēja nacistiem netīrajos darījumos, par kuriem jūs, Eminence, ieminējāties. Palīdzēja mahinācijās ar mākslas darbiem! Viss saskan! To ir vērts apdomāt - kā jums šķiet?

Elizabete lūkojās uz abiem un lepni smaidīja. Viņa bija laimīga, ka nonākusi līdz šim secinājumam, un nekas viņu vairs neuztrauca. D'Ambrici un Sandanato raudzījās uz viņu, tad apmulsuši pavērās viens uz otru.

Sasodīts, Vela ar viņu lepotos!

***

Kallists, krietni pēc pusnakts pamodies no nemierīga miega, nekustīgs gulēja mitrajos palagos. Lai gan ķermeni klāja sviedri un galva nedaudz sāpēja, kopumā viņš, paldies Dievam, jutās ciešami. Skatīdamies uz mēnesi, kas tieši pretī bija redzams logā, viņš piepeši saprata, ka tā saltais bālums un vienaldzīgums uzdzen viņam domas par nāvi. Kaut gan nedomāt par nāvi tādā situācijā nebija iespējams. Arī pirms saslimšanas tā allaž bija klāt viņa domās, acīmredzot tāpēc, ka viņš bija mācītājs. Cik vien viņš sevi atcerējās, vienmēr vajadzēja piedalīties bērēs. Tā bija daļa no viņa darba.

Pirms trīsdesmit gadiem, kad pāvests Pijs XII beidzot nomira, Kallists, jauns un godkārīgs monsinjors, kalpoja Vatikāna sekretariātā un bija Baznīcas konvulsiju un satricinājumu liecinieks. Nu viņu arī gaida baisa, nenovēršama nāve! Mēness apspīdētās istabas klusumā Kallists izdzirdēja savus smieklus. Ak Dievs, kāds tas bija laiks!

Pijs bija pēdējais no "vecmodīgajiem" pāvestiem - augstprātīgs autokrāts, kurš nicināja visu, kas nedaudz atgādināja godprātību un krietnumu. Monsinjors Salvatore di Mona uzskatīja viņu par cilvēku bez morāles, pat jukušu. Morāles trūkumu Pijs demonstrēja Parīzes okupācijas laikā, bet vājprāts jautās viņa "vīzijās", ko Pijs teicās redzam mūža pēdējos gados.

Kad pāvests Pijs nomira, monsinjora di Monas amata pienākumi prasīja iedziļināšanos neskaitāmos bēru sagatavošanas sīkumos, kas reizēm izraisīja gan šausmas, gan smieklus. Viņš nekad to neaizmirsa. Tajā laikā viņa nostiprinājās stingra pārliecība, ka cilvēks nezina, kad pienāks brīdis maksāt par grēkiem. Pijam šis rēķins pienāca dažas stundas pēc viņa pēdējā elpas vilciena.

Vatikāna sienās ikvienam bija skaidrs, ka Pija ilgā turēšanās pie dzīvības ir Šveices gerontologa doktora Paula Nīhana nopelns. Nīhans bija protestants, un starp viņa pacientiem bija arī Konrāds Adenauers un Vinstons Čērčils. Visi viņi izgāja šūnu atjaunošanas kursu, ko bija izstrādājis doktors Nīhans, un šī terapija paredzēja no jēru audiem iegūta īpaša šķīduma injekcijas. Kad tūkstoš deviņi simti piecdesmit astotā gada oktobra sākumā Pijs Gandolfo pilī vadīja pēdējās dzīves stundas, Vatikāna radio jezuīti nepārtraukti translēja tiešraidē viņa agoniju un aizlūgumus par mirēju pie viņa gultas. Monsinjors di Mona tajā nakti klausījās radio savā kabinetā. Neviens Vatikānā negulēja. Viņš un trīs draugi garīdznieki noslēdza derības par nāves stundu, kas pienāca devītā oktobrī četros no rīta. Di Mona derībās zaudēja, taču neskuma, jo Pija aiziešana bija pietiekama balva.

Pēc tam sākās absurda teātris.

Pāvesta mirstigās atliekas Gandolfo pili balzamēja viņa personiskais ārsts Galeaci Lizi kopā ar šim nolūkam pieaicināto speciālistu Oreste Nuci. Pēc tam viņu veda uz Romu municipalitātes katafalkā, ko rotāja četri zeltīti eņģeļi, balta damasta vītnes, kas vairāk šķita piemērotas kāzām, un bezgaumīgs trīskāršā pāvesta kroņa koka dublikāts, kas, zārkam pakustoties, draudēja nokrist zemē.

Monsinjors di Mona gaidīja skumjo procesiju pie kādas Late- rāna bazilikas durvīm. Dīvainais katafalks beidzot tuvojās. Di Mona un viņa draugi un domubiedri nezināja, ko darīt - smieties vai raudāt. Piepeši viņi izdzirdēja pistoles šāvienam līdzīgu troksni. Pirmā doma bija: assassini! Monsinjoram gribējās šāvējiem uzkliegt: "Pārvēlu, idioti! Viņš jau ir miris!" 'lāču īstenībā neviens nešāva. Skaņa nāca no katafalka. Tur kaut kas bija atgadījies. Zārka.

Kad dievkalpojums bija galā, katafalku atkal veda cauri Romai uz Vatikānu, kur zārku novietoja Svētā Pētera katedrālē. Monsinjors di Mona, sekretariāta pārstāvis, ieradās tur, lai noskaidrotu, kas īsti noticis, un drīz vien satriekts iznāca ārā. Neparasti siltajā laikā liķis bija sācis sadalīties, zārkā radušās gāzes, un vāks bija atsprādzis vajā. Lizi un Nuci atkal vajadzēja ķerties pie darba. Viņi strādāja visu nakti, lai pienācīgi sagatavotu nelaiķi publisko atvadu ceremonijai, kam bija jāsākas pulksten septiņos divpadsmitā oktobra rītā. Taču likstas vēl tikai sākās.

Sēru dienā nebeidzamā straumē atvadīties no pāvesta plūda ļaudis, mirgoja sveces, zārkā, sarkanā mantijā tērpts, ar zelta tiā- ru galvā gulēja nelaiķis, bet pamazām atkal viss aizgāja greizi. Svētā Pētera katedrālē bija karsts. Pārak karsts. Nelaiķa nāves bālā seja vērtās zaļgana. Visapkārt izplatījās smaka, no kuras kļuva nelabi. Cilvēks beidzot parāda saini īsto seju, di Mona nodomāja. Galu galā veselais saprāts ņēma virsroku, zārku aizvēra, ievietoja svina sarkofāgā un beidzot atstāja īpašā nišā kādā grotā zem Svētā Pētera katedrāles.

Nepatīkamo notikumu gaitu Lizi skaidroja ar to, ka viņš un Nuci izmantojuši senās balzamēšanas metodes - bez injekcijām, bez ķirurģijas, bez iekšejo orgānu izņemšanas. Tādu paņēmienu izmantojuši pirmie kristieši, un ārsti izlēmuši, ka tas atbilst pāvesta svētumam. Pēc tam Lizi stāstu par pāvesta agoniju pārdeva presei, un kardināli, kas pārvaldīja baznicu līdz nākamā pāvesta ievēlēšanai, aizliedza viņam spert kaju uz Vatikāna zemes. Vardu sakot, Pija nāvi un bēres pavadīja visas iespējamās nepatikšanas. Atbilstošas beigas.

Tā reiz uzskatīja monsinjors di Mona, un Kallists IV šajā jautājumā viedokli mainījis nebija. Viņš pasmaidīja, atcerēdamies to seno oktobra dienu smieklīgos un tajā pašā laikā šausmigos notikumus, atcerēdamies sevi, toreiz tik jaunu, un savus domubiedrus, ar kuriem draudzība bija aizsākusies jau agrāk, kara laika Parīzē, kur viņi atskārta, kāds monstrs īstenība ir Pijs.

Parīze. Šis vārds atdzīvināja atmiņas ne vien par senajiem draugiem, bet arī par to, kā dēļ viņi bija gatavi mirt…

Kallists paberzēja skaustu un pamasēja pakausi, kā aizgaini- dams trulo pulsēšanu, un lēni nolaida kājas uz grīdas. Pretsāpju tabletes iedarbība tuvojās beigām. Doktors Kasoni bija teicis, ka šīs tabletes tas pats heroīns vien ir, un Kallists viņam pikti atbildēja, lai aizvāc to draņķi. Taču d'Ambrici bija taisnība. Kasoni bija labs cilvēks.

Virs sarkanās pidžamas Kallists uzmeta tumšzilu frotē peld- mēteli un kājas iebāza samta rītakurpēs. Atradis uz galda vēl vienu tableti, viņš to norija, virsū uzdzerdams remdena ūdens malku, un tad aizsmēķēja cigareti. No puspavērtā loga vilka vējiņš, aizvirzīdams dūmus aiz smagajiem aizkariem. Viņš nospieda magnetofona pogu, un istabu piepildīja Madama Butterfly skaņas. Nabadzīte, sēž zem ziedošiem kokiem un gaida…

Viņš paņēma spieķi, iešjūkāja viesistabā, kur pamaja kopējam, kas lasīja blāvā galda lampas gaismā, un izgāja gaitenī. Spieķa klaudzēšana atgādināja metronomu. Nesenās slepkavības bija izraisījušas Vatikānā satraukumu, un, izteicis atbilstošus rīkojumus Indelikato un d'Ambrici, Kallists uzskatija par pienākumu, kamēr spēki atļauj, agrās rīta stundās apstaigāt savus valdījumus, lai pārliecinātos, vai viss ir klusi un mierīgi, vai sargi, ko viņš sauca par nakts patruļu, ir savās vietās. Pabeidzis šo nelielo apgaitu, viņš mazliet nomierinājās. Taču, ka viss būs labi, īsti neticēja.

Gaiteņa tumšākajā galā aizgājis lidz pēdējām durvīm, Kallists ar spieķi klusi pieklauvēja, tik klusi, ka to dzirdētu tikai cilvēks nomodā.

-    Nāciet iekšā, Jūsu Svētība, - sēcoša balss atsaucās.

Kallists vilcinādamies iegāja iekšā.

-    Vai es tevi nepamodināju, Džakomo?

-    Nē, nē! Pēdējā laikā ciešu no bezmiega. Gluži kā tāds vecs mērkaķis. Nāciet iekšā, priecāšos par sabiedrību. Citādi prātā nāk visādas muļķīgas domas.

Ne vienmēr starp abiem valdīja tāda uzticība. Savā laikā Džakomo arī pretendēja uz troni, bija pagājis daudz gadu, bet viņi nekad to neapsprieda. Kardinālu vairākums toreiz uzskatīja, ka d'Ambrici vairak noderīgs ikdienas vētrās… no rokas rokā pārgā- ja daudz naudas. Neaizstājams, viņi sacīja, d'Ambrici gluži vienkārši ir neaizstājams, bet atrast aizstājēju kardinālam di Monam būs viegli. Tāda bija "oficiālā nostāja". D'Ambrici saprata zīmes un visus spēkus veltija, lai tiktu izraudzīts di Mona, ko viņš pazina jau sen. Likteņa ironija, ka d'Ambrici atkal pieredzēja, ka loks noslēdzas.

-    Vai sāp? - D'Ambrici seju slēpa ēnas, tāpēc viņš izskatījās draudīgs.

-   Nē, ne pārāk. Pirms gulētiešanas noskaitīju lūgšanu. Kad pamodos, sāku domāt par Pija nāvi.

D'Ambrici pasmaidīja.

-   Melnā komēdija. Kāds apdāvināts zaimotājs tādu varētu uzrakstīt.

Kallists dobji iesmējās.

-    Ko tu domā par lūgšanu? - Viņš uzmanigi iesēdās atzveltnes krēslā.

-   Tāpat kā mūsu draugs Indelikato, es teiktu, ka par sliktu tā nenāk. Jus droši vien raugāties uz to citādi, vai ne? Kas jums liek lūgt Dievu, Salvatore?

Izdzirdējis savu agrāko vārdu, Kallists kļuva mundrāks.

-   Tas pats, kas daudzus. Bailes. Šīs slepkavības… - Viņš bezpalīdzīgi paraustīja plecus. - Ar ko lai sāk? Kā mēs varam viņus apturēt? Kāpēc šie cilvēki mirst? Kāpēc? Šis jautājums ir svarīgs. - Viņš sagrozījas krēslā, iekārtodamies ērtāk. Sāpes tabletes iedarbībā mazinājās. D'Ambrici klusēja. - Kad kara laikā Parīzē iepazināmies, tu biji tik nepakļāvīgs… Nē, lūdzu, uzklausi mani! Tas atstāja uz mani iespaidu, jo es zināju, ka nepakļāvība - tas nav man. Es dzirdēju, ko cilvēki runā, zināju visu, ko viņi par tevi stāstīja. Tev bija kontakti Pretošanās kustībā, tu palīdzēji no Vācijas tikt prom ebrejiem, slēpi viņus no nacistiem…

-   Ar reihsmaršala Gēringa atbalstu, - d'Ambrici iestarpināja.

Viņa sieva, aktrise, bija pa pusei ebrejiete…

-   Tas biji tu, kas izdomāja viņus slēpt baznīcu ogļu tvertnēs!

-   Tik bieži tas nemaz nenotika, Salvatore.

-    Es gribu tev ko pajautāt, Džakomo. Vai kādreiz tu baidījies? T ik ļoti baidījies, ka nezināji, ko lai iesāk? Vai ticiba tev palīdzēja bailes pārvarēt?

-   Pirmām kārtām vienmēr bija kas ļaunāks. Vienmēr. Kad man uznāca bailes, par ticību es nez kāpēc nedomāju, Salvatore. Mani nodarbināja domas, kā lai tiekam cauri ar veselu ādu. bailes… Ar gadiem atmiņa, protams, viļ. Vai kādreiz biju nobijies? Neatceros, biju jauns un spēcīgs, acīmredzot ticēju, ka esmu neuzvarams, nemirstīgs…

-   Tie ir zaimi, kardināl.

-    Ir gan. Taču tas ir mazākais no maniem grēkiem. Atcerieties veco Piju un viņa injekcijas, mēģinājumus piemānīt nāvi… Protams, es baidījos, bija viens vācu virsnieks, ko Pijs pazina. Jauns cilvēks, bez īpašas varas un ietekmes, un man gadījās laiku pa laikam iegriezties pie viņa pārvaldē. Viņš stāstīja, ka iepazinies ar Piju Berlīnē jau pirms kara un personiski esot iepazīstinājis Hitleru ar kardinālu Pačelli. Vai zini, d'Ambrici, viņš sacīja, Pačelli tagad ir pāvests, un Hitlers nav aizmirsis, kas viņus iepazīstināja. Viņš nez kāpēc ar to ļoti lepojās. Ik reizi, kad viņš aicināja mani uz savu kabinetu - pa tā logiem bija redzama Triumfa arka -, mani sagrāba tādas bailes, ka vēmiens nāca. Pirms un pēc tikšanās. Viņš iedvesa man šausmas.

-   Ko, tavuprāt, viņš varēja ar tevi izdarīt, Džakomo?

-    Nez kāpēc es netiku vaļā no domas, ka šis jaunais Rihters tāpat vien, prieka pēc, var izraut no milzīgās maksts savu Luger un nošaut mani. Notēmēt un pateikt, ka esmu apdraudējis viņa dzīvību. Jā, man bija bail, ka Klauss Rihters var mani nogalināt. - Kardināls nopūtās un nokrekšķinājās. - Viņi turēja mani aizdomās, ka palīdzu pagridniekiem, bet sodīt garīdznieku… nav joka lieta! Turklāt toreiz, kad garīdznieki okupētajā valstī pārstāvēja lojālos iedzīvotājus, tāda rīcība atzinību negūtu… Vēlāk sāku domāt, ka šis jaunais Rihters ir nelabojams melis, jo viņš izskatījās pārāk jauns, lai Pačelli ar kādu iepazīstinātu. Varbūt viņš mēģināja atstāt uz mani iespaidu. Jā, es no viņa ļoti baidījos, Salvatore.

-   Tad tu saproti, kā es jūtos. Jūtos tā, it kā mēs visi būtu aizdomās turamo sarakstā, jo esam pastrādājuši ko pretlikumīgu…

Esmu pagalam apjucis, Džakomo. Nezinu, ar ko lai sāk. .. Astoņas slepkavības!

D'Ambrici māja ar galvu. Kallists garajā peldmētelī šķita tik mazs, tik slims un ievainojams. Ar katru dienu saruka mazāks.

-   Nav iespējams nebaidīties. Jūs esat tikai cilvēks.

-    Mani biedē tas, kas notiek ar Baznīcu. Par sevi ari baidos… Baidos mirt. Ne pastāvīgi, bet tādi brīži gadās. Tas ir apkaunojums, Džakomo, vai ne? - Viņš uz mirkli apklusa. - Padomā… bija laiks, kad tu vēlējies ieņemt šo amatu.

-   Gluži tā nebija, - d'Ambrici atbildēja. - Jāatzīst, ka mani atbalstītāji bija daiļrunīgi. Vienpadsmit balsis. Labākais sasniegums konklavā. Kad sākās runas par manu neaizstājamību, atbalstītāju skaits samazinājās. Taču es neko nenožēloju. Esmu nodzīvojis labu mūžu, Jūsu Svētība.

-    Par ko tu balsoji, Džakomo?

-    Par jums, Svētība.

-    Kāpēc?

-    Uzskatīju, ka esat to pelnījis.

Pāvests skaļi iesmējās.

-   Nu, zini, šo frāzi var tulkot divējādi.

-    Es to teicu vislabākajā nozīmē. - D'Ambrici pasmaidīja.

-     Pasaki man vēl ko, tikai godīgi, - Kallists pēc brīža teica. - Kas tam Driskilam padomā? Ko viņš vispār spēj izdarīt? Vai par pārējiem upuriem viņš zina?

-    Nē. Jo mazāk viņš zina, jo lielākas izredzes palikt dzīvam. Vai ne?

-    Protams. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka atkritēji maisās Baznīcas lietās. Ja viņš nerimstas, jāapstādina…

-    Piekritu.

-    Varbūt pēc kāda laika viņš nogurs un liksies mierā.

-   Ceru, ka tā būs. Biju iedomājies, ka uzbrukums apslāpēs viņa dedzību, bet, kā izrādās, esmu kļūdījies.

-    Kur viņš patlaban ir?

-Cikzinu, Ēģiptē.

-    Mēs taču nezinām, kad gaidāms nākamais trieciens, vai ne?

-    Nē, nezinām.

-    Man reizēm šķiet, ka laiks apstājies… Kāds ir viņu nolūks? Kāpēc šie astoņi cilvēki?

Kardināls d'Ambrici domīgi pašūpoja galvu.

Kallists aizgriezās, un viņa skatiens aizklīda pār mēnessgaismas pielietajiem Vatikāna dārziem.

-   Vai tu baidies no nāves?

-   Reiz es pazinu sievieti, kas mira jauna. Mēs runājām par to, kas viņu gaida. Viņa mierināja mani, Jūsu Svētiba. Satvēra manu roku un teica apmēram tā. Kad pienāks tas bridis, tev jāsaskata nāvē savs pēdējais labais draugs. Nekad neesmu to aizmirsis.

-   Tā sieviete bijusi svētā! Viņai pieticis gudrības… bet man tās trūkst.

Pāvests lēni piecēlās. Bija redzams, ka domās viņš ir tālu prom. Kardināls saudzīgi apņēma viņu ap pleciem, pieveda pie loga, un abi tur ilgi stāvēja, lūkodamies naktī. Vārdi nebija vajadzīgi. Lejā pa dārza celiņiem nedzirdami klīda vientuļš priesteris, te ienirdams ēnās, te izslīdēdams, nozuzdams un uzrazdamies kā rēgs, kā slepkava…

Atgriezies gultā, Kallists atkal atcerējās pagātni. Tā pievilka gluži kā magnēts, kam viņš vairs nespēja pretoties. Farize, vienmēr ši Parīze. Ilgus gadus viņš bija vairījies no nepatīkamajām atmiņām, atteikdamies atzīt, ka tas vispār noticis. Līdz šim viņam tas izdevās, bet nu spēki zuda, viņš vairs nepārvaldīja situāciju, un pagātne, gluži kā šifrēts vēstījums klādamies uz baltas lapas, viņu panāca. Vai citi, viņš domāja, to atceras? Vai d'Ambrici to atceras vai jau laimīgi aizmirsis? Vai aizmirsa vecais bīskaps Toričelli, vai ari atmiņas viņu vajāja pat uz nāves gultas? Un tas nervozais, askētiskais vīrietis no Romas, kurš kādu dienu Parīzē ciešanu pilnām acīm pieklauvēja pie viņa durvīm… Indelikato, in- kvizitors. Vai viņš atceras to visu patlaban, kad ir soļa attāluma no pāvesta troņa?

Kallists gultā svaidījās un grozījās, vairīdamies no atmiņu uzbrukuma. Galu galā viņš atkal bija ziemas nakti mazā baznicas pa- galmiņā, kur, trīcēdams aiz aukstuma, pieplaka pie kaļamās dzelzs žoga. Viņi bija trīs. Brālis Leo, kāds gaišmatains gara auguma priesteris un Salvatore di Mona kļuva liecinieki slepkavībai, kas tika pastrādāta nelielajā baznīcas kapsētā starp seniem, šķībiem kapakmeņiem. Aizturējuši elpu un sakoduši zobus, lai tie neklabētu, viņi noraudzījās, kā viens priesteris nogalina otru, kurš viņus nodevis. Viņš to nogalināja kailām rokām, lauzdams gluži kā sērkociņu, un visus tris sasniedza asinis stindzinoši kaulu brikšķi.

Monsinjors Sandanato ari aizvadīja nemierīgu nakti.

Saruna pie vakariņu galda ar māsu Elizabeti viņu ārkārtigi satrauca, kaut gan viņš centās slēpt savas jūtas. Ko viņa iedomājas! Kas viņu lūdzis pabeigt māsas Valentīnas darbu? Darbu, kura dēļ māsu Valentīnu nogalināja! Ko viņa grasās iesākt ar šiem saviem atklājumiem? Viņa bija uzzinājusi par astoņiem upuriem, bet Baznīca publiskajā telpā nevēlējās tos saistīt, par labāku atzīdama klusēšanu. Māsa Elizabete bija uzrakuši arī vecus materiālus par algotajiem slepkavām - kuru, sakiet, lūdzu, ārpus Baznīcas vēl interesē assassini? Un tas viss brīdī, kad baznīcu jau tā tricina dažādi skandāli! Gan saistīti ar Vatikāna banku, gan iespējamo šķelšanos, turklāt nākamā pāvesta vēlēšanu priekšvakarā… Elizabete iedomājas sevi par ļoti gudru, jo astoņus nogalinātos sasaistījusi ar šiem senajiem slepkavām. Galu galā viņa pati uzprasās uz nepatikšanām, tišu prātu skrien postā. Viņš neparko negribēja to pieļaut. Baznīca nevar atļauties zaudēt vēl arī Elizabeti. Turklāt viņam pret Elizabeti bija īpašas jūtas, kurās viņš neatzinās pat sev.

Bens Driskils ari bija problēma.

I'irms došanās uz vakariņām pie kardināla viņam no Ņujorkas piezvanīja tēvs Danns, kurš gribēja zināt, vai kaut kas dzirdēts par Driskila ceļojumiem.

-    Nē! - Sandanato neiecietīgi attrauca. - Man jums jāteic, ka nevēlos tērēt laiku, par viņu raizēdamies. Mums pietiek rūpju ari bez Bena Driskila, kas klīst pa Ēģipti, kaitinādams cilvēkus, kurus tur aizdomās par līdzdalību savas māsas slepkavībā. Viņam acīmredzot apnicis dzivot! Turklāt viņš tur klimst ar savainotu muguru! Sakiet, tēvs, vai viņš ir pie pilna prāta? Vai patiešām viņš nesaprot, ka tā ir Baznīcas lieta? Kāpēc viņš neļauj ar to nodarboties Baznīcai?

-    Vai jus gribat sacīt, ka Baznīca ar to nodarbojas? Baidos, ka tas ir stipri pārspīlēts apgalvojums, - klausulē atskanēja Danna izsmējīgā balss, un Sandanato noskaitās vēl vairāk. - Izmeklēšana, ko veic Baznīca, ja kaut kas tamlīdzīgs vispār notiek, uz Benu Driskilu acīmredzot neatstāja vajadzīgo iespaidu. Turklāt viņš ir bagāts, spitigs un rīkojas pēc sava prāta kā visi Driskili. Viņš neparko neatkāpsies, tāds ir viņa raksturs. Esmu apklaušinājis ļaudis par mūsu draugu, un man radies priekšstats, kas viņš ir par cilvēku. Vai gribat dzirdēt manas domas? Bens Driskils pats ir spējīgs nogalināt. Tā ka pareizi vien ir, ja par viņu neraizējaties, - labāk uztraucieties par citiem.

-    Vai tas nozimē, ka viņš dara, ko grib, un nebūs apturams?

-   Galveno domu, monsinjor, jūs esat sapratis.

-    Lai arī ko jūs par viņu domātu vai teiktu, - Sandanato vēsi sacīja, - viņu var nogalināt.

-    Es raizējos par Benu. Tādēļ arī zvanīju. Gribēju dzirdēt, vai jums ir kāda ziņa no viņa vai par viņu…

-    Kā jau teicu, nav. Tātad jūs sakāt, ka apstādināt viņu nav iespējams?

Danns atturīgi iesmējās.

-    Es tā uzskatu.

-    Ko, jūsuprāt, lai mēs darām, tēvs?

-    Noskaitiet lūgšanu, mans draugs.

Sandanato spartiskais dzīvoklis atradās nepilnu desmit minušu gājiena attālumā no Svētās Annas vārtiem. Viņš iegāja istabā un apsēdas pie jodziga maza galdiņa blakus logam, no kura divus stāvus zemāk pavērās skats uz klusu sānielu. Ielējis tukšā ievārījuma burciņā trīs pirkstu tiesu viskija Glenfiddich, viņš dzintarai- no šķidrumu skalināja, domīgi to vērodams. Reiz Glāzgovā viņš piedalījās seminārā, kur pirmo reizi pagaršoja īstu iesala viskiju. Itālieši nebija skotu viskija cienītāji, taču Vatikāna monsinjoram tas ļoti iepatikās. Un Glenfiddich kļuva par viņa iecienīto marku. Viņš iedzēra malciņu un svētlaimē aizvēra acis, juzdams, kā patīkams siltums ielīst kaklā un krūtis. Tad, aizgainīdams nogurumu, ar pirkstu kauliņiem paberzēja acu dobumus. Nekas nenotika tā, kā vajadzētu… varbūt patiešām pareizākais būtu piedzerties? Ieslēdzis atskaņotāju, viņš klausījās lielisko "Rigoleto" ierakstu, kur galvenās partijas izpildīja Kallasa, di Stefano un Gobi. Viņš gaidīja Kallasas slaveno āriju Cara nome un, dzirdēdams dievišķīgo balsi izdziedam visaugstākās notis, juta, ka pār ādu pārskrien skudriņas.

Visu savu mūžu viņš pretojās depresijai. Un vienmēr šajā cīņā zaudēja. Lai kur viņa acis raudzījās, visur bija tumsa. Redzēdams, kas notiek Baznīcā, viņš juta gluži vai fiziskas sāpes, it kā ādā kāds durtu nokaitētu dzēli. Virs Baznicas savilkās jauni mākoņi, un to vajadzēja glābt. Pāvesta skatienā viņš redzēja bailes un apjukumu, šim cilvēkam groži slīdēja ārā no rokām. Drīz pāvests būs cits…

Sandanato nolūkojās, kā apkaimes prostitūta uz ielas piesienas vīrietim. Viņas mākslotie spiedzīgie smiekli atgādināja plīstoša stikla skaņu. Beidzot, iekabinājusi roku vīrietim elkonī, viņa to aizveda uz savu mitekli, kur netīrie palagi ož pēc sviedriem, sakaltušas spermas un lētām smaržām. Viņš skaidri atcerējās šo pretīgo smaku, jo tāda bija pie ielasmeitas, kas reiz ievilināja viņu pie sevis. Gribēdams to aizmirst, Sandanato iedzēra krietnu malku viskija.

Pēc tam viņš ielēja burciņā vēl viskiju un ilgi skatījās uz savu atspīdumu rūtī. Vajadzētu noskūties. No mutes nāca nelaba smaka, acīmredzot vakariņās apēsts kas nelāgs, bet tad viņš atcerējās, ka ēdienam nemaz nepieskāris. Kur ir Driskils, un ko viņš dara? Sandanato atgrūda krēslu, piecēlās un sāka soļot pa nelielo istabu. Vientulība smacēja viņu vai nost. Vajadzēja pārnakšņot Vati- kanā. Tur bija istas mājas. Tur bija visa viņa dzīve. Baznīcā.

Sandanato zināja, kur tādas domas novedīs, taču pretojās tām vāji. Vientulība un izmisums piespieda viņu domāt par māsu Elizabeti.

Viņš nesaprata, kāpēc tā notiek, un tas nebija svarīgi.

Vienu gan viņš zināja - tādu sievieti nekad iepriekš viņš nav pazinis. Elizabetes pievilcība slēpās viņas asajā prātā, savdabīgajā, spirgtajā uztverē, gribasspēkā. Elizabete saistīja viņu ne vien ar savām cilvēciskajām īpašībām, viņam svarīgs bija ari fakts, ka Elizabete, tāpat kā viņš, kalpoja Baznīcai. Sandanato sēdēja šeit viens, bet ilgojās būt kopā ar viņu kādā citā telpā, kur nebūtu ne sāpju un skumju, ne vientulības un izmisuma, kas pārpildīja šo pieticīgo mītni.

Sandanato vēlējās dzirdēt Elizabetes balsi, strīdēties ar viņu un sacensties asprātībā. Viņš saprata, kāda laime ir sastapt gara spēka ziņā sev līdzvērtīgu sievieti, turklāt domubiedri. Sandanato zināja, ka Elizabete ir vienisprātis ar viņu daudzos jautājumos un Elizabetei, tāpat kā viņam, Baznīca dzīvē ir galvenā. Sandanato nešaubījās, ka viņa ir uzticīga savai pārliecībai.

Un vēl viņš bija pārliecināts, ka māsa Valentīna bija Lokharta mīļākā. Kardināls d'Ambrici par to izteicās pietiekami nepārprotami. Bet māsa Elizabete? Viņš apzinājās savu nesaprātīgumu, taču, iedomādamies Benu Driskilu un māsu Elizabeti kopā, juka vai prātā. Lai tā par abiem domātu, viņam nebija ne mazāko pierādījumu, tikai minējumi, un viņš to labi zināja. Taču viņš bija redzējis abus kopā, vērojis… Kad Driskils viņam stāstīja par abu nepatīkamo šķiršanos, viņš uz mirkli juta prieku un atvieglojumu un nosprieda, ka starp abiem nekā nav. Nu viņš atcerējās, cik sāpināts un saniknots Driskils jutās. Cilvēks, kuram vienalga, tā neiekarstu. Un Sandanato atkal atcerējās skatienus, ar kādiem abi bija apmainījušies pirms tam.

Sandanato šis atmiņas mocīja. Niknums viņā pletās gluži kā ļaundabīgs audzējs. Tas bija slikti, necienīgi, bet viņš neko nespēja ar sevi padarīt. Vai starp tiem abiem kaut kas bija? Driskils viņam stāstīja, kā iepazinies ar Elizabeti, cik ļoti viņam tā iepatikusies, cik ļoti Vela mīlējusi savu draudzeni… Vai patiešām Elizabetes attiecības ar Driskilu bija tādas pašas, kā Veļai ar Lokhartu?

Ak Dievs, šo domu dēļ viņš ienīda sevi! Tās bija absurdas! Vela bija nogalināta, un Elizabete acumirklī lidoja uz Prinstonu, bet viņš… viņš iedomājās, ka tie abi uzreiz lec viens pie otra gultā! šizofrēniski murgi, ko izraisījušas bailes no vientulības. Viņš taču ir garīdznieks, viņam nepavisam nepiedien iemīlēties mūķenē, kas viņu tik tikko ievēro! Viņš izturas kā pēdējais muļķis, turklāt tas viss jau sen ir redzēts un nav nekas jauns. Sandanato ne reizi vien Baznīcas vidē sastapās ar tamlīdzīgu jūtu pārņemtiem priesteriem un sirds dziļumos viņus nicināja…

Vienīgi Elizabete varētu viņu nomierināt, viesdama skaidrību. Tik vienkārši… Taču viņš nekad to nejautās, lai gan vairāk par visu gribēja uzzināt, vai Elizabete ir uzticiga tam, kas viņas dzīvē - un viņa dzīvē - ir svarīgs. Sandanato ilgojās viņai uzticēties, būt blakus viņai. Tikai Elizabete spētu izvilkt viņu no tumšā vientulības bezdibeņa.

Vai viņa ir tā cienīga?

Jautājums šķita muļķīgs un nelietīgs, taču tikt no tā vaļā nebija viegli.

Visbeidzot, kad viskijs bija izdzerts, Sandanato vairs nespēja sevi novaldīt. Viņš pacēla tālruņa klausuli, uzgrieza Elizabetes numuru un ilgi klausījās nebeidzamos signālos…

Tēvs Artijs Danns stāvēja pie sava kabineta loga un raudzījās lejup uz Kārnegiholas jumtu, uz Piecdesmit septīto ielu un Cen- trālparka dienvidu daļu. Viss bija tīts palsā rīta miglā. Kokiem lapas bija nobirušas, diķu ūdeņos atspīdēja svina pelēkās debesis, un brūnpelēkās pīles, kas parasti šeit uzturējās, nebija redzamas vai nu paslēpušās savās mājiņās, vai aizlidojušas siltākas vietas meklējumos. Viņš nopūtās, nolaida binokli un ielēja no termosa vēl vienu tasi kafijas. Tā kā gulēts bija tikai tris stundas, tēvs Danns plati nožāvājās. Gan rakstāmgalds, gan žurnālgaldiņš bija nokrauts ar papīriem - uzmetumiem un piezīmēm, kas bija vajadzīgas "Driskilu lietas" sižetam. Ši ģimene bija visur. Visur! Tas bija kas neticams!

Viņa nākamais romāns būs neparasts, aizraujošs un sarežģītības ziņā tālu pārspēs visu, ko viņš līdz šim sarakstījis. Ko bija vērts, teiksim, viens pats māsas Marijas Angelīnas, vecās mūķenes ar neparasti lielajām acīm, prātam neaptveramais vēstījums! Māsa Marija Angelīna, kura savu pēdējo patvērumu radusi novārtā pamestā klosteri, gandrīz pusgadsimtu glabāto stāstu uzticēja viņam mierigi - vai gandrīz mierīgi. Viņš uzmanīgi to noklausījās un mūķenei pateicās. Ko vēl viņš varēja sacīt? Vienu brīdi viņam pat gribējās, lai tā apklust, - tādas atmiņas ne katru dienu gadījās dzirdēt. Turklāt Danns nesaprata, vai tam visam var ticēt. Lai gan māsas spriedumi liecināja, ka prāts viņai ir skaidrs, neko nevarēja zināt. Pasaulē nebija daudz tādu cilvēku, kuri, saglabādami veselu saprātu, tik ilgi spētu sadzīvot ar šādu noslēpumu, lai mūža beigās to piepeši palaistu brīvībā kā balodi no sprosta. Apjucis viņš atvadījās un ceļā uz Prinstonu iegriezās viesnīcā N'issau, kur draņķīgā naktī pirms mēneša viss bija sācies. Pie bāra letes košļādams hamburgeru, viņš nosprieda, ka stāstam vajadzīgs apstiprinājums, bet no kā lai to saņem? Merija Driskila bija viņsaulē, teva Governo ari nebija starp dzīvajiem, un ieiet pie Hjū Driskila slimnīcas palāta un sākt viņu izprašņāt par māsu Mariju Angelīnu un senajiem notikumiem viņš nespēja.

Pie kā lai viņš vēršas? Kādai iespējai taču jabut!

Kad tēvs Danns atgriezās Ņujorkā, pilsētā jau biezēja krēsla. Apsēdies pie galda, viņš sāka lauzīt galvu, kā lai ievij tēva Governo nāvi romāna sižetā. Tiesa, pagaidām tas nebija vis sižets, bet gatavā putra, no kuras viņš neko lielu nesaprata. Vajadzēja to visu pārlūkot, sakārtot, tāpat kā bija rīkojies, strādādams ar citiem romāniem.

Galu galā viņš iekrita gultā un iegrima bezsapņu miegā. Pēc trim stundām pamodies, Danns ieslēdza televizoru, lai noskatītos ziņu raidījumu. NBC Romas korespondents pavēstīja, ka, pirmkārt, Vatikānā joprojām nav norimis ar banku saistītais skandāls, kas, viņaprāt, varot beigties ar masveida pašnāvībām, un, otrkārt, baumām par pāvesta Kallista IV veselības pasliktināšanos varot but pamats, jo retās sabiedrībā iziešanas reizes, kas bija vērojamas vasarā, pēdējā mēnesī pārtrūkušas pavisam. Oficiālajai diagnozei, augšējo elpošanas ceļu respiratoriskai saslimšanai, korespondents veltīja dzēlīgus komentārus. Danns novaidējās, taču nespēja apvaldīt smaidu. Romas kūrijai vajadzēs skatīties acīs dzīves īstenībai, brīnums, ka tai izdevies tik ilgi pūst pīlītes un muļķot ļaudis.

Izdzēris kafiju, viņš jutās mundrāks un atkal ķērās pie darba. Vismaz uz vienu jautājumu atbilde atradās. Cilvēks, kurš varētu apstiprināt māsas Marijas Angelīnas stāstījumu, bija Drū Samerheiss. Ja viņš nezinās patiesību, to nezinās neviens. Drū bija Hjū Driskila mentors, padomnieks un draugs.

Uzzinājis firmas "Beskoms, Lafkins un Samerheiss" telefona numuru, Danns aprunājās ar lielā vīra sekretāri. Nē, šodien viņa nav, bet rit divos būsiet laipni gaidīts. Danns piekrita.

Zvanīdams viņš ievēroja, ka aizmirsis pārbaudīt ierakstus automātiskajā atbildētājā. Viņu ieinteresēja tikai viena - Persika O'Nīla pirms diviem vakariem atstātā ziņa. Pēc tam viņš bija atsūtījis vēl divas dienā, kad Danns apmeklēja klosteri Trentonas tuvumā. Trešajā ierakstā Persika balsī bija dzirdams izmisums, tāpēc Danns nekavējoties piezvanīja viņam uz Svētās Marijas baznīcas draudzes namu.

Abi norunāja tikties pulksten vienos dienā restorānā The Gin- ger Man, kas atradās pie dzīva krustojuma blakus Linkolna centram. Tēvs Danns jau sēdēja pie galdiņa netālu 110 loga un malkoja sauso martīni, kad no ielas, kur valdīja aukstums, lietus un vējš, kas traucās no Hudzonas puses, ienāca Persiks. Lietus plikšķināja pret rūti un kapāja ietvi, kur acumirklī izveidojās peļķes. Persiks ienāca, nopurināja lietusmēteli un izšņauca no vēsuma apsarkušo degunu.

-    Kas gan tik steidzams, mans jaunais draugs, - Danns vaicāja, atgāzies pret krēsla atzveltni, - lika tev traukties šurp tik draņķīgā laikā?

-    Ha! Tev derētu pārbaudīt atstātās ziņas daudz biežāk. Es gandrīz prātā jūku… - Viņš pasūtija glāzi Rob Roy, iecēla klēpi savu salijušo melno portfeli un to atvēra. Persiks nemaz neizskatījās jauns. Viņš bija saaukstējies, un Danns pirmo reizi redzēja viņu tik sagurušu. - Ārtij, - Persiks turpināja, - tikai nenokrīti no krēsla. Manuprāt, esmu uzgājis kaut ko interesantu, bet īsti nezinu, kas tas ir. Tā kā tu nemitīgi centies radīt priekšstatu, ka esi varen gudrs, dodu iespēju to pierādīt. Ieskaties šeit.

Viņš sniedza tēvam Dannam stingra papīra aploksni ar 1im- lentes paliekām. Danns uzmanīgi atvēra aploksni un izvilka ar roku rakstītu manuskriptu.

"Simona Verginija lietas fakti".

-   To sarakstījis neviens cits kā Džakomo d'Ambrici, - Persiks ar smaidu paskaidroja. - Tāpēc oficiāli to nododu tev, lai turpmāk tā būtu tava problēma. - Persiks jau izskatījās mazliet labak.

Pēc vienpadsmit stundām Ņujorkas Giants un Filadelfijas Eagles futbola spēlē sākās pēdējā izšķirošā ceturtdaļa, un tā risinājās sarežģītos apstākļos - nevis laukumā, bet dubļu purvā. Persiks, noslīdzis Danna kabinetā televizora priekšā, snauda. Varbūt, viņš domāja, elle ir nebeidzama futbolspēle dubļos, kad neviens vairs neatšķir vienu komandu no otras, neviens nezina rezultātu, un visi par to nospļaujas. Viņš drūmi noraudzījās uz picas paliekām un tukšajām diētiskas kokakolas bundžām.

Danns pacēla skatienu, iesmējās un uzsita pa manuskriptu ar plaukstu.

-    No tā iznāktu viens ellišķīgs kino.

-   ļā, jā, iznāktu. Ko tu par to domā? Lasīji un pārlasīji nez cik reižu, būsi iemācījies no galvas.

-   Starp citu, iemācījos arī. Rīt ieliec šo sacerējumu savā melnajā ādas portfelī, aizved atpakaļ uz Ņūprudensu un noliec turpat, kur paņēmi, ļa tas uzpeldēs… par to pat bail domāt, manu zēn. - Viņš pielika rādītājpirkstu sev pie pieres. - Viss vajadzīgais ir šeit.

-    Kas bija šis Simons Verginijs? Un Erchercogs? Vai tie ir segvārdi? Kas viņi bija?

-    Es to patiešām nezinu. Taču grasos noskaidrot. D'Ambrici droši vien bija tam Simonām un pārējiem tuvs cilvēks.

Viņš rezervēja pirmās klases vietu lidmašīnā nākamā vakara reisā uz Parizi.

Bija jāatrod kāds cilvēks.

Ērihs Keslers.

Māsa Elizabete strādāja lidz vēlam vakaram, lai gan žurnāls un viss, kas ar to saistīts, viņas prātu nodarbināja vismazāk. Ziņas par pāvesta slimību, par kuru sīkāk lidz šim bija informēts tikai Vatikāna preses dienests, sāka izplatīties. Vispirms par to bija lasāms Romas avizēs, pēc tam dzirdams televīzijā. Tas acīmredzot nozīmēja, ka slimība - vai slimības - nepadodas ārstēšanai. Stāvoklis ir kritisks, bija paziņojis uzticams avots no kūrijas, tādējādi norādīdams, ka pienācis laiks sagatavot pasauli Kallista IV nāvei, uz, ko, cik noprotams, ilgi nebūs jāgaida.

Kad viņa vēlreiz pārlūkoja savas piezīmes par d'Ambrici un Indelikato, mēģinādama uzminēt tumšo zirdziņu, kas kļūs par favorītu, kabinetā strauji ienāca māsa Bernadīna. Aizcirtusi durvis, viņa nopūzdamās sabruka uz dīvāna. Pēc strīdiem ar iespiedēju un mākslinieku viņas spēki acīmredzot bija izsīkuši.

-   Starp citu, atnesu jaunus materiālus tavam sarakstam. - Viņa paliecās uz priekšu un pār galdu pabidija mapi uz Elizabetes pusi.

Tā pāršķirstīja lapas.

-    Vai ir kas interesants? - Skatiens slīdēja pār dokumentiem, it ka meklēdams, kaut gan Elizabete vēl nezināja, ko īsti.

-   Visi ir gados…

-   To mēs jau zinām.

-   Visi ir katoļi.

-   To ari mēs zinām, māsa.

-   Visi ir nogalināti…

-    Izbeidz, Bernadīna! Pasaki to, ko es nezinu!

-    Un visi, - māsa Bernadīna turpināja, - kara laikā bijuši Parīzē.

Elizabete plati iepleta acis, atgādinādama multiplikācijas filmas varoni. Tad, raudzīdamās uz palidzi, vairākas reizes tās samirkšķināja.

-   A-ā… to es nezināju, māsa. Vai ko atradi par Kesleru?

Māsa bernadīna papurināja galvu.

-    Nevis cilvēks, bet mīkla!

Brālis Žans Pjērs aizkļuva uz ciematu, kas robežojās ar Spāniju, tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada vasarā. Francijā sākās juku laiki, un droši nevarēja justies ne abās lielākajās pilsētās, ne lauku apvidos. Izmantodams šo haosu, viņš pameta Parīzi. Kājām atnācis līdz Bretaņas piekrastei, Žans Pjērs pa akmeņaino Francijas krastu devās tālāk, augšup kalnos, un, ticis līdz pārejai, nolēma atpūsties. Tur viņš arī palika. Iztēlodamies, kas ar viņu varēja notikt šā kara laikā, viņš uzskatīja, ka viņam laimējies. Pieteicies par paligu noplukušas lauku baznīcas mācītājām, viņš sarka, ja viņu dēvēja par ķesteri. Žanam Pjēram patika darboties ar zvanu, to nopulēt līdz spīdumam un remontēt un darīt citus darbus. Drīz vien viņš kļuva neaizstājams. Tā nemanot aizritēja četrdesmit gadu, cilvēka mūžā garš posms, kurā brālis Žans Pjērs centās nedomāt, kas reiz bijis un par ko kļuvis.

Viņš aizbēga no Parizes, kur pēc tam viņu ilgi meklēja. No Romas pat speciāli atbrauca kāds garīdznieks, lai meklēšanu vadītu. Simons teica, ka viņi nodoti, ka jānoiet "uz grunti". Beigu beigās Žans Pjērs paklausīja, lai gan ilgi skuma, saprazdams, ka viņa ierastā pasaule jūk un brūk. Simons viņu mierināja, atgādinādams, cik drosmīgi viņš izturējās, kad vācieši viņu sagustija un aizstiepa uz šķūni pratināt. Žans Pjērs māja ar galvu, ka piekrīt, bet, atstādams Parīzi, gluži vai sačokurojās aiz bailēm, kas droši vien padarīja viņu neredzamu. Pēc skata viņš ne ar ko neatšķīrās no neskaitāmajiem ievainotajiem un klaidoņiem, kas vilkās pa nomaļiem Francijas ceļiem.

Pāris nedēļu pēc Parīzes atstāšanas viņš uzkāpa klinšainā kalnā un ieraudzīja mājīgu ieleju un līkumainu kalnu upīti, kuras krastos pletās ciemats - tik liels, lai tajā būtu baznīca. Baznīcas smaile pievilka Žanu Pjēru gluži kā magnēts. Krūmu aizsegā viņš gaidīja tumsu un vēroja, kā ciemata iedzīvotāji iet savās gaitas. Kad nelielajās mājās iedegās gaisma, viņš pakavējās vēl brīdi, lai uzaust mēness, un tad piesardzīgi izlīda no slēptuves. Žans Pjērs laidās lejā no kalna, un mēness te izpeldēja no mākoņu apakšas, te ienira tajos. Beidzot viņš šķērsoja upīti un tuvojās baznīcai no sētaspuses. Pie durvīm karājās slēdzene. Kailām rokām viņš atrāva dažus durvju dēļus, atstādams slēdzeni neskartu.

Iekšā bija dzirdama krākšana. Mācītājs, drukns gara auguma vīrs ar kupliem sirmiem matiem, bija aizmidzis virtuvē pie galda. Žans Pjērs izlavījās cauri mazajai virtuvei un gaiteni ieraudzīja vajadzīgās durvis. Gandrīz tukšs sienas skapis drēbēm. Jā, suta- na…

Pēc piecām minūtēm ar saini padusē viņš vēlreiz pārbrida upīti un nozuda tumsā.

Tagad, gandrīz pēc četrdesmit gadiem, viņš joprojām šad tad atcerējās tās dienas Parīzē, labo un reizē briesmu pilno laiku. Viņš atminējās, kā pienāca beigas - brālis Kristoss bija nogalināts, viņi bija nodoti, un Simons sūtīja viņu prom. Simons tā rīkojās, glābdams viņa dzīvību. Žans Pjērs visu atcerējās un sapņoja par to dienu, kad viņu atkal aicinās kalpot. Taču neviens viņu neaicināja. Gadi gāja, bet viņš joprojām strādāja mazajā lauku baznīcā. Taču tas ari bija labi. Simons teica, ka agri vai vēlu tas beigsies, un Simons nekad nekļūdījās.

Dažreiz viņam sapnī rādījās tās dažas ziemas nedēļas, ko viņš kopā ar Simonu pavadīja ogļu pagrabā. Pat sapni viņš juta ogļu smārdu. Toreiz Simons viņu izglāba. Kopa viņu, ārstēja aci…

Žans Pjērs pats bija vainīgs. Atļāvās būt bezrūpīgs. Vācieši saņēma viņu ciet, kad viņš tikās ar mūķeni, Pretošanās kustības dalībnieci, kurjeri. Viņš izrāva revolveri un turēja vāciešus stobra galā, kamēr sieviete ar divriteni aizbrauca pa ceļu prom. Tad vācieši metās viņam virsu, sagrāba un kopā ar Simonu ieslodzīja šķūnī. Tur viņus spīdzināja. Abus. Simonu sita ar patagu, lidz miesa viņam uz muguras bija sašķaidīta lupatu lēveros un, asinīm noplū- dis, viņš sabruka. Pēc tam tie pievērsās Žanam Pjēram.

Un mocīja viņu divas dienas. Spārdīja kājām, sasēja kā gaļas gabalu un pakarināja pie āķa. Tad nolaida lejā, jo gestapovietis uz liesmas bija sakarsējis naža galu un vēlējās to iedurt viņam aci. Kad tas bija izdarīts, tie nolēma, ka viņš ir beigts, pārgrieza virvi un pameta viņu uz asiņainā siena līdzās Simonām, kas tur gulēja bez dzīvības pazīmēm.

Taču Žans Pjērs uzslējās kājās, paņēma no sienas dakšas un, kad vācieši atgriezās, tos nodūra. Vispirms kaprāli, pēc tam ges- tapovieti. Viņš dūra un dūra gluži kā jucis, dzirdēdams, kā lūst ribas un krakšķ kauli, tad dabūja pie samaņas Simonu un abi aizvilkās uz baznīcu, kur parasti notika konspiratīvās tikšanās, un noslēpās tur ogļu pagrabā…

Dažreiz viņam bija žēl, ka tās dienas ir garām.

bija pagājis četrdesmit gadu. Viņš pulēja baznīcas koka solus, kad izdzirdēja nočīkstam durvis un ieraudzīja uz grīdas dēļiem krītam āra gaismu. Viņš iztaisnojās, pagriezās un durvju ailā ieraudzīja vīrieša siluetu.

-   Žan Pjēr…

Aizsegdams labo aci pret spožo gaismu, viņš paspēra soli uz ienācēja pusi.

Tad viņš to ieraudzīja. Gara auguma vīru, kuram matos ievi- jies sudrabs, dzidrām bālām acīm, kas raudzījās caur apaļiem briļļu stikliem. Viņš redzēja vīra sejā lēni atplaukstam smaidu.

-    August…

Ķesteris piegāja pie viņa un abām rokām apskāva. Viņam šķita, ka viņš apskauj savu pagātni.

-   Žan Pjēr, Simonām vajadziga tava palīdzība.

TREŠĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

DRISKILS

Es biju pārāk noguris, lai prātotu, kādā lidmašīnā lai kāpju. Galvenais, lai tā nogādā mani Parīzē. Atgriešanās reālajā pasaulē pēc tā, ko biju atklājis tuksnesī, nozīmēja ko vairāk par pārvietošanos no vienas vietas uz otru. Viss bija kļuvis citāds - gan garīgā, gan morālā, gan filozofiskā ziņā. Šķita, ka prātā kāds darbojas ar svirslēdzi, piespiezdams smadzeņu ritenišus un skrūvītes griezties pavisam citā virzienā. Taču skaidrības joprojām nebija nekādas.

Tas viss man atgādināja neauglīgus mēģinājumus iegūt punktu, metot bumbu no jarda līnijas. Šie centieni ārkārtīgi nogurdina, un galu galā tev zūd parlieciba, ka reiz spēsi to izdarīt un šis punkts rezultātu tablo parādīsies. Es tikos uz bridi ar Gabriēlu Lebeku, izstāstīju, kas noticis ar viņas tēvu, un viņa piezvanīja varas iestādēm. Gabriēla saprata, ka man jādodas prom. Es jutos neveikli, tādā brīdi atstādams viņu vienu, bet man nebija izvēles. Viņa mierināja mani, teikdama, ka ar galerijas vadīšanu tiks galā, ka viņai esot draugi, kuri palīdzēs. Par laimi, Gabriēla nebija no tām sievietēm, ar kurām jāizskaidrojas tris dienas.

Es mēģināju sazvanīties ar Klausu Rihteru, bet viņa sekretāre atbildēja, ka viņš devies uz Eiropu iepirkšanās tūrē. Viņa maršruts esot neparedzams, tāpēc sazvanīt viņu neesot iespējams, taču es varot atstāt ziņu, jo viņš tai zvanot gandrīz katru dienu. Taču ziņa, ko es varētu atstat Rihteram, nebija nododama ar sekretāres starpniecību. Sasodīts, ko es vispār lai viņam ziņoju… Varbūt man vajadzētu pajautāt, kāpēc viņš man meloja un kā bija saistīts ar Baznīcu pirms četrdesmit gadiem, uz ko es saņemtu iepriekš paredzamu atbildi. Nedrīkstēju aizmirst, ka esmu jurists. Nekad neuzdod jautājumu, uz kuru iepriekš zini atbildi. Pirmais noteikums šajā profesijā.

Pirmo lidojuma stundu es gulēju kā nosists, bet tad satraukts uztrūkos, juzdams vajadzību sakārtot domas, sistematizēt gan iegūto informāciju, gan savus apsvērumus. Pēdējā laikā bija noticis ļoti daudz kas, un es nebiju tam sagatavots. Jurista darbā biju radis pierakstīt simtiem lappušu, jo ikviens advokāts zina, ka prātā visu paturēt nav iespējams, bet aprakstīt visu šo… man nolaidās rokas. Lieta, kas man bija trāpījusies, kā izrādījās, bija sarežģītāka par visām iepriekšējām. Tomēr es izvilku bloknotu un ķēros pie darba. Man taču, velns parāvis, jāzina, ko es, nokļuvis Parīzē, iesākšu!

Mana māsa devās no Parīzes uz Aleksandriju, lai sameklētu Klausu Rihteru… varbūt arī Etjēnu Lebeku. Man nebija skaidrs, kurā brīdi viņa tikusi uz pēdām Lebekam. Rihtera vārds acīmredzot bija uziets bīskapa Toričelli papīros Parīzē. Rihters… Es iztēlojos viņu sēžam pie rakstāmgalda un vērojam, kā no vienas smilšu pulksteņa kolbas otrā birst Āfrikas tuksneša smiltis, neļaudamas viņam aizmirst kritušos. Rihters man sacīja, ka pazinis Toričelli, ka okupācijas karaspēka uzdevumā kārtojis ar Baznīcu dažādus jautājumus un raudzījies, lai Parīzes baznīcās neieperinātos Pretošanās kustibas kaujinieki. Rihters teica arī, ka nepazīst d'Ambrici, taču fotogrāfijā viņi bija blakus, tātad Rihters meloja. Un, protams, noklusēja, ka bija starpnieks nacistu un Baznīcas darījumos ar izlaupītajām mākslas vērtībām. Ka tas bija savstarpēji izdevīgs process, kas abām pusēm deva iespēju ne vien tikt pie bagātības, bet arī vienai otru šantažēt. Mēs neko neteiksim par jums, ja klusēsiet par mums. Un acīmredzot melnais bizness joprojām turpinās. Bijušie nacisti atrod veidus, ka pārdot salaupītos dārgumus Romas Baznīcai… Tik vienkārši. Neticami, bet vienkārši. Iespējams, bizness ieguvis šantāžas apveidus, ja neievēro sīku formalitāti, zagto mākslas darbu noietu. Tik un tā viss būtu pārāk vienkārši. Ar četrdesmit gadus vecu noslēpumu atklāšanu vien bija par maz, vajadzēja uzzināt, kas notiek šodien. Iespējams, kāds midzenis sarosījies Kallista pēcteča tuvo vēlēšanu gaidās. Iespējams, pašreizējie un senie notikumi ir cieši saistīti… jauki, advokāta kungs. Bet kā lai to noskaidro?

Manas domas pievērsās brāļiem Lebekiem. Es zināju, ka vienu Lebeku nogalināja kara laikā Parīzē nelielā baznīcas kapsētā, kur viņam pārlauza sprandu. Pavisam īsu brīdi man bija lemts pazīt otru Lebeku, un šis otrs Lebeks runāja par kādu Simonu, no kura pats ārkārtīgi baidījās un kurš, viņaprāt, esot atsūtījis mani - mani - no Romas, lai viņu nogalinātu… "Lai nogalinātu mūs visus," viņš teica. Kas ir šis Simons? Kādus "visus" es it kā grasījos novākt? Rihteru un Etjēnu Lebeku? Es nesapratu. Ko Lebeks vēl man teica? Ak jā, mana vienīgā aizsardzība esot mana neziņa. Man jānoslēpjoties savā neziņā, un tad es varbūt palikšot dzīvs…

Simona vārds vēlreiz uzpeldēja noslēpumainajā uzvārdu vai segvārdu sarakstā, ko mēs ar Gabriēlu atradām viņas tēva dienasgrāmatā. Simons. Gregorijs. Pauls. Kristoss. Erchercogs!

Vai kādreiz es uzzināšu, kas viņi ir? Un ko nozīmē mīklainā, kaitinošā izsaukuma zīme? Kāpēc tā pielikta aiz tā dīvainā vārda? Vai tie būtu attēlā redzamo cilvēku segvārdi? Plus viens?

Jau kuro reizi es ielūkojos uzņēmumā…

Biskaps Toričelli ģērbies ielas apģērbā, Klauss Rihters vērmahta formas tērpā, ar vaļēju apkaklīti. D'Ambrici, tēvs Gijs Lebeks. Un vēl viens cilvēks, kurš fotografējis. Ar ko, pie joda, šajā saietā viņi nodarbojušies? Vai Rihters pauda bažas, ka Baznīcas iekšienē darbojas Pretošanās kustības dalībnieki? Kliedēt vāciešu aizdomas, protams, bija Toričelli uzdevums. Vai tāpēc viņi sapulcējušies? Bet varbūt iemesls bija salaupīto mākslas dārgumu sadale? Darījumos ar tiem, iespējams, bija iejaukti Gija Lebeka tēvs un brālis, varbūt ari pats priesteris. Bet ko starp šiem tipiem meklē d'Ambrici? Un kas un kāpēc kapsētā nogalināja tēvu Lebeku?

Jautājumi dzina mani izmisumā.

Ko biju uzzinājis, apmeklēdams klosteri?

Pirmām kārtām manis dēļ bija miris cilvēks. Es negribēju viņa nāvi.

Biju uzzinājis, kāds ir vārds sirmajam priesterim ar nazi. Augusts.

Vēl biju uzzinājis, ka pavēles viņš saņem no Romas.

Par to pat domāt bija baisi. Uz ādas acumirkli uzmetās zosāda.

Augusts. Atsūtīts no Romas. Lai nogalinātu.

Kas viņš tāds ir?

Un, Dieva dēļ, - kas viņu sūta?

Pēc vairākām stundām, nosvīdis slapjš, es pamodos no nemierīga miega. Acis asaroja, mute bija izkaltusi, un kakls sūrstēja. Iegājis šaurajā lidmašīnas tualetes kabīnē, ieskatījos spogulī. Šķita, ka mans pārkarsušais dehidratējies ķermenis ož. Biju pārāk daudz dzēris un ēdis ko tādu, no kā ikdienā atsakos. Lai gan ēst negribējās, es ēdu, lai īsinātu laiku. Iznākums bija slikts miegs ar visādiem pretīgiem sapņiem, no kuriem viens bija īpaši nejauks. No šā sapņa es netiku vaļā jau ilgi, un šoreiz tajā bija jauns, briesmīgs pavērsiens. Man rādījās Etjēns Lebeks. Sapni viņš sēdēja, atslējies pret savas mazās lidmašīnas priekšgalu, un kukaiņi tekalēja iekšā un ārā pa lodes caurumu viņa pierē un mēmo, pavērto muti. Viņš bija uzpūties gluži kā ar gaisu pārāk stipri piepūsta lelle, kas kuru katru bridi var pārplist, bet ne jau tas mani uztrauca. Mani miegā satrieca dīvaini nošķiebtā galva, salipušie mati un asinīm pielietās acis, ar kurām viņš uz mani skatījās, it kā gribētu ko sacit, bet nevarētu, jo bija miris. Šajā sapni viņš man atgādināja to, kuru pulējos izmest no prāta jau daudzus gadus, kuru centos savos sapņos neielaist.

Viņš man atgādināja māti.

Nakts bija viena no tam, kad viss ir tik slikti, ka sliktāk vairs nevar būt. Tomēr ar katru bridi kļuva arvien ļaunāk. Tas bija ilgā, nogurdinošā lidojuma, šaubu, visu to jautājumu, no kuriem dunēja galva, un baisā sapņa nopelns. Turklāt mana bagāžā bija ierocis, kas nemitīgi urdīja prātu. Lieliskā jaunā pasaule, tevi mit tik nožēlojams radījums!

Kad māte mūsu Parka avēnijas dzīvoklī pārkrita pār margam, kritiena troksni es izdzirdēju sava istabā. Mēs mitinājāmies trīsstāvu dzīvoklī, tripleksā, kā tagad tādus sauc, un tajā bija vairāk nekā divdesmit istabu. Visi vienā balsi teica, ka balkonu un kāpņu laukumu griezumiem rotātās margas esot pārāk zemas, pie- bilzdami, ka tās ir bīstamas un staigāšana gar tām labi nebeigsies. Tā nu es savā istabā pa radio klausījos Ņujorkas Ciants futbola spēles reportāžu, un tas nozīmēja, ka ir svētdiena. Tēvs bija kaut kur aizbraucis, Vela ciemojās pie draudzenes, kalpotāji izmantoja brīvdienu, un mājās bijām tikai mēs ar māti.

Hs saklausīju savādu skaņu - ne īsti saucienu, ne kliedzienu, kam sekoja būkšķis un plīstoša stikla troksnis. Tajā bridī mātes galva bija atsitusies pret priekštelpas parketa grīdu. Priekštelpas? Nē, tā bija īsta zāle, kas man reizēm atgādināja mitoloģisku pili. To rotāja pāris iespaidīgu gleznu, no kurām viens bija Sārdženta darbs, vairāki lieli augi vēderainos podos, nesaprotamas izcelsmes persiešu paklājs un pāris krūšutēlu. Un māte nokrita uz vestibila grīdas starp visām šīm lietām, izlidodama caur sastāvējušos gaisu, kas glabāja tūkstošiem izsmēķētu cigāru dūmu smārdu, un triekdamās pret parketu kā akmens. Viņa tur gulēja, tērpusies vienā no savām puscaurspidigajām, gaisīgajām rītakleitām, un blakus viņai bija sašķīdusi grezna martmi glāze… Viņa bija žņau- gusi to roka, it kā pat domu nepieļautu par augstvērtīgā dzēriena izliešanu tikai tāpēc vien, ka nolēmusi izdarīt pašnāvību. Cik ilgi vien spēja, viņa žņaudza glāzi rokā, līdz beidzot palaida to vaļā, un kristāla šķembas piebārstīja inkrustēto parketu.

Mēs ne uz mirkli neatzinām, ka māte mirusi pēc savas gribas. Tas bija nelaimes gadījums… nolāpītās zemās margas! Džins. Vermuts. Nelaimīga apstākļu sakritība. Par pašnāvību neviens neie- minejās ne ar pušplēstu vārdu. Ak Dievs, nē! Tikai ne Driskili. Taču es zināju. Es zināju.

Viņa nokrita uz. parketa, neizlaizdama no rokas skaistu Baka- ras kristāla glāzi. It kā nekad nevarētu zināt, kad sagribēsies iedzert, nobaudīt pēdējo malku. Es izbrāzos no savas istabas, noskrēju lejā pa kāpnēm un ieraudzīju viņu pussēdus uz grīdas… No trauslās bālās delnas, atgādinādama naglu, ārā rēgojās asa lauska, šķemba no kristāla glāzes kājiņas, - gluži kā sīka norāde uz katolicismu un tā simboliem, gluži kā viņa butu sista krustā ar martīni glāzi. Kad nometos pie mātes ceļos, viņas ķermenis bija atslīdzis pret smago roku darba drēbju skapi Grinlinga Gibonsa stilā. Pēc tam to Sotbija izsoļu namā pārdeva par apaļiem piecdesmit tūkstošiem, kāda arābu džentlmeņa kabatas naudu. Māte bija mirusi, pavisam mirusi, ja eksistē nāves gradācija. Varbūt eksistē. Tumšsarkanā peļķe uz grīdas strauji pletās, asinis plūda no rokas, no mutes un deguna, galvas… Mati asinis bija saķepuši, un āda kļuva zilgana. Acis viņai bija vaļā. Sīkie asinsvadiņi tajās bija pārplīsuši, un man šķita, ka viņa raugās uz mani caur asiņu plīvuru. Šausmu pārņemts, es tur tupēju, un šausmas pastiprināja fakts, ka viņa nebija nomirusi uzreiz. Acīmredzot kāda moto- riska instinkta iespaidā mana nabaga māte, atsitusies pret parketu ar X jūdžu ātrumu stundā, pievēlās ar muguru pret skapi, lai dēls neieraudzītu viņu nepiedienīgā izskatā ar paplestām kājām un augšup uzrāvušos ritakleitu.

Māte. Mirusi. Viņa bieži apmeklēja mani sapņos tajā rēgainajā bridi uz grīdas. Tikai māja bija svešāda, tāda kā Prinstonā vai tomēr Parka avēnija… Es cītīgi pūlējos nedomāt par šo sapni, to aizmirst, jo zināju, ka tas slēpj iemeslu - tik briesmīgu, ka man trūka spēka to pat izteloties, - iemeslu, kāpēc māte metās lejup no balkona. Sākumā baisā aina man rādījās kaut kādā nesaprotamā telpā, tādā kā gaitenī, kur viņa stiepa man pretī rokas, it kā pūlēdamās ko pateikt, un viņas seju slēpa ēnas vai dūmi, kādus bieži izmanto Holivudā. Sapni mani apņēma viņas smaržas un pūdera aromats, es centos saklausīt, ko viņa saka, taču man tas neizdevās, lai gan zināju, cik svarīgs tas mums abiem ir… Vēlāk, pēc gadiem vai mēnešiem, man rādījās cits sapnis. Mana māte krīt pār balkona margām, atskan būkšķis, manī raugās asiņu pilnas acis, uz grīdas džins un vermuts sajaucas ar asinīm, tāpat kā viņas smaržas saplūst ar martini un nāves smārdu…

Un nu viņu nomainījis nabaga Etjēns Lebeks, mans upuris. Es nespēju sapni viņus atšķirt un esmu šo sapņu gūsteknis.

No dažiem cietumiem nav iespējams izbēgt, nav iespējams izkļūt brīvībā. Tajā naktī es to sapratu.

Driskiliem par tādiem prāta cietumiem zināms viss.

Parīzē vienmēr apmetos viesnicā George V, taču nu viss bija citādi. Tāpat kā māsa, es sāku raudzīties pār plecu. Atteicies no domas par ierasto vietu, izvēlējos nelielu viesnicu bez nosaukuma Senas kreisajā krastā Boule Miche bulvāri. Uzgājis pa šaurām kāpnēm, kas atradās blakus tabakas veikalam, es reģistrējos un saņēmu atslēgu. Pa labi bija neliela ēdamzāle brokastošanai, aiz metāla režģa - lifts, kura niecīgajā kabīnē tik tikko varēja iespraukties. Man atvēlētā istaba bija gara un šaura, taču tīra un spodra. Stipri oda pēc spodrināšanas līdzekļa. Tas bija stūra numurs ar mazu, frančiem raksturīgu balkoniņu, no kura pavērās skats uz Boule Miche un vēl vienu ielu. Pa trīsstūrainās vannasis- tabas logu bija redzama sāniela un picērijas spilgtā reklāma. Vā- kars bija pavēss, kaut kur tālumā dunēja pērkons, un naksnīgās debesis pilsētas uguņu atblāzmā krāsojās sārtas. Satiksme bulvārī bija dzīva. Es zināju, ka uz rīta pusi nakts apgaismojuma burvība izplēnēs un Parīze izskatīsies pelēcīga un mitra, taču tas it nemaz nemazinās senatnīgo ielu un ēku valdzinājumu.

lecietinātie palagi bija stīvi, spilveni lieli un smagi, un es biju pārāk noguris, lai domātu, tāpēc iekritu miegā ar Vudhausa grāmatu "Atstājiet to Psmitam" uz. krūtīm. Varbūt es vienmēr palikšu neziņā. Tālumā dzirdēju Veļas smieklus, viņa smējās par savu lielo brāli, nejēgu.

Mani pamodināja klauvējiens pie durvim. Jau bija vēls rīts. No- skrapstēja atslēga, un smaidīdama ienāca meitene, kas bija mani reģistrējusi. Viņa uzlika uz galda grozu ar kruasāniem un sviestu, ievārījuma burciņu, kafijas kannu, piena trauciņu, cukuru un sudraba galda piederumus - vārdu sakot, visu, kas nepieciešams dzīvības uzturēšanai. Pieslējies gultā sēdus, es ēdu, noraudzida- mies, kā pa stiklotajām balkona durvīm, ko uz nakti biju aizmirsis pievērt, lejup slīd lietus lāses. Debesis bija novilkušās drūmi pelēkas. Pa vannasistabas logu, ko arī biju atstājis vaļā, pūta vēss vējš. Nostājies pie spoguļa, es nobraucīju bārdas rugājiem klāto zodu un ielūkojos savā iekritušajā sejā un nogurušajās acīs. Cik spēdams, mēģināju savest sevi kārtībā. Arā vienmērīgi lija, un vienmuļo troksni pa reizei pārtrauca tāli pērkona grāvieni. Pastāvējis zem remdenas dušas, es nomainīju pārsēju. Lai gan šķita, ka brūce dzīst labi, un smeldzi vairs nejutu, dažas pretsāpju tabletes tomēr iedzēru, lād nostājos uz balkona un, izbaudīdams vēso miglu uz sejas, raudzījos lejup uz cilvēkiem, kuri, ģērbušies lietusmēteļos, veda pastaigā suņus, iegādājās rīta avīzes un smēķēdami stāvēja kafejnīcu durvīs, no kurienes nolūkojās uz automašīnām, kas pa slapjo asfaltu skaļi brāzās garām ar ieslēgtiem lukturiem, kuru gaisma atspoguļojās peļķēs. Ap pusdienlaiku biju sagatavojies iet ārā.

Es zināju, kāds būs mans pirmais solis. Zināju, ar ko sākšu.

Ar Robiju Heivudu nebiju ticies desmit gadu. Visi viņu sauca par Vikāru, kā bija iedēvējis mans tēvs, taču man allaž bija aizdomas, ka viņš nav nekas cits kā vecs, sīksts nekrietnelis, kurš nekad nepadodas. Nu viņam varēja būt ap septiņdesmit, taču tādi tipi dzīvo mūžīgi. Kas pārcilvēku bija Vikārs? Izveicīgs austrāliešu avīžnieks, kurš kopš trīsdesmito gadu vidus atspoguļoja notikumus Eiropā, sākot no Parīzes līdz Romai. Pusi gadsimta, bet laiks šim cilvēkam neko nenozīmēja.

Mans tēvs viņu pazina sen, no tūkstoš deviņi simti trīsdesmit piektā gada, kad sāka Romā kalpot baznīcai. Ar Vikāru viņš mani iepazīstināja Parīzē skolas brivdienu laikā, tajā pašā reizē, kad mēs ar Veļu tikāmies ar Toričelli. Tēvam ar Robiju Heivudu bija draudzīgas attiecības, un turpmākajos Parīzes apmeklējumos es apciemoju viņu, lai nodotu sveicienus no tēva, un nereti izmaksāju viņam dārgas vakariņas, kuru parastais sarunu temats bija mans tēvs. Un baznīca. Atceros, ka Heivudu uzjautrināja mani stāsti par īso laiku jezuītu rindās. Laikam gan viņš bija vienīgais cilvēks, kurš varēja par to atklāti smieties, neizraisīdams manī vēlēšanos viņam iekraut. Galu galā tas viss man pašam ari sāka izskatīties gan smieklīgs, gan jocīgs. Manuprāt, vienigi baznīca varēja izaudzināt tās jautājumos tik pieredzes bagātu cilvēku, katoli, kurš nekad nezaudēja galvu šis baznīcas dēļ, jo bija ne "par", ne "pret". Heivuds vienmēr bija bezkaislīgs, ironisks, "pietiekami kritisks", ka viņš mēdza teikt. Viņš daudz rakstīja par baznīcu, un tēvs viņu dēvēja par Vatikāna novērotāju. Ceļā uz Parīzi man prātā ienāca tieši Robijs Heivuds.

Droši vien man vajadzēja atcerēties viņu agrāk, jo Vela savus pētījumus sāka Parīzē. Tiesa, Vela par viņu ne reizi neieminējās, toties viņš par Veļu allaž mani izjautāja, taču tas bija sen. Es šaubījos, vai Vela pēc mūsu pirmās sastapšanās bērnībā ar viņu tikusies. Pirmkārt, tāda tipa vīrieši sievietēm ne sevišķi patika. Otrkārt, Vela bija zinātniece, bet Robijs tikai avīžu tenku vācele, lētu sensāciju meistars, uzmācīgs žurnālists, gluži vai iznācis no austrāliešu amatierteātra izrādes "Pirmā lapa". Ja nu tomēr, es prātoju, viņi Parīzē redzējās?

Turklāt Robijs Heivuds varēja būt vēl viena saikne ar pagātni.

Kara laikā viņš bija Parīzē.

Es piezvanīju viņam uz mājām, bet neviens neatbildēja. Daudz netrūka, un gandrīz piezvanīju uz bāru "Resnais runcis", tomēr nolēmu vecajam zēnam sagādāt pārsteigumu. Pastaiga vēsajā lietū nāca man par labu. Es gāju pa pilsētas pielijušajām, ļaužu pilnajām ielām, ieelpodams izplūdes gāzu, degvielas un slapjo ietvju aromātu un jutu, ka mans prāts, acis un āda pamazām aizmirst tuksneša izjūtas.

Robija dzīvoklis atradās vienā no vecākajām ēkām pie Place dc la Contrescarpe, kur gandrīz pirms pieciem simtiem gadu pastaigājās Rablē. Vikāram patika šis rajons tā senatnīguma un vēsturiskuma dēļ. Reiz viņš man parādīja Muftara ielas piecdesmit trešo namu, vietu, kur tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītajā gadā strādnieki atrada trīs tūkstošus trīs simti piecdesmit vienu zelta monētu, kam zelta tīrības pakāpe bija divdesmit divi karāti. Tā bija Luija XV nauda, ko sensenos laikos šeit noslēpis viņa mantzinis. Robijs bija tikko pārvācies uz šo dzīvokli ar skatu uz laukumu, no kura netālu šī vieta atradās, un stāstīja par atklājumu ar tādu satraukumu, it kā tas būtu noticis iepriekšējā dienā. Viņš mācēja savos stāstos atdzīvināt pagātni, un es grasījos viņam uzticēt ko tādu, kas viņu sajūsminās. Netīri darījumi, šantāža, slepkavības, un tas viss - Romas Baznicā.

Es izgāju no viesnīcas, un acumirkli mani atgriezās izzināšanas prieks. Atmiņas par māti, viņas noslēpumaino nāvi un iemesliem, kas viņai lika izšķirties par šo soli, un domas par māsu pirmo reizi pēc ilga laika mani nesatricināja. Šī pilsēta allaž mani nomierināja. Es šķērsoju Senžermēna bulvāri pie Placc Maubcrt un atcerējos, ko par šo laukumu man stāstīja Robijs. Sešpadsmitajā gadsimtā šeit bijusi spīdzināšanas un nāvessodu izpildes vieta. Tūkstoš pieci simti četrdesmit sestajā gadā Fransuā 1 valdīšanas laikā šajā laukumā par ķecerību dzīvs sadedzināts humānists un filozofs Etjēns Dolē. Iekuram izmantotas viņa grāmatas. Ziņkāres pilni skatieni un uzbudināti pūļa kliedzieni droši vien bija pēdējais, ko redzēja un dzirdēja Dolē. Robijs Heivuds nekad nepārgāja šo laukumu, nepasveicinajis mesjē Dolē statuju. "Laiki mainās," Robijs teica, "bet Parīze neko nav aizmirsusi." Tagad šeit ir ielas tirgus, kur, par spīti lietum, valdīja rosība.

Tālāk devos pa Monžē ielu, tad nogriezos pa labi uz Kardināla Lemoēna ielas, kas veda uz Place de la Contrescarpe. Vēja nebija, un lapas, gluži kā pedu nospiedumi, lipa pie ietves. Panteona varenais kupols atgādināja kosmosa kuģi, kas vai nu gatavojas piezemēties, vai arī pacelties debesīs un ienirt miglā un lietu, lis apstājos un, aizturējis elpu, lūkojos uz Robija dzīvokļa logiem trešajā stāva. Tie bija aizslēģoti, vienīgi ūdens, priecīgi bungodams, tecēja no karnīzes. Šis laukums vienmēr man atgādināja ainas no melnbaltas filmas, kurā Žans Gabēns spēlē kārtējo ašo puisi. Tā vidū bija neliels zāliens ar kokiem. Kailie, slapjie koki izskatījās nožēlojami. Jau gadsimtiem šī vieta vienmēr saistījusi klaidoņus un plukatas, dažādas aizdomīgas personas, un šajā dienā arī viņi tepat vien bija un dzīvi apsprieda dienas notikumus, it kā, neizkustēdamies no vietas, būtu gaidījuši manu atgriešanos. Kā vienmēr, ģērbušies svīteros un lietusmēteļos, sēdēja zem šiem kokiem. Pa gabalu spīdēja pāris melnu lietussargu, atgādinādami slapjus laukakmeņus. Daži bija pagatavojuši sev nojumi no tukšām taras kastēm.

"Resnais runcis", bārs un kafejnīca, ari bija savā vieta un joprojām noraudzījās uz laukumu no baltzaļo markīžu uzacu apakšas. Nojumes audekls, uzkrājis lietusūdens peļķītes, bija stipri ieliecies. Bāra baltās ārsienas izskatījās netīras, vietām krāsa bija uzburbusi un atlobījusies. Klaidoņu vērīgo skatienu pavadīts, es šķērsoju laukumu un iegāju noplukušajā krodziņā, ko Vikārs mēdza izmantot par darba kabinetu.

Uz bāra letes tālākā gala, ērti izlaidies, gulēja liels, slinks kaķis un, samiegtam acīm uz mani paskatījes, pakustināja šurpu turpu astes galiņu, atsaukdams atmiņa vectēva pulksteņa svārstu. Kaķis bija vai nu tas, kas dzīvoja šeit vienmēr, vai arī tieši tāds pats pēcnācējs. Nekas liels šeit nebija mainījies. Aiz letes, tāpat ka iepriekš, stāvēja Klods, taču viņa ūsas un mati bija nosirmojuši. Viņš sarunājās ar plikpaurainu vīru, kam bija lodveida galva un liels deguns, gluži vai pa visu seju. Uz virsdegunes turējās brilles melnā ietvarā. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā un baltā kreklā, ar melnu kaklasaiti. "Šis midzenis," Robijs man teica, kad pirmo reizi mani šeit atveda, "ir mans kabinets. Bārmenis Klods ir austrālietis, nevis sasodīts varžu ēdājs, tāpēc viņam var uzticēties. Ši ir vieta godīgiem ļaudīm, jūsu augstība, vienīgais krogs šajā pilsētā, kas attaisno savu nosaukumu."

Klods gar leti man tuvojās, un kaķis gorīdamies nāca viņam līdzi, bet tad, spēji apstājies, man uzšņāca.

-    Misters Driskils! - Klods novilka. - Kur tas laiks, ser…

-    Jā, gandrīz desmit gadu, - es sacīju. - Jums ir laba atmiņa. Taču kaķis gan mani neatceras.

-   Ak, Balzaks jūs nemaz nav redzējis! Viņam ir tikai seši gadi. Atsities tēvā, tads pats vīzdegunis. Viņa vienīgais darbs ir laistīt banankoku pie durvim. - Tas bija kaut kas jauns. Pie durvīm podā patiešām slējās augs ar netīrām, garenām lapām, un tā stumbra apkārtmērs iedvesa bijību. - Balzaks to aprūpē, laistīdams divreiz dienā, tāpēc koks aug griezdamies. No bailēm. - Viņš nopūtās, un es pasūtīju alu.

-    Vai Vikārs šodien nav rādījies? Gribēju sagādāt viņam pārsteigumu. - Ārā atkal noducināja pērkons, un Balzaks saausījies nolieca uz sānu savu apaļo galvu. Klods nolika man priekšā kausu.

-    Ak kungs! - Viņš atkal nopūtās. - Ak kungs, mans dārgais draugs… - Viņš palūkojās uz vīru ar lielo degunu un tam pamāja. - Klaiv, panāc šurp! Tas ir Bens Driskils. Būsi dzirdējis, ko Vikārs par viņu melš.

Vīrs pienāca klāt un pastiepa roku. Es to paspiedu. Viņš mazliet kliboja un gāja, viegli balstīdamies uz spieķa.

-    Klaivs Paternosters ir jūsu rīcibā. Ziniet, Robiju ļoti satrieca bēdīgā ziņa par jūsu māsas nāvi. Joprojām es dzirdu, kā viņš iesaucās: "Velns parāvis, kas gan notiek!" Šajā vasarā viņi vairākas reizes redzējās. Tad es arī iepazinos ar jūsu māsu. Ak, vecais zēns Vikārs…

-   Kur viņš ir? - es noprasīju. - Tikai nesakiet man, ka darbā. - Es pasmaidīju, taču pretī neviens man nesmaidīja.

-    Esat ieradies trīs dienas par vēlu, draugs, - Klaivs Paternosters sacīja un nošņaukājās. - Nav vairs mūsu Vikara, mister Driskil. lāču varēja vēl dzīvot. Mazliet pāri septiņdesmit… Man ir sešdesmit trīs. - Viņš sakārtoja uz lielā deguna brilles. - Vikārs ir miris, nāve viņu nopļava labākajos gados.

-   Ak… Man žēl… - es satriekts izgrūdu, juzdams, ka balss ietrīsas. - Bija vīrs uz goda… - Tātad viņš ticies ar Veļu. Kādēļ? Par ko viņi runāja? Kara laikā viņš arī bija Parīzē… - Kā tas notika?

-   Ak, tas notika pēkšņi! - Klods ar rūgtumu balsi atbildēja un noglaudīja kaķi. - Labi vismaz, ka nebija jāmokās ilgi. - Viņš uzmeta Paternosteram skumju skatienu.

-Jā… nopļauts labākajos gados.

-   Nesaprotu.

-     Varmāku pilnas ielas, - Klaivs Paternosters nočukstēja. - Kāds maita nodūra viņu ar nazi. - Viņš ieskatijās savā rokas- pulksteni. - Varat atnākt uz bērēm. Pēc stundas mēs guldīsim Vikāru zemes klēpī.

Vikāru apglabāja nelielā nomaļā kapsētā drūmā pilsētas rajonā netālu no dzelzceļa. Zārks bija vienkāršs, mācītājs - vienaldzīgs, turklāt apaukstējies, kaps tumšs un dubļains. Apkārt viss bija pelēkbrūns, grantētais celiņš izmircis, pārāk īsi nopļautā zāle vienādā krāsā ar taku. Bērēs piedalījās seši pavadītāji, neviens neraudāja un rokas aiz izmisuma nelauzīja. Celiņam, kas vijās caur kapsētu, abās pusēs bija sastādīti mūžzaļi augi, un šī simetrija šķita pārlieku franciska. Tada bija Vikāra aiziešana, un tā pauda vienu - labāk ir dzīvot, nevis mirt.

Kad devāmies no kapsētas ārā, Klaivs Paternosters aizsmēķēja cigareti un dziļi iebāza rokas sava melnā lietusmēteļa kabatās. Viņš gāja, viegli sagumis, un izskatījās, ka lielais deguns viņu ved. Paternosters atgādināja cilvēku no pasakas, kurš cauri visai Parīzei izvēla milzu zemesriekstu. No viņa platmales malām pilēja ūdens.

-    Pēdējos piecus sešus gadus mēs ar Robiju dzīvojām kopā. Ļaudis mūs uzskatīja par dīvainu pāri, taču mēs satikām labi. Divi veci muļķi kopā gaida pēdējo stundiņu… pirmīt jums nedaudz sameloju, man ir gandrīz septiņdesmit… tātad mēs, divi veci nejēgas, bieži kavējām laiku, atcerēdamies, cik labi ir būt jaunam un spēkpilnam. Grūti noticēt, ka viņa vairs nav. Mums bija ko atminēties. Kari, slepkavības, skandāli, vēlēšanas… Kāju kroplu man padarīja mongoļu snaiperis Korejas kara laikā. Taču kopā, ja tā var sacīt, mūs saveda Baznīca. Gatavā apsēstība. Interesants mehānisms tā Baznīca. Un ideāls patvērums visādiem biežiem.

-    Pastāstiet par viņa nāvi. Visu, ko zināt.

Viņš uzmeta man ziņkāru skatienu un tad paraustīja plecus, nespēdams pretoties izdevībai kādam izstāstīt šo sirdi plosošo stāstu.

-    Viņam uzbruka pāris minūšu gājienā attālumā no mājas. Es atradu viņu kāpņu laukumā mūsu durvju priekšā, kur viņš gulēja ar to nejēdzīgo rūtaino žaketi mugurā, seju piespiedis pie margu režģa. Iegājis pa ārdurvīm kāpņu telpā, es saklausīju dīvainu skaņu… tik, tik, tik, it kā tikšķētu pulkstenis… Stāvēju tumšajās kāpnēs, līdz apjēdzu, ka saožu kaut ko pazīstamu - tā oda Alžīrijā kamerā, kur spīdzināja cilvēkus, - un tā bija asiņu smaka. Kad spēru soli uz. priekšu, man uz cepures kaut kas uzpilēja… es to noņēmu, un cepure bija lipīga, bet tad uz galvas man uzkrita liela lāse… protams, tās bija asinis, kas pilēja no kāpņu laukuma, un es steidzos augšā, bet Robijs jau bija miris, gandrīz miris… Murmināja kaut ko par zaļiem laukiem kā vecais Falstafs… verveleja, kur bijis kādā saulainā vasaras dienā…

No izsmēķa viņš aizkūpināja jaunu cigareti, un mēs turpinājām ceļu. Lai gan ar spieķi, viņš soļoja raiti. Mēs bijām kaut kur Klišī rajonā.

-    Robijs bija sadurts vēderā un krūtīs, un es brīnos, kā viņš bija atvilcies vairāk nekā desmit soļu… Vikārs bija stiprs vīrs, ļoti stiprs. Tā nu es, gluži kā indiāņu pēddzinis, devos pa asiņainajām pēdām atpakaļ. Lietus nelija, un pēdas beidzās Muftāra un Ortolana ielas stūrī, vietā, kur viņš acīmredzot bija sadurts… Varbūt kāds klaidonis no laukuma, zinādams, kas ir Robijs, iznāca no stūra un…

-    Vai viņš bija aplaupīts?

-    Nē, un tas ir dīvaini. Dūrējam acīmredzot nav bijuši visi mājās…

-   Jā, droši vien. - Man nebija ko teikt. Varbūt viņu patiešām nogalinājis kāds maniaks, varbūt šie notikumi itin nemaz nav saistīti, un varbūt mēness patiesībā taisīts no zaļa siera. Varbūt man no aizdomām aptumšojies prāts.

Beidzot mēs apturējām taksometru un atgriezāmies Place de la Contrescarpe. Klaivs Paternosters man parādija ielas stūri, uz kura Robijs bija sadurts. Mēs devāmies pa vairs neesošām pēdām uz mājām, iegājām iekšā un uzkāpām lidz kāpņu laukumam, kur Vikārs bija noasiņojis lidz nāvei. Apkopēja bija izberzusi kāpņu paklāju, un asiņu traipi tajā gandrīz vairs nebija manāmi.

Paternosters aicināja mani iekšā, un es iegāju dzīvoklī, kas bija kļuvis par mājām diviem veciem, vientuļiem vīriem, par vietu, kur viņi glabāja savas pagātnes piemiņlietas. Koka propellers atgādināja kauju bretaņā, sakrustoti airi - Henli regati, kriketa nūja - sacensības Tomasa Lorda kriketa klubā. Sienas rotāja fotogrāfijas - Vikārs kopā ar fireru, Vikārs ar pāvestu Piju, Klaivs Paternosters ar Piju un Toričelli, de Golls pusdienu laikā, Žans Pols Belmondo ar cigareti zobos, Brižita bardo Paternosteram uz ceļgaliem, īvs Montāns, Simona Siņorē un Paternosters, Hemingvejs un Vikārs, apņēmuši viens otru ap pleciem, zem Triumfa arkas. Gan Robi- jam, gan Paternosteram reiz bija sava, notikumu un ļaužu piesātinātā dzīve, bet pamazām tas viss kļuva par vēstures daļu, sarāvās un samazinājās. Parīze, Place de la Contrescarpe, "Resnais runcis", šis pieticīgais miteklis, asiņains ielas stūris, tikko manāms traips paklājā, visas šīs fotogrāfijas un priekšmeti, kas nonāks krāmu tirgū kādā sānielā…

Klaidoņi kurināja uguni un spiedās tai apkārt, un pat dzestrais vakara lietus nespēja tos padzīt no ielas. Divās lielās melnās čuguna pannās, kam rokturi bija aptīti ar dvieļiem, čurkstēja ķiploku desas ar sīpoliem, pipariem un stienīšos sagrieztiem kartupeļiem. Turpat stāvēja pudeles ar lētu sarkanvīnu un gari, čagani maizes kukuļi - viss liecināja par pikniku. Viņu ēdiens izplatīja brīnišķīgu smaržu, kas sajaucās ar lietus un vēla rudens aromātiem. Viens no klaidoņiem abu pannu saturu apslacīja ar vīnu. Atskanēja šņākoņa, un gaisā pacēlās tvaiku mākonis.

Mēs ar Klaivu Paternosteru sēdējām pie loga galdiņa. Balzaks apraudzīja banānkoku. Mēs ēdām vakariņas - vispirms rupja maluma pastēti ar ķiplokiem un mazajiem gurķīšiem, pēc tam vārītu gaļu ar dārzeņiem - un dzērām ļoti maigu Margaux vīnu.

-   Es negribu teikt, ka Vikāram nebija neviena trūkuma, - Paternosters sacīja, mērkdams maizi biezajā mērcē, - taču man viņa pietrūks. Abi daudz ko dzīvē pieredzējām, mums bija ko pārspriest… ko atcerēties. Novecot nemaz nav tik slikti, savi jaukumi ir. Teiksim, lietainā, aukstā vakarā var sēdēt un kavēties atmiņās. Jā… Vikārs nebija ideāls cilvēks, taču nebija ari slikts.

-    Kāpēc mana māsa tikās ar viņu?

-   Viņai tik viens bija prātā. Visu laiku izprašņāja par Otro pasaules karu. Visādās blēņas… Viņa gribēja vairāk uzzināt par Toričelli un… - Paternosters apklusa un sāka uz mani vērīgi skatīties no savu biezo uzacu apakšas. Uzacis viņam bija izspūrušas kā nekopts dzīvžogs.

-    Un? Kas bija tālāk? Turpiniet!

-   Viņu ārkārtīgi interesēja tālaika notikumi. Lūdza, lai stāstām visu, ko atceramies. Toričelli! Tik glums un izmanigs kā pats nelabais! Mācēja izgrozīties ikvienā situācijā, pazina dzīvi vecais velns… tam nebija jāskaidro, kā iekārtota pasaule. Divkosīgais nelietis! bet citāds būt viņš toreiz nemaz nevarēja, vai ne? Ja esi iekļuvis starp divām straumēm, jākuļas, cik spēka… Nacisti vienā, Baznīca otrā pusē - abiem jāizdabā. īpaši grūti viņam gāja, kad no Romas ieradās d'Ambrici. Tas arī bija ašs virs. - Paternosters nogrozīja galvu. - Viņš darīja Toričelli vai traku.

-    Ko jūs vēl pastāstījāt manai māsai?

-    Vienu reizi, kad viņa tikās ar Vikāru, es biju aizņemts, nevarēju būt klāt. - Viņš paraustīja plecus. - Tāpēc nezinu… Taču runa, šķiet, bija par Filipi Tramonti, kaut viņu nelabais, par tiem papīriem…

-    Kādiem papīriem?

-   Tramonte ir veca biskapa brāļadēls, nejauks punduris, pede- rasts, ja gribat zināt manas domas, taču ieņem svarīgu posteni. Pārvalda Toričelli papīrus un dokumentus un sauc tos par "arhīvu". Ko tu neteiksi! Ja vēlaties uzzināt, ko jūsu māsa meklēja, jāiemet acs arhivā. - Viņš nicīgi iesmējās. - Ja vēlaties, rit agri piezvanīšu Tramontem un to nokārtošu.

Kad mēs dzērām otru kafijas tasi, es uzdevu jautājumu, kas jau labu bridi nedeva man mieru.

-   Vai pēdējā laikā Vikāru apciemoja tāds stalts sirms vīrietis? - es vaicāju. - Priesteris, ar jums apmēram vienos gados. Ļoti sportisks, pēc izskata godājams…

Paternostera acis iepletās.

-    Trāpīts! Vai jūs gadijumā mums nesekojāt? Kā jūs to zināt?

Asinis dzīslās man gluži vai sastinga, bet advokāta instinkts

palīdzēja savaldities. Viss saskanēja, tātad vēl viena kopsakarība.

-   Tas bija tikai minējums. Viņš ir pēdējais cilvēks, kas redzēja manu māsu dzīvu.

-   Tātad viņš nes nelaimi.

-    Ko viņš gribēja no Vikāra?

Paternosters atkal paraustīja plecus.

-    Kādu dienu ņēma un uzradās. Pagājušajā nedēļā vienu rītu es ar Robiju stāvēju tepat ārā. Nolādēts, tas bija dienu pirms slepkavības! Tas sirmais priesteris gluži kā no zemes izlīda… viņš nosauca Vikāram savu vārdu… tēvs Augusts Horstmans. Jā, tā viņu sauca - Augusts Horstmans. Vikārs paskatījās uz viņu ciešāk un izgrūda ko savādu… Viņš sacīja: "Ak Dievs, August! Četrdesmit gadus es domāju, ka esi miris!" Tad viņš mūs iepazīstināja, pēc brīža es devos savās gaitās, un viņi ari kaut kur aizgāja… divi veci draugi.

-    Divi veci draugi, - es atkārtoju.

-   Tajā vakarā es par to viru apjautājos, bet Vikārs sarunā par viņu neielaidās. Es nospriedu, ka šo cilvēku viņš pazīst no kara laika…

-Jā, no kara laika, - es klusi noteicu. - Viņi bija Parīzē.

Nākamajā dienā pēc tikšanās ar "veco draugu" Vikāru nogalināja. Pirms četrām dienām.

Es nospriedu, ka Klaivs Patersons ir laimes bērns.

Augusts Horstmans zināja, ka es atradīšu ceļu pie Robija Hei- vuda.

Pēc vēl vienas mokošas nakts - mokošas tāpēc, ka bailes mani vairs nepameta, - es atvieglots savā viesnīcas logā ieraudzīju anē- miski pelēku rīta blāzmu un pāris bezdelīgu, kas, nometušās uz balkona margām, pētīja mani ar savām apaļajām melnajam actiņām. Doma, ka Horstmans - ik mirkli spējīgs vēlreiz ietriekt man mugurā nazi - vēro katru manu soli, stindzināja. Tomēr labak bija būt nomodā un kājās nekā svaidīties pa gultu un ļauties draudīgiem sapņiem.

Nedaudz vēlāk es stāvēju desmit minūšu gājiena attālumā no savas viesnīcas un spiedu zvana pogu pie greizām koka durvim ar enkuriem līdzīgām eņģēm. Uz abām pusēm no durvīm stiepās gara siena, kas aizsedza skatienam gan māju, gan iekšpagalmu. Tā iekārtotu māju Parīzē ir tūkstošiem. Piecas minūtes pagaidījis, piezvanīju vēlreiz. Diena bija pelēka un miglaina. Uz sienu apmetuma vīdēja mitri plankumi. Zem kājām čirkstēja grants, atsaukdama atmiņā iepriekšējo dienu un nelielo Kliši kapsētu. Beidzot durvis čīkstēdamas atvērās, un vecs sargs, mani ielaizdams un norādīdams uz mājas arkveida durvim, nospļāvās. Tad pagriezās un sakumpis aizgāja ar grābekli rokā. Kad pavērsos pret mājas durvim, tajās stāvēja tumšsarkanā velveta žaketē ģērbies vīrietis ar spīdīgiem, nodeldētiem ielāpiem uz elkoņiem.

Filipe Tramonte atgādināja tēlu no Obrija Birdslija zīmējumiem - tievs, bāls un garš, ģērbies muļķīgajā sarkanajā žaketē un pelēkās biksēs ar vīlēm. Kājās viņam bija melnas kurpes ar pušķīšiem. Kumpais deguns - tieši kā Šeilokam - norādīja uz radniecības saitēm ar bīskapu. Viņa mazo pirkstiņu rotāja zelta gredzens ar prāvu ametistu, turklāt viņš turēja roku ta, it kā gaidītu, lai es gredzenu noskūpstu. Tramonte runāja smalkā un augstā balsī, un viņa angļu valoda, lai gan ar stipru akcentu, bija raita. Ceļā uz "arhīvu" viņš izdvesa dažāda skaļuma izteiksmīgas nopūtas, kas atgādināja muzikālu fonu Morisa Zāra gaumē. Acīmredzot viņš tādejādi lika man saprast, ka arhivāra pienākums ir ļoti atbildīgs. Hs jutu viņam līdzi. Kam gan šodien ir viegli?

Pa garu gaiteni viņš aizveda mani uz nolaistu viesistabu, kas acīmredzot reiz bijusi ļoti grezna. Dīvāns un krēsli izskatījās nobružāti. Atlantijas okeāna lieluma paklājs, kas pletās istabas vidū, bija nodriskāts un acīmredzot vēl senāks par minēto ūdenstilpi. Uz paklāja stāvēja divi gari galdi ar lampām un krēsli. Gobelēns pie sienas atainoja bruņinieka ciņu ar ugunsspļāvēju pūķi, kas grasās nolaupīt blondu daiļavu. Zem gobelēna bija molberts. Dažas lietas šeit nemainījās gadsimtiem. Molberts bija tukšs, taču es iztēlojos uz tā tēva audeklu, kurā Konstantīns redz vīziju, kas noteica rietumu pasaules likteni. Manam tēvam patika episkas tēmas. Bruņinieki, pūķi un blondīnes nebija viņa ampluā.

Tramonte, pievedis mani pie grāmatskapjiem ar stiklotām durvīm, sacīja, ka mani droši vien interesē tie papīri, ko pētīja mana māsa. Protams, viņš bija tik aizņemts ar sevi un saviem pienākumiem, ka neattapa man izteikt līdzjūtību sakarā ar masas nāvi. Arhivārs laiski noradīja uz plauktu, kur kastes bija datētas ar 1943., 1944. un 1945. gadu. Jā, tās pašas. Viņš atkal nopūtās, un šaurās krūtis notrīcēja. Tad viņš palūdza mani ar materiāliem apieties uzmanīgi, atpakaļ tos salikt tādā pašā kārtībā, kādā tie bijuši, un kastes novietot iepriekšējā vietā. Es pateicos par neparasto laipnību, viņš cienīgi pamāja un aiztipināja, atstādams mani vienu. Aiznesis pirmo kasti uz garā, lakotā galda, es izvilku piezīmju bloknotu un ķēros pie darba.

Es šķirstīju vecā bīskapa papīrus, no kuriem lielākā daļa bija franču un itāliešu valodā, bet gadījas ari vācu, latīņu un angļu valodā rakstīti dokumenti. Kad trešajā dienā beidzot padevos un atliecos uz cietā krēslā atpakaļ, atspiezdams muguru pret taisno atzveltni, galva man dunēja un domas pinās. Biju pārlūkojis vai- rakus kilogramus papīru un nesapratu, ko no tā esmu ieguvis un ko ar šīm ziņām iesākt. Augstajos logos ar mazajām rūtīm joprojām triecās novembra lietus.

Kastēs bija dienasgrāmatas, ziņojumi, dažādas piezīmes, ko Toričelli bija rakstījis sev, paša sūtītas un saņemtas vēstules. Mana darbošanās bija pielīdzināma mozaīkas veidošanai no savstarpēji pilnīgi nesaistītiem fragmentiem bez mazākās nojausmas, kādam jābūt iznākumam. No prāta neizgāja Vela, jo es mēģināju saprast, ko viņa šeit meklējusi un ko zinājusi. Reizēm man šķita, ka nekad to nesapratīšu. Šeit bija gabaliņi un druskas, bet ne aina kopumā. Manu uztveri apgrūtināja tas/ka es izsekoju Veļas darbības it kā no beigām un devos pretējā virzienā, uz vietu, no kuras kaut kāda iemesla pēc viņa savus meklējumus sāka. Manī modās šaubas, vai es kādreiz šo iemeslu noskaidrošu. Tikpat labi es varēju klaiņot pa džungļiem, meklēdams Nilas izteku.

Viss, ko lasīju, liecināja par nemitīgu cīņu starp Toričelli un apņēmības pilno jauno priesteri Džakomo d'Ambrici. Un strīda ābols bija jautājums par Baznīcas atbalstu Pretošanās kustībai. D'Ambrici Pretošanās kustības dalībniekiem piedāvāja patvērumu un atbalstu, un tas aizdeva Toričelli neaprakstāmas dusmas, jo tieši viņš, kārtodams jautājumus ar vācu okupantiem, balansēja virs bezdibeņa uz stingri nostieptas virves. Toričelli uzturēja attiecības gan ar abveru un gestapo, gan izsūtāmiem un līdzskre- jējiem, ar visiem. Pēc biskapa ieskatiem, d'Ambrici gluži vienkārši nebija mēra izjūtas, viņš bija straujš karstgalvis, kuru vairāk interesē situācijas morālā puse, nevis dzīves īstenība. Bīskaps baidījās, ka d'Ambrici izraisīs vāciešu niknumu, kas var novest pie Baznīcas krišanas ne vien Parīzē, bet visās lielākajās Eiropas pilsētās. Toričelli par savām raizēm ziņoja pat pāvestam Pijam, un pāvests uzdeva bīskapam stingri gādāt, lai nedz d'Ambrici, nedz kāds cits Baznīcas pārstāvis Pretošanās kustībai vairs nepalīdzētu. Pēc šo dokumentu izlasīšanas man bija skaidrs, ka Pija nostāja šajā ziņā bijusi ļoti kategoriska. Māsu acīmredzot ieinteresēja šie skandalozie materiāli.

Dokumentos bija minēta ari Lebeku ģimene un Rihters. Tur bija materiāli par mākslas vērtībām un to, kur tās varēja nonākt. Cik noprotams, Rihters daļu ebrejiem atņemto mākslas darbu piegādāja Gēringa privātajām galerijām, bet daļu pārdeva Baznīcai. Acimredzot šie meklējumi Veļu atveda uz Aleksandriju. Toričelli minēja ari kādu Kolekcionāru, kam jāierodas no Romas, lai izvērtētu mākslas darbus un noteiktu, kuri būtu piemēroti Baznīcai. Interesanti - kas bijis šis Kolekcionārs? Vēl viens sarakstam pievienojams jautājums.

Vēl tur bija atsauces uz Simonu, un tās man nedeva mieru.

Etjēns Lebeks baidījās, ka mani no Romas atsūtījis Simons, lai es viņu nogalinātu… tik ļoti baidījās no šā Simona, ka galu galā izdarīja pašnāvību. Simons, viens no segvārdiem. Dažādos papīros es atkal un atkal ieraudzīju šo vārdu. Simons to, Simons šo. Viss noticis tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešajā un četrdesmit ceturtajā gadā. Parīzi atbrīvoja četrdesmit ceturtā gada augusta beigās, vācieši aizgāja, un sākas jauna dzīve.

Materiālu tulkošana par šo Simonu man sagādāja grūtības. Turklāt lingvistiskām problēmām pievienojās arī grafiskās. Toričelli rokraksts bija grūti saprotams, bet, kur bija runa par Simonu, tas kļuva pavisam nesalasāms, it kā doma par Simonu viņu nervozētu. Kāds Toričelli vēstījums bija šāds: "Tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā, četrdesmit piektā gada ziemā, Ardēnu kauju laikā, es piepeši atklāju tik briesmīgu sazvērestību, ka neatliek nekas cits kā aicināt Erchercogu uz slepenu tikšanos. Vienīgi viņš spēj kontrolēt Simonu! Ko citu lai daru? ja stāšos ceļā, viņš mani nogalinās. Varu tikai izstāstīt visu Erchercogam un lūgt Dievu, lai viņam izdotos to apturēt. Vai Simons viņu uzklausīs? Labi, pietiek, tagad pat papīram nedrīkst uzticēties… Lai arī kāda būtu mana politiskā pārliecība… vai vispār tādā pasaulē kā šī politiska pārliecība kādam var būt? Es nevaru atbalstīt Simona nodomus. brīnums, ka par tiem uzzināju… Ko teiks Erchercogs? Un Simons - vai viņš ir labā vai ļaunā iemiesojums? Ja nu aiz viņa stāv Erchercogs un viņš ir tikai tā riks? Ja nu pret mani vēršas Erchercogs, ja es vērsīšos pret Simonu? bet citādi rīkoties es nedrīkstu, jo tad mūsu upura asinis būs uz manām rokām ari!"

Tajā vakarā paēdu vakariņas vienatne nelielā picērijā, kur pasniedza ļoti garšīgas picas un vēršacis ar anšoviem olīveļļas un svaigu tomātu mērcē, kas papildināta ar ķiplokiem un raudeni. Es mēģināju domāt tikai par ēdienu, jo citādi vajadzētu lauzīt galvu par konfliktu starp informāciju un izmeklēšanas faktiem. Ar tādu pretstatīšanu nereti sastapos savā advokātu birojā. Teiksim, palīgs uz. tava galda nomet tonnu informācijas, visu, ko savācis, - kur ir gan iepriekšējā dienā sniegtas liecības, kas apstiprinātas ar zvērestu, gan septiņdesmit piecus gadus veci notikumi. Un tev prātā jāvētī visas šis informācijas druskas, lidz tās iegūst jēgu. Jāatsijā viss nesvarīgais, jāveltī dienas, nedēļas, mēneši, līdz notikumi iegūst skaidrākas aprises, gluži kā attēls uz Turīnas līķauta vai seja uz. Marsa, par kuru visi nesen sākuši runāt. Man pietiktu ar mājienu, pusvārdu. Sākumam.

Pusvārdu netrūka. Bija vajadzīgs viens neliels grūdiens, lai šī informācijas jūra iegūtu apveidu.

Taču pagaidām es apēdu picu, iedzēru Lisher alu un, ļaudamies sīkam novembra lietum, devos pastaigā gar Luksemburgas dārzu. Man vajadzēja nomierināties.

Vēlāk, nakti, man atkal uzmācās doma, ka Augusts Horstmans mani izseko, gaidīdams īsto brīdi, lai mani nogalinātu, Es nodarbojos ar to pašu, ar ko Vela, un Veļu viņš nogalināja. Sapratis, ka eju pa Veļas pēdām un nokļūšu līdz Robijam Heivudam, viņš nogalināja arī veco žurnālistu.

bet varbūt viņš nosprieda, ka lidz ar Robija Heivuda nāvi jebkuras pēdas aprāvušās, kā aprāvās manas māsas dzīve… Varbūt man nekas nedraud? Varbūt viņš nenojauš, ka Klaivs Paternosters tik daudz zina? Un kā lai izskaidro to, ka Horstmans ar Heivudu bija seni draugi?

Es piezvanīju tēvam uz Prinstonu. balss bija tāla, bet skaidra. Ne miņas no šļupstiem, ko biju dzirdējis klausulē agrāk. Tēvs gribēja zināt, kur esmu, ar ko nodarbojos un ar ko tiekos. Es izstāstīju, ka eju pa Veļas pēdām, ka esmu atradis cilvēkus no kara laika Parīzes - Rihteru, Lebeku, Toričelli brāļadēlu, Klaivu Paternoste- ru. Es teicu, ka Robija Heivuda slepkava ir Augusts Horstmans, Vikāra paziņa, tas pats priesteris, kas nogalināja Veļu, Lokhartu un Hefernanu.

-   Ak, tikai ne Robiju, tikai ne Vikāru… - tēvs žēlā, skumjā balsī sacīja. - Nolādēts…

-    Klausies, tu arī vācu okupācijas laikā biji Parīzē. Vai kādreiz dzirdēji tādus segvārdus? - Es nosaucu Simonu un Erchercogu. Nez kāpēc biju aizmirsis, ka mans tēvs var būt informācijas avots. Viņš nekad nebija stāstījis par tiem gadiem. Varbūt vismaz tagad kaut ko atcerēsies?

Viņš iesmējās sausus, ķērkstošus smieklus, kas tūlīt pārgāja klepū.

-    Dēls, galvenais, ko atceros, ir nemitīgās bailes, ka mani nokniebs kāds muļķa fricis. Baidījos, ka nepaspēšu pārkost cianīda ampulu, pirms nebūšu vairs spējīgs glabāt noslēpumus. Varu teikt vienu. Toričelli ir taisnība - d'Ambrici sadarbojās ar Pretošanās kustību. Toričelli aiz bailēm vai prātu zaudēja. Man par to daļas nebija, taču ausis man bija. Un tā paziņas Pretošanās kustībā saveda mani kopā d'Ambrici. Nokļuvu tur parasti ar izpletni, citu reizi ar zvejnieku laivu izcēlos Bretaņas piekrastē, darīju visu, lai nokļūtu dzīvs Šveicē un…

-    Es atceros to filmu, - es pārtraucu tēvu.

-    Filmu! - Viņš vēlreiz klepodams iesmējās. - Attopies, dēls. Lūdzu! Tava dzīvība, Ben, ir briesmās, tu nesaproti, kas notiek…

-    būšu uzmanīgs.

-    Uzmanīgs, - tēvs noburkšķēja. - Tava uzmanīšanās nav plika graša vērta! - Viņu no jauna pārņēma klepus, un viņš nespēja atbildēt kādas desmit, piecpadsmit sekundes. Tad klausuli paņēma medicīnas māsa un paskaidroja, ka ar tēvu viss esot kārtībā, tikai vienu plaušu skārusi pneimonija. Raizēm neesot iemesla. Tēva klepus bija apklusis. Es lūdzu medicīnas māsu tēvam pateikt, ka drīz atkal piezvanīšu.

-Jūs sacījāt, ka māsa izjautājusi Toričelli par vēl kaut ko. Par ko? Par ko viņa vēl interesējās?

Fs sēdēju dziļā, mīkstā atzveltnes krēslā starp koka propelleru un galdu, kas bija nokrauts ar ierāmētām fotogrāfijām, un dzēru viskiju, ar ko mani cienāja Klaivs Paternosters. Mājas saimnieks, atspiedies pret kamīnu, smēķēja senatnīgu pīpi, kas gandrīz skāra degungalu.

-    Ak, manu zēn, diez vai tas jums šķitīs interesants! - Viņš nošņaukājās un iedzēra viskiju. Iespaidīgais ādamābols lēkāja šurpu turpu.

-    Es nejokoju. Jūs kaut ko zināt, bet nesakāt. Ļaujiet man pašam izlemt, vai tas mani interesē vai ne. Viņa bija mana māsa.

-    Tā ir elfu un feju pasaule, un vēl tur staigā mazi vīriņi ar zaļām cepurēm galvā un smailām kurpēm kājās…

-    Pie joda, par ko jūs runājat?

Pa logu bija redzami koku kailie zari, gar noļukušo markīzi "Resnā runča" logā vīdēja gaisma. Zem tā loga Horstmans it kā nejauši sastapās ar savu seno draugu Heivudu, kas četrdesmit gadus uzskatīja viņu par mirušu.

-   Nu labi. Jūsu māsa ieradās pie Vikāra un apbēra viņu ar jautājumiem par kara gadiem, par Toričelli un, un…

-    Un par ko?

-   Par assassini'. Nu, vai esat apmierināts? Izvilkāt tomēr no veca muļķa Klaiva! - Viņš nervozi izpūta dūmu mākuli, un istabu piepildīja lētas tabakas smarža.

-   Assassini? Es nesaprotu. Tā dēvē algotus slepkavas. Kas tur ipašs, Klaiv? Es redzēju to vārdu Toričelli dienasgrāmatās…

Paternosters novilka ar pīpi pa lielo degunu.

-    Tātad jūs to izlasījāt viņa papīros? Interesanti. Katrā ziņā tas ir vēl viens pierādījums par labu Vikāra teorijai.

-    Paskaidrojiet, lūdzu, - es pacietīgi sacīju. Klaivs nebija tāds cilvēks, kuru vajadzētu steidzināt. Viņam patika stāstīt savus stāstus ar garšu un izteiksmīgi.

-    Assassini! Jūs apgalvojat, ka esat katolis, un nezināt, kas tie tādi ir? Nē, jus mani patiešām pārsteidzat, mister Driskil. Jūsu izglītībā ir lieli robi. - Viņš nogrozīja galvu un pārvilka ar kaulaino roku pār garajiem un plānajiem sirmajiem matiem.

-   Kā jau lūdzu, paskaidrojiet man.

-    Viegli pateikt. - Viņš iesmējās, atsegdams iedzeltenus un lielus kā trusim priekšzobus. - Assassini, mans dēls, senatnē bija bandīti un slepkavas. Renesanses periodā, bordžu valdīšanas laikā, pāvesti viņus algoja nevēlamu personu nomaitāšanai, un šim nolūkam viņi izmantoja visādas indes. Šie cilvēki bija pāvesta politikas īstenošanas rīks. Taču ne jau par renesansi, kā nojaušat, interesējās jūsu māsa… nē, jūsu māsa skāra visai kutelīgu tematu, proti, baumas par to, ka šie assassini atdzima šeit, Parīze, kara laikā. Nekad šīm baumām neesmu īpaši ticējis, jo ļaudis spēj samelst visu ko, taču Vikārs… nūjā, viņš par tādām lietām zināja daudz vairāk nekā es. Vikārs visu mūžu dzinās pēc intrigām. Viņš bija Vīnē, kad tur uzņēma filmu "Trešais cilvēks", un viņam nekad neapnika to skatīties. Vikāram patika intrigas, un viņš tām ticēja, viņš redzēja noslēpumus uz katra stūra… acīmredzot tieši tāpēc tik daudz rakstīja par Baznicu - šajā ziņā tā nekad nepievīla! Viņš mēdza teikt, ka Reihskanceleja un Augstākā Padome esot bērnu spēlītes salīdzinājumā ar Baznīcu, ka Baznīca ir vienas vienīgas intrigas… noslēpumi un čuksti tumšos kaktos, balsis tukšās istabās, sazvērnieki aiz slēgtām durvīm un nolaistiem slēģiem… Pēc viņa domām, assassini bija pārāk labs bizness, lai no tāda atteiktos… Savā laikā Vikārs man teica, ka šie cilvēki atkal esot pieprasīti, ka viņi darbojoties Parīzē, lai gan toreiz arī bez viņiem tur Dievs vien zina kas darījās… - Paternosters iesmējās par kaut kādām savām atmiņām un padauzīja pīpi, izkratīdams pelnutrau- kā pelnus. - Vikārs sacija, ka šie algotie slepkavas Baznīcas uzdevumā dara netīrus darbus. Diez vai viņš saprata, kas tie par darbiem. Ko assassini nogalināja? Vikāram par to nebija ne jausmas. Vai ari, ja bija, viņš man to neteica. Taču to, ka assassini atkal darbojas, gan viņš zināja. Esmu pārliecināts, ka dažus viņš pat pazina…

-    Personiski? - es jautāju. - Viņš tos pazina personiski?

-Jā, pazina. Un zināja, ka viņi visi pieder pie garīdzniecības,; Kad jūsu māsa sāka uzdot jautājumus par šiem slepkavām, viņa, kā to lai pasaka… trāpīja desmitniekā! Vikāram droši vien elpa aizrāvās, kad viņš tos izdzirdēja! Jā, viņš izstāstīja man par šo sarunu… Viņu nevar vainot, vai ne? Tajā, ka viņš jūsu māsai neko neslēpa… Vikārs nedomāja, ka, izstāstīdams jūsu māsai četrdesmit gadus vecus notikumus, viņu apdraud… Tāpēc pat nosauca viņai viena sena paziņas, brāļa Leo vārdu.

-    Kas bija brālis Leo?

-    Nekad neesmu viņu saticis, taču vikārs stāstīja, ka viņš ir viens no tiem… no tiem slepkavām. - Paternosters izšņauca degunu lielā, netīrā kabatlakatā. - Varbūt jūsu māsa devās šo tipu meklēt, un tas pie laba gala nenoveda. Vikārs domāja, ka viņu tas varētu interesēt, ja jau viņa raksta grāmatu.

-    Vai viņa tikās ar brāli Leo? Vai arī viņš ir miris?

-    Par to nu gan man nav ne jausmas. Zinu tikai, ka viņš mīt kādā pamestā klosteri Īrijas piekrastē… Svēta Siksta klosteris, šķiet, ka tāds bija nosaukums. Manuprāt, māsu ar atplestām rokām tur vis negaidītu… - Viņš vēlreiz saberzēja savu lielo degunu kabatlakatā un tad paraudzijās uz mani ar jautājošu skatienu.

-    Dīvaini, Klaiv, - es sacīju, brīdi pārdomājis dzirdēto. - Patiešām - kā gan manai māsai varēja kaitēt stāsts par slepkavām, kas rosījušies pirms četrdesmit gadiem? It kā nekā. Taču es jums pateikšu, kas notika. Manuprāt, stāsts viņu uzvedināja uz domu, ka assassini joprojām ir tepat. Es nemitīgi sev jautāju, ko gan Vela tādu zināja, ka viņu kāds nolēma nogalināt. Grūti noticēt, ka četrdesmit gadus veci notikumi bija viņas nāves iemesls. lāču, ja viņa uzgāja šo algoto slepkavu midzeni vai atklāja vismaz vienu no tiem, tas varētu būt pietiekams motivs, lai viņu nogalinātu. Nolādētais Horstmans! - Paternosters vēroja mani neizpratnē. - Horstmans ir viens no viņiem, Klaiv. Vikārs iepazinās ar viņu pirms četrdesmit gadiem, tāpat kā ar brāli Leo. Šis Horstmans joprojām ir ierindā. Viņš atgriezās Parīzē un nogalināja Vikāru, jo baidījās, ka varu uzzināt to pašu, ko mana māsa. šis cilvēks noslepkavoja Veļu un Prinstonā uzbruka man. Taču viņš pieļāva kļūdu, jo neiedomājās jūs. - Es pastiepos un viegli uzsitu Klaivam uz pleca.

-   Man trūkst vārdu, - viņš nomurmināja, nespēdams acumirkli šo informāciju aptvert.

-    Māsa uzzināja par assassini, un kads jutās apdraudēts. Tāpēc viņai bija jāmirst, iekams viņa paspēja šajā informācijā ar kādu dalīties… Sā iemesla pēc Horstmans mēģināja nogalināt ari mani.

-    Es īsti nesaprotu, mans draugs…

-   Un pats interesantākais šajā stāstā ir tas… ka pavēles Horstmans saņem no Romas.

-    Viņš mēģināja jūs nogalināt?

Es dzeru viskiju un sāku viņam visu skaidrot, sarunādams ne vienu vien aplamību. Tomēr tajā nakti viss saskanēja, un galu galā izrādījās, ka kripata taisnības man bija.

Pirms atvadījies no manis, Klaivs Paternosters grāmatplauktā sameklēja vecu britu salu atlantu. To atvēris, viņš iebakstīja savu netīro pirkstu ar aplauzto nagu vietā, kur bija Svēta Siksta klosteris.

OTRĀ NODAĻA

Drū Samerheiss, kam pulksten divos dienā bija norunāta tikšanās ar tēvu Dannu, tam piezvanīja no rīta.

-   Ja nemaldos, - Samerheiss sacīja smalka, spalgā balsī, - jūs vēlaties ar mani aprunāties par personiskiem jautājumiem. Vai es kļūdos?

Stāvēdams pie loga un mēģinādams bez binokļa saskatīt Cen- trālparka piles, tēvs Danns pavīpsnāja.

-   Teikšu tā - pēc stundas rēķinu nelūgšu.

-    Tātad jautājums ir personisks. Vai jūs būtu ar mieru mani apciemot manā nelielajā, pieticīgajā namiņā, tēvs?

-   Ar prieku.

-    Labi. Ejiet pa Piekto avēniju uz Vašingtona laukumu. Tam blakus ir mans vienkāršais īpašums. - Viņš nosauca mājas numuru. - Tātad tiekamies divos.

Danns izkāpa no taksometra un, šķērsojis Piekto avēniju, devās uz privātmāju pusi, kuras no ielas šķīra pazems veclaicīgs akmens mūris. Lai gan spīdēja spoža saule, diena bija auksta, un kontrasti ainavā izcēlās ipaši asi. Nelielā māja bija nokrāsota priecīgi dzeltenos un baltos toņos un izskatījās tik nevainojama, it kā krāsots būtu iepriekšējā dienā. Dzeltenās puķu kastēs pret debesim stiepās nelielu mūžzaļo augu smailās galotnes. Danns pie- dauzīja pie durvīm vara klauvēkli ar fantastisku seju, kas bija kopija vienai no tām, kuras greznoja Parīzes Dievmātes katedrāles notekcaurules. Seja šķita smaidām.

Durvis atvēra Edžkoms, Samerheisa kalpotājs, un ieveda Dannu gaišā un mājīgā viesistabā, kurā bija mīkstas mēbeles ar mundru dzeltenbaltu rakstu, grāmatplaukti, neliels kamīns ar glīti sakrautām pagalēm un vāzes ar svaigiem ziediem. Telpas tālākajā galā aiz stiklotām durvīm vīdēja saules stariem pieliets, ziemai sagatavots dārzs. Nez no kurienes skanēja Ērika Satī Gymnopedies ieraksts, un katra tā nots gluži kā dārgakmens krita šajā nekustīgajā klusumā. Danns nobrīnījās, cik saskaņoti un pārdomāti cilvēks var iekārtot savu mitekli. Iespējams, Samerheisa ilgā mūža noslēpums meklējams šajā harmoniskajā vidē. Dannam šķita, ka tik lieliskas mājas saimniekam šķirties no dzīves būtu sevišķi grūti, jo jāatstāj tik brīnišķīga pasaule.

Viņš raudzījās uz dārzu, kad aiz muguras atskanēja augsta un skaidra balss.

-    Tēvs Danns, cik jauki! Es priecājos. Ceru, ka viegli atradāt ceļu.

Durvīs stāvēja Samerheiss - saposies, taisns kā miets un gludi noskuvies, viņš viegli oda pēc tualetes ūdens un ruma. Mājastēvs bija ģērbies uzvalkā ar skujiņu rakstu un cietinātā baltā kreklā, ko papildināja kaklasaite ar sarkanām un olivkrāsas svītrām. Kājās viņam bija zamšādas kurpes. Viss bija tik ideāli saskaņots, ka Danns nespēja novaldīt smaidu un domās nosolījās šo tēlu izmantot nākamajā grāmatā.

Samerheiss apsēdās atzveltnes krēslā, bet Danns sev neraksturīgi bikli piemetās uz dīvāna. Pie baltās sienas Samerheisam aiz muguras karājās liela Džespera Džonsa glezna. Amerikas karogi atgādināja, ka šajās mājās dzīvo šīs valsts patriots.

Edžkoms atnesa sudraba kafijas servīzi un, nolicis to uz zema galdiņa, bez trokšņa aizgāja.

-    Patiešām ļoti priecājos, tēvs, jūs redzot, - Samerheiss sacīja, - un vienlaikus mani moka ziņkāre. Acīmredzot saruna būs saistīta ar Driskilu ģimeni. Vai tā ir, tēvs?

-Jūs nekļūdāties. Nevēlos runāt aplinkus. Ja neiebilstat, uzreiz ķeršos pie lietas, pat neizteicis komentāru par Džespera Džonsa darbu.

Samerheisam iemirdzējās acis.

-    Misters Džonss to neuzzinās.

-    Tad jau viss kārtībā. Ja nemaldos, jūs esat sens Driskilu ģimenes - gan Hjū, gan savulaik ari Mērijas - draugs. Varbūt dalīsieties atmiņās?

-    Esmu jusu rīcibā, - Samerheiss atbildēja.

-    Atcerēties reizēm nav viegli.

-    Jūs esat priesteris. Tātad jūs protat uzklausīt un apspriest delikātus jautājumus. Tāpat kā es. Jau gandrīz simt gadu to vien daru, kā runāju par grūtiem jautājumiem. Jautājiet, tēvs, nekautrējieties.

-   Nesen dzirdēju neparastu stāstu, - Danns iesāka. - Domāju, tas ir patiess, taču priecātos, ja tam dzirdētu apstiprinājumu, jo vietām dzīves likstas tajā šķiet pārspīlētas…

-    Negribētos klausīties pārspīlētos stāstos, - Samerheiss vēsi pārtrauca Dannu.

-   Nu, isti pārliecināts par to neesmu. Runa ir par priesteri, kas miris gandrīz pirms piecdesmit gadiem, par sievieti, kura mirusi pirms trīsdesmit gadiem un vienu no jūsu tuvākajiem draugiem…

Samerheisa sejā pavīdēja rezignēts smaids.

-    Mani nepārsteidz, ka šis jautājums uzpeldējis. Starp citu, pagājis ļoti ilgs laiks. - Viņš paliecās uz priekšu un divās tasēs ielēja kafiju. - Krējumu?

-    Paldies, šodien dzeršu melnu. - Stiprais dzēriens Dannam apsvilināja mēli. - Kā jau teicu, stāsts ir dīvains. Pusi gadsimta šī dāma gaidījusi, līdz uzradīsies cilvēks, kam to var izstāstīt.

-    Un kas viņa tāda ir?

-    Veca mūķene, Driskilu ģimenes draudzene. Mācījusi benu un Valentīnu. Draudzējās ar Mēriju Driskilu. Masa Marija Angelīna…

-    Ak jā, protams… Es viņu pazinu. Ļoti pievilcīga sieviete.

-Sakiet, mani interesē… kāda izskatījās Mērija Driskila?

-    Mērija? Viņa arī bija visai skaista sieviete. Slaida, stalta, ar iedzimtu pašcieņu… gaišbrūniem matiem un gaišu ādu. Mērijai piemita laba humora izjūta. Bija spējīga izzobot jebkuru, tāpēc ar viņu nebija viegli iedraudzēties. Tāda bija Mērija Driskila. Kārtīga sieviete, labi audzināta, ļoti savaldīga persona, reizēm par daudz savaldīga, tāda kā svešāda. Tikai viena vājība viņai piemita - nelāga kāre uz rumu… - Samerheiss malkoja kafiju, ar otru roku turēdams apakštasi, tad nolika gan tasi, gan apakštasi uz krēsla platā paroča. - Hjū un Mērija daudzējādā ziņā bija labs pāris. Nevarētu gan teikt, ka jutu pārpilns.

-   Viņi taču mīlēja viens otru, vai ne? - Danns sacīja.

-    Nu, laulībā ne vienmēr galvenais ir mīlestība. Tā bija draudzīga savienība, kura lielāka manta, Driskilu manta, apvienojusies ar mazāku. Laulība, kas dibināta uz saprātu, nevis jūtām…

-    Tātad aprēķina lauliba?

-   Sauciet, kā vēlaties, tēvs. Jūs esat vārdu meistars. Par ko mēs runājām? Nūjā, māsa Marija Angelīna tātad gaidījusi cilvēku, kuram varēs visu izstāstīt… Ko izstāstīt?

-    Par tēva Vinsenta Governo nāvi.

-   A-ā, par to…

-    Māsas Marijas Angelīnas un Mērijas Driskilas draudzība bijusi ļoti cieša. Mūķene bijusi Mērijas uzticības persona, padomniece. Cilvēks, ar ko Mērija varēja runāt atklāti.

- Esmu dzirdējis, ka mūsdienās daudzām sievietēm uzticības persona ir ginekoloģe. Droši vien princips tas pats.

-   Mērija Driskila devās pie māsas Marijas Angelīnas vairākus gadus pēc tēva Governo nāves, kuru, kā jūs zināt, atrada karājamies ābeles zarā dārzā, netālu no dīķa, kur ziemā ir slidotava.

-Jā, to es labi atceros. Tajā laikā biju Hjū Driskila padomnieks, tāpēc viņš man piezvanīja pirmajam. - Viņš dzedri pasmaidīja.

-    Gribēja dzirdēt manas domas.

-   Vai kāds jums paskaidroja, kāpēc tēvs Governo izdarījis pašnāvību?

-     Iemesli allaž ir vieni un tie paši, - Samerheiss atbildēja.

-    Depresija, ticības krīze, alkoholisms… Parastie iemesli, kāpēc garīdznieki noklīst no īstā ceļa.

-   Tātad jūs noticējāt, ka tā bija pašnāvība?

-    Kā tas jāsaprot, tēvs?

-   Šis pieņēmums jūs apmierināja?

-Tas taču bija skaidri redzams! Viņš karājās kokā…

-   Manuprāt, jūs ļoti labi zinājāt, ka tēvs Governo ir nogalināts. Diez no kurienes man tāda nojauta?

-   Nespēju iedomāties, tēvs. Vai es ko tamlīdzīgu teicu?

-    Nē. Gluži vienkārši jūs bijāt šai ģimenei pārāk tuvs cilvēks, lai to nezinātu. Tēvs Governo bija nogalināts un tikai pēc tam pakārts… un tieši ar I Iju Driskila gādību patiesība nekad nav nākusi gaismā. Es aprunājos ar policistu, kas šo lietu izmeklēja. Viņš nešaubījās, ka tā bijusi slepkavība. Kad māsa Valentīna ieradās mājās, viņa piezvanīja tagadējam policijas šefam un interesējās par Governo lietu. Tajā pašā dienā māsu Valentīnu nogalināja. Padomājiet labi, mister Samerheis. Vairākus mēnešus viņa veica pētījumus Eiropā, un viņas prātu droši vien nodarbināja tūkstošiem jautājumu. Tad viņa piepeši steidzas uz mājām un zvana uz policiju, izprašņādama par tēvu Governo. Pēc pāris stundām viņu nogalina! Savadi, vai ne? Kāpēc viņa to dara? Es pateikšu. Varu likt galvu ķīlā, ka māsa Valentīna arī neticēja, ka tēvs Governo padarijis sev galu pats. Manuprāt, jums nevajadzētu atkārtot veco pasaciņu…

-    Vienu mirkli, tēvs. - Samerheiss sāji pasmaidīja. - Pieņemsim, ka par tēva Governo nāvi jums ir taisnība. Es jūtu, ka, šādi turpinādami sarunu, mēs uz priekšu netiksim. Labāk atgriezīsimies pie māsas Marijas Angelīnas.

-   Desmit gadus pēc tēva Governo nāves, jau pēc kara, Mērijai Driskilai ir divi bērni un vīrs, kura portreti rotāja Time vāku un kurš ne vien devis ierosmi mākslas filmai, bet ir pat galvenā varoņa prototips. Ši Merija Driskila, kuras dzīve šķiet gluži vai rožu dārzs, katru vakaru piedzeras līdz nemaņai, lai varētu aizmigt, iespējams, pārciezdama nervu sabrukumu vai cīnīdamās ar novēlojušos depresiju. Vai jus to atceraties?

Samerheiss nedaudz nolieca galvu uz sāniem.

-    Hjū par viņu ļoti raizējās. Mērija bija tik trausla! Bērniem nebija viegli, jo aukles mainījās cita pēc citas. Mērija ar savām nesakarīgajām runām bērnus biedēja… Vārdu sakot, viņa kļuva ārkārtīgi nelīdzsvarota un, protams, drīz vien… - Samerheiss tikko manāmi paraustīja plecus, - viņa mira.

-   Tā gan acīmredzot bija pašnāvība, - Danns sacīja.

-    Nē, nebija vis. Viņa bija piedzērusies un krita. Nelaimes gadījums. Mājās bija tikai nabaga Bens. Toreiz zēnam bija četrpadsmit vai piecpadsmit gadu. Viņi nevarēja atteikt apbedīšanu svētītā zemē.

-    Vai "viņi" ir Baznīca?

-    Kas gan cits…

-   Labi. Vēl mazliet par Mēriju Driskilu. Lai gan viņu māca dziļa depresija, šajā tik grūtajā laikā viņa nez kāpēc nevērsās pie Baznīcas. Vismaz ne oficiāli. Mērija negāja uz grēksūdzi, jo nedrīkstēja atzīties mācītājam, kas nomāc viņas prātu. Taču viņai bija draudzene, kam varēja uzticēties, - māsa Marija Angelīna. Viņa ar māsu Mariju Angellnu norunāja tikšanos Prinstonas mājā.

Vēlajā vakara bērni gulēja, Hjū nebija mājās, un Mērija Driskila izstāstīja mūķenei, kas noticis ar tēvu Governo.

-     Un tagad, - Samerheiss iestarpināja, - māsa to izstāstija jums.

-    Pareizi. Un es gribētu pārliecināties, ka viņa man nemeloja. Cik zinu, jūs esat vienīgais, kas varētu apstiprināt vai noliegt šā stāsta patiesīgumu. Vai esat ar mieru to noklausīties?

-   Jūs jau nevarat iztikt, man to neizstāstījis. - Samerheiss smaidīja, bet viņa acis bija saltas.

-    Merija Driskila iepazinusies ar tēvu Governo pirms kara, kad Hjū strādāja Romā. Governo vairākas reizes nācis uz mājas kapelu vadīt misi. Viņš bijis pieklājīgs, nopietns un dziļi ticīgs cilvēks. Mērija viņam uzticējusies. Taču viņš jaunajā skaistajā sievietē, kas jutās ļoti vientuļa, iemīlējies. Tas bija tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestais vai septītais gads. Gadskaitļi man nestāv prātā…

-   Tam nav nozīmes, tēvs. Turpiniet.

-    Vārdu sakot, viņi kļuvuši mīļākie. Abus mocījusi vainas apziņa, taču kaislība acīmredzot bija stiprāka. Tas bijis vētrains, neprātīgs romāns ar pusnakts vizītēm Prinstonas mājā, īsti Džona O'Hāras stilā. Divi katoļi, kas plosa sevi, nespēdami izšķirties starp kaisli un pienākumu. Tad pienācis laiks atgriezties no Romas Hjū Driskilam. Ko lai iesāk? Abi nolēma, ka piemērotāks brīdis attiecību izbeigšanai nav iedomājams… Tas nebūs viegli, taču izvēles nav… Tas nebija viegli… tas bija neiespējami. Pirmām kārtām tēvam Governo. Viņš zvanīja, viņa negāja pie telefona. Viņš rakstīja vēstules, viņa uz tām neatbildēja. Tad viņš izšķīrās par izmisuma soli.

Kādu nakti, kad Hjū bija izbraucis - Hjū vienmēr kaut kur izbrauca -, tēvs Governo ieradies pie Mērijas mājās. Viņa mēģinājusi to aizraidīt, teikdama, ka starp viņiem viss beidzies. Viņi strīdējušies, iekarsdami aizvien vairāk, līdz tēvs Governo pavisam zaudējis savaldību, nogāzis Mēriju Driskilu uz grīdas, norāvis tai drēbes un izvarojis… tas vilcies pārāk ilgi… Hjū sanāksme beigusies agrāk, nekā paredzēts, lai tās dalībnieki vējainajā puteņa naktī varētu laikus nokļūt mājās. Hjū pārradies un ieraudzījis, ka viņa sievai uzklupis mācītājs… Dusmās vārīdamies, Hjū pagrābis pirmo, kas gadījies pa rokai… dārgā Londonas veikalā Asprey iegādātu sudraba lāci, ar ko pārsitis tēvam Governo galvu… un nogalinājis viņu. Pēc tam kopā ar Mēriju viņš inscenēja pašnāvību. Pakāra Governo dārzā… un inscenējums izdevās. Mēriju Driskilu visvairāk satrieca nevis fakts, ka virs dusmu uzplūdā nogalinājis tēvu Governo, nē, viņa nespēja samierināties ar to, ka Governo apglabāja ka pašnāvnieku, ārpus Baznīcas… Viņa ilgi mocījās, lidz visu izstāstīja māsai Vlarijai Angelīnai. - Danns izdzēra atdzisušo kafiju. - Mister Samerheis, es vēlos zināt, vai tā patiešām bija.

Samerheiss bridi nenolaida no viņa skatienu, tad, sagrozījies krēslā, nopūtās.

- Nē, - viņš klusi atbildēja, - tā nebija. Viņas stāstījumā daudz kas ir nepareizs. Palūgsim, lai Edžkoms atnes mums vēl kafiju, un tad es pastāstīšu, kas īstenībā notika…

Nelielajā istabā ar šauro gultu, grāmatskapi un divām veclaicīgam misiņa lampām, no kurām vienai spuldze jau izdegusi pirms pāris mēnešiem, bija pavadīta vēl viena nakts. Vēl viena vientuļa nakts istabā, kas oda pēc garīdznieka un viskija. Virtuvei atvēlētajā stūri skaļi dūca mazs ledusskapis. Miklajā gaisā peldēja biezi tabakas dumi. Logs stāvēja vaļā. Vienmērīgs lietus kapāja šauro ielu, un ūdens burbuļodams pa renstelēm traucās uz Tibru. Uz stūra durvju ailā stāvēja tā pati ielasmeita, kas parasti, un apātiski vērās naktī.

Monsinjors Sandanato, stāvēdams pie loga, arī lūkojās nakti, bet neko neredzēja. Viņš bija pametis kardināla kabinetu vēlu, tikai tad, kad d'Ambrici devās pie miera. Sandanato, atgriezies pa lietu savā dzīvokli, juta, ka nāk miegs, taču baidījās aizmigt, zinādams, ka atliek aizvērt acis un uzmācīgie murgi būs klāt. Tāpēc viņš atkorķēja Glenfiddich pudeli, piepildīja glāzi un nostājās pie loga.

Jau kuro reizi viņš atcerējās ikvienu brīdi no sarunas ar Elizabeti tajās vakariņās pie kardināla. Šī saruna viņu gan kaitināja, gan satrauca, un viņš atkal apsvēra ikvienu Elizabetes izteikumu un veidoja pats savu versiju. Versiju par slepkavām, ko māsa Valentīna "atklājusi", versiju, ka sirmais priesteris ir tas pats Simons. Elizabete bija par to pārliecināta. Viņai bija vēl viena versija par to, ko nozīmē Toričelli minētā "Pija sazvērestība". Saskaņā ar šo versiju sazvērestības iniciators esot pats pāvests Pijs, un tās mērķis bijis nacistu okupētajā Parīzē no jauna izmantot algotos slepkavas.

Tajā visā, protams, kaut kāda jēga bija. Māsai Elizabetei skaidras domāšanas un loģikas trūkumu pārmest nevarēja. Bet, kad viņš

tai pajautāja, kāpēc… cilvēkus nogalina tagad, kāpēc tajā sarakstā

iekļauta Vela un citas viņas atklātās personas, Elizabete zaudēja

pašpaļāvību. Pāvesta vēlēšanas… Kas vel ir tā vērts, lai izlietu tik

daudz, asinu? f

Sandanato ielēja glāzē vēl mazliet viskija, nopūtās un saber- zeja apsarkušās acis. Kas, pie velna, notiek, un kad tas vienreiz beigsies? Gribējās iziet ārā. Nez kāpēc viņam šķita, ka uz ielas, starp tūristiem un garīdzniekiem, kas cits ar citu sarunādamies, kaut ko ņurdēja zem deguna, un vīriešiem, kuri meklēja jautras meitenes, būs drošāk. No kā gan viņam jābaidās? Acīmredzot no savām juceklīgajām domām.

Sandanato Vatikāna sienās vairs nejutās kā dzimtajās mājās. Pēc visām šim slepkavībām tur valdīja apjukums, nenoteiktība, bezpalīdzība un bailes, kas žņaudza Baznīcas sirdi kā astoņkāja taustekļi. Sandanato ienīda savu mitekli, jo tas atgādināja viņam vientulību, nožēlu un nemitīgo cīņu ar sevi. Viņam gribējās bēgt. Doties prom uz kadu klusu, vecu klosteri un dzīvot tur lidz mūža galam mierīgā un ierastā gaisotnē, kurā viss ir saprotams, dienas rit vienmērīgi un plūstoši un skaidri zināms, kas notiks un kāpēc…

Gribēdams atbrīvoties no šim domām, viņš sapurināja galvu. Vēlāk. Tam vēl ir laiks.

Nolēmis piezvanīt Elizabetei, viņš jutās labāk.

Izdzirdējis viņas balsi, Sandanato notrīsēja.

Kad piezvanīja monsinjors Sandanato, māsa Elizabete, kaut gan vēlu aizsēdējusies redakcijā, nesvārstīdamās atbildēja, lai iegriežas, vienlaikus brīdinādama, ka daudz laika veltīt viņam nevarēs, jo ir nogurusi no nebeidzamiem darbiem. Kad gan tie beigsies?

Sandanato bija pārāk noilgojies pēc viņas sabiedrības, lai ievērotu pieklājību un pateiktu, ka patiešām ir pārāk vēls un viņai jādodas pie miera. Un nu, sēdēdams uz dīvāna, Sandanato vēroja viņu. Elizabete bija ieritinājusies klubkrēslā un malkoja vīnu. Uz žurnālgaldiņa viņai priekšā bija izmētātas piezīmju grāmatas un mapes, un istabā klusi skanēja mūzika no "Rigoleto". Durvis uz. terasi bija līdz galam vaļā, un lietus bungoja pa turienes metāla mēbelēm. Vējā plīvoja aizkari. Māsa Elizabete bija ģērbusies vel- veta džinsos un vilnas svīterī.

- Jums tātad bija draņķīga nakts, - viņa līdzjūtīgi noteica. - Es zinu, kā tas ir. Pēdējā laikā pati arī slikti guļu. Turklāt gaisotne Vatikānā, cik noprotu, nav no vienkāršajām. Nebeidzamas intrigas un noslēpumi… Nezinu, cik ilgi to var izturēt. - Elizabete pameta ar galvu uz Vatikāna pusi. - Kas jums tur vada slepkavību izmeklēšanu?

-    Uzminiet! - Sandanato ar smaidu sacija.

-D'Ambrici?

-   Viņš cītīgi cenšas visu izdibināt, bet nē - izmeklēšanu vada Indelikato…

Elizabete piesita ar plaukstu pie pieres.

-    Patiešām! Ko gan es domāju? Tādas lietas taču ir viņa ziņā!

-    Pie mums valda īsts sajukums, - Sandanato pastāstīja. - Neviens īsti nezina, kas jādara… Indelikato ari ne. Taču ceribas visi saista tieši ar viņu. Turklāt trūkst vienprātības… - Viņš sarauca pieri. - Nepievērsiet lielu uzmanību tam, ko saka d'Ambrici. Viņš zina, ka kaut kas notiek, un zina, ka notikumus kāds virza no iekšienes.

-    Tātad galvenais jautājums - kā tas viss var ietekmēt jaunā pāvesta vēlēšanas?

-    Nesteidziniet notikumus, māsa. Viņa Svētība var izturēt vēl gadu…

-    Vai nomirt rit. Neuzskatiet mani par muļķi, ludzu.

-    Ko lai saku? Klīst runas, ka šis pāvests bijis pārak iecietīgs, ka viņam trūcis stingrības… Raksturs bijis par mīkstu, par daudz liberāluma baznīcā, tāpēc ari šie notikumi… Viens otrs izsakās, ka gluži vienkārši trūkst kontroles un jāatjauno kārtība… - Sandanato paraustīja plecus. - Pati varat iedomāties.

-     Tātad Veļai bijusi taisnība, ka šis slepkavības ir kāda plāna daļa. Kāpēc d'Ambrici to sarunā ar mani gluži vienkārši neatzina?

-    l'ikai mieru, māsa. Kardināls ir citas paaudzes cilvēks. Ja viņš zinātu, ka es šos jautājumus apspriežu ar jums… viņš uzskatītu mani par jukušu vai vēl par ko ļaunāku. Jūs esat… - Viņš apklusa.

-    Ziņkārīga maita?

Sandanato iesmējās, šo vārdu samulsināts. Viņš smējās reti.

-   Jūs visu pārak asi uztverat, tā būs pareizāk. Jūs esat gudra, un d'Ambrici neaizmirst, ka esat reportiere.

-    Vai tad mans žurnāls publicē skandalozas versijas un nepamatotas apsūdzības? Vai es skrienu ar tādām ziņām uz Neiu York Times?

-    Turklāt viņš raizējas par jums. Jūs esat ļoti jūtīga un tajā pašā laikā ļoti neatlaidīga. Tāda pati kā māsa Valentīna. Kardināls labi atceras, kas notika ar viņu.

-    Kas tad viņai bija jādara? Viņa atklāj, ka Baznicas iekšienē notiek masveida slepkavošana, ka tiek nogalināti uzticīgi katoļi, ka Otrā pasaules kara laikā darbojās assassini, kuri varbūt ir dzīvi joprojām… Kas viņai bija jādara? Tas viss jāaizmirst?

-   Viņai bija jāvēršas pie mums. Pie kardināla… Un mēs lemtu, kā jārīkojas. Tā ir Baznīcas lieta. - Sandanato balsi skanēja pārliecība, kas beigās noplaka. - Katrā ziņā tāds ir d'Ambrici uzskats.

-    Un kāds ir jūsējais?

-    Nezinu…

-    Ak, izbeidziet! Tāds paternālisms ir visai novecojis. Sievietes mūsdienās domā, raksta un darbojas tikpat labi kā vīrieši! Mēs esam tādi paši cilvēki kā jūs! Vela noskaidro, ka cilvēkus nogalina, un viņai jāiet un jāstāsta par to skolotājam! No šis domas man kļūst nelabi!

-   Paklausieties, māsa! Viņa vis negriezās policijā, kā būtu jārīkojas ikvienam likuma paklausīgam pilsonim, bet gan nosprieda, ka visu noskaidros pati… Vai zināt, kāpēc viņa tā izlēma? Tāpēc, ka bija mūķene, tāpēc, ka pati piederēja pie Baznīcas. Māsai Valentīnai bija izvēle - vai nu vērsties policijā un pakļaut Baznīcu nepatīkamai izmeklēšanai… vai arī noskaidrot visu Baznīcas iekšienē. Viņa, protams, izvēlējās pēdējo variantu. Taču viņai vajadzēja to visu apspriest ar kādu no mums. Vismaz ar jūsu ordeņa priekšnieci - tā zinātu, kas darāms. - Sandanato pavirzījās uz pašu dīvāna malu. - Jūs taču man piekrītat, vai ne? Galvenais, kas jums jāsaprot, - Baznīca nav visa pasaule. Pasaule mainas stipri straujāk. Māsai Valentīnai šī atšķirība starp Baznīcu un pārējo pasauli katrā ziņā nebija nekāds noslēpums. Ja viņa savās raizēs būtu dalījusies ar kādu no mums, viņa saņemtu padomu, joprojām būtu dzīva un turpinātu savu darbu.

Sandanato piecēlās un izgrūda pirkstus caur lietū samirkuša- jiem matiem. Slapjais lietusmētelis bija uzmests uz krēsla atzveltnes. Viņš papurinaja galvu 1111 pameta augšup rokas, ar šo kustību pauzdams, ka ir apjucis, sapinies savās domās un nezina, ko lai saka. Viņš baidījās no viena - ja sāks runāt, apstāties vairs nespēs, un visas viņa bailes un sapņi bus kā uz delnas. Elizabete, pati neapzinādamās, macēja tikt jebkurā jautājumā līdz būtībai, līdz kodolam. Viņam bija vajadzīgs laiks pārdomām, taču laika nebija. Cik drīkstēja viņai teikt?

Elizabete noraudzījās, kā viņš nervozi soļo pa istabu šurpu turpu.

-    Es negrasos, - viņa sacīja, - atbildes no jums izdabūt ar varu. Jums ir savs darbs, Veļai bija savs, un man - savs. Katram pašam jāpieņem lēmumi un jāatbild par sekām.

-   Zinu. - Uzgriezis Elizabetei muguru, viņš nostājās pie loga un vēroja, kā uz Via Veneto līst lietus. - Jūs allaž esat bijusi labs draugs. Šovakar jums uzbāzos ar savu vēlo vizīti, un jūs bijāt tik laipna, ka neatraidījāt mani, bet gan uzklausījāt. Tā nu iznācis, māsa, ka man ir maz draugu. Man ir darbs, kolēģi. Nemaz īsti nemaku draudzeties, tāpēc izmantoju jūsu labvēlību…

-   Šķiet, ka ar benu Driskilu jūs sapratāties lieliski, - Elizabete sacīja. - Starp citu, vai par viņu kas dzirdams?

Sandanato papurināja galvu.

-    Nē, nekas. Taču viņš nekur nepazudīs, uzradīsies. - Sandanato nevēlējās domāt par Driskilu. - Vai tad jūs nesaprotat, māsa? Mani vienīgie draugi… nē, acīmredzot man to nav. Es tiekos vienīgi ar Vatikāna ļaudīm. Jūs zināt, ka šeit valda autoritārisms un attiecības ir formālas, lāču man jābūt vaļsirdīgam - esmu sav- rupnieks. Mēs, garīdznieki, pat ja atstājam sabiedrisku cilvēku iespaidu, savā būtībā esam vientuļnieki. Šķiet, ka tas pats butu sakāms par mūķenēm…

-    Es gan tā nedomāju. Daudzas mūķenes un priesteri tiekas ar sev līdzīgiem cilvēkiem, un samērā noslēgtais paziņu loks ir laba augsne ciešām attiecībām un draudzībai…

-    Nu, ar dažiem, iespējams, tā ir. - Sandanato paraustīja plecus.

-Garīdznieki allaž mani pārsteiguši ar savu sabiedriskumu. Protams, starp viņiem sastopami ari nelabojami maitasgabali.

Viņš atkal par tik tiešu valodu pasmaidīja.

-    Vai esat dzirdējusi veco izteicienu? Mēs ļaudīs esam tik sabiedriski tāpēc, ka guļam vieni. - Viņš atgriezās istabas vidū un cieši ielūkojās mirdzošajās zaļajās acis. Elizabete nenovērsās. - Tāpat kā daudzi seni izteicieni, tas ir patiess. Mēs esam ļoti dažādi… un pēdējā laikā man pietrūkst sabiedrības. Kāpēc ierados tieši pie jums? Jūsu pienākums nav dalīt ar mani šo smago nastu, māsa, taču esmu ar to atnācis tieši pie jums…

-   Varbūt esmu no tiem cilvēkiem, kuriem citi paraud uz pleca? - Elizabete uzsmaidīja Sandanato. Šis cilvēks ir tik saspringts, viņa nodomāja, gluži kā stīga. Jāpanāk, lai viņš kaut nedaudz atslābinās.

-    Es atnācu pie jums tāpēc, ka zināju - jūs mani uzklausīsiet.

Viņa palocīja galvu. Un joprojām nenovērsa no viņa zaļās, lielās acis, it kā mudinādama. Un Sandanato sāka runāt, vairs neraizēdamies ne par nakts stundu, ne par to, ko viņa domās. Viņš runāja par pāvesta veselības pasliktināšanos, par savām tuvajām attiecībām ar d'Ambrici, par to, ka d'Ambrici cieši saistīts ar Kallistu. Runāja par slepkavībām un spitīgo Driskilu, kurš skrien gluži kā akls, apņēmies atrast savas māsas slepkavu. Sandanato zināja, ka vairs nevalda pār sevi, ka atkailina viņas priekšā savu dvēseli. Piepeši viņš juta Elizabetes plaukstu uz savas rokas un izbrīnījies paskatījās uz Elizabeti, it kā butu aizmirsis viņas klātesamību šajā istabā. Elizabete aizveda viņu atpakaļ pie dīvāna un apsēdināja.

-   Jūs esat pārguris, - viņa maigi sacīja, - un jūsu nervi ir pārak saspringti. Jums jāatpūšas.

Sandanato, aptvēris galvu rokām, sēdēja. Viņš negribēja vairs ne runāt, ne kustēties. Vairs ne vārda. Ja viņš turpinās šo nesakarīgo grēksūdzi, Elizabete nospriedīs, ka viņš ir jucis. Viņa atnesa glāzi brendija, ko Sandanato pateicīgs izdzēra.

-   Piedodiet, - viņš pēc brīža noburkšķēja. - Jums taisnība, esmu pārguris… nervu pārslodze. Aizmirsīsim, ko es teicu.

-    Nu protams. Turklāt uz. mani tas neattiecas.

-   Sarunāju Dievs zina ko… gatavais muļķis. Piedodiet, lūdzu.

-    Neraizējieties, viss ir labi.

-   Slepkavības… - Viņš sāpīgi saviebās, joprojām slēpdams seju aiz plaukstām. - Tās patiešām kāds vada no baznicas iekšienes. Nav jēgas vairs izlikties, ka tā nav. - Kāpēc viņš to visu saka? Kāpēc gluži vienkārši nevarētu piecelties, atvadīties un doties prom? Taču Sandanato lūkojās uz Elizabeti, ieelpoja viņas tīro, svaigo aromātu, šampūna, tualetes ūdens un vannas sāls smaržu un sēdēja kā sēdējis, nespēdams aiziet. Viņš klausījās, kā Elizabete stāsta par māsu Valentīnu, cik tuvas abas bijušas, kaut gan atšķirīgas, un to, kā nolēmusi turpināt Veļas darbu. Tad viņa sacīja, ka vēl arvien jūtoties nelāgi, jo tik asi atvadījusies no bena Driskila. Izdzirdējis Driskila vārdu, Sandanato acumirkli pārņēma dusmas. Tajā pašā laikā viņu nepatīkami satrauca doma, ka Elizabetei pret šo cilvēku varētu būt kādas jūtas, un viņš visiem spēkiem pūlējās slēpt savas emocijas - bailes, skaudību un greizsirdību. - Baznīcai jādara viss nepieciešamais, - viņš teica, - lai sevi saglabātu. Vai jūs tam piekrītat, māsa? Tai kaut kā jāaizstāvas. Baznīca allaž sludinājusi labo, un tas ir svarīgākais, baznīcas vēsture to pierāda.

Viņa domīgi pamāja.

-   Jā. Baznīca - tas nozīmē labo. Tā, protams, ir aksioma. Viss cits, ari mūsu dzīve, ir mazsvarīgs. Mēs, atsevišķi cilvēki - mūķenes un garīdznieki -, varam noiet no pareizā ceļa… Taču Baznīca ir laba.

-     Tātad, ja šis slepkavības patiešām notiek ar Baznīcas ziņu… un esmu pārliecināts, ka tā ir… vai nevar būt tā, ka Baznīca tādējādi attīrās no sārņiem? Kā jūs domājat, māsa, vai tas ir iespējams vai nav?

-    Lai saglabātos, - Elizabete vēsi atbildēja, - Baznīca kaut ko tādu varētu sankcionēt. Taču jūs esat aizrunājies līdz absurdam.

-    Patiešām? Vai esat par to pārliecināta?

-    Parastā, reālā pasaulē tas būtu kas briesmīgs…

-   Taču baznīca nav parasta pasaule.

-   Sakiet, kā šo cilvēku, Veļas un Kērtisa Lokharta, nogalināšana attīra baznīcu? Tie ir visīstākie murgi!

-   Jā, protams… taču… taču es jautāju sev: vai šīs slepkavības, ja tas sankcionējis cilvēks, kuram Baznicas intereses svarīgākas par visu, tomēr nav kaut kādā ziņā attaisnojamas? - Sandanato acis gluži vai dega, uz pieres izspiedās sviedri. Gaidīdams atbildi, viņš trīsēja ka drudzī.

Māsa Elizabete sparīgi papurināja galvu.

-Tā nav aizstāvēšanās, un tāda rīcība nav attaisnojama! Nogalināt Veļu! Kā jūs vispār ko tādu spējat iedomāties?

-    Māsa, saprotiet… šie jautājumi beidz mani nost, smacē! Es runāju tikai par iespēju, ka šis slepkavības pastradātas ar mērķi attīrīties, ar mērķi, ko mēs nekad nesapratīsim… kāda liela mērķa vārdā.

-   Jā, es to nesaprotu! Nekad nesapratīšu! Tad pie velna tādu Baznīcu!

-Jus nevarat tā sacīt, jūs esat mūķene…

-    Nē, varu gan, ja runa ir par slepkavībām! - Elizabete gluži vai ieurbās viņā ar savu nikno zaļo acu skatienu. - Jūsu zemteksts kļūst skaidrs, monsinjor.

-    Patiešām? - Viņš skumji uzsmaidīja Elizabetei un pārvilka ar roku pār pieri.

-Jūs teicāt, ka tas noticis arī agrāk. Rindu tīrīšana, atbrīvošanās no neticīgajiem, no nemiera cēlējiem… un tas viss Baznīcas saglabāšanas vārdā. - Elizabetes balsī bija dzirdams sarkasms.

-    Tas bija māsas Valentīnas darbalauks, vai ne? Varmācības politika bija temats, kas viņu aizrava…

-    Vai viņa par to ar jums runāja?

Sandanato pamāja.

-    Tas nenozīmē, ka viņa ko tādu atbalstīja, - Elizabete sacīja. - Nedz Vela, nedz es nekad neesam attaisnojušas politikā šo galējo līdzekli - varmācību. Vela bija vēsturniece, nevis advokāte. Un nekādā ziņā ne sātana advokāte.

-Jūs zināt, ka viņa bija advokāte. Tā bija viņas dzīves būtība…

-    Nekā tamlīdzīga!

-   Labi, lai tas paliek… Tātad šis ir morāles jautājums. Ļaunums, kas kalpo labajam. - Sandanato juta, ka viņa saspringums mazinās. būt ar māsu Elizabeti kopā un sarunāties ar viņu Sandanato nozīmēja ļoti daudz. Viņš jutās daudz labāk.

-    Pēc manām domām, tā ir neizdibināma morāla pretruna. Neesmu tik gudra, lai to izprastu.

-    Var pienākt diena, kad šo pretrunu vajadzēs risināt. Vai tad tas nav skaidrs? Jūs ejat Veļas pēdās, esat kļuvusi gluži vai par viņas ēnu, grasāties pabeigt viņas darbu… Jums būs jāizvēlas, māsa.

-    Kas jāizvēlas?

-Ja baznīca slepkavas personā jums pateiks: "Pārtrauciet savu izmeklēšanu un aizmirstiet, ko darīja māsa Valentīna… un jūs dzīvosiet, ja turpināsiet, Baznīcas labā vārda dēļ zaudēsiet dzīvību." Jums būs jāizvēlas.

-    Pirmām kārtam - kāpēc jus mani biedējat?

-    Lai jūs paliktu dzīva.

-    Es centīšos izvairīties no tādas konfrontācijas.

-    Saprotu, māsa. No sirds vēlu, lai jūs tādu greznibu varētu atļauties. Taču ar manu vēlēšanos un lūgšanām var but par maz. Ļaunais labā kalpībā… Varbūt no tā var iznākt kas labs? Te vajadzētu kāda gudrā aso prātu…

Elizabete iesmējās.

-    Vai jūs runājat par d'Ambrici?

-   Gudrais, - Sandanato atkārtoja, - cilvēks ar Jānusa seju, kas vienlaikus skatās gan pagātnē, gan nākotnē. Varbūt viņam galu galā atbilde atradīsies, jo visa viņa dzive ir mīkla. - Beidzot viņš piecēlās. - Senie assassini varbūt kalpoja šim nolūkam, bet tagad… kas zina, kādas problēmas jārisina baznīcai? Viss patiešām ir noslēpumā tīts, māsa.

Sandanato vilka mugurā lietusmēteli, un Elizabete piecēlusies viņam to pietureja. Tad piepeši viņa pielika pirkstu pie lūpām, aicinādama Sandanato ieklausīties "Rigoleto" ieraksta fragmentā.

Sākās pati skaistākā šīs operas aina, Rigoleto un Sparafučiles duets. Drūmā, nedaudz draudīgā melodija, ko papildināja spēcīgs čella solo un kontrabass, acumirklī pakļāva klausītājus savam valdzinājumam.

Sparafučile, vērsdamies pie Rigoleto, dziedāja:

Es esmu tas, kurš par nieka maksu

tevi atbrīvos no sāncenša, -

Un tev tāds ir…

Sparafučile izvelk zobenu…

Lūk, mans darbarīks! Vai liksit:!, lai tas kalpo jums?

Sparafučile arī bijis algots slepkava.

Sāpes, kā parasts, piemeklēja pāvestu Kallistu nakts melnumā. Viņš nosvīdis piecēlās no gultas un, zobus griezdams, sāka staigāt pa guļamistabu, gaidīdams, kad tās pāries. Agri vai vēlu sāpes vairs neatkāpsies, un tas nozīmēs, ka beigas nav tālu. Vai viņam pietiks spēka sagaidit bridi, kad liktenis izpildīs savu bargo spriedumu?

Sāpes mazinājās, un viņš nedaudz atslāba, baidīdamies, ka tās atgriezīsies, gluži kā nekrietni ar viņu jokodamās. Apstājies pie galda, Kallists paņēma rokā greznu florenciešu dunci, ko viņam uzdāvināja kardināls Indelikato, kad Salvatori ievēlēja par pāvestu. Parasti viņš to izmantoja vēstuļu atvēršanai un tas glabājās rakstāmgalda augšējā atvilktnē, bet pēdējā laikā bija nokļuvis guļamistabā uz mazā galdiņa. Tas bija dārgs un sens zelta un tērauda duncis. Asmens galda lampas gaismā blāvi zalgoja. Pāvests tajā ieraudzīja neskaidru savu atspulgu. Prātā ienāca doma, cik cilvēku ar šo dunci nogalināts.

juzdamies labāk, viņš saberzēja acis, paņēma uz gultas kājgaļa uzmesto dvieli un noslaucīja no sejas sviedrus. Pēc tam no jauna apgūlās gultā un gaidīja miegu, zinādams, ka gaidīt vajadzēs ilgi. Piepeši viņš izbrīnījies pamanīja, ka rokā joprojām tur dunci. Pēdējā laikā tā gadijās aizvien biežāk - viņš aizmirsa, ko darijis. No kurienes duncis uzradies? Acīmredzot viņš nenolika to atpakaļ uz galda… Kallists vēlreiz to aplūkoja, atcerēdamies Indelikato vārdus, ka duncis ir ļoti sens, ka tas gadsimtiem piederējis viņa ģimenei un simbolizē drosmi un nežēlību, īpašības, kas būs vajadzīgas kardinālam di Monam, kad tas kļūs par pāvestu Kallistu.

Pēdējā laikā viņa domas arvien biežāk nodarbināja kardināls Indelikato, kurš jutās savējais gan starp KGB, gan CIP, gan MI-5, gan pat, viņš rūgti pasmaidīja, gestapo aģentiem. Indelikato bija izlūks no matu galiņiem līdz kāju pirkstiem. Un nu ar sevišķu cītību viņš novēroja katru sava senā ienaidnieka d'Ambrici soli. Nez vai Džakomo zina, ka viņu novēro, Kallists prātoja, domās atzīdams, ka Indelikato lieliski māk iegūt vajadzīgo informāciju. Indelikato pazina d'Ambrici jau sen un visu šo laiku neizlaida viņu no acīm. Kas tad uzmana Indelikato pašu? Pāvesta domas klīda. Jā, tie abi vienmēr bijuši līdzvērtīgi.

Arēji Indelikato ar savu auksto, nekustīgo rāpuļa skatienu un neizteiksmīgo seju bija īsts pretstats d'Ambrici, kas bija sabiedrisks, draudzīgs un dzīvesprieka pilns. Taču saskarsmē ar pretiniekiem abi piedošanu nepazina, bija brutāli un cietsirdīgi… Viens otru viņi neganti ienīda. Abiem savulaik bija lielas izredzes kļūt par pāvestu, bet ievēlēja viņu, Kallistu, un tas vēlreiz apliecināja teiciena par neizdibināmiem Dieva ceļiem pareizību.

Toties cits sens izteiciens, ka mirstošam cilvēkam gar acīm aizslīd visa dzīve, Kallistam šķita kļūdains. Ar viņu nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņam acu priekšā nez kāpēc bieži kavējās kara laika Parīze, nakts, kad, slēpdamies aiz dzelzs žoga, viņi vēroja, kas notiek nelielajā kapsētā. Nakts, kad viņi, trīcēdami no aukstuma, skatījās uz kalsnu gara auguma priesteri ar nopietnu tris- stūrainu seju un kopā saaugušām biezām uzacīm, tēvu Giju Lebeku. Tas bija slavenā mākslas priekšmetu tirgotāja dēls, kura tēvam piederēja salons uz rue du Faubuurg-St.-Honorē… Tēvs Lebeks viņus nodeva. Tikai dažiem izdevās izglābties, pārējos izsekoja un nogalināja, un tā bija tēva Lebeka vaina… Starp viņiem bija iekļuvis nodevējs, un visi pavedieni veda pie pāvesta Pija. Kā vēlāk noskaidrojās, pie Pija sazvērestības, pie Simona sazvērestības, tā paša Simona, kuru neviens nebija ne acīs redzējis, Simona, kurš vadija un izrikoja viņus, Simona Verginija, viņu vadītāja, kurš nekad viņus nepameta…

Pāvests, lēni grozīdams dunci rokās, piemiegtām acīm domīgi to pētīja. Reizēm, kad sāpes kļuva neizturamas un viņam acu priekšā nolaidās ņirbošs sarkans aizkars ar mazu tumšu brūces caurumu vidū, viņš domāja par dunci, tā aso galu, tik asu kā jezuīta doma, kā skuvekļa žilete… cik viegli būtu izbeigt šīs mokas, iecērtot ledaino asmeni sev rīklē, pārgriežot locītavās vēnas vai ietriecot lāsteku sirdi. Un iestātos ilgotais miers…

Ledus…

Tajā naktī kapsētu sedza sniegs un ledus. Parīzi apņēma arktisks aukstums, un ledus bija visur - pārvilcies pār peļķēm, ar sar- mainu subējumu pārklājis kapakmeņus… Drukns vīrs sutanā gai- dija tēvu Lebeku, bet aiz žoga ar aizturētu elpu slēpās Salvatore di Mona, brālis Leo un gaišmatainais 1 lolandietis… Pēc brīža starp kapakmeņiem jau stāvēja divi cilvēki un klusinātās balsis kaut ko viens otram teica. Nākamajā mirklī druknais vīrs, gluži kā dzinej- suns, uzklupa kalsnajam, ar garajām, spēcīgajam rokam viņu žņaugdams, spurinādams un liekdams, līdz dzīvība pameta viņa ķermeni un viņš saļima zemē kā salauzta lelle… Pēc tam slepkava klusi paskatījās visapkārt, viņam no mutes saltajā gaisā vēlās garaiņi, viņš pagriezās, un laterna apgaismoja viņa profilu… Salvatore di Mona ieraudzīja seju, kas būs viņa tuvuma lidz mūža beigām…

Nākamajā dienā Viņa Svētība pāvests Kallists jutās tik labi, ka savā kabinetā sasauca sanāksmi. Sapulcējās tie paši, kas parasti, - d'Ambrici, Sandanato un Indelikato, kura divi jaunie palīgi palika gaidām priekštelpā. Guvuši Indelikato uzticību, viņi piedalījās slepkavību izmeklēšanā. Kabineta stūri atradās pārvietojama iekārta ar skābekļa aparātu un plauktiņiem, kuros bija dažādi medicīnas piederumi. Risks, cik vien iespējams, bija mazināts.

Pāvesta svara zudums pirmām kārtām atspoguļojās viņa sejā, kurā bija ievilkušās dziļas rievas, piešķirdamas viņam tādus kā skumja klauna vaibstus. Seja, tik labi pazīstama visā pasaulē, pēdējā laikā bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Pārmaiņas pēc šajā dienā viņš bija ielicis kontaktlēcas, un viena lēca nepatīkami grauza. Pāvests nez cik reižu ar pirksta galu pavilka plakstiņu augšup, ik reizi atvainodamies. Beidzot viņš meta acij mieru, atspieda muguru pret krēsla atzveltni un sāka rotaļāties ar florenciešu dunci, no kura vairs nešķīrās.

- Labi, - viņš teica, - nekavēsimies. Ziņojiet, kas izdarits. - Sīkāki jautājumi nebija vajadzīgi. Šajā brīdī pāvestu interesēja tikai viens.

Kardināls d'Ambrici paņēma no Sandanato mapi. Logos līstošajā saules gaismā izcēlās monsinjora bālums un tumšās ēnas vaigos. Sandanato izskatījās vēl vairāk izmocīts nekā parasti. Pāvestam trīcēja rokas. Neizlaizdams no pirkstiem dunci, viņš saņēma tās kopā un nolika sev priekšā uz galda. D'Ambrici ari izskatījās vecs un zaudējis spēkus, it kā neskaitāmie noslēpumi viņu spiestu pie zemes. Izvalbītās vardes acis gurdi raudzījās no smago plakstiņu apakšas. Gluži kā indīga gāze, kabinetu pildīja saspringtas gaidas un nemiers.

-    Mēs noskaidrojām, ar ko māsa Valentīna mūža pēdējās nedēļās nodarbojās, Jusu Svētība, - d'Ambrici sacija. - Kur bija, ar ko tikās, vārdu sakot, pētījām ikvienu viņas soli lidz nāves brīdim. Bens Driskils arī dodas pa māsas pēdām. Pirms pāris nedēļām viņš bija Aleksandrijā, kur tikās ar musu seno draugu Klausu Rihteru…

-   Tu joko! - pāvests viņu pārtrauca. - Rihters? Tas pats Rihters? Tu teici, ka viņš tev iedvesa bailes!

-   Tas pats, Jūsu Svētība. Viņš patiešām man iedvesa bailes.

-    Tāda vaļsirdība, - Indelikato nomurmināja, - tev piestāv, Džakomo.

-     Viņš tur ticies ar vēl vienu cilvēku, - d'Ambrici turpināja. - Vēlāk tas izdarīja pašnavību.

-    Ar ko Driskils tur tikās?

-   Etjēnu Lebeku, Jūsu Svētība. Gleznu tirgotāju.

Kallistam acis iepletās, un sirds krūtīs sāka strauji dauzīties. Kas to būtu domājis… Lebeks, brālis tēvam Gijām Lebekam, kura tēls vajāja viņu nakts murgos. Pēc četrdesmit gadiem abi nu miruši, saņemdami pēc nopelniem. Vai patiešām tā ir? Viņi visi bija iesaistīti Pija sazvērestībā… Vai tas nepadarīja viņus visus par grēciniekiem, kuriem beidzot laiks maksāt?

D'Ambrici šķirstīja papīrus.

-   Vēl mums ir ziņa no Parīzes. Žurnālists, krietni gados, vārdā Heivuds…

-    Robijs Heivuds, - Kallists atkal viņu pārtrauca. - Tev vajadzētu viņu atcerēties, Džakomo. Valkāja košas, divainas žaketes un spēja aizrunāt jebkuru. Paņēma cilvēku zem rokas, kaut kur aizveda un piedzirdīja. Dievs žēlīgs, es viņu atceros… Kāpēc tu par viņu stāsti?

-   Miris, Jusu Svētība, - d'Ambrici atbildēja. - Nav zināms, kas viņu nogalinājis. Varas iestādēm, protams, pavedienu nav.

Kallists mēģināja atcerēties, kad pēdējo reizi redzējis Heivudu.

-    Kā viņš saistīts ar visiem šiem notikumiem?

-    Māsa Valentīna Parīzē ar viņu tikusies. Tagad viņš ir miris. Iespējams, kāda saikne…

-   Ar to vien nepietiek, Džakomo, - Indelikato noteica mehāniskā, rāmā balsī. - Es nosūtīšu kādu uz Parīzi, lai parbauda.

-   Lai viņam veicas, - d'Ambrici nepārliecinoši novilka, paraus- tidams masīvos plecus. - Var jau būt, ka tā ir tikai nejaušība. Nodurts uz ielas stūra. Tā gadās.

-    Muļķības! - Indelikato drūmi sarauca pieri. - Baznīcai uzbrūk, un Heivuds ir kārtējais upuris. Tas ir acīm redzams.

-   Viss ceļi atkal ved uz Parīzi, - Kallists nočukstēja, leni grozīdams dunci. - Un kur patlaban ir mūsu draugs Bens Driskils? Kā jūtas viņa tēvs?

-   Tēvs atlabst. Tiesa, lēni. Benu Driskilu, šķiet, esam pazaudējuši. Viņš aizlidoja uz Parīzi. Parasti apmetās viesnīcā George V, bet šoreiz viņa tur nav. Vai nu viņš joprojām ir Parīzē, vai devies jau kur citur. - Viņš pavērsās pret miroņbālo kardinālu, kurš nekustīgi sēdēja sakrustotām kājām. - Kāpēc tu šodien esi tik neparasti kluss, Fredi? Kad tu esi tik kluss, es sāku uztraukties.

Indelikato atzvēlās krēslā atpakaļ un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Es apbrīnoju tavas spējas, Džakomo. Vai šis krietnais monsinjors, - viņš pameta ar galvu uz Sandanato, - tevi apgādāja ar tādu informācijas birumu?

-    Nē, šoreiz ne. Nabaga Pjetro jau tā ir pārstrādājies. Nē, es laidu darbā savu privāto armiju. Ak, nesatraucies, Fredi, es pajokoju! Gluži vienkārši nosūtīju pāris brīvprātīgo, lai uzdod vienu otru jautājumu…

-   Priesteris ar sudrabainiem matiem… - Kallists sacīja. - Kas viņš ir?

D'Ambrici papurinaja galvu.

-   Tava informētība nebeidz mani izbrīnīt, - Indelikato iestarpināja. - Kur ir Driskils?

-    Tu jau mums esi meistars cilvēku izsekošanā, - d'Ambrici attrauca. - Taču, novērodams mani, gan velti šķied laiku. - Un sāka skaļi smieties.

Indelikato sejā ari pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam.

-    Acīmredzot sekošana līdz šim nav bijusi pienācīga.

Kallists ar rokas mājienu pārtrauca abu zemtekstiem pilno

vārdu kauju.

-Tātad šobrīd mums ir deviņas slepkavības… un pašnāvība?

-    Kas zina, Jūsu Svētība, - Indelikato atbildēja. - Mums šeit valda visīstākais terors. Kas zina, cik upuru bijis… un cik vēl bus.

Kallists negaidīti saslējās. Viņa augums noraustījās, nagi iecir- tās delnās, mute sašķobījās, bezkrāsaino lūpu kaktiņos izspiedās putas, un, neizdvesis ne skaņu, viņš ar krūtīm uzkrita uz galda.

***

Žans Pjērs, ko Augusts Horstmans atrada nelielā spāņu ciematā strādājām par ķesteri, valkāja garu sutanu ar mazliet apdriskātu apakšmalu un vecu melnu cepuri ar platām malām - lauku mācītājiem raksturīgu galvassegu. Viņam līdzi bija bruņa papīra maisiņš, viss vienos tauku traipos, ar brokastīm. Vilcienā neviens viņam nepievērsa uzmanību. Tikai maza meitene ar gaišām bizi- tēm nespeja atraut skatienu no viņa acīm - vienu klaja pienaini balta plēve, bet otra bija vesela un gandrīz tikpat zila kā viņai. Žans Pjērs mazajai uzsmaidīja, bet meitene, sūkādama īkšķi, nopietni raudzījās pretī, un viņam radas vēlēšanās izkāpt no vilciena jau pirms Romas. To darīt, protams, nedrīkstēja.

Viņš iebrauca Romā pašā dienasvidus karstumā. Šim gada laikam pieturējās neierasti sutīgs. Zem biezā apakškrekla tecēja sviedri. Žans Pjērs bija pieradis pie vēsā, vējainā Spānijas apvidus, pie kalnaines svaigā gaisa, čalojošiem strautiem un sava nesteidzīgā darba.

Nu viņš stāvēja pie dzelzceļa stacijas ēkas, un visapkārt, skaļi sakliegdamies un grūstīdami viņu, kaut kur steidzās ļaudis. Prātā pazibēja satraucoša doma - vai viņš vēl kādreiz ieraudzīs savu lauku baznīcu? Vai vēl kādreiz pa savas mazās istabas logu palūkosies uz sudraba mēnesi un ieelpos tīro gaisu, kurā tik tikko jautās okeāna dvesma? Vai vēl kādreiz dzirdēs straujā strauta burbuļošanu ielejā un iebridis dzidrajā ūdeni?

Žans Pjērs sāka meklēt telefona numuru. Tas bija Vatikāna numurs.

Pēc sazvanlšanās un norādījumu saņemšanas viņam atlika bridis garākai pastaigai.

Varēja pat apmeklēt Vatikāna dārzus. Kur tas laiks, kad tie redzēti. Pēdējo reizi viņš ieradās Romā zēna gados.

Laika bija daudz, viņš pastaigāsies un papriecāsies par pilsētu.

Uz mirkli gribējās aizmirst, kāpēc viņš ieradies Romā.

TREŠĀ NODALA

DRISKILS

Vēl viena nomāta automašīna, vēl viena lietaina pēcpusdiena ar drūmiem mākoņiem. Šķita, ka, zemu skriedami pa debesim, tie ķeras robainajās kalnu virsotnēs, kas stiepās gar Donegolas ziemeļrietumu piekrasti. Kalni mani aplenca no visām pusēm, virzīdami preti trokšņainajam Atlantijas okeānam. Donegola bija viens no skaistākajiem un nabadzīgākajiem irijas nostūriem, un šķita, ka Dievs to radījis, lai ļaudīm būtu kur paslēpties, šeit bija seklas lagūnas un ielejas starp kalnu grēdām, kas pie līča asi aprāvās, un akmeņainas nogāzes, kur auga biezs tumšs mežs. Šī zeme vairs nespēja pabarot vecos vietējos iedzīvotājus, kuru skaits ar katru gadu desmitu samazinājās. No dabas skaistuma šeit aizrāvās elpa, un tajā pašā laikā ši vieta atspoguļoja visas zemes nelaimes un likstas, pirmā nodrebēdama no likteņa triecieniem. Par upuriem, protams, kļuva istie katoļi.

Diena bija klusa un mierīga, mugura gandrīz vairs nesāpēja. Man nebija ne jausmas, kas mani priekšā gaida, taču tālāk dzina bailes un nevaldāmas dusmas. Manas šausmu istabas rēgiem bija pievienojies arī nabaga Robijs Heivuds, ko tēvs Augusts Horstmans - droši vien pēc Romas pavēles - noslepkavoja, biju sagatavojies uz visu.

Gaiss smaržoja pēc kūdras, viršiem un sausseržiem. Es daudz ko atdotu, lai uz bridi aizmirstu slepkavības, assassini un Romas intrigas. Bija patīkami braukt pa šo vientuļo ceļu, ieelpot mitras zemes aromātu un vērot gar ceļa malām reti izkaisītās, rūpīgi no- balsinātās lauku mājas. Starp zili violetajiem lietus mākoņiem ik pa bridim pavīdēja oranža saules ripa.

Taču man nebija lemts bezgaligi jūsmot par dabas jaukumiem. Virsū mācās neizskaidrojams nemiers - it ka šī noslēpumainā ainava, kurā lēzeni lauki mijas ar draudīgām, okeāna izrobotām klintīm, mani sagūstītu, lai nekad vairs nelaistu vaļā.

Gara un vientulīgā brauciena laikā manas domas atkal un atkal atgriezās pie māsas Elizabetes.

Kāpēc gan? Domāt par viņu nebija jēgas, nebija jēgas vēlēties, lai viņa būtu blakus, sēdētu šeit kopā ar mani mašīnā un sarunātos, un uzmundrinātu mani, teikdama, ka es rīkojos pareizi. Tāpēc es nemitīgi sev atgādināju, ka viņa man neko nenozīmē. Citādi nemaz nevar būt, jo Elizabete taču bija viena no viņiem, mūķene, un uzticēties viņai nekādā ziņā nedrīkstēja. Uz visu viņa raudzījās caur Baznīcas prizmu - gan uz laicīgajiem likumiem, gan nenozīmīgiem niekiem. Kopā ar tādiem ļaudīm mērķi sasniegt nav iespējams.

Es prātoju par Toričelli ari. Biskaps Toričelli, ar sirdi un dvēseli Baznīcas piederīgais, vēstures griežos nokļuva spīlēs starp nacistiem, katoļiem un Pretošanās kustības cīnītājiem. Viņam nebija izvēles - allaž vajadzēja balansēt uz bezdibeņa malas. Bīskaps Toričelli nedrīkstēja būt nedz viens, nedz otrs, un viņš vairījās atzīt, kas ir labs un kas - slikts. Dzīve ir sarežģīta, ja nacistu pārvaldītā pasaulē nav iespējas noteikt robežu starp labu un ļaunu.

lāču māsa Elizabete vecā bīskapa dilemmu izprastu. Tiklīdz cilvēks kļūst piederīgs Baznīcai, viņš tiek pakļauts tādai kā am- putācijai. baznīca atņem viņam apjēgu par morāli un to aizstāj ar kaut ko savu, nedabisku, sadomātu un iepriekš noteiktu. Tajā vairs nav vietas ne vienkāršībai, ne vaļsirdībai, ne izpratnei par labu un ļaunu. Jaunā morāle dibināta vienīgi uz izdevīgumu.

Man šķita, ka neesmu ticies ar Elizabeti veselu mūžību. Tas bija sen, pirms tās nakts uz ledus, kad Horstmans ietrieca manī nazi. Toreiz es pat nenojautu, ka kļūšu par uzbrukuma upuri, nebiju pārvērties medniekā, nebiju izgājis uz kara takas. Toreiz nenēsāju sev līdzi ieroci. Patiešām - mēs nebijām redzējušies veselu mūžību. Daudz netrūka, un es būtu nogalināts. Pārbiedējis kādu cilvēku Ēģiptē, biju netiešs vaininieks viņa nāvē. Biju noskaidrojis, kā sauc priesteri ar sudrabainajiem matiem. Biju apmeklējis klosteri, kas atrodas vientuļā vietā pašā tuksneša vidū. biju uzzinājis par vēl vienu slepkavību Parīzē. Pēc tā visa biju pavisam cits cilvēks, nevis tas puisis, pie kura ciemojās Elizabete. Taču viņa droši vien nebija pārvērtusies. Viņa joprojām bija baznicas oficiālas nostājas sludinātāja, kam Baznīca diktēja, ka jārīkojas un kas jāraksta. Viņa gan ticēja, ka ir labāka un jaukāka, tāda kā mana māsa, taču maldījās. Viņa iedomājās zinām daudz, taču faktiski zināja tikai oficiālo versiju.

Taču tam visam vairs nebija nozīmes, tiklīdz atcerējos, kā mēs kopā smējāmies, kā nakts vidū "uzlidojām" ledusskapim, kā pūlējamies atminēt bungās atstātās fotogrāfijas mīklu, ka braucām uz piekrasti apciemot veco policistu un uzzinājām patiesību par tēvu Governo - ka viņš nemaz neizdarīja pašnāvību, ka izmeklēšanu apturēja… Mums kopā bija labi. Taču tad idille beidzās, un es ieraudzīju īsto Elizabeti.

Viņa bija mūķene, un tas bija galvenais. Vismazāk es vēlējos no jauna ienirt pasaulē, ko viņa pārstāvēja. Man bija skaidrs, ka cīņā ar Baznīcu nekad neuzvarēšu, un riskēt vairs nevēlējos. Par mūķenēm es zināju visu. Biju to sapratis dienā, kad uz skolas žoga atradu beigtu putnu… Nekad tu nedrīksti būt pārliecināts, ka zini, ko mūķene domā. Tu uzticies viņai, paļaujies, un piepeši viņa paziņo, ka nav sieviete, pat cilvēks nav, bet ir mūķene. Māsai Elizabetei izdevās iemidzināt manu modrību, un es, uz bridi aizmirsis mūķenes atšķiribu no citam sievietēm, ļāvu sevi sāpināt.

Sāpes… Tas bija otrs, varbūt svarīgākais iemesls, lai es nesaistītu ar Elizabeti nekādas cerības. Es milēju savu māsu, un baznīca viņu nogalināja. Ja es patiešām Elizabetē iemīlētos, Baznīca nogalinātu ari viņu. Mirtu vēl viens nevainīgs cilvēks. Es to zināju.

Ja es kaut ko tādu sacītu Elizabetei, viņa, protams, nodēvētu mani par jukušu, lai gan pati pierādīja, ka man ir taisnība. Viņa bija mūķene, es viņai ticēju, bet viņa manu uzticību pievīla.

Saule aizslēpās aiz mākoņiem, un es iebraucu miglas un lietus joslā. No okeāna puses pretī traucās auksts, mitrs vējš, un piepeši skatienam, atgādinādamas bišu stropus, pavērās tūkstošgadīgas celles, akmens sienu drupas un pelēki, apsūnojuši torņi, kas slējās starp klintīm…

Svētā Siksta klosteris.

Biju lasījis par tādām vietām, taču nekad nebiju tās skatījis savām acīm. Šķita, ka pašķīries priekškars uz pagātni un es, ceļodams laikā, esmu nokļuvis mūsu ēras sestajā gadsimtā, kad svētais Finians noteica bardzību un askētismu, kas atbilda ainavai ar kailo, akmeņaino krauju un roboto krastu. Svētā Siksta klosteris lieliski iekļāvās šajā skarbajā Īrijas piekrastes daļa, pret kuras klintīm nepagurdami triecās un plīsa nikni okeāna viļņi. "Stropi", kas bija veidoti no raupjiem, plakaniem akmeņiem, uz jūras un klinšu fona izskatījās sīki un droši vien bija celti vēlāk par klosteri, kurš bija vairāk nekā tūkstoš gadu vecs.

Svētā Finiana un viņa pēcteču priekšraksti paredzēja mūkiem visai necilvēcisku askētismu. Nelaimīgie nodevās nebeidzamiem miesas mērdēšanas rituāliem, iztikdami ar niecīgu uzturu un minimālu miegu un daudz laika veltīdami lūgšanām. Akmeņaino lauku apstrādāšanai mūkiem bija aizliegts izmantot dzīvniekus, tāpēc viņi arklos jūdzās paši. Askētisms bija galvenais klostera noteikums, kas prasīja, lai mūki izvēlētos eremitu dzīvi, jo citādi viņu dvēselei lemta mūžīga klejošana. Tā bija unikāla iru bardzība. Līdz tam klosteru vēsturē nebija faktu, ka tradicionālie šo vietu iemītnieki sevi tā noliegtu.

Svētais Kolumbāns bija viens no maniem favorītiem. Viņam bija garš sodu saraksts, kas pat par niecīgākajām miesas velmju pazīmēm paredzēja visstingrāko sodu, un tas izraisīja pārdomas par svēto svētumu vispār, un īru svētajiem jo īpaši. Svētā Kolumbāna aizdomas par sodomiju vai masturbēšanu galu galā vainagojās ar cietsirdīgu sadismu. Kopš seminārā par šo nežēlīgo cilvēku biju uzzinājis, mani neatstāja kads tēls. Kails mūks no rītausmas līdz krēslai, no krēslas līdz rītausmai stāv lidz kaklam jūrā, tādā pašā negantā un aukstā, uz kādu patlaban raudzījos es, un dzied psalmus. Tik ilgi, līdz balss saites pārtrūkst, līdz asinis vēnas atdziest, lidz, pārstājis cīnīties, viņš paiet zem ūdens… Kā dēļ? Kāda jēga? Varbūt viņi tā rīkojas, jo gluži vienkārši zaudēja prātu, nespēdami izmantot savu dzīvi citādi? Reizēm starp viņiem ielavījās kāds baznicas ienaidnieks, neticīgais, grēcinieks, un, kad tas bija atklāts, to apsūdzēja sodomijā un turpat akmeņainajā krastā sita krustā, turklāt krustu iedzina smiltis otrādi, lai paisuma laikā neticīgais aizrītos, ja vēl nebūtu miris no elpas trūkuma vai asiņu zaudējuma… Senie stāsti, ko biju lasījis pirms gadsimta ceturkšņa, šajā nāves vietā manu gara acu priekšā atdzīvojās.

Es nobraucu no šaurā ceļa un izkāpu no automašīnas. Sejā acumirklī iecirtās spēcīga vēja brāzma, nesdama sev līdzi mitrumu un sāļu un sīvu jūras smaržu. Īrijas piekraste neprātīgajiem mūkiem ar asiņu pielijušajām acīm, mūkiem, kuri nespēja vien sevi i/pērt tā, lai galu galā justos apmierināti, bija piemērota vieta. Visapkārt līcim slējās kailas klintis, tik robainas, it kā tas kāds būtu dragājis ar milzu āmuru. No ūdens, gluži kā plaisas zemes adā, atzarojās neskaitāmas aizas, to nogāzēs auga nīkulīgi koki ar liku stumbru, no akmeņu spraugām ārā līda dzeloņaini krūmi un irbulenes. Kādā grāmatā biju lasījis, ka šis skarbās vietas mūki uztvēruši ka aicinājumu uz mokām un sāpēm, uz ko viņi visu savu zemes dzīvi tiecās.

Acīmredzot manas ģenētiskās matricas dziļumos bija saglabājies kaut kāds atavisms. Kā gan citādi izskaidrojams mans ceļojums uz šejieni un interese par šīs svešādās pasaules reliktiem? Kāpēc man vajadzēja to visu skatīt kāda raupja svētceļnieka acīm, kuru likteņa untums vai nevaidama vētra pirms pieciem simtiem gadu nometinājusi šajā krastā? Man aiz muguras, tricinādami akmeņaino liedagu, kas bāls un bezpalīdzīgs gulēja starp drūmām klintīm, gluži kā satverts milzu žokļos, dārdēja viļņi. Kā neizdibināmas melnas acis manī noraudzījās klinšu alas un iedobumi.

Pirms senseniem laikiem nelaimīgi cilvēki, cerēdami uz aizmirstību un piedošanu un ilgodamies noslēpties ne vien no visas pasaules, bet ari no Tā Kunga, šeit, pie bangojošas jūras, starp neauglīgām zemēm un neviesmīlīgiem purvājiem, būvēja klosteri.

Starp neskaitāmām mazākām piebūvēm slējās no neapstrādātiem akmeņiem celta klostera galvenā ēka. Tās apakšējo daļu klāja bieza un mitra tumšzaļu sūnu bārda, bet augstāk sūnas un ķērpji bija izkaltuši, kļūdami neglīti brūni. Pret zemajiem mākoņiem slējās tornis ar krustu galā, un vienīgā skaņa visapkart bija vēja svilpošana un mežonīga viļņu duna, vienmērīga un uzstājīga, it kā pūlēdamās iekarot tavu dvēseli, lai tad nedalāmi par to valdītu.

Es gāju gar cellēm, dažās no tām ieskatīdamies un vairīdamies izkustināt kādu akmeni, kas gadsimtu gaitā bija kļuvuši vaļīgi, bet nevienā nemanīju ne mazākās dzīvības pazīmes. Pretī dvesmoja vienīgi putnu mēslu un juras smārds. Kā gan ļaudis, dzīvodami šādā vietā, spēja radīt ornamentālās mākslas priekšmetus, kas joprojām liek ieplesties sajūsminātu vērotāju acīm, rakstīt grāmatas, izgatavot neparasti smalkus izstrādājumus no zelta, turpināt ģermāņu un ķeltu kultūras tradīcijas? Kas tie bija par ģēnijiem? Atbildi es nezināju. Man nebija ne jausmas, kā tā butu formulējama, tāpat kā nemācēju izskaidrot, kapec es pametu jau iemīdīto ticibas taku.

beidzot, platu muti tverdams gaisu - brāzmainajā vējā nebija iespējams normāli elpot-, atgriezos pie automašīnas. Es sapratu, kāpēc viņi nebija ieviesuši neko jaunu klosteru arhitektūras vēsturē. Pārak dziļi viņos bija iesakņojies īriskais. Viņi neuzticējās nekam, kas izstarotu skaistumu vai dvesmotu mūžības elpu. Drošāk bija klaiņot vai slēpties alā un galu galā izzust, gluži kā no pergamenta noskrāpctiem latīņu vārdiem, kas izšķīduši citās valodas, izdzēsti, lai dotu vietu jauniem, kuri ar laiku tāpat izgaisīs, jo virsū spiedīsies citi.

Es braucu pa šauro ceļu, un pagātne vilkās aiz manis kā milzu līķis.

jādodas tālāk. Man bija mērķis.

Es atradi brāli Leo aiz senas, pusdrupušas akmens sienas rušināmies zemes gabalā, ko ar zināmu piespiešanos varēja nodēvēt par dārzu. Pāris dobju ar dārzeņiem, dažas puķes. Viņš tupēja uz ceļgaliem gandrīz pašā klints virsotnē un vēroja, kā, cīnīdamies ar stipro vēju, es tuvojos. Mundri man pamājis gluži kā vecam paziņam, viņš no jauna pievērsās dobei. Kad pārrāpos pāri sienai un, paslīdēdams uz mitrajām sūnām, iegāju viņa īpašumā, viņš no jauna pacēla uz mani skatienu, pateica dažus vārdus, ko vējš aiznesa, un pasmaidīja. Vēju aprautā, grumbainā seja bija laipna un tāda kā apmulsusi, tomēr apņēmības pilna padarīt darbu lidz galam. Viņš bija ģērbies ar zemi notrieptās melnas biksēs ar atlokiem un melnā svīteri, kura augstā, vaļīgā apkakle atsedza tievu, krunkainu kaklu. Kailas rokas ari bija zemjainas, un zeme bija pat uz sarainā vaiga, ko viņš acīmredzot pakasījis. Beidzot, nolīdzinājis un pieblīvējis zemi ap tikko iestādītu man nepazīstamu augu, viņš piecēlās un noslaucīja rokas netīrā dvieli.

-    Brāli Leo, - es teicu, - mani sauc Bens Driskils. Hsmu ieradies no Parīzes. Par jums man pastāstīja Robijs Heivuds.

Viņš skatījās uz mani un mirkšķināja acis. Brālis Leo bija no tiem cilvēkiem, kuru nevainīgā sejas izteiksme allaž pauž izbrīnu. Tad viņš pacēla pret mani sarepējušu pirkstu, it kā es biitu pateicis burvju vārdu.

-    Robijs… - viņš novilka. - Kā tad Robijam klājas? - Tas nav iru akcents, es nodomāju. Tomēr ne pēc izrunas, ne intonācijas nespēju noteikt, kas tas ir par akcentu. Varbūt viņš dzimis Īrijā, bet dzīvojis citur? Es pastāstīju, ka Heivuds miris, un viņš klausīdamies nepārtraukti māja ar galvu un rāmi darbojas - aizsēja galu minerālmēslu maisam, pacēla no zemes kapli un nelielu lāpstu. - Parīze, - brālis Leo noteica. - Esat veicis tālu ceļu… no pašas Parīzes. Tātad Robijs miris. Mēs saucām viņu par Vikāru. Vai viņš patiešām jūs sūtīja pie manis? Patiesība tas mani izbrīna. Pēc tik daudziem gadiem… Mēs šeit dzīvojam sānis no iestaigātiem ceļiem. Taču, - viņš it kā sarunājās ar sevi, - manā priekšā stāv dzivs cilvēks no citas pasaules, tā ka būs vien jātic savām acīm. Vikārs! Es priecātos, ja varētu vēlreiz ar viņu tikties. - Viņš iepleta acis, un viņa seja izskatījās vēl nevainīgāka. - Ak, priecāties mums šeit neviens vairs neliedz! Tas ir liels atvieglojums. Gluži vai Dieva svētība. Skaļš un straujš bija mūsu Robijs, bet grūtos laikos labs biedrs. Kas to būtu domājis… - Nogrozījis galvu, viņš sarauca sarainās uzacis. - Miris! Acīmredzot vecie laiki atgriežas. Lien ēnas, biezē tumsa… - Pateicis drūmos vārdus, viņš nez kāpēc man priecīgi uzsmaidīja.

-   Viņš nenodzīvoja sev atvēlēto laiku, - es sacīju. - Robiju 1 lei- vudu pirms nedēļas Parīzē nogalināja…

-    Kas to izdarīja?

-    Cilvēks, kurš ieradās no četrdesmit gadus vecas pagātnes. Cilvēks, kuram Robijs uzticējās… un kurš viņu izsekoja. Noslepkavoja, ne vārda nepaskaidrodams. Pirms nepilna mēneša tas pats cilvēks nogalināja mūķeni Valentīnu, manu māsu. Robijs Heivuds uzskatīja, ka jūs varētu viest skaidrību šajā notikumā… kas ir slepkava, no kurienes, kāpēc nogalina. Atkal un atkal.

-   Vai es varu uzzināt, - brālis Leo jautāja, - kāpēc viņš nogalināja jūsu māsu?

-     Tāpēc, ka viņa vāca materiālus grāmatai, kurā grasījās pastāstīt, kas notika Parīzē kara laikā. Par Toričelli, nacistiem, Pretošanās kustības dalībniekiem, par tā dēvēto Pija sazvērestību. Un vel par vienu neparasti mīklainu cilvēku, gluži vai fantomu, vārdā Simons…

-    Vienu mirkli… - Brālis Leo uzsmaidīja man tik maigi, it kā gribēdams, lai es saprotu, ka uz. visu pasaulīgo - vainu, grēkiem un slepkavībām - viņš raugās no augšas. - Šķiet, ka esat labi informēts par šiem senajiem, slepenajiem notikumiem. Patiešām nezinu, ko lai domāju par jums, mister Driskil.

-    Esmu mērojis tālu ceļu, lai dzirdētu jūsu stāstu. Nogalina cilvēkus…

-    Ko nu es lielu zinu, - viņš noburkšķēja.

-    Vispirms Parīzes kapsētā pirms četrdesmit gadiem nogalināja tēvu Lebeku - nē, protams, viņš nebija pirmais. Neviens īsti nezina, kad tas viss sākās… Mana māsa, jūsu senais draugs Heivuds un vēl daži cilvēki ir pēdējā laika upuri. Man ir zināmi segvārdi, pēc kuriem jūs, iespējams, varētu pateikt, kas tie par ļaudīm. - Es tik strauji bēru vārdus, ka viņš pat atrāvās. Tāda uzstājība viņu biedēja. Pēc izteiksmes viņa acīs to sapratis, es apklusu, ļaudams viņam aptvert, ko teicu.

Viņa skatiens pārslīdēja pāri selgai, it kā tur, tālumā, valdītu ilgotais klusums un miers.

-    Es mazliet baidos no jums, mister Driskil. Ja jus patiešām esat misters Driskils. - Kad grasījos iebilst, viņš apņēmīgi turpināja: - Vienmēr esmu zinājis, ka reiz tas notiks, ka uzradīsies kāds cilvēks un liks samaksāt rēķinu. Toreizējie notikumi nav izdzēšami no atmiņas, nav aizmirstami, kamēr vien kāds no mums ir dzivs, vienalga kurš, kam zināms šis stāsts… vai tikai daļa no ta. Manuprāt, es zinu tikpat, cik jebkurš no mums. Un tas ir pārak daudz, lai mani atstātu dzīvu, ja kāds šo pagātni grib noslēpt vai izdzēst.

Kāds no viņiem piepeši atcerēsies Leo un sāks domāt, vai tik viņš joprojām nav dzivs… un sūtīs cilvēku, lai to noskaidro. - Viņš pa- brauclja zodu, tad sakrustoja rokas uz krūtīm. - Pagājis ilgāks laiks, nekā domāju. Un tagad es raugos uz jums un prātoju - vai jūs esat tas cilvēks? Un, ja esat, kas jūs sūtījis?

Brālis Leo aizgriezās un atkal pievērsās viļņiem, kas arvien niknāk triecās pret klinšu pakāji. Es pasaucu viņu vārdā, taču vējš un viļņu troksnis manu balsi noslāpēja. Tad es satvēru viņu aiz pleca un pagriezu pret sevi. Straujāk, neka gribēju. Viņš pacēla uz mani skatienu, kas pauda eņģelisku nevainību.

-    Man vajadzīga jūsu palīdzība, - es sacīju. Tirgoties nekad neesmu mācējis. Taču, atbraucis šo gaisa gabalu, es vairs nedrīkstēju atkāpties. Vējš sita ciet elpu, un es uz mirkli jutos vājš. Šis nelielais vīrelis bija viena no atslēgām, bez kurām nevarēju iztikt. -Man jāuzzina… patiesība.

-    Jūs vēlaties dzirdēt manu stāstu? Es saprotu, - viņš klusi bilda, bet, kā par brīnumu, es saklausīju katru vārdu. Noliecis galvu, viņš ar tādu kā nolemtību pamāja. - Taču jums jāpārliecina mani. Radītājs man atvēlējis vēl daudzus gadus… Iespējams, mana dzīve bijusi nelietderīga, taču nevēlos mirt agrāk, kā man nolikts. Vai tad jūs nesaprotat? Jau teicu, ka jūs mani biedējat. Ja jūs patiešām esat viens no viņiem, ja esat atsūtīts no Romas, lai nogalinātu mani… es nespēšu jūs apturēt, bet, ja esat ieradies pēc patiesības, man ir ko teikt. Dosimies pastaigā, un jūs vēlreiz man izstāstiet, kas esat. Jūs uzticēsiet man savu stāstu, es jums - savējo. - Brālis Leo atkal pasmaidīja. Lai gan viņš teica, ka baidās, tā nebija. Šajā cilvēkā no bailēm nebija ne miņas. - Ja tomēr esat viens no viņiem, es centīšos jūs pārliecināt, ka neesmu nekas vairāk kā nekaitīgs vecs vīrs, kas neapdraud nedz jūs, nedz jūsu saimniekus.

-Jūs sakāt "viņi", - es teicu. - Kas tie tādi ir?

-   Jaunais cilvēk, lai arī kas jūs būtu, jūs ļoti labi zināt, kas viņi ir. Kādēļ tad bija jādodas tik tālā ceļā? Iesim pastaigāsimies… tur, gar klintīm. Es nekur neaizbēgšu, toties jums būs iespēja mani nogalināt. - Viņš klusi iesmējās kā par labu joku. Es sāku iet viņam blakus.

Otrā pasaules kara laikā Katoļu baznīcu, tāpat kā jebkuru citu Eiropas institūciju, satrauca izdzīvošanas jautājums. Vajadzēja izstrādāt jaunu politiku un jaunus uzvedības noteikumus un tos ārkārtīgi rūpīgi ievērot, turklāt bija uzmanīgi jāseko situācijai karā, pārmaiņām spēku līdzsvarā, reālpolitikai. Turklāt sarežģījumi radās, kad indivīdu morāles izpratne nonāca pretrunā ar tās vai citas institūcijas sludināto morāli, un brāļa Leo stāsts tam bija skaidrs apstiprinājums, baznīcas divdabibu padziļināja fakts, ka divdesmitajā gadsimtā tai nebija nedz savas armijas, nedz līdzekļu savas politikas un neatkarības pasargāšanai no ārējām interesēm. Pirmkārt, vajadzēja ņemt vērā ikvienu pavērsienu kara gaita, kas varēja mainīties ikkatru brīdi, otrkārt, nedrīkstēja nelikties zinis par nacistu šausmu darbiem, un, treškārt, Baznīcu vadīja pāvests Pijs, kuru ar Vāciju saistīja stipras, dziļas un savā ziņā neizprotamas attiecības.

Tādā vispārēja apmulsuma un morāles vērtibu sajukuma gaisotnē kāds garīdznieks, vārdā Simons Verginijs, starp Parīzes aktīvajiem katoļiem - priesteriem un mūkiem, ari lajiem, - sāka vervēt savus piekritējus, tos saistīdams ar slepenības zvērestu, un tas nozīmēja, ka šie cilvēki mūža garuma nevienam nekad un nekādos apstākļos nedrīkst izpaust ne vārda nedz par šo brālību, nedz savu piederību tai. Ikviens bija drošībā līdz brīdim, iekams kāds zvērests lauza.

Lai gan noteikumus stingri ievēroja, jau pašā sākumā viņiem radās neskaitami sarežģījumi. To teikdams, brālis Leo gurdi paraustīja plecus.

- Vispirms vēlos izvirzīt dažus jautājumus, nedodams atbildes, - viņš sacīja. - Pirmām kārtām - kas bija šīs brālības ieceres autors? Katrā ziņā Simons tas nebija. Pavēles deva kāds no Romas - vismaz tāds bija mans, šajā notikumu virpulī ierauta jauna cilvēka viedoklis. Kāds virzīja Simonu… Par to liecināja konflikti. Kad Simons sadumpojies dažām pavēlēm neklausīja, mēs nīkām bezdarbībā.

brālības mērķis bija ne vien pasargāt baznīcu no kara posta, bet arī padarīt to bagātu, iegūstot īpašumā kara trofejas, saglabāt šajā asinspirti Baznīcu stipru un rīcībspējīgu, paglābt to no slimīgām ambīcijām un neprata, kas īstenībā karš ari bija. Sevišķi asi šie jautājumi uznira nacistu pārvaldītajā Parīzē, kur brālības kopīgie mērķi un to sasniegšanas paņēmieni nonāca pretrunā ar viena otra indivīda morāles principiem. - Brālis Leo apklusa, ļaudams man to visu apjēgt, un tad turpināja.

Brālības dalībnieki cits citu dēvējuši segvārdos, brālis Leo teica, ka šos izdomātos vārdus esot aizmirsis. Ilgi un cītīgi pūlējies tos apglabat kopā ar pagātni, izmest no atmiņas, lidz beidzot tas izdevies. Es nolēmu viņam tos atgādināt. Kristoss, jā, bijis viens tāds Kristoss, viņš atceroties šo vārdu, un drīz es uzzināšot, kāpēc. lajā laikā, brālis Leo teica, tā bijusi ļoti vienota katoļu grupa, kurā valdījis absolūts autoritārisms. Neviens neesot uzdrošinājies ne kaut ko jautāt, ne iebilst. Pavēles nav domātas apspriešanai, tās jāpilda. Lēmumus pieņēma citi. Šie cilvēki kļuva vienīgi par instrumentu Baznīcas rokās. Plosījās karš, un Baznīca nekad aiz bailēm nav tricējusi laicīgo armiju priekšā, vismaz ne bieži. Vēsturiski tā pulcinājusi savu armiju, sūtījusi kareivjus kaujā. Ja vajadzēja, tie mira, ja vajadzēja, - nogalināja. Un okupētajā Parīzē Baznīca izveidoja sev jaunu armiju, kas pildīja ikvienu tās pavēli. Brālis Leo šajā bridi raudzījās kaut kur sāņus un nekonkretizēja, kas tās par pavēlēm, taču es sapratu - tās bija pavēles nogalināt, un viņi nogalināja.

- Tāds bija laiks, - viņš sacīja, kā nolasījis manas domas. - Laiks, kad jāpilda pavēles. Jebkādas. Visas. Varat to neteikt, mister Driskil, esmu ar jums vienisprātis… Ar pavēļu pildīšanu toreiz aizbildināja daudzas slepkavības - gan Treblinkas koncentrācijas nometnes sargs, gan priesteris, kas sekojis upurim Parizes graustos… - Paraustījis plecus, viņš atkal ilgi raudzījās jūrā, virs kuras biezēja tumši mākoņi. Vējš kļuva arvien aukstāks. - Es neattaisnoju nedz sevi, nedz pārējos. Stāstu, kā bija. Dažreiz pienāca pavēle nogalināt cilvēku. Protams, kāda lielāka mērķa vārdā. Vienmēr ticējām, ka darām labu baznīcai, licējām, ka glābjam Baznīcu.

lāču bieži viss notika pavisam citādi. Par galveno kļuva tirgošanās. Tirgojās ar visu - uzticību, akcijām, kas mums jāveic, labumu un izdevīgumu Baznīcai. Tirgojās ar nacistiem - ar vērmahtu, SS, gestapo. Un labumu allaž guva arī Baznica, kam tika daļa vāciešu salaupīto mākslas vērtību. Dārgās trofejas piederēja bagātiem ebrejiem, kurus fašisti vajāja un iznīcināja it visur. Šo gleznu un skulpturu īstie saimnieki nozuda bez pēdām, bet viņu vērtīgais īpašums tādā vai citādā ceļā parasti nonāca Romā. Kad radās vajadzība, darbībā iesaistījās Simona banda. Par tādām operācijām atbildīgais bija Kristoss, kas veidoja Pretošanās kustības dalībnieku sarakstu, un, kad viņam nebija izvēles, viņš gluži kā kaulu nacistiem pameta vienu otru franču draugu. Un atkal tas bija darīts ar cildenu mērķi - Baznīcas interešu vārdā, vienmēr baznicas interešu vārdā. Tajā pašā laikā vajadzēja saglabāt trauslo līdzsvaru attiecībās gan ar Pretošanās kustības dalībniekiem, gan nacistiem, lāču galvenā bija baznīca, jo viņi zināja, ka Baznīca, ticības simbols, pārdzīvos visus-gan Pretošanās kustības cīnītājus, gan fašistus, gan karu.

Taču bija jautājumi, ko nerisināja ne ar tirgošanos, ne Pretošanās kustības nodošanu no vienas puses un kaitniecību nacistiem - no otras, bija reizes, kad nacistiem vajadzēja kāda cilvēka nāvi. Kāpēc viņi nenogalināja paši? brālis Leo par to bija daudz domājis. Vai okupanti tādējādi pārbaudīja brālības dalībnieku uzticamību un gatavību sadarboties ar viņu režīmu? Vai demonstrēja varu, uzspiezdami savu gribu?

brālis Leo atcerējās gadījumu, kad atklājās Simona un Kristo- sa nesaskaņas. Toreiz viņš saprata, ka labi tas nebeigsies, ka agri vai veļu viņu rindās radīsies nopietni sarežģījumi, notiks kas nelabojams… Toreiz neapmierinātības iemesls bija Pretošanās kustības dalībnieks, kāds mācītājs.

Tēvs Devero cīņā ar okupantiem īpaši izcēlās. Viņš pamanījās pat noorganizēt kāda esesiešu virsnieka nolaupīšanu, un vēlāk tā līķi atrada atkritumu tvertnē kādā ciematā Parīzes tuvumā. Šā uzdevuma tiešie izpildītāji nebija zināmi, taču ciemata bija jaušamas simpātijas pret Pretošanās kustību, un lielā mērā tas bija tēva Devero nopelns.

Vācieši nolēma dot atbildes triecienu ar simbolisku zemtekstu. Mācītājs mirs, un viņu nogalinās Simona vadītie katoļi. Simons sacīja, ka tas nav iespējams, ka viņš ies un pateiks esesiešiem "ne". Taču Kristoss, rēgam līdzīgs gara auguma priesteris no Parīzes, iebilda, ka labu attiecību saglabāšana ar nacistiem esot svarīgāka par viena nemiera cēlēja mācītāja dzīvību. Ir karš, viņš sacīja, un jebkura karā cilvēki iet bojā. Lielāka mērķa vārdā tēvam Devero esot jāmirst.

Kristoss stingri aizstāvēja savu taisnību. Viena dzīvība neko nenozīmējot, ja svaru kausos ir Baznīca un tās pastāvēšana.

- Ziniet, mister Driskil, - brālis Leo klusi teica tik nevērīgā tonī, it kā lielas nozīmes tam nebūtu, - mēs bijām no jauna atdzimuši assassini Baznīcas kalpībā… Ko gan kara laikā nozīmēja dažas slepkavības! Tās pat nebija slepkavības! Tie bija kritušie. Kristoss dēvēja sevi par reālistu, pragmatiķi. Taču viens otrs nelielās vienības dalībnieks uzskatīja viņu par brutālu un nežēlīgu slepkavu. Kristoss palika pie sava, citi paklausīja, bet Simons savu viedokli negrozīja, taču arī neapturēja pārējos. Devero nogalināšanā nelielajā franču ciematā viņš nepiedalījās. Kristoss prata pakļaut cilvēkus savai gribai. - Brālis Leo nopūtās. - Taču ne Simonu, ne jauno Salvatori, ne mani, ne Holandieti viņš nepakļāva. Mēs palikām kopā ar Simonu…

Viņiem vajadzēja izpildīt daudzus netīrus darbus, un viņi darīja, ko lika. Simons ari, viņi visi. L.ai arī kā beigtos karš, Baznīcai jābūt kopā ar uzvarētāju. Baznīcai jāizdzīvo.

Vai Romā to zināja?

Vai zināja pāvests Pijs?

Ar prātu neaptveramie jautājumi, uz kuriem nebija atbilžu. Taču Simons bija ieradies Parīzē no Romas…

brālis Leo to visu izklāstīja nosvērtā, rāmā balsī, šad tad ar plaukstām paberzēdams vēja aprautos vaigus vai pieglauzdams baltos matus, ko vējš acumirklī sāka pluinīt no jauna.

Tad, tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada ziemas beigās, pienāca pēdējā nakts.

Atkal vajadzēja nogalināt cilvēku.

Šajā reizē nacisti neko par to nezināja. Nezināja arī Pretošanās kustības dalībnieki. Par to nezināja neviena dzīva dvēsele, tikai assassini. Bija paredzēts nogalināt ietekmīgu cilvēku.

Baznīcas labā. Lai glābtu Baznīcu.

Tas bija Simona uzdevums, un visi tam gatavojās ar īpašu atbildību. Tas prasīja rūpīgu plānošanu, vairāk transportlīdzekļu, un šajā ziņa bija jāpaļaujas uz Pretošanās kustības cilvēkiem. Sai organizācijai bija uzdots ari sadabūt papildu bruņojumu.

Dinamītu. Divus automātus. Rokasgranātas.

Vajadzēja grozīt vēstures gaitu un izglābt baznīcu ar vienu pārdrošu triecienu.

Viņi noslēpās mežsarga namiņā, kas atradās pakalnā. No turienes bija pārredzams dzelzceļa posms, bet māju no nevēlamiem skatieniem slēpa biezs mežs. Ar vilcienu uz slepenu tikšanos ar augstām nacistu amatpersonām Parīzē ieradās liels vīrs. Runāja, ka tikšanās dalībnieks būšot ari reihsmaršals Gērings.

Viņi gatavojās uzspridzināt sliežu ceļu. ja vilciena katastrofā lielais vīrs neies bojā, viņiem tas jānošauj, tāpat kā ikviens, kurš stāsies ceļā.

Taču plāns izjuka.

Vācieši par gatavošanos uzbrukumam uzzināja un svarīgo cilvēku brīdināja. Bija notikusi informācijas noplūde.

- Tas vīrs ar šo vilcienu nemaz nebrauca, - brālis Leo stāstīja. - bijām nodoti… Baisaja slaktiņā tikai daži no mums palika dzīvi.

Vairākus mūsējos izsekoja un nogalināja vēlāk, kad Parīzē mūs meklēt ieradās cilvēks, kuru dēvējām par Kolekcionāru. Jā… - Brālis Leo drūmi nogrozīja galvu. - Sen tas bija. Simons saprata, ka viss ir beidzies, un zināja arī, kas mūs nodevis. Mēs dzīvojām nāves bailēs un grasījāmies bēgt, lai glābtu dzīvību. Un tad Simons paziņoja, ka par mums parūpesies, tiesa, mums nebija ne jausmas, kā. Mēs ticējām viņam, paļāvāmies uz viņu… Viņš mums pateica, kas jādara, un devās uz tikšanos ar nodevēju… tas bija Kristoss. Viņš vienmēr bija nacistiem tuvāks nekā citi… Holandietis, Salvatore un es tonakt Simonām sekojām, jo gribējām būt tuvumā, ja pēc mums rastos vajadzība. Mēs zinājām, ka Kristoss nēsā līdzi ieroci.

Nakts bija neparasti auksta, ass vējš dzenāja sniegu. Bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada februāris. Tā bija neliela, aizaugusi kapsēta pie nolaistas baznīcas drūmā Parīzes nomalē. Vējš klaudzināja vaļā palikušu slēģi. Uz kapakmeņiem kā saplaisājis stikls vizēja ledus, zem plānās sniega segas rēgojās nokaltusi, sasalusi zāle. Šķita, pat peles no aukstuma apmirušas.

Vārgajā gaismā starp kapakmeņiem stāvēja Simons un Kristoss.

Leo, Holandietis un Salvatore paslēpās ēnas aiz žoga. Leo baidījās, ka apsaldēs degunu. Salvatore, garīdznieks, ko dzīve, mezdama negaidītus līkločus, nakts vidū bija atvedusi uz šo salto kapsētu, kur gaisā jautās šausmu elpa, murmināja lūgšanas.

Kristoss pūlējās pārliecināt Simonu, ka nevienu nav nodevis, ka nesaprot, kā viss noticis… jā, starp viņiem ir nodevējs, taču viņš nezina, kurš tas ir…

Simons atbildēja, ka Kristoss ir nacists, vienmēr bijis nacists un ka šonakt tam pienāks gals.

-    Tu nogalināji Pretošanās kustības mācītāju Devero, un tu mūs nodevi saviem nacistu draugiem…

-    Devero bija traucēklis, viņš apdraudēja mūs visus! Viņam bija jāmirst!

Simons kaut ko teica, bet viņa balss pagaisa, tad atskanēja no jauna. Vējš līdz žogam atnesa vārdus:

-   Tu nogalināji krietnu, godājamu viru. - Leo pagriezās pret Holandieti, kas papurināja galvu un pielika pie lūpām pirkstu. Blāvi dzeltenā gaisma baznīcas priekštelpā piepeši nodzisa. No kapakmens otras puses, medīdams peli, izlēca kaķis ar spožām acīm. - Baznīcas labā tā nerīkojas, - Simons turpināja. - Tas nevar būt Dieva darbs…

-   Un tas, ko jūs grasījāties darīt ar to cilvēku vilciena, - vai tas ir Dieva darbs?

-   Tu sadarbojies ar nacistiem, bezdievīgiem barbariem! Un uzdrošinies sacīt, ka tas mums visiem nāk par labu, par labu baznīcai? Labi, varbūt tā ir. - Lai gan Simons, vērdamies Kristosam cieši acīs, runāja klusi, Leo saprata katru vārdu. - Taču, nogalinādams tēvu Dovero, tu nodevi baznīcu. Nodevi Dievu. Nodevi mūs visus. Cilvēks vilcienā bija pelnījis nāvi… bet tu nodevi mūs vēlreiz, un mēs zaudējām savus virus. Tevis dēļ… Šī ir tava pēdējā nakts…

Kristoss no padilušā mēteļa, ko valkāja virs sutanas, izrāva pistoli. Leo atlēca no žoga nost, uzmīdams kaķim.

Ja kaķis, izlaizdams no zobiem pusnokosto peli, nebūtu iebrēcies, Kristoss Simonu nošautu un pamestu līķi nolaistajā kapsētā, lai tas sasalst ragā.

Taču kaķis, šis netīrais radījums ar savēlušos spalvu un apaļajām, izsalkušajām acīm, iebrēcās, un Kristoss tikko manāmi pagrieza galvu uz spalgās skaņas pusi. Ar to pietika, lai Simons ar savam lielajam augumam pārsteidzošu veiklību viņam uzkluptu.

Simons ar muskuļotajām, spēcīgajām rokām sagrāba Kristosu. Izskatījās, ka abi apskāvušies vīri starp kapakmeņiem, kapu plāksnēm, izsalkušiem kaķiem un pelēm, viegli šūpodamies, dejo lempīgu rituāla deju. Šķita, ka šis apskāviens ilgs mūžīgi. Abu sviedriem noplūdušās un piepūles izķēmotās sejas gandrīz saskārās, līdz kaislīgo nāves deju pārtrauca ass krakšķis, ar kādu lūst kauls. Simons atlaida tvērienu, un viņa pretinieks, izdvesis klusu vaidu, noslīga zemē.

Kristoss bija miris.

Simons bija nogalinājis viņu kailām rokām.

Viņš aizvilka līķi pie žoga, kur ar kāju to iegrūda starp kapakmeni un tumšiem, slapjiem krūmiem. Vēl viens spēriens, lai uz celiņa nerēgotos līķa kājas, un Simons devās prom, nozuzdams tumsā un aukstajā, vējainajā naktī.

Līdz ar Kristosa nāvi bija miruši ari assassini. Tā vismaz apgalvoja brālis Leo. Vasarā Parīzi ieņēma sabiedroto spēki, un vāciešus no turienes patrieca. Uz ielām izbira ļaudis, priecīgi sagaidīdami atbrīvotājus, lai gan lidz galigai uzvarai bija tālu. Sabiedrotos vēl gaidīja grūtas dienas. Mazajai slepkavu brālībai gan karš bija beidzies.

Leo pastiepa rokas pretī rietošajai saulei, gluži kā izpildīdams kādu vingrojumu. Zemie mākoņi, ko pēdējie saules stari apmirdzēja no apakšas, izskatījās sarkanzeltaini, bet pie apvāršņa padebeši veidoja zilmelnu joslu.

-   Pēc tās nakts, kad nogalināja Kristosu, ar Simonu vairs neesmu runājis… nekad vairs neesmu viņu redzējis.

brālis Leo gāja pa šauro taciņu starp kapu kopām, te noliekdamies, lai sagrozītu taisni puķu groziņu, te notraukdams no plāksnes sakaltušas lapas, ko viņš sauca par mirušām, te izraudams kādu garu, īpaši neatlaidīgu nezāli. Saule grima aizvien zemāk, vējš kļuva dzestrāks. Es nodrebinājos, taču ne tikai aiz aukstuma. No prāta neizgāja Simona tēls. Kur viņš ir, kas noticis ar viņu? biju uzzinājis par Kristosu, priesteri, kurš sadarbojās ar fašistiem. Es zināju arī viņa īsto vārdu un zināju, kā viņš mira.

-    Ko jūs darījāt pēc tam? Kad Kristoss bija miris un Simons prom? Starp citu, es zinu, ka Kristoss bija tēvs Lebeks, mākslas priekšmetu tirgotāja dēls. Bet Simons… Kas bija Simons?

Šķita, ka brālis Leo manu jautājumu nav dzirdējis. Viņš klusēdams turpināja ceļu, pēc tam sarunas tematu mainīja.

-    Pēc tās nakts es atgriezos savā parastajā darba Parīzē. Viss bija beidzies - vismaz uz laiku. Lidz brīdim, kad Romā ieradās Kolekcionārs.

-   Ak jā, Kolekcionārs. Kāds ir viņa īstais vārds?

-   Cik jūs nepacietīgs, mister Driskil! Mums ir milzum daudz laika. Visa kā cita ļoti maz, taču laika šeit ir atliku likām.

-    Nenosodiet manu ziņkārību, - es sacīju. - Kas ir Holandietis, ko jus minējāt? Un Salvatore, kura dzīve iegrozījās pavisam citādi, nekā viņš cerējis? Kas notika ar viņiem visiem pēc tam?

-    Manuprāt, mēs visi atgriezāmies savā agrākajā dzīvē. Vismaz uz kādu laiku…

-   Zinu, zinu. L.idz ieradās Kolekcionārs.

-   Tieši tā. Ieradās, lai izveidotu no mums kolekciju. - Viņš iesmējās un atbalstījās ar roku pret lielu, senu kapakmeni. Tā pakājē mētājās sakaltuši ziedi, kas reiz bijuši dzelteni. - Simons bija pats dižākais cilvēks no visiem, kurus jebkad esmu saticis. Vai saprotat? Uzticīgs vienigi Dievam un Baznīcai, vairāk nevienam. Tagad, pamezdams skatienu atpakaļ, varu teikt, ka ne visi mūsu darbi bija Dievam pa prātam, taču tas bija briesmīgs laiks visiem, jo notika cīņa nevis uz dzīvību, bet nāvi. Simons bija tikai cilvēks, un, kā jums zināms, pat svētie reizēm pieļauj kļūdas.

-    Kļūdas? Tas būtu maigi teikts, - es novilku.

-   Tik un tā Simons bija liels cilvēks, bezgala virišķigs…

-   Tad kur, pie joda, viņš palika?

-    Mister Driskil, lūdzu!

-Jūs taču viņu pazināt. Labi pazināt.

-    Kad mēs kopā pavadījām dažas naktis, slēpdamies šķūņos, es viņu vēroju. Mēs ļoti daudz sarunājāmies. Spriedām par to, ko darām, - vai rīkojamies pareizi, vai tas patiešām nāk par labu baznīcai… Lielākoties viņš skaidroja musu darbības jēgu, teica, ka tā nav velta, ka tas vajadzīgs Baznīcai, un es klausījos. Jā, viņš bija gudrs… izglītots. Viens no tiem dižajiem prātiem, kuri pārzina pagātni… tā dēvēto vēsturi. Tieši Simons Verginijs pastāstīja man par Bordžas konkordātu.

Brālis Leo izvadīja mani no kapsētas, un mēs lēnām gājām uz klinšu pusi.

-   Par ko? - es kliegdams pārjautāju. Vējš atkal cirtās sejā, raudams vārdus no lūpām un nesdams tos prom.

Viņš atmetās pret līka, grubuļaina koka stumbru un iegrūda rokas netīro bikšu kabatās. Un, kad ierunājās, viņa tonis atkal bija tāds, it kā apspriežamais temats būtu visai nesvarīgs, sen zaudējis nozīmi, drupatas 110 kara laika. Brāzmas nedaudz pierima.

-    Simons teica, ka tāds konkordāts bijis, nu, vienošanās. Pāvests Aleksandrs Bordža to noslēdzis ar cilvēkiem, kuri… ar to nodarbojās. Kā Simons sacīja? Nūjā, "izpildīja netīro darbu". Nogalināja. Simons apgalvoja, ka mēs esam to ļaužu pēcteči, kuri pirms pieciem simtiem gadu ar to nodarbojās. Tāpēc mēs esot dzīva baznīcas vēstures daļa. Viņš savām acīm redzējis to līgumu, turējis rokās… - Leo apklusa un domīgi raudzījās uz putainajiem viļņiem, un viņa sejā atkal iegūla iepriekšējā nevainīgā izteiksme, kas it kā pauda samierināšanos ar pagātni.

-    Vai viņš teica, kāds tas izskatās? Vai šis tā dēvētais konkordāts joprojām eksistē?

Brālis Leo, redzēdams manu nepacietību, pasmaidīja.

-    Kara laikā un pēc tam daudz, kas pazuda. Simons bija ārkārtīgi ieinteresēts šā konkordāta, šo pergamenta lapu, likteni. Viņš teica, ka tajā dokumentā minēti to cilvēku vārdi, kuri īpaši uzticīgi kalpojuši pāvestam Aleksandram, kā arī viņu tiešo pēcnācēju vārdi vairāku gadsimtu garumā. Es neticēju savām ausīm, tas izklausījās pēc pasakas… Taču, ja padomā, Baznīcas vēsturē nekad nav trūcis noslēpumu, leģendu un visādu slepenu dokumentu. Acīmredzot katoļiem tā ierasts. Simons baidījās, ka dokuments kara laikā var nonākt nacistu rokās, un tad viņiem būtu runga, ko pastāvīgi turēt virs Baznīcas galvas.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka toreiz šis dokuments bija pie viņa?

Leo pamāja ar galvu.

-    Kā viņš pie tā tika?

-   To viņš man neteica.

-    Varbūt viņš meloja vai uzdeva vēlamo par esošo?

-   Simons? Meloja? Nemūžam!

-    Kā jūs varat būt tik pārliecināts?

Brālis Leo paglūnēja uz mani ar acs kaktiņu, un šis greizais skatiens pauda iecietību, ko diktēja pieredze un vecums.

-   Gluži vienkārši es to zinu, un viss. Es viņu labi pazinu, tāpēc ari esmu pārliecināts.

-    Izstāstiet visu pārējo. Varbūt jūsu rokās patlaban ir Baznīcas liktenis. - Saraksts, kurā minēti assassini]

-   Šaubos, mister Driskil. Tās ir jezuītu runas.

Es negrasijos viņu nogurdināt ar saviem pieņēmumiem un pārstāstīt visu, ko biju pieredzējis. Brālis Leo savā garajā mūžā bija piedzīvojis daudz ko vairāk, un nu viņa cīņa bija galā. Man negribējās viņu ne biedēt, ne viņam pieglaimoties, ne uzstāt, lai viņš rīkotos tā, kā vēlos es. Šī ciņa vairs nebija viņējā.

-    Reiz es biju jezuīts, - sacīju.

Brālis Leo sāka skaļi smieties.

-Jūs esat viens interesants eksemplārs, Driskil! - viņš iesaucās. - Sakiet, vai jūs vispār esat godigs cilvēks?

-    Daudzmaz, - es atbildēju. Manā pasaulē neviens man tādu jautājumu nebija uzdevis. Ko lai atbildu?

-    Labi. - Viņš nopūtās. - Lai būtu par konkordātu… Kad Simons devās prom no tās Parīzes nomales kapsētas, viņa prātu nodarbināja Bordžas konkordāts… šā dokumenta vēsture. Jo tas bija tāda kā licence slepkavošanai. Vēsture to pierādījusi - vai jūs tā nedomājat? Kad assassini kļuva nepieciešami, baznīca tos aicināja kalpot, un tie gluži kā atdzīvojās, atgriezās no pagātnes. - Viņš palūkojas uz mani. - Es nekad neuzņemtos tadu atbildību - izlemt, kurā bridi viņi vajadzīgi. Un jūs, mister Driskil?

-    Pastāstiet labāk man, kas notika ar konkordātu.

-   Ak, viņš to nosūtīja uz ziemeļiem! Lai tie būtu drošībā. īstenība… -braļa Leo seja piesarta, gluži kā Ziemsvētku vecītim skolas uzvedumā, - viņš to nosūtīja uz ziemeļiem ar mani! Saprotiet, viņš man uzticējās. - Mūks pasmaidīja, atsegdams mazus, baltus un neparasti asus zobus. - Ar mani un vēl vienu cilvēku. Tas bija Holandietis, ar kuru kopā tajā naktī biju aiz kapsētas žoga. Viņš ieradās pie manis ar vēstuli un vēl vienu biezu aploksni. Simons vēstulē rakstīja, lai ņemu aploksni ar konkordātu un kopā ar Holandieti dodos uz kādu ziemeļu valsti… ak, tas tik bija piedzīvojums! Pārģērbušies par franču zvejniekiem, mēs izvedām svarīgo aploksni cauri Lamanšam, uz Angliju. Gluži kā tādi apmetņa un dunča bruņinieki. lāču mums izdevās. Dievs droši vien velējās, lai pabeidzam Simona darbu. - No jauna pārdzīvodams triumfa mirkli, brālis Leo vērās uz tumstošo juru. - Un tā, - viņš turpināja, atkal pagriezies pret mani, - mēs paglābām šo dokumentu no nacistu nagiem. Līdz pat šim brīdim tas glabājas šeit, kur mēs to nogādājām, - Svēta Siksta klosterī. Kā jau daudzi Īrijas klosteri, tas jau no viduslaikiem kalpo baznīcai par dokumentu glabātavu. Tradīcija. Tādā nomaļā vietā papīri ir drošībā.

-   Tātad dokuments ir šeit? Patiešām šeit? - Man galvā dunēja asinis. Assassini saraksts…

-ļā, protams. Arhīvs ir brāļa Padraka ziņā. Viņš ir vecs vīrs, baidos, patlaban nejūtas labi… Viņš to noglabājis klostera arhiva. Šajos četrdesmit gados mēs ar Padraku esam ļoti sadraudzējušies. Acīmredzot pienācis laiks noņemt sev šo atbildibas nastu. Nebijām iecerējuši tā rīkoties, bet, ja jau esat šeit, būs labāk, ja atdosim to jums. Varbūt ar Dieva palīdzību jūs radīsiet atbildi uz mūsu šaubām, vai bija pieļaujami mūsu pagātnes darbi Kristus vārdā. Drīz pienāks mūsu stunda… varbūt jums izdosies atbildēt uz mūsu lūgšanām. Mēs esam vienkārši ļaudis, divi veci vīri… - Viņš nopūtās vēlreiz, taču bez žēluma pret sevi. - Domāju, ka man ir tiesības atdot jums konkordātu… tas taču man jāizlemj, vai ne? - Viņš noplātīja rokas. - Holandietis, kurš kopā ar mani atnāca uz ziemeļiem, uzreiz mani pameta. Gluži kā izgaisa. Bet Simons… - Viņš paraustīja plecus.

-    Vai Simons ir dzīvs? Vai jūs to skaidri zināt?

-   Ak jā, Simons ir dzīvs. Un Salvatore ari. - Brāļa Leo grumbainos vaibstus rotāja viegls smaids. - Viņi tagad ir lieli viri, - viņš mīklaini piebilda.

-    Dieva dēļ, kāpēc jūs nevarētu man pateikt visu? - es iesaucos nervozā, trīcošā balsī. Es drebēju ne tikai no satraukuma vien - aukstajā vējā biju pārsalis. - Kas bija Simons? Kas, pie joda, ir Simons?

-Ja neatdošu papīrus jums, tie var pazust uz visiem laikiem. Mēs ar Padraku nomirsim, un konkordāts nogulēs mūsu arhīvā vēl gadsimtu vai divus. Bet ja iedošu jums… Sakiet, vai varat man un Baznīcai izdarīt pakalpojumu?

-    Kādu?

-    Es atdošu jums Bordžas konkordātu, ja apsolīsiet to nogādāt…Vai apsolāt?

-    Kam tas jānogādā? Kam?

-   Kam? Simonām, protams! Visu kara laiku tas atradās pie viņa. Tāds ir mans lūgums. Nogādājiet to mājās un atdodiet Simonām.

-Tad jums man jāizstāsta, kur…

-    Katrā ziņā. Kam un kur.

-Jūs daudz ko noklusējat, brāli Leo.

-    Patiešām?

-Jūs visi bijāt slepkavas. Visi.

-    Manuprāt, es izskaidroju apstākļus. Karš, tā neprāts…

-   Tagad atkal esat ķerušies pie darba.

-   Ne jau es, jūs savām acīm to redzat. Varbūt kāds vēl palicis… Lai tad atbild par sevi.

-    Vai jūs man beidzot pateiksiet, kas ir Simons?

-Jā. Visam savs laiks. - Brālis Leo ilgi lūkojās man acīs. - Kāds joprojām nogalina, - viņš beidzot zem deguna noburkšķēja. - Nogalina Baznīcas uzdevumā. Ak, mister Driskil, ja jūs zinātu… grēki nedod man mieru. - Viņš sastinga, gluži vai pamira uz vairākām sekundēm, kas man šķita vesela mūžība. - Kāds joprojām nogalina, lai glābtu Baznicu. Bet Robijs Heivuds? Jūsu māsa? - Viņa seja piepeši it kā sakrita. - Ak Dievs… - viņš klusi novilka. - lis jau sen vairs neko nesaprotu.

Es pūlējos savaldīties, lai ar savu satraukumu nenobiedētu veco, vientuļo viru, taču iekšēji aiz nepacietības vai degu. Nu jau pavisam drīz, pavisam drīz saņemšu atbildes uz vairākiem jautājumiem. Simons bija dzīvs. Es uzzināšu viņa īsto vārdu un kur viņš atrodas… Taču man bija jāpielāgojas braļa Leo nesteidzīgajam ritmam.

Tieši tāpēc, klumburodams lejā pa stāvo nogāzi, biju izmircis līdz ādai. Mēs virzījāmies pa tik tikko saskatāmu taciņu, un man bez mitas slīdēja kājas uz slapjajiem akmeņiem, tāpēc es vēzēju rokas, it kā vēlēdamies pietverties margām, bet sagrābu saujā garus, i/kaltušus stiebrus. Šis bija otrais klosteris, ko apmeklēju kopš briža, kad sāku savu izmeklēšanu. Es ilgojos pēc citādas miera vietas. Ar gludiem zaļiem zālieniem, ligustru dzīvžogiem, putnu dziesmām pagalmā un liegām zvanu skaņām. Tādam, manuprāt, vajadzētu but klosterim. Miera valstībai, kas paredzēta klusām pārdomām. Nekā vairāk.

Kad bijām nokļuvuši nogāzei līdz pusei, no jūras puses strauji tuvojās melni mākoņi, debesis satumsa, un mūs pārsteidza spēja lietusgāze. Par seju mums tecēja ūdens. Leo atskatījās un kaut ko nokliedza par laika untumiem, kas šeit neesot nekas neparasts, bet es pieliecu galvu un viņam sekoju. Lejup, tikai lejup, cauri dzeloņainiem krūmiem, pāri asiem akmeņiem un slidenām klinšu atlūzām. beidzot nokļuvām uz viļņu apskalotas smilšu joslas, kas no augšas nebija redzama. Manā acu priekšā pletās neliels līcis, kuram pieeju sargāja divi milzīgi no ūdens izspraukušies klints- bluķi piecdesmit jardu attālumā no mums. Pār smiltīm klints pakāje klusi slīdēja viļņi, brālis Leo man pamāja, lai sekoju, un mēs bridi gājām pa slapjām un kā betons cietām smiltīm, lidz nonācām uz takas. Ceļš turpinājās starp klintīm.

-   Ala, - brālis Leo teica, rādīdams ar roku.

Mes nostājāmies alas ieejas aizvējā, brālis Leo izvilka no bikšu kabatas nelielu pīpiti un saplaisājušu vaskadrānas tabakma- ku ar dažām tabakas šķipsnām, ar ko piebāza mazo pīpes galviņu. Tad viņš to aizdedzināja, izpūta dūmu mākonīti un saberzēja rokas. Dažas pēdas tālāk lietus atkal gāza kā ar spaiņiem, brālis Leo pastāstīja, ka tādas alas klintīs esot no vienas vietas un tās visas esot daļa no klostera, patvērumi eremītiem, kuri savulaik, akmeņu celles celšanu uzskatīdami par pārāk lielu greznību, šeit ierīkojās gluži kā lielas bites medus šūnās. Vairākas alas, arī tā, kuras sākumā stāvējām, ieveda klostera iekšienē. Izrādījās, ka šo alu brālis Leo man rāda ar nolūku.

Viņš pastāstīja, ka tā ved uz vienu no kambariem, kur īpašās lādēs glabājas slepeni dokumenti. Tā bija arhivāra brāļa Padraka valstiba.

-    Vai varēsiet pats atrast šo vietu? - viņš jautāja, berzēdams pipes galviņu pret aukstajām plaukstām. - Vai, gaismai austot, spēsiet nokāpt lejā pa klinti? Viegli tas nebūs.

Es atbildēju, ka droši vien tikšu galā.

-   Labi. Taču esiet uzmanīgs. Tātad norunāts - rītausmā. Mēs ar brāli Padraku šeit gaidīsim, lai atdotu jums to asinim aptraipīto konkordātu reizē ar norādījumiem, kas ar to darāms. Es paļaujos uz jums, mister Driskil, un ticu, ka pats Dievs jūs atsūtījis. Beidzot es būšu atbrīvojies no pagātnes, no atmiņām… - Vērodams, kā pie alas ieejas gāž lietus, viņš izpūta dūmus. - Mes visi esam grēcinieki, vai ne? Citam grēku vairāk, citam mazāk. Vienīgais, ko varam darīt, ir tajos atzīties un lūgties iecietību un žēlastību. Mēs atņēmām cilvēkiem dzīvību Baznīcas vārdā. - Sācis par to runāt, brālis Leo nespēja rimties. Diez vai kopš ierašanās Svētā Siksta klosterī viņš to visu kādam stāstījis, es domāju. Nu, arhivāram Padrakam noteikti pastāstīja. Tomēr pārāk ilgi un smagi pagātne acīmredzot spieda viņa dvēseli, ja jau viņš bija tik vaļsirdīgs pret mani, svešu cilvēku. - Es, ziniet, domāju - vai tas ir viens grēks vai divi? Mēs nogalinājām un atbildību par to uzkrāvām Baznīcai. Domāju, ka divi. Un es jums pateikšu vēl ko, mister Driskil. Parasti uzskata, ka jau kopš pirmās komūnijas mēs labprātīgi piederam Baznīcai. Tā nav, draugs. Baznīca mūs apmāj. Un vaļā nelaiž. Dīvaini, vai ne?

Lietus pārstāja, mākoņi izklīda, un to spraugā pavīdēja mēness, kas apspīdēja neviesmīlīgo krastu. Mēs devāmies atpakaļ pa cietajām smiltīm virzienā, no kura bijām nākuši, brālis Leo man ieteica negadities acīs citiem klostera iemītniekiem. Jo maza k jautājumu, jo labāk un mierīgāk. Es atgādināju, ka mani jau redzēja vairāki mūki no galvenās ēkas bridi, kad meklēju viņu, bet brālis Leo atmeta ar roku.

- Es viņiem samelošu, - viņš priecīgi paziņoja. - Pateikšu, ka esat mans Amerikas brālēns, apciemojāt mani un tūlīt devāties prom. Ja kāds jautās. Mazi grēki neko nenozīmē.

Teikdams, ka nakti varu parlaist kādā no "stropiem", viņš piebilda, ka atnesīšot man maizi, sieru, vīnu un segu. Kamēr viņš gāja pēc šīm lietām, es pabraucu nomāto automašīnu tālāk no ceļa un novietoju aiz sabrukušas sienas un paliela krūma. Lai to ieraudzītu, ipaši tumsā, būtu jāskatās ļoti vērīgi. Tīstīdamies savā vecajā šineļveida mētelī, es stāvēju pie celles un gaidiju brāli Leo.

Drīz viņš atgriezās ar ēdamo un pāris resnām svecēm. Mēs iekārtojāmies šaurās celles vidū, tieši uz akmens grīdas. Es centos nedomāt par mitrumu, kas lavijas caur drebem, par glumajām sienām, uz kurām paskatoties pār muguru pārskrēja drebuļi, brālis Leo atkorķēja pudeli mājas vīna, un es labprāt to dzēru, piekozdams svaigu maizi un asu balto sieru. Mēs pārrunājām rītdienas plānus, un, kad viņš jau grasījās iet prom, es izteicu kādu vārdu.

-    Augusts Horstmans, - es saciju.

Viņš bija pieliecies, lai i/.ietu pa zemo aiļu, bet, izdzirdējis šo vardu, pieķērās pie augšējas malas akmeņa un sastinga.

-    Ko tu teici? - viņš izgrūda, pret mani nepagriezdamies.

-Augusts Horstmans. Vai jus viņu saucāt par Holandieti?

Skumjā grimasē savilcis lupas, viņš leni pagriezās un vīlies

paraudzījās uz mani.

-   Man nepatīk, ja mani pataisa par muļķi, mister Driskil. Nav īpaši patīkami, ja cilvēks, kuram esi uzticējies, piepeši tev aiz muguras sāk smieties…

-    Par ko jūs runājat?

-Jūs saprotat, par ko es runāju. Jūs daudz ko zinājāt jau pašā sākumā, bet aptināt mani ap pirkstu kā tādu ēzeli…

-   Blēņas! Minēju uz labu laimi. - Es nepateicu, ka veco Vikāru, Heivudu, nogalinaja Holandietis.

-Jā, Horstmans kopā ar mani atnāca uz ziemeļiem. Holandietis. Mes atgādājām konkordātu šurp, uz Svētā Siksta klosteri. Kad iestājās nakts, viņš izgaisa kā ēna… bet es paliku. Ļoti drosmīgs vīrs, šis Holandietis. Viņš bailes nepazīst.

Es biju pārguris, turklāt aukstums un mitrums nenāca par labu mugurai. Pārsējs bija sacietējis un pielipis pie miesas. Aizdzijusi vieta atkal smeldza, neļaudama man aizmigt. Ietinies divās segās un tām virsū vēl uzstīvējis mēteli, es grozījos uz visām pusēm, bet ērti man nebija. Vaska sveces liesma caurvējā locījās, augšup vijās melni dūmi. Šķita, ka jūra bango tepat ārpusē, aiz manas guļvietas. Taču diez vai es spētu aizmigt, pat ja gulētu gultā savās mājās.

Tātad viena saikne bija skaidra. Horstmans un Leo. Divatā viņi atveda bordžas konkordātu no Parīzes uz šo Īrijas ziemeļu piekrasti. Pirms četrdesmit gadiem. Šo uzdevumu viņiem deva Simons Verginijs, lai dokuments būtu drošībā, lai tas nenonāktu nacistu rokas. Parīze. Assassini. Simons. Konkordāts. Horstmans… Lebeks kapsētā un viņa brālis, kas atgāzies pret lidmašīnas priekšgalu Ēģiptes tuksnesī četrdesmit gadu vēlāk. Divas kaut kādā ziņā saistītas nāves. Mana māsa Vela… Rihters, Toričelli, d'Ambrici un Lebeks - kopā uz četrdesmit gadus vecas fotogrāfijas. Kolekcionārs… Leo, Holandietis, nelielā auguma Salvatore, visi trīs no aukstuma sarāvušies, slēpjas aiz kapsētas žoga… tēvs Governo, kas nodarbināja Veļas prātu viņas nāves dienā…

Leo. Nebija jēgas viņam stāstīt, ka Holandietis, viņa uzticamais palīgs konkordāta izvešanā no nacistu sagrābtas Parīzes, joprojām ir dzivs. Klist pa zemes virsu kā ļauns gars.

Es nespēju izmest no prāta šo 1 lorstmanu, kas tur ieperinājās gluži ka vēl viena okupācijas armija. Šķita, ka senajā muka cellē vairs neesmu viens, ka tepat blakus viņš ir. Horstmans gaidīja mani Parīzē, kur nogalināja Heivudu, lai tas neizstāstītu man ko lieku par algotajiem slepkavām, pēc tam nozuda. Pirms tam viņš mēģināja nogalināt mani Prinstonā, bet uzbrukums neizdevās. Man bija skaidrs, ka šis cilvēks mani medīs, lidz nogalinās vai ari es nogalināšu viņu… Nakts tumsā, klausidamies lietus skaņās un krasta bangu troksnī, es domāju par to, vai man vispār ir izredzes pārspēt viņu. Vai arī viņš, pats palikdams nesasniedzams, turpinās savus mēģinājumus atkal un atkal, zagdamies man pa pēdām un pārvērzdams manu dzīvi par elli.

Es žāvājos, drebinājos un, sarāvies kamolā, ciešāk tinos segās. "Stropā" es jutos droši. Diez vai viņš zināja, kur esmu… Taču Horstmans reiz, pirms četrdesmit gadiem, šeit bija, tieši te, vecajā Svēta Siksta klosterī.

Man bija jāsaglabā miers. Es nedrīkstēju ļauties bailēm un bēgt. Taču es zināju, kads cilvēks ir Horstmans. Profesionāls slepkava, apņēmīgs un neatlaidīgs, virs, kurš, sargādams Simona noslēpumus, nogalina bez žēlastības. Gandrīz jau dzirdēju viņa soļus, jutu pakausī viņa elpu…

Vai patiešām nav iespējams pavērst visu otrādi? Vai patiešām es nevaru kļūt par mednieku un vajāt viņu lidz triumfālai uzvarai? bet kā lai vajāju neredzamo? Vai es spēju uzošņāt viņa pēdas, iedzīt viņu stūrī un nogalināt, atriebdams Veļu un Lokhartu, Heivudu un monsinjoru Hefernanu, un galu galā sevi? Vai es vispār spēju kādu nogalināt? Ja spētu, es zinātu, kuru.

Šis cilvēks man bija mikla, tāpat kā visi lielie Baznīcas noslēpumi. Es jutos kā Tēsējs, kuram seko Minotaurs, puscilvēks pus- dzlvnieks, kas spej kļūt neredzams, kad vien vēlas, bet nākamajā mirkli atkal parādās aiz kāda labirinta stūra, lai es pa galvu pa kaklu trauktos pakaļ rēgam, kurš no jauna pagaisis. Tomēr izvēles man nebija. Apstāties nedrīkstēja, bija jāturpina aklā pakaļdzīšanās, līdz viss būs galā.

Man nedeva mieru arī domas par brāli Leo. Pēc skata laipns, kluss un nekaitīgs vecs virs, taču Parīzes periods, darbošanās algoto slepkavu brālībā liecināja par ko citu. Man asinis stinga dzīslās, kad atcerējos Pretošanās kustības dalībnieku pragmatisko nodošanu, lai brālība uzturētu labas attiecības ar nacistiem. Kara laikā tāda politika bija raksturīga Baznīcai. Pāvests Pijs pat neizslēdza Hitleru no Baznīcas! Un Leo attieksme pret Simonu? Šķita, ka Leo viņu dievina, uzskata gluži vai par svēto. Simons, kura rokās nez kā bija nonācis konkordāts, manuprāt, nebija nekas cits ka rūdīts slepkava… Taču viss varēja būt daudz sarežģītāks. Kas gan es, pie joda, biju, lai tiesātu? Man gluži vienkārši vajadzēja atrast vienu cilvēku un viņu nogalināt.

Kas notika ar Simonu pēc kara?

Kas viņš ir? Vai joprojām dod pavēles Horstmanam?

beidzot grimdams miegā, es domāju par Veļu un to, kā turpmāk rīkotos viņa un māsa Elizabete…

Pirmo reizi uztrūkos no miega, it kā būtu saņēmis grūdienu. Sapnī biju redzējis mirušo Veļu, kā viņa guļ kapelā. Pie manis atnāca tēvs, gluži nomelnējis aiz bēdām, un mēs runājāmies, tad piepeši es dzirdēju blīkšķi, it kā viņš nokristu pa kāpnēm. Pēc tam atkal aizmigu un otru reizi pamodos no aukstuma. Es drebēju, vienlaikus pārklādamies ar sviedriem un juzdamies tā, it kā iekšas būtu sametušās mezglā. Es svaidījos pa savu guļvietu, mēģinādams atbrivot domas no nakts murgiem, bet acīmredzot biju iesnaudies no jauna, jo Prinstonas mājas durvīs ieraudzīju negaidīti atbraukušo Elizabeti, ko sākumā noturēju par savu māsu.

Mēnessgaismā nozibēja nazis, ledus saldēja vaigu, un kaut kur no tālienes atlidoja Sandanato kliedziens.

Ak Dievs, nu kas tie par sapņiem!

Es vairs neaizmigu, un drīz sāka svīst gaisma.

Kad izgāju no savas celles, man sejā kā slapjš cimds iesitās bieza migla, ko gandrīz vai varēja sataustīt. Tālāk par izstieptu roku nekas nebija saskatāms. Vienā mirklī izmircis līdz ādai, es klupdams krizdams devos pa akmeņiem uz priekšu un drīz vien gāju pa kalna kori, pārliecināts, ka atliek paspert vienu aplamu soli un iegāzīšos bezdibeni. Jutos gluži kā Konana Doila romānā minētajā baisajā tīrelī, no kura naktī plūda Bāskervilu suņa gaudas un kur ikviens solis varēja būt liktenīgs. Es nebiju nekāds Šerloks Holmss, un man pakaļ nedzinās bāskervilu suns, taču saraustītie nakts murgi bija mani nogurdinājuši un padarījuši nervozu, tāpēc centos saglabāt aukstasinību un neļauties bailēm.

Lēni, collu pa collai, es virzījos pa klints malu un visapkārt redzēju tikai miglu. Nedz klosteri, nedz stāvo krauju kreisajā pusē, nedz drošo smilšu strēli, nedz divus klintsbluķus pie līča, neko. Taču es gāju uz priekšu, un man prātā ienāca Eljota dzejas rindas.

Uz mirkli sevi diženu es redzēju,

Tad sapratu, ka aiz mēteļa stūra mani mūžīgais Sulainis turēja un smīnēja.

Vārdu sakot, tās bija manas bailes.

Ticis pie nodrupušās kapsētas sienas, es pūlējos nedomāt par tiem, kas šeit raduši mūžīgo mieru, bet, atsaucis atmiņā apkaimi, devos tālāk, lidz sataustīju klintī slidenos izciļņus, kas attāli atgādināja kāpnes. Man šķita, ka esmu ceļā jau vairākas stundas - nosalis, izmircis un apmaldījies miglā. Vārdu sakot, tās bija manas bailes.

Taustīdamies soli pa solim es rāpos pa klinti lejup. Turējos pie irbuleņu puduriem un glumām saknēm, ķēros akmeņu plaisās un lūdzos, lai tie neizkustas no vietas. Migla, gluži ka klusinātājs, apslāpēja bangu troksni. Turklāt tā padarīja mani aklu, dezorien- tēja, toties saasināja citas maņas. Pieskardamies klintsakmeņiem, es tajos jutu viļņu izraisītas vibrācijas. Kājas man drebēja un ļima, it kā klints, pa kuru es virzījos lejup, tūlīt, tūlīt neizturēs un pāršķelsies.

Bailes mani neglābjami sastindzināja pusceļā starp klints virsotni un cietās smilts liedagu. Jutu, ka mani pārņem panika, tāpēc apstājos. Prātā bija viena doma - pamats zem kājām man izslīdēs, es zaudēšu līdzsvaru un iegāzīšos blāvi pelēcīgajā aizmirstībā. Karādamies pie sienas, es gaidīju, lai šis bridis pāriet, un mēģināju sataustīt ar kāju nākamo izcilni. Taču kāja paslidēja. Ar labo roku stingri ieķēros augu murskulī, bet tā saknes no spraugas izrāvās. Iekliedzies es kritu lejup, gaisā izlocīdamies gluži kā kaķis. Nobrāzdams rokas lidz asinīm, pūlējos pie kaut kā pietverties, bet velti.

Es nokritu četrrāpus un krampjaini ar muti kampu gaisu. Deniņos dunēja, biju kritis no nepilnu sešu pēdu augstuma, tātad līdz lejai trūka pavisam maz, taču miglā to nebiju sapratis. Toties nu attapos ilgotajās smiltīs. Cīnīdamies pēc elpas, es atspiedos pret slapjajiem akmeņiem un noslaucīju no sejas ūdeni un sviedrus. Joprojām nekas nebija redzams. No pārdzīvotajām šausmām nāca vēmiens.

Nezinu, ko es iesāktu, ja migla pamazām neizklīstu. Droši vien, kritiena apstulbināts, sēdētu smiltis gluži kā katalepsijas slimnieks. Taču vējš negaidīti iegriezās no ūdens puses, brīžam nesdams līdzi lietus brāzmas un izraudams miglā spraugas. Es ieraudzīju sev labajā pusē gaišu smilšu strēli un sapratu, kur atrodos.

Es lēni piecēlos. Nobrāztie ceļgali dega kā uguni, un plaukstas bija saplēstas asinīs. Lietus lāses pātagoja seju. Lādēdamies sāku iet, lai nokļutu laikā pie alas, kur mani gaidīja brālis Leo un arhivārs Padraks. Es klusibā sodījos, ka viņi padarījuši uzdevumu gandrīz nepaveicamu, taču adrenalīns dzina uz priekšu, ja šajā bridi manā priekšā uzrastos manu murgu melnais eņģelis, es mestos viņam virsū, nepievērsdams uzmanību zalgojošam asmenim, un nobeigtu viņu. Vai ari viņš mani, un tas bija ticamāk.

Sākās atplūdi. Iedams vēroju, kā virs ūdens spokaini lidinās kaijas, te nozuzdamas miglas vālos, te no tiem iznirdamas, beidzot aizgājis pie alas, es nostājos tās priekšā mazajā laukumiņā, kur brālis Leo bija kūpinājis savu pīpi, teikdams, ka Baznīca mūs apmāj, lāču Leo nekur nemanīju, un tas bija kas neizprotams. Lai nokļūtu līdz alai, man bija vajadzīga vesela mūžība, toties viņš ar Padraku nāca no klostera iekšienes. Pats taču teica, ka dažas alas aizved uz galvenās ēkas kambariem. Varbūt viņi gaida mani kaut kur iekšpusē, pazemē?

Stāvēt šeit un gaidīt nebija jēgas, tāpēc es devos alas tumsā, kaut gan sapratu, ka bez pavadoņa necik tālu ieiet nevaru. Kā izrādījās, tālu iet man nevajadzēja.

Atgūlies uz lēzena klintsakmeņa, mani gaidīja cilvēks. Izskatījās, ka viņš aizsnaudies. Taču dobumos iegrimušās acis, tumšas kā valrieksti, bija plati vaļā. Es sastingu kā zemē iemiets, saprazdams, ka tas noticis atkal, un instinktīvi gaidīdams liktenīgo sitienu. Ieklausījos, vai aiz muguras neatskan soļi, pametu skatienu pār plecu, vai uz alas atveres gaišā fona nerēgojas no murgiem pazīstamais stāvs ar nazi rokā…

Taču neviena šeit nebija. Ne man aiz muguras, ne uz gaišā alas mutes fona.

Es piegāju tuvāk un nopētīju līķi nobružātajā sutanā. Uz kakla vidēja asiņu svītra, gluži kā tumšsarkana lente. Es pieskāros tai ar pirkstu. Asinis bija lipīgas, vēl nesarecējušas. Brālis Padraks…

Es atstreipuļoju atpakaļ un atgāžos pret glumo alas sienu. Matiņi uz skausta man saslējās stāvus. Bailes… Pūlējos domāt par saviem nobrāztajiem ceļgaliem un savainotajām delnām, un muguru, bet tas neizdevās. Es nespēju domāt. Piepeši man gribējās ātrāk tikt no alas ārā. Bet kas mani gaidīja ārā?

Beidzot, kaut cik saņēmies, es bridu pa seklo ūdeni atpakaļ. Izkļuvis pelēcigajā miglā, atkal stāvēju alas priekšā, mirkšķināju acis un mēģināju sakopot domas.

Kur ir brālis Leo?

Kur ir konkordāts?

Vajadzētu iet atpakaļ uz klosteri… Šeit kavēties vairs nebija jēgas. Grīļodamies izgājis cietajā liedagā, es vilkos pa miglu uz klints pusi, lai gan apzinājos, ka uzrāpties tajā nespēju, ļa ne, ne. Griezīšos atpakaļ.

Caur miglas vāliem ieraudzīju milzīgos klintsbluķus, kas it ka sargāja pieeju līcim. Taču ūdenī starp akmeņiem bija vēl kas. Mēģinādams saskatīt, kas tas ir, devos ūdens malai tuvāk.

Paspēris vēl vienu soli, es pamanīju ko savādu - no ūdens arā slējās krusts. Šķita, ka, miglā un lietū līgodamies, tas aicina un vilina mani pie sevis…

Miglas mutuļos joprojām to īsti nespēju saskatīt. Sejā triecās lietus. Kaut kur tāluma, aiz miglas un lietus, uzspīdēja saule. Vis- apkart sāka celties balti garaiņi.

Beidzot es to ieraudzīju skaidri.

Iebridis aukstajā ūdenī, es stāvēju no krusta desmit pēdu attālumā. Kurpēs smēlās ūdens.

Rupji sanaglotais krusts bija iedzīts smiltīs otrādi. Apkārt skalojās viļņi, to viegli šūpodami.

Apgrieztais krusts. Sens brīdinājuma simbols kristīgajā pasaulē.

Krustā sistā cilvēka līķis jau bija uzpūties un nozilējis. Viena roka ieslīgusi ūdenī, kur kuļājās viļņu ritmā. Tas bija brāļa Leo līķis.

Izlikties, ka spēju savaldities, vairs nebija iespējams.

Mani pārņēma panika. Mani Sagrāba šausmas. Es necentos apsvērt situāciju, man pat prātā neienāca doma vērsties pie sava veselā saprāta un pieredzes un to izvērtēt. Biju aizmirsis, ka man kabatā ir pistole un nesen grasījos šo maitasgabalu medīt. Es negāju uz klosteri un nepaziņoju, ko maniaks pastrādājis. Neizdarīju neko no tā visa, ko daudzu gadu garumā dzīve bija man iemācījusi. Es bēgu.

No brīža, kad pie kājām ieraudzīju savas māsas līķi, līdz šim biju turējies itin braši. Taču, ieraudzījis groteskajā krustā sisto brāli Leo, es metos bēgt pa galvu pa kaklu. Kā neprātīgs brāžos prom pa liedagu, klupu un cēlos, un atkal, pīdamies pats savās kājās, klupu - es vairs nebiju cilvēciska būtne, bet dzīvniecisku baiļu iemiesojums. Neizprotama veidā nokļuvis līdz cellei, es pagrābu savas mantas un iesviedu tās automašīnā, braukdams ārā no slēptuves, pret akmens mūri noskrāpēju priekšējo spārnu, taču ārā uz šaurā ceļa tiku. Man prātā nebija nevienas domas. Es rīkojos instinktīvi. Traucos pa asfaltu nesaprātīgā ātrumā, it ka man dzītos kads pakaļ. Un tieši tā varēja būt istenība. Vajātajs man sekoja visur, lai kur es dotos. Man atmiņā atausa bērnu dienu lielākās izbailes. Es atkal biju mazs zēns, kam nakts tumsā rādās visvisādi briesmoņi, un domās atkārtoju rindiņas, ko biju izlasījis vecā dzejas grāmatā, kuras nosaukumu vairs neatcerējos.

Ja viena tu braši soļo

Pa ceļu nomaļo.

Tik nebaidies, liec kāju solī stingrā!

Un galvu grozīt nedomā,

Ini redzētu zvēru viltīgo,

Vai cieši pēdās seko tas.

Tā es traucos lielā ātrumā divas stundas, līdz, juzdamies nedaudz nomierinājies, apstājos ceļmalā un apēdu iepriekšējā vakarā atlikušo maizi un sieru. Jo vairāk attālinājos no jūras, jo siltāks kļuva. Tiesa, smalkais lietus gan nemitējās, sijāja visu laiku. Apkārtnei neveltīju ne mazāko uzmanību, tāpat kā ciematam, kur apstājos, lai iedzertu kafiju. Izdzēris tasi, es pasūtīju vēl vienu, turklāt arī olas, cīsiņus, sautētus tomātus un tostermaizi. Mans izsalkums bija neremdināms, es notiesāju visu pēc kārtas, taču sātu nejutu. Iespējams, košļāšana sniedza mierinājumu. Galu galā es piecēlos un izgāju laukā, kur piepeši bija uzspīdējusi saule, apsēdos parkā uz sola un vēroju, kā bērni pa zālienu dzenā futbolbumbu, kā mātes ratiņos vizina bērneļus, un pamazām sirds man pārstāja dauzīties kā jukusi, un es atguvu spēju domāt.

Tas neapšaubāmi bija Horstmana roku darbs. Pirms četrdesmit gadiem viņš aizgādāja uz klosteri konkordātu un nu ieradās vēlreiz, lai slepkavotu. Viņš ieradās manis dēļ, par to nebija šaubu. Zināja, ka meklēšu brāli Leo. Droši vien ne mazumu uzzināja no Robija Heivuda, pirms to apklusināja uz mūžu. Pēc tam gaidīja, vēroja, sekoja… un nogalināja Leo, kas varēja vel daudz ko man pastastit.

Kāpēc viņš nenogalināja mani?

Horstmans man sekoja, pastrādāja savu briesmu darbu un nozuda miglā… Man pie kājām pieripoja futbolbumba. Es to atsitu meitenītei ar divās priecīgās astītēs sasietiem matiem, un viņa man uzsmaidīja. Viņai trūka divu priekšzobu.

Konkordāts bija pie I lorstmana, un es varēju to aizmirst. Ja vien… ja vien man izdotos noskaidrot, kam viņš to nogādās.

Kāpēc viņš nepagaidīja alā ilgāk un nenogalināja ari mani? Kāpēc nepadarīja iesākto lidz galam? Šajā reizē tikt ar mani galā butu viegli. Taču viņš atstāja mani dzivu… Vai tāpēc, ka paspēja pievākt konkordātu? Cik svarigs tas viņam ir? Vai tas papildināts ar Simona algoto slepkavu vārdiem? Varbūt līdz pat mūsdienām tajā tiek rakstīti jauni un jauni vārdi?

Nē. Tas būtu neprāts.

Vai es vairs neesmu Horstmanam bīstams? Tagad, kad nogalināti divi veci viri, kas glabāja baisu pagātnes noslēpumu, un iegūts konkordāts, es viņu vairs neinteresēju, biju kā apendicīts, ar kuru var laimīgi nodzīvot visu mūžu.

Un tomēr - kāpēc viņš mani palaida?

Varbūt kāds mani piepeši aizstāv? Un šis "kāds" devis Horstmanam pavēli mani neaiztikt? Kas ir šis cilvēks? Zināju tikai vienu cilvēku, kas devis Horstmanam pavēles… Simons Verginijs. lāču tas bija sen.

Taču Horstmans jau reizi bija mēģinājis mani nogalināt. Kāpēc jāapstājas pusceļā? Pat ja biju nekaitīgs vaļā pasprucis gals, kāpēc to nenocirst reizi par visam reizēm? Kāpēc tajā miglā viņš nenogalināja arī trešo, ja bija ticis galā ar diviem?

Varbūt man gluži vienkārši laimējies? Varbūt kāds viņu iztraucēja? Varbūt izglābos tāpēc, ka aizkavējos, pie alas neierazdamies laikā? Iespējams, viņš mani tajā miglā pazaudēja, varbūt mēs pagājām viens otram garām…

Ak Dievs, kāda jēga no visiem šiem minējumiem!

Tajā bridī es atkal atcerējos māsu Elizabeti. Vēlējos izstāstīt viņai visu, ko esmu piedzīvojis, vēlējos redzēt viņas seju un ieskatīties zaļajās acīs, vēlējos… lai Dievs man palidz… vēlējos cieši pie- kļaut viņu pie krūtīm un nelaist vairs vaļā.

Nākamajā mirklī attapos, ka tādas iztēles ainas ir muļķīgas. Aizdomāties lidz kaut kam tadam! Acīmredzot pārdzīvotā šoka sekas.

Joprojām sēdēju parkā uz sola, un bērni, saģērbti siltās vējja- kās, joprojām skraidīja pa nodzeltējušo zālienu. Mazliet tālāk, parkam otrā pusē, bija dzelzceļa stacija. Neliela ķieģeļu ēka, vientuļu ceļotāju piestātne. Es noraudzījos, kā vilciens apstājas, minūti vai divas pakavējas un klaudzēdams aizbrauc.

No stacijas iznāca vīrietis un tuvojās man. Pāri zālienam, garām bērnu baram. Apstājies manā priekšā, viņš nolika ceļasomu zemē.

-     Man sacīja, ka šeit pieturot autobuss, kas brauc uz Svētā Siksta klosteri. - Vīrietis pagrozīja galvu uz visām pusēm, kā meklēdams to vietu, tad pievērsās man. - Jāteic, jūs izskataties sliktāk, nekā biju iedomājies. Jusu drēbnieks nezinātu, kur acis likt. Kur tas der? Jūs atgādināt lupatlasi, nevis džentlmeni.

-   Tēvs Danns, - es vārgā balsi noņurdēju.

CETURTĀ NODALA

Viņš sēdēja pirmās klases vagonā ar slapjam drēbēm pilnu ceļasomu un skatījās ārā pa logu. Caur lietus mākoņiem spiedās saule, apveltīdama ainavu ar nedabisku pelēkzeltainu mirdzumu. Pasažieru vilcienā bija maz. Divi mācītāji eda sviestmaizes, čabināja brūna papīra maisiņus un slaucīja melnajās sutanas ābolus.

Horstmans viņus vēroja jau krietnu bridi, lēni laizdams caur pirkstiem rožukroņi, ko īsā audiencē pirms kara bija svētījis pats pavests Pijs. Tad viņš rožukroņi nolika, noņēma brilles un, paspaidījis sarkano rievu virsdegunē, aizvēra saltās pelēkzilās acis. Aizvadītā nakts bija gara un nogurdinoša. Ilgā sarunā ar brāli Leo abi atcerējās senās dienas, vētraino nakti, kad, cieši piespiedušies viens pie otra, viņi vaļējā laiva šķērsoja Lamanša kanālu, skaļi skaitīdami lūgšanas, lai pārkliegtu vētras aurus un juras krākšanu.

brālis Leo, protams, apjuka, nakts vidū savā cellē ieraudzījis seno biedru, ko nebija redzējis pusi gadsimta. Viņa apjukums driz vien pārauga bailēs, taču Horstmans tās kliedēja, izstāstīdams, ka sūtīts no Vatikāna slepenajiem arhīviem, lai aizgādātu Bordžas konkordātu uz Romu, kur tam pienākas atrasties. Jā, viņu sūtot pats Simons, jā, pēc tik daudziem gadiem viņi beidzot esot drošībā. Horstmans savērpa stāstu, ar ko iemidzināja brāļa Leo uzmanību, un tas noticēja. Viņš gribēja noticēt. Pēc tam Horstmans pavēstīja, ka pēc konkordāta dzenoties nelietīgs, veikls Ņujorkas žurnālists, kurš par šo līgumu uzzinājis, izlasīdams par to kādos materiālos par slepeno brālību, un nu sākusies gluži vai pakaļdzīšanās. Sāncenši esot Baznīca un Neiv York Times, kas notikumus atspoguļo visnepievilcīgākajā gaismā. Vārdu sakot, ja to neģēli neapturēs, Baznīcai draud liels skandāls. Un Horstmans aprakstīja to žurnālistu. Benu Driskilu.

Brālis Leo intuitīvi juta, ka šeit kaut kas nav kārtībā, ka Horstmans nav atnācis pie viņa ar pašiem labākajiem nodomiem. Tomēr bailes, ko iedvesa nakts viesa negaidītā uzrašanās, izraisīja vēlēšanos stāsta patiesumam ticēt. Taču Horstmans jau bija pamanījis šaubas vecā vīra acīs… Vecs nožēlojums vīrelis. Viņi bija gandrīz vienā vecumā, bet Horstmans sevi par vecu neuzskatīja, un tam bija pamatoti iemesli.

Rīta pusē notikumi alā ievirzījās visai nepatīkamā gultnē.

brāļa Leo šaubas no jauna pastiprinājās. Viņš tomēr labi pazina veco biedru un juta viņā ko nelāgu, brālis Padraks, šķiet, nemaz nesaprata, ka mirst. Salicis kopā rokas, viņš bridi kaut ko murkšķēja, acīmredzot uzskatīdams Horstmanu par nāves eņģeli, un aizgāja nebūtībā kā astronauts, kas atvienots no dzīvības nodrošinātājas sistēmas. Ar Leo tik vienkārši nebija. Viņš metās bēgt, saukdams palīgā Driskilu, un Horstmans atri viņu nodūra, gandrīz ar dusmām, lai gan parasti darba izpildē emocijas nepieļāva. Pēc tam viņš ķērās pie rituāla. Ieraudzījis no kāda sena dievkalpojuma liedagā mētājamies izmirkušu, tārpu izgrauztu krustu, Horstmans gluži vai apstulba. Tā bija zīme. Simons viņu saprastu. Pirms četrdesmit gadiem Francijā Simons gandrīz tapat bija izrīkojies ar kādu priesteri, kas nodeva viņus SS…

Brālis Leo ne par matu nebija labāks par to nelieti, kurš viņus nodeva, kura dēļ vienību izpostīja. Cilvēki izkaisījās pa pasauli, gluži kā pelni vējā. Leo zināja konkordāta noslēpumu, taču grasījās to uzticēt svešiniekam. Simons taču jau sen bija skaidri pateicis, ka glabāt šo dokumentu visstingrākajā slepenibā ir viņu svēts pienākums.

Tas bija kaut kas prātam neaptverams!

Par tādu rīcību nogalināt bija par maz.

Tāpēc bija vajadzīgs šis senais, nežēlīgais, gadsimtiem pārbaudītais rituāls. Labi, ka Dievs deva spēku to īstenot…

Driskils izgaisa miglā. Tā bija droša slēptuve, un Horstmans netaisījās viņu gaidīt.

Driskils…

1 lorstmans reizēm juta pret viņu pat tādu kā cieņu. Gluži ka dzinējsuns, neatlaidīgs… nepamet uzietās pēdas. Tajā pašā laikā šis Driskils bija īsts elles izdzimums. Šoreiz viņu izglāba migla, citādi pie krusta karātos viņš, nevis Leo.

Kāpēc Driskilam tā veicas?

Taja nakti uz ledus Prinstonā viņš taču to nogalināja. Taču Driskils nenomira. It ka liktenis viņu taupītu briesmīgākam pārbaudījumam.

Bet kā tas varēja būt? Un kur viņš ir patlaban? Ko iesāka, miglā atradis brāli Leo pie krusta?

Vai viņš nobijās?

Nē. Diez vai Driskils nobijās. Driskils bija nežēlīgs bezdievis, tādi parasti nejūt bailes. Nebaidas nāves, lai gan ir viscaur grēcīgi. Driskilam ari vajadzētu baidīties no soda par grēkiem, kas viņu gaida tumsas valstība. Taču viņš nebaidījās.

Savāds tomēr cilvēks…

Tātad kur Driskils ir tagad? Vai seko? Horstmanam gribējās zināt, kurš kuru medī. Viņš brīdi to apsvēra, tad atvairīja šo domu. Dievs bija viņa pusē.

Horstmans, nolēmis, ka uztraukumam nav iemesla, uzlika brilles atpakaļ uz deguna. Neviens nav tik modrs ka viņš. Neviens.

Neatlaizdams ādas portfeli, kas gulēja uz ceļgaliem, viņš aizvēra acis. bordžas konkordāts beidzot bija drošībā. Viņam šis dokuments bija gluži kā kaut kas dzīvs un dārgs. Kā sirds, kas pulsē, dzīdama pa vēnām asinis, kuras beidzot attīrīs Baznīcu… Viņš skaidri atcerējās to nakti Parīzē, kad Simons uzticēja viņam un Leo šo svarīgo misiju, pēc kuras Leo kļuva par eremītu, bet viņš - par mūžīgo klaidoni. Simons toreiz lika gaidīt labākus laikus, kad viņus atkal aicinās glābt Baznīcu…

Magnetofona lente griezās lēni, un balsis, izklausīdamas metāliskas un griezīgas, piepildīja telpu. Taču ieraksta kvalitāte šoreiz nebija galvenā.

-   Pirms paris nedēļām viņš bija Aleksandrijā. Tikās tur ar mūsu seno draugu Klausu Rihteru…

-   Tu joko! Rihters? Tas pats Rihters? Tu teici, ka viņš tev iedvesa bailes!

-   Tas pats, ]ūsu Svētība. Viņš patiešām iedvesa man bailes.

-    Tāda vaļsirdība tev piestāv, Džakomo.

Aizkari bija aizvilkti, neielaizdami telpā pat niecīgāko pelēkā rita gaismu. Aiz zāliena, ko ieskāva priedes, pletās Romas laukumi un stiepās ielas, un to visu, gluži ka vāks, sedza brūna dūmaka. Dārznieks apgrieza dzīvžogu, un viņa instruments rēca tik spalgi, it ka tas būtu motorzāģis. Griezīgā skaņa pa augstā loga spraugām un garām smagajiem aizkariem gluži kā uzmācīga lapsene iespiedās iekšā.

-    Viņš tur ticies ar vēl vienu vīru. Vēlāk tas izdarījis pašnāvību.

-   Ar ko Driskils tur tikās?

-   Etjēnu Lebeku, jūsu Svētība. Gleznu tirgotāju.

Sekoja ilga pauze.

-    Vēl mums ir ziņa no Parīzes. Žurnālists, krietni gados, vārdā Heivuds…

-    Robijs Heivuds. Tev vajadzētu viņu atcerēties, Džakomo. Valkāja košas, dīvainas žaketes, spēja aizrunāt jebkuru. Paņēma cilvēku zem rokas, kaut kur aizveda un piedzirdīja. Dievs žēlīgs, es viņu atceros… Kāpēc tu par viņu man stāsti?

-    Miris, jūsu Svētība. Nav zināms, kas viņu nogalinājis. Varas iestādēm, protams, pavedienu nav.

-   Antonio! Tas ir ģeniāli! Pašā laikā, tu pat nespēj to iedomāties! Kā tev izdevās tikt pie šiem ierakstiem?

Villā, kas piederēja kardinālam Antonio Poleti, kura viens brālis, diplomāts, strādāja Cīrihe, bet otrs uzņēma un izplatīja nepiedienīgas filmas nelielam, bet prasīgam tirgum Londonā, pie brokastu galda sēdēja pieci vīri. Galds ar kafiju, kūkām un augļiem bija servēts bibliotēkā. Viņu prātus nodarbināja sarežģīts jautājums.

Poleti bija četrdesmit deviņus gadus vecs neliela auguma vīrelis ar kailu galvvirsu un neparasti matainām rokām un kājām, kas bija labi redzamas, jo viņam mugurā bija teniskrekls un īsbikses. Viens no viņa viesiem bija sešdesmit gadus vecais kardināls Gul- jelmo Otaviāni, kas nesavaldīgā un neiecietigā rakstura dēļ Kardinālu kolēģijā nereti izpelnijās pārējo nepatiku. Tajā pašā laikā uzstājās viņš ļoti pārliecinoši un mācēja uztiept savu viedokli, un visi no viņa baidījās. Šeit bija ari kardināls Džanfranko Veca, viens no vecākajiem Baznīcas vadītājiem, kurš sargāja savu jukušā reputāciju, lai aizcirstu žokļus, kad tajos būs iekļuvis kāds neuzmanīgais. Viņam blakus sēdēja kardināls Karlo Garibaldi, jautrs vīrietis ar apaļu seju un sabiedriska cilvēka slavu, dzimis politiķis, kurš daudz ko bija apguvis, cītīgi un ilgi mācīdamies pie kardināla d'Ambrici. Piektais virs bija kardināls Federiko Antonelli. Viņi visi sēdēja tumšsarkanos ādas krēslos, kas bija pieskaņoti dīvāniem. Grāmatskapji gar bibliotēkas sienām bija pilni ar grāmatām, no kurām dažas piederēja kardinala Poleti spalvai. Garibaldi neviens neatbildēja, un ieraksts skanēja tālāk.

-    Kā viņš saistīts ar visiem šiem notikumiem?

-    Māsa Valentīna Parīze ar viņu likusies. Tagad viņš ir miris. Iespējams, kāda saikne…

-   Ar to vien nepietiek, Džakomo. Es nosūtīšu kādu uz Parīzi, lai pārbauda.

-   Lai viņam veicas. Var jau būt, ka tā ir tikai nejaušība. Nodurts uz ielas stūra. Tā gadās.

-    Muļķības! Baznīcai uzbrūk, un Heivuds ir kārtējais upuris. Tas ir acīm redzams.

Kardināls Poleti pārliecās pār kafijas galdu un izslēdza magnetofonu. 'Iad viņš pārlaida visiem nesteidzīgu skatienu.

-   Tas ir galvenais, - viņš sacīja. - Vai visi dzirdēja? "Baznīcai uzbrūk." Es gribēju, lai jūs dzirdētu, ka Indelikato to pasaka ar savu muti… Viņš saskata tajā visā apdraudējumu Baznicai. - Saviebies viņš palūkojās uz savu atdzisušo kafiju. - Pareizākais šajā situācijā ir apspriesties un izstrādāt rīcības plānu, nevis attapties pēdējā bridi, kad visu gribēs izošņāt ziņkārīgie ārzemnieki - poļi, brazīlieši un amerikāņi! Atliek iedot šiem tipiem rokās pietiekami garu virvi, un viņi pakārs mūs visus, pat Baznīcu aizvilks pie karātavām! Jūs zināt, ka man ir taisnība.

-   Tātad tu apgalvo, ka šis balsis pieder Kallistam, d'Ambrici un Indelikato? - kardināls Garibaldi sacīja, gandrīz nekustinādams biezās lupas gluži kā vēderrunātājs, kas palicis bez lelles.

-    Patiešām ģeniāls darbs, Antonio. Man ir viens jautajums - kā tu ieguvi šo ierakstu? Un kur saruna notika?

-    Viņa Svētības kabinetā.

-Neticami! Tu ievietoji "vaboli" viņa kabinetā! Neskaties uz mani tik platām acīm! Jaunākā terminoloģija man ir zināma.

-    Droši vien brāļa nopelns, - noņurdēja kardināls Veca, noglaudīdams baltiem bārdas rugājiem apaugušo zodu. Pēdējā laikā viņš bieži aizmirsa noskūties.

-    Jautājums ir, kura brāļa, - dzēlīgi iestarpināja Otaviāni.

-    Diplomāta vai pornogrāfa? - Izbaudīdams jaunā Poleti apmulsumu, viņš klusi iesmējās.

Poleti uzmeta viņam niknu skatienu.

-   Jo vecāks jus kļūstat, jo vairāk atgādināt tenku vāceli! - Poleti atcirta. Pēc tam piecēlās, nodemonstrēdamas savas līkas, spalvainās kajas, paņēma no žurnālgaldiņa Amerikā ražoto Prince tenisa raketi, pagrozīja to rokās un tad, piepeši atvēzējies, izdarīja dažus asus sitienus, it kā raidītu bumbiņu tieši Otaviāni sejā. - Mūžīgi burkšķat, mūžīgi neapmierināts… - viņš noņurdēja.

Kardināls Veca, lēnīgs liela auguma vīrs, pavirzījās krēsla uz priekšu. Viņam, kā parasti, bija sarežģījumi ar dzirdes aparātu.

-   Es teiktu, ka tas ir diplomāta nopelns. Vēstniecībās taču vienmēr kādu noklausās. Viņš droši vien ir lietas kursā par tādām lietām.

Garibaldi atgaiņājās no viņa un atkārtoja savu jautājumu:

-    Kā tu ieguvi šo ierakstu?

-   Mans attāls radinieks strādā Vatikāna mediķu štatā. Viņš piestiprināja ar balsi aktivizējamu ierīci pie Viņa Svētības skābekļa aparāta ratiņiem. - Poleti nevērīgi paraustīja plecus, it kā tādi brīnumi jau sen butu mūsu ikdienas sastāvdaļa. - Viņam var uzticēties…

-    Nevienam! - Veca piepeši iekliedzās. - Nevienam pašam vairs nevar uzticēties! - Un viņš sāka skaļi smieties. Smiekli izvērtās negantā, rejošā klepū, kāds nereti piemekle rūdītus smēķētājus. Kardināls smēķēja vismaz gadus septiņdesmit. Viņa nodzeltējušajos pirkstos ar saplaisājušiem nagiem allaž kūpēja cigarete, ko viņš parasti nosmēķēja līdz pašam filtram.

Antonelli, gara auguma gaišmatis ap piecdesmit, pēc skata desmit gadus jaunāks, skaļi nokrekšķinājās, likdams citiem saprast, ka bērnišķigā ķīvēšanās jābeidz. Viņš bija jurists un, kaut gan samērā jauns, neoficiāls Kardinālu kolēģijas lideris.

-   Manuprāt, mēs nedzirdējām visu ierakstu. Vai varam paklausīties vēl?

Poleti nometa raketi uz tuvākā krēsla, atgriezās pie galda un nospieda citu pogu. Balsis atskanēja no jauna, un kardināli apklusuši klausījās.

-    Priesteris ar sudrabainiem matiem… kas viņš ir?

-    Tava informētība nebeidz mani izbrīnīt. Kur ir Driskils?

-    Tu jau mums esi meistars cilvēku izsekošana. Taču, novērodams mani, gan velti šķied laiku.

-   Acīmredzot sekošana līdz šim nav bijusi pienācīgā.

-    Tātad šobrīd mums ir dei'iņas slepktivības… un pašnāvība?

-   Kas zina, Jūsu Svētība. Mums šeit valda visīstākais terors. Kas zina, cik upuru bijis… un cik vēl biīs.

Iestājas klusums, tad atskanēja savāds troksnis… un satrauktas balsis.

Poleti izslēdza magnetofonu.

-   I'ie joda, kas tas bija par troksni? - Veca pacēla skatienu uz Poleti.

-    Viņa Svētība zaudēja samaņu un sabruka uz galda, - tas paskaidroja.

-    Un kāda patlaban ir pāvesta veselība? - Otaviāni vaicāja. Viņam bija savi precīzas informācijas avoti, un Poleti viņš tikai pārbaudīja. Poleti to zināja.

-    Viņš mirst, - Poleti ar saltu smaidu atbildēja.

-   To es zinu…

-    Viņš atpūšas. Ko citu es varu teikt? Ne jau tāpēc esam šeit sapulcējušies, lai raizētos par šā cilvēka veselību - tas posms ir garām. Es jums atgādinu, ka raizes par Kallista veselību ir stipri novēlotas, ja nu kāds vēl to nav sapratis. Mes esam sanākuši, lai spriestu par nākamo pāvestu…

-   Turklāt, - sacīja Otaviāni, izkaltis maza auguma vīrs ar greizu mugurkaulu, kas darīja viņu lidzīgu Domjē karikatūru personāžam un ko Poleti iztulkoja par Kaina zīmi, - mēs vācam pierādījumus, ka mums jāatbalsta tieši jusu kandidāts. - Otaviāni greizi pasmaidīja, un šis smaids atbilda viņa ārienei.

Poleti nopētīja viesus cieši sakniebtām lūpām, lai nesāktu ar Otaviāni ķīviņu. Pēc viņa dziļākās pārliecības, šis vecais kroplis nebija tā vērts. Ja viņam, Poleti, būtu vara, viņš to aizvāktu no šejienes, pieliktu pie kādas sienas un nošautu uz vietas. Pacēlis skatienu, viņš spogulī ar zelta ietvaru ieraudzīja savu atspulgu. Maza galva, izvirzīta apakšlūpa, bezgribas zods un pārmērīgs apmatojums. Turklāt vēl tā plikpauriba! Lai gan Vatikānā viņš bija nekronēts tenisa karalis, tik un tā izskatījās pēc pērtiķa. Poleti novērsās no spoguļa. Jau tā pietika nepatikamu emociju vienā rītā.

-    Mums uzbrūk, - Poleti domīgi sacīja, atkal paņēma tenisa raketi un lielākam uzsvaram pavēzēja to gaisā. - Visīstākais terors. Tādā gaisotnē mēs sagaidām jaunā pāvesta vēlēšanas. Mums nevajadzētu šos aspektus aizmirst, kad izraudzīsimies kandidātu, kuru atbalstīsim.

-   Tādas runas pa gabalu ož pēc politikas, - Veca skumji noteica. Viņš vairs nekliedza, toties bija tik tikko saklausāms.

-    Mans dargais Džanfranko, - Garibaldi pacietīgi sacīja, - tā ir politika. Kas tad cits tā var būt?

-    Patiesībā jau viss galu galā pārvēršas politikā, - Antonelli filozofiskā tonī iestarpināja.

-    Labi teikts. - Poleti pamāja. - Politikai nav ne vainas. Tā ir veca kā pasaule.

Otaviāni salika abu roku pirkstus kopā.

-    Mans dārgais draugs, - viņš teica, vērsdamies pie Poleti, - vai šim cilvēkam, - viņš pamāja uz Garibaldi pusi, - ir taisnība, kad viņš apgalvo, ka tu esot ar mieru uzņemties tā kandidāta kampaņas menedžera pienākumus, kuram ceri gūt mūsu atbalstu? - Rūgts smaids nenozuda no Otaviāni grumbu izvagotās sejas, kas atgādināja pārciesto sāpju karti, bet tajā pašā laikā pauda apņēmību ar tām cīnīties.

-Taisnība. Man ir kandidāts, kura atbalstīšanu jūs varētu apsvērt.

-    Labi, turpini! - Veca mudināja. Viņam patika radīt iespaidu, ka viņš ātri visu aptver un ļaužu muļķība viņu garlaiko. Tādējādi viņš provocēja sarunas biedrus, lai piešķirtu diskusijai dzīvīgumu. - Klāj vaļā, kas viņš ir!

-   Jūs dzirdējāt ierakstu, - Poleti atbildēja. - Tur bija tikai viena apņēmības pilna balss, tikai viena, kas atzina kritiskās situācijas nopietnību…

-    Bet viņš jau ir pāvests!

-Sasodīts, ne jau tas! Ziniet, Veca, mans draugs, reizēm es patiešām par jums raizējos.

-    Viņš teica, ka mums šeit valda visistākais terors, Tonio…

-   Tas bija Indelikato, - Poleti paskaidroja, ar pūlēm valdīdamies. - Indelikato sacīja, ka mums uzbrūk…

-    Vai tu esi pārliecināts? - Veca nelikās mierā. - Tas izklausījās pēc… - Viņš sāka darboties ar dzirdes aparātu.

-   Džanfranko, ticiet man, tas bija Indelikato! - Poleti iekliedzās.

-    Būtu labāk, ja tas verķis, ko tavs radinieks pierikoja ratiņiem ar skābekļa aparātu, uzņemtu video, - Veca kurnēja. - balsis absolūti nevarēja atšķirt… tur varēja runāt jebkurš! Kā jums šķiet, vai tur nav iespējams uzrīkot videokameru? Tad mums patiešām kaut kas būtu…

-    Mums arī tagad kaut kas ir. Negaidīju, ka šeit kāds žēlosies par niekiem. Mums jārunā par galveno…

-   Atvaino, Tonio, - Veca gaisīgi noteica. - Es negribēju būt nepateicīgs…

-    Vairak gan izklausās, ka jus nenovērtējat manas pūles, un tas mani patiešām pārsteidz… - Poleti viņu pārtrauca.

-   Tu esi ieguvis nenovērtējamu informāciju, Tonio, - iejaucās diplomātiskais Antonelli, - un mēs visi esam tev ļoti pateicīgi. Runāsim labāk par lietu. Tātad tu, cik saprotu, aicini mūs atbalstīt kardinālu Indelikato?

-   Tu esi sapratis mani pilnīgi pareizi! - Poleti atvieglots iesaucās. - Un paldies tev par labu vārdu, Federiko. Indelikato ir īstais cilvēks tik sarežģītā laika…

-   Vai tas nozīmē, - Otaviāni klusi teica, - ka mums jāņem vērā tikai šis viens apstāklis? Ka iestājies sarežģīts laiks un mēs sēžam aplenkumā? Tu vēlies, lai mēs noticētu, ka nekam citam vairs nav nozīmes? Fs gribētu izprast tavu loģiku, Eminence.

Poleti nekad nesaprata, vai Otaviāni viņu izjoko vai ne.

-Tieši to es gribēju teikt.

-    Indelikato? - Veca novilka. - Vai tas nebūtu tas pats kā KGB vadītāja ievēlēšana par premjerministru?

-    Vai tas jums rada problēmu? - Poleti vērīgi viņu nopētīja. - Manuprat, tagadējā situācijā tā būtu pareizākā izvēle. Mēs esam ierauti karā…

-   Ja jau esam ierauti karā, - Garibaldi viņu pārtrauca, ka allaž par sevi pārliecināts, - vai mums nevajadzētu izraudzīties ģenerāli? Piemēram, Svēto Džeku?

-   Lūdzu, - Poleti nopūtās, - vai nevaram saukt viņu vienkārši par d'Ambrici? Neviens vēl viņu nav kanonizējis.

-   Ja d'Ambrici, tad d'Ambrici, - Otaviāni mundri noteica. Sakārtodams sev aiz muguras spilvenus, viņš sāpīgi saviebās. - Manuprāt, tas ir vīrs, par kuru vērts padomāt. Cilvēks, kas raugās nākotnē, gudrs…

-    Liberālis, - Poleti turpināja teikumu. - Sauciet viņu īstajā vārdā. Vai jūs iepriecina izredzes staigāt apkārt un izdāļāt prezervatīvus?

-    Ko? - Veca noprasīja, neticēdams savām ausim.

-   Prezervatīvus, kondomus, tādas gumijas lietiņas. - Garibaldi pasmīnēja.

-   Ak Dievs, - Veca nomurmināja, - kam vēl tie?

-Ja d'Ambrici kļūtu pāvests, pēc dievkalpojumiem mēs stāvētu uz baznīcu kāpnēm un tos dalītu ļaudim, turklāt mums būtu papilnam mācītājas sievietes un mācītāji homoseksuālisti…

-   Cik zinu, mūsdienās daudzi mācītāji ir homoseksuāli… Vai tu domā, ka d'Ambrici to sekmētu? - Vecas sejā jautās šaubas. - Reizēm Džakomo viedoklis izraisa pārdomas, bet…

Antonelli, kas uzskatīja, ka viņam par ikvienu tematu sakāms pēdējais vārds, veco viru atkal pārtrauca.

-   Kardināls Poleti, - viņš teica, - mazliet pārspīlēja, lai skaidrāk norāditu uz kardināla d'Ambrici tendencēm un mūs pārliecinātu, ka šis cilvēks ir spējīgs uz, maigi sakot, dīvainu rīcību. Vai ta ir, Tonio?

-   Tā ir, mans draugs. Tu esi uztvēris pašu svarīgāko.

-   Varbūt, - Antonelli turpināja, - mums jāņem vērā dzirdētais ieraksts un Tonio teiktais. Kā jūs domājat, vai Indelikato varētu būt mūsu atbalstītais cilvēks?

Garibaldi diplomātiski pamāja ar galvu.

-   Viņš varētu but īstais vīrs grūta laikā. Cilvēks, kurš nevairītos spert pašus radikālākos soļus un nebaidītos iedzīvoties ienaidniekos. Varu jums izstāstīt pāris gadījumu…

-    Mēs visi makam izstāstīt dažādus gadījumus, - Veca miegaini noteica. - Viņam ir pavāja humora izjūta…

-   Kā jūs varat to zināt? - Poleti iesaucās, drūmi vērodams dūmu mākonī ietinušos veco vīru.

-   Taču pret darbu tāda nopietnība ir vajadzīga. Man viņš būtu pieņemams. Tad jau labak viņš neka noziedznieki un nejēgas, kādus mūsu dienās esmu redzējis valkājam sarkano cepurīti.

-    Un jūs, Otaviāni, - Antonelli tincināja, - ko domājat jūs?

-   Ko jūs teiktu par kādu afrikāni? - Otaviāni nebēdnīgi atjautāja. - Vai japāni? Vai sliktākajā gadījumā amerikāni?

-Ak, Dieva dēļ! - Poleti saviebās, izlikdamies neredzam Otaviāni smaidu. - Tikai nesāciet atkal!

-     Gribēju redzēt, vai Veca prot novērtēt garīdznieku humoru. - Otaviāni veltīja vecajam vīram zobgaligu smaidu.

-    Ko? - Veca noprasīja.

-   Ja runājam nopietni, - Otaviani sacīja, - es kardinālu Manfrēdi Indelikato uzskatu par aukstasinīgu briesmoni, par mašīnu cilvēka veidolā, par miesnieku…

-   Nekautrējieties, - Antonelli viņu uzmundrināja. - Sakiet visu, ko domājāt.

-    Es nekad negrieztu viņam muguru. Viņš labi derētu lielā inkvizitora lomai… vārdu sakot, viņš būtu ideāls pāvesta kandidāts.

Poleti strauji pagrieza galvu uz Otaviāni pusi.

-Jus gribat sacit, ka atbalstāt viņa kandidatūru?

-    Es? Vai es tā teicu? Nē, nedomāju vis. Es atbalstītu viņa noraidīšanu, nevis ievēlēšanu. Vairāk esmu noskaņots atbalstīt d'Ambrici, korumpētu, laicigu un pragmatisku cilvēku. Viņš ne- apšaubāmi pasaulē būtu ļoti populārs… gluži ka kinozvaigzne. Ikvienam ciniķim ši doma liksies vilinoša.

Piecu kardinālu sanāksme drīz bija galā. Otaviāni un Garibaldi savos limuzīnos aizvizināja šoferi, bet Antonelli, pamājis pārējiem sveikas, lepni, ar sutanu mugurā, apsēdās savai spīdīgi melnajai Ijimborghini Miura pie stūres. Kardināls Veca, balstīdamies uz spieķa, smagi šļūkaja laukā pa flīzēm klāto verandu un klausījās Poleti bubināšanā par šo un to. Sanāksmes laikā Veca bija noregulējis dzirdes ierīces uztveres stiprumu uz pašu mazāko, jo iepriekš zināja, ka nekas jauns vai kaut cik nozīmīgs šeit neizskanēs. Savos septiņdesmit četros gados viņam atmiņa vēl bija laba, un garajā mūžā to visu jau viņš bija dzirdējis daudzas reizes. Viņam pat bija vienalga, ko teicis pats, jo arī to bija dzirdējis agrāk. Indelikato, d'Ambrici… Vecu neinteresēja, ko viņi atbalstīs, jo kūrija, kuras biedrs viņš jau bija četrdesmit gadu, vienmēr izlēma pa savam. Cik viņš spēja atcerēties, tā bija vienmēr. Viņš nebija redzējis pāvestu, kas nenodrebētu šo Vatikana profesionāļu priekšā. Kūrijas sanāksmes gan pēdējā laikā viņš aizvadīja pussnaudā. Veca savā mūžā bija piedalījies ļoti daudzos saietos, sanāksmēs un tikšanās reizēs, dzirdējis neskaitāmus strīdus, kur virmojušas kaislības, un zināja dažu Baznīcas pārstāvju slēptākās vēlēšanās. Šajā sanāksmē bija klāt Antonelli, tāpēc tai bija papildu svars. Ja viņi patiešām vienosies par Indelikato, šim kardinālam ir lieliskas izredzes. Veca nejuta īpašu ieinteresētību. Pirms trim mēnešiem viņš bija uzzinājis, ka uz nierēm vairs nevar paļauties. Pat Kallists varēja viņu pārdzīvot. Nākamā pāvesta vārds kardināla Vecas rūpju sarakstā bija zemu, taču viens jautājums no prāta neizgāja.

Veca ar Poleti stāvēja piebraucamā ceļa malā un vieglā vējiņā gaidīja, kad piebrauks melno Mercedes. Veca noregulēja dzirdes aparātu, lai varētu ar Poleti sarunāties.

-    Pastāsti man, jaunais Tonio, - viņš sacīja, - par to ierakstu. Kāds tajā ieminas par deviņām slepkavībām… Vai es pareizi saklausīju?

-   Tā teica Viņa Svētība.

-    Esmu vecs cilvēks ar dzirdes problēmām, tāpēc varbūt palaidu ko garām. Skaidrības labad mēģināsim atcerēties, cik bija to slepkavību… Endiju Hefernanu un mūsu veco labo draugu Lokhartu nonāvēja Ņujorkā, māsu Valentīnu Prinstonā un žurnālistu Heivudu Parīzē. Kaut kāds Lebeks Ēģiptē izdarījis pašnāvību, man šis vārds neko nenozīmē… Četras slepkavības un pašnāvība. Vai es kaut ko nesaprotu? Kā tu domā, kas ir tie pārējie pieci?

Poleti redzēja, ka melnais Mercedes brauc gar augsto dzīvžogu, kas norobežoja piebraucamo ceļu. Paldies Dievam, šī saruna tūlīt beigsies. Šis cilvēks mēdza uzdot nepatīkamus un nekaunīgus jautājumus.

-    Pasaki! - vecais vīrs uzstāja. - Palīdzi slimam, nelaimīgam kolēģim. Kas ir tie parejie pieci?

-    Nezinu, Eminence, - Poleti beidzot atbildēja. - Es to gluži vienkārši nezinu.

Pusnemaņā Kallists dzirdēja guļamistabas otrā malā zvanām vectēva pulksteni, taču tā nevarēja būt īstenība. Mirkli vēlāk viņš zināja, ka guļ izstiepies gultā, ka ir divi no rīta un zvana nevis vectēva pulkstenis, bet gan tas šausmīgais, afrikāņu kardināla dāvātais galda pulkstenis, ko melnā kokā pēc pasūtījuma bija izgriezusi kāda seksuālas dualitātes apmāta mežoņu cilts. Kallists skaidri dzirdēja šos divus sitienus un juta nakts tuvumu. Naktī viņš juta, ka ir dzīvs, un tumsa šķita saprotamāka neka gaisma. Viņš nopūtās. Deviņdesmit procenti viņa apziņas joprojām snauda, bet ar desmit pietika, lai pavisam skaidri sadzirdētu, kā arā uz jumta čabēdams krīt sniegs, kā vējš no kalniem, svilpodams apmetis likumu ap priedēm, kas nolīkušas zem smagās sniega nastas, tricina sienas.

Viņš, Salvatore di Mona, stāvēja mežsarga mājiņas durvīs, ap kaklu aptinis biezu šalli, kas aizsedza vai pusi sejas. Šis kalnu vējš laikam nekad nemitēsies. Skatīties uz mēness apspīdēto nogāzi pat naktī bija sāpīgi, jo šķita, ka izsals acis. Visas krasas bija pagaisušas. Sniegs balts, bet pārējais - melns kā ogle. Koki, krampjaini pieķērušies pie klintīm, meta spokainas ēnas, un lejā pa kalna nogāzi līdz melnajai dzelzceļa lentei stiepās cilvēka pēdu iemita taciņa. Viņš kopā ar Simonu pirms stundas bija dzelzceļu pārbaudījis. Gar sliedēm vijās neliela upe, izliekdamās kā sēru lente.

Vēl seši viri iekšā vai nu snauda, vai trīsošas sveces liesmas gaismā lasīja. Viens bez skaņas skaitīja lūgšanu. Simons piecēlās no primitīvā krēsla, ielika grāmatu mēteļa kabata un aizsmēķēja cigareti. Paskatījies Salvatorem di Monam acis, viņš pasmaidīja.

-   Gara nakts, - Simons noteica, paspraucās di Monam garām un izgāja ārā, kur, nostājies kā varena klints, lūkojās uz dziļu gravu starp kalnu nogāzēm. Gaišzilie cigaretes dūmi vijās atpakaļ uz durvīm.

Kopš viņi apmetās nelielā mežsarga namiņa vienīgajā istabā, mitruma un koka smarža tur bija izgaisusi. Telpā oda pēc ieroču eļļas un siltas, sviedrainas miesas. Uguns bija izdzisusi, kvēloja tikai ogles. Reizē bija karsti un auksti. Nekas nebija kā parasti, nekas nebija reāls. Plāns, kas vēl nesen šķita varonīgs, nez kāpēc bija zaudējis savu nozīmīgumu, un cīņas gars bija noplacis. Viņi bija grupa baiļu māktu vīriešu, kas riskēja ar dzīvību, lai nogalinātu vienu cilvēku, kuram agrā rīta stundā jābrauc vilcienā pa šim sliedēm. Nekā varonīga šajā rīcībā viņi vairs nesaskatīja. Visus māca nelaba nojauta, ceļgali drebēja, pakrūtē žņaudza, un ikviens jutās bezgala vientuļš.

Salvatore di Mona nekad nebija nogalinājis cilvēku. Viņš nenogalinās ari to svarigo viru vilciena. Viņam pat ierocis nebija iedots. Di Monas uzdevums bija ar granātām uzspridzināt sliedes, lai vilciens apstātos. Divi citi - Holandietis un vēl viens, ko Simons atveda, - bija bruņojušies ar automātiem. Simons, gurk- stinādams zem kājām sniegu, apgāja apkārt namiņam un tad devās uz novērošanas posteni, ko viņi bija ierīkojuši klints virsotne, no kurienes pavērās skats uz sliežu ceļu. Paies vismaz divas stundas, iekams viņi ieraudzīs lokomotīves dūmus, taču Simons, tāpat kā di Mona, nespēja ne gulēt, ne nosēdēt uz vietas.

Pēc stundas viri joprojām snauduļoja. Simons, atspiedies pret sienas baļķiem, smēķēja cigareti, un Salvatore neko neredzošām acīm sveces gaismā skatījās lūgšanu grāmatā.

Piepeši Simons satrūkās, pārgāja pāri istabai un noslāpēja ar pirkstiem sveces liesmu.

-    Ārā kāds ir, - viņš nočukstēja. - Kāds staigā…

Sagrābis Salvatori aiz piedurknes, viņš to grūda uz namiņa otrām durvīm, kur slīpais jumts gandrīz skāra zemi. Pamodās ari Holandietis, un viņi visi trīs pa zemajām durvim izslīdēja ārā, kur noslēpās aiz malkas grēdas.

Nakts klusuma līdz viņiem atlidoja pazīstama skaņa - tā gurkstēja sniegs zem karavīru zābakiem. Noklikšķēja metāls, gaisā uzvējoja aprauti čuksti. Nelūgtie viesi bija kaut kur starp kokiem, neredzami. Pēc brīža vairāki formas tērpos ģerbušies vīri iznaca no meža un tuvojās namiņam no priekšpuses, acīmredzot nezinādami, ka tam ir vēl vienas durvis. Viņi nesteidzās.

-   Vācieši, - Simons nočukstēja. Di Mona redzēja karavīru apaļajās brillēs atspidam mēnesi.

-    bet kā…?

-    Un kā tu domā, tēvs? Esam nodoti…

Simons metās uz zemo durvju pusi, lai pamodinātu pārējos, bet ieraudzīja, ka māja aplenkta no visām pusēm. Di Mona mēģināja saprast, kas notiek, taču viss norisinājās pārāk strauji. Viņš pataustīja jakas kabatās noglabātās divas granātas. Holandietis pacēla mašīnpistoli.

Viņš pamāja uz bieziem kokiem noaugušu pakalnu, saķēra Salvatori aiz pleca un kaut ko iečukstēja tam ausī. Līdz mežam bija apmēram divdesmit jardu, un klajumu spoži apspīdēja mēness. Pilnīgā klusumā viņi atkal izdzirdēja metāliskus klikšķus. Nākamajā mirkli nakti paršķēla skaļš brikšķis - acīmredzot uzbrucēji izgāza namiņa durvis. Atskanēja spalgi kliedzieni vācu valodā.

bridi, kad nosprakstēja šāvieni, viņi izskrēja no slēptuves un zibenīgi metās koku patvērumā.

Viss bija aizgājis greizi, plāns bija izgāzies.

Jau tūkstošo reizi Salvatore di Mona nodomāja, ka nav radīts šai sasodītajai karošanai.

Atskanēja sprādziens, tam sekoja vēl viens… bija dzirdami apjukuma un sāpju kliedzieni.

No namiņa otras puses iznira masīvais Simona stāvs. Viņš brāzās pa sniegu uz meža pusi, tad piepeši apstājās un atvēzējās. Roka aplieca platu loku, no tās izlidoja apaļš priekšmets, kas, nokritis uz jumta, ripoja lejup. Acumirkli nodārdēja sprādziens, no jauna atskanēja izmisuma kliedzieni, un Simons jau skrēja augšup kalnā.

-   Viņi visi jau miruši vai mirst, - viņš sēkdams izgrūda. - Daudzi vācieši ari. - Viņš paņēma no Salvatores granātas, izrāva drošinātājus un nometa lejā pa kalnu. - Iesim, mēs nevaram te kavēties. Ātrāk! - Granātas uzsprāga, sadragādamas daļu jumta.

Neviens viņiem pakaļ nedzinās, taču viņi dzirdēja sasaucamies vācu karavīrus, kas klīda pa mežu.

Rītausmā viņi nokļuva pie ceļa, kur samērā ilgi slēpās grāvī, gaidīdami, kad viņiem pakaļ atbrauks veca kravas mašīna. Tā ieradās norunātajā laikā.

Četri vīri bija pagalam, izglābās tikai trīs.

Viņš joprojām dzirdēja šos sprādzienus un saoda deguma smaku.

Nākamajā dienā atgriezušies Parīzē, viņi uzzināja, ka svari- gais cilvēks, kuru viņi grasījās nogalināt, vilcienā nemaz nebija.

Lai gan, pamostoties sava guļamistabā, pāvests bija noplūdis sviedriem, viņu kratīja sīki drebuļi. Ausīs dārdēja granātu sprādzieni, un viņš atkal gara acīm redzēja vācu karavīra brillēs atspoguļojamies mēnessgaismu, redzēja Simonu, kas, uzsviedis granātu uz jumta, klupdams krizdams steidzas augšup kalnā…

-    Džakomo? Vai tas esi tu? Ko tu šeit dari? Cik ilgi tu šeit jau esi?

Virs Vatikāna klājās pelēka rītausma, un pāvests pūlējās iznirt no pusnemaņas, no sapņa, no atmiņām… Toreiz, taja baisajā naktī, vējš no kalniem savilka mākoņus un ceļā viņus pārsteidza negaiss, tāpēc šosejas bija slidenas, gandrīz apledojušas. Šis rīts bija tikai vēl viens rits pēc četrdesmit gadiem, vēl viens mirstošā pāvesta Kallista rīts.

-    Nevaru aizmigt, - d'Ambrici atbildēja. - Man diennaktī pietiek ar trim četrām stundām miega. Dažreiz nevajag pat tik daudz. Sēžu jau šeit kādu stundu. Visādas domas nedod mieru… Mums vajadzētu aprunāties, Jūsu Svētība. - Ģērbies svītrainos zīda rīta- svārkos, viņš bija iekārtojies atzveltnes krēslā pie loga un rītakur- pēs ieautās kājas atbalstījis pret medicīnisko ierīču ratiņu apakšējo listi. - Kā jūtaties?

Kallists pieslējās gultā sēdus un lēni nolaida kājas uz grīdas, pēc šiem pūliņiem aizelsdamies. Nosvidusī seja spīdēja. Miklā pidžama bija pielipusi pie muguras. D'Ambrici redzēja, ka viņš pūlas pārvarēt sāpes. Skatīties uz viņu bija mokoši.

-    Kā es jūtos? Kā jūtos? - Nebija saprotams, vai Kallists ieklepojas vai iesmejas. Viņš zināja, kas d'Ambrici satrauc - viņa pēkšņā paģībšana pirms dažām dienām sanāksmes laikā. - Labi, ka tā nebija sirdslēkme. Kaut gan… nesaprotu, kāpēc es tā turos pie dzīves… it kā mani gaidītu nez kāda spožā nākotne… Varbūt vainīgas zāles? Tas viss ļoti nogurdina, Džakomo.

-    Nūjā… ārstēties ir vēl sliktāk, nekā slimot.

-   Ja vien šī ārstēšanās notiktu, mans draugs. Tur jau tas joks. Pēdējā laikā es vairs neuzdodu jautājumus par savu veselību. Kam gan tas rūp? Vai saproti? Nevienu tas neinteresē. Varbūt vienīgi grūtdieņus un slimos, dažas ticīgās avis, vudū pielūdzējus un ko tur vēl… nē, viņiem arī viss ir vienalga. - Viņš ironiski pasmaidīja. - Pat Dievam Tam Kungam ar Viņa lielo plānu ir vienalga.

-   Ak jūs domājat, ka Dievam ir plāns? Es gan tā neuzskatu. - D'Ambrici papurināja lielo galvu. - Gluži vienkārši Viņš improvizē. Neviens, pat ne Dievs, lai kur Viņš vai Viņa būtu un kads izskatītos, nevarēja sameistarot tik draņķīgu plānu. - Viņš aizsmēķēja jaunu melno cigareti ar zelta josliņu. - lieši par to esmu atnācis parunāt.

-   Par to, vai Dievam ir vai nav plāns? Vai par Viņa seksuālo identitāti? Ja tāda ir?

-   Tas var likties smieklīgi, - d'Ambrici atteica, - taču jautājumam, kas mani nodarbina, nav ne mazākā sakara ar seksu. Tas, Jūsu Svētība, saistīts ar jūsu noderību mūsu planētai, lai cik liels vai mazs laika sprīdis atlicis.

Kallists piecēlās, ar rokas mājienu atvairīja spieķi un lēni piegāja pie loga. Lai cik dīvaini, viņš priecājās par to, ka ir dzīvs. Viņš bija pateicīgs par šo bridi, lai cik brīnišķīga būs pasaule, kas nāks pēc tam. Viņš priecājās, ka redz sapņus un atceras, kaut gan šie sapņi un atmiņas viņu mocīja un tajos allaž bija klāt nāve. Visi šie upuri, sen mirušie un mūsdienās nogalinātie, kopā jau deviņi… un cik vel būs? Kas to izbeigs? Kas izpratīs šo slepkavību jēgu, kas aizraksies lidz. ļaunuma kodolam un to sadragās? Katru nakti Kallistam sapņos rādījās mirušie, katru ritu viņš cēlās un aizlūdza, devās uz misi un atkal lūdzās, vadīja dievkalpojumu, cenzdamies, cik vien ļāva vājie spēki. Pasaule sāka pierast pie domas, ka viņš mirst. Nu un kas? Viņš bija Kallists, taču, cīnīdamies ar nāvi, ar katru dienu un katru nakti soli pa solim attālinājās no fantāzijām un tuvojas istenībai. Tuvojās tam, kas viņš bija, atkal kļūdams par Salvatori di Monu…

-     Tātad gribi aprunāties, - Kallists noņurdēja. - Zini, dažreiz man ienāk prātā, vai es patiešām sēžu un sarunājos ar kardinālu d'Ambrici, mūsdienu baznīcas diženāko darbinieku, vienu no redzamākajiem mūsu laika līderiem, Svēto Džeku… un jūtos patiešām izbrīnījies. Kādas man ir tiesības atņemt šim cilvēkam laiku, atraut šo lielo personību no tikpat lielu darbu veikšanas… nesmaidi, Džakomo. Es runāju vaļsirdīgi. Tu esi d'Ambrici… bet es tikai…

-    boss, - d'Ambrici pabeidza. - Tā ir, Jūsu Svētiba.

-    Vai tev nekad nav ienākusi prātā doma, Džakomo, ka mēs dzīvojam ļoti bīstamā un ciniskā laikā?

D'Ambrici iesmējās.

-    Visi laiki savā ziņā bijuši bistami un ciniski. Un tie visi bijuši labi laiki.

-    Var jau būt, ka tev ir taisnība. Zini, būs labāk, ja runāsim tavās istabās. Iespējams, šeit ir noklausīšanas ierīces, tā dēvētās "vaboles". Manuprāt, noklausīties tevi viņi baidītos! - Pāvests iesmējās.

-    Vini? Kādi "vini"?

-   Izdomā pats! - Pāvests uzvilka rītasvārkus, kas bija pārmesti pār gultas galu, un negribīgi paņēma spieķi. - Iesim uz tavam istabām.

D'Ambrici sekoja Kallistam uz priekštelpu, bet tas durvīs ap- stājās.

-    Džakomo, laikam jau mēs nedrīkstam atstāt šeit manu elpošanas aparātu. - Viņš pamāja uz. ratiņu pusi. - Vai nevari tos pa- ripināt līdzi? Nevaru bez tiem iztikt. Turklāt ārsti burkšķēs.

Kardināls d'Ambrici, aizgājis pie ratiņiem, izstūma tos ārā pa durvīm, un baznīcas smagsvari, abi jau veci, bet viens vēl stiprs un mundrs, toties otrs mirstošs, tērpušies elegantos zīda rītasvār- kos, nesteidzīgi devās pa Vatikāna pils gaiteņiem un zālēm garām nenovērtējamiem gobelēniem un audekliem, garām apsargiem un darbiniekiem, kuriem bijusi nakts dežūra vai kuri līdz ar ausmu ieradušies. Aizvēris savas dzīvojamās istabas durvis, d'Ambrici piegāja pie griezumiem rotāta, smagnēja pusdienu galda, kura spoguļgludo viengabala virsmu turēja masīvas kājas - sēdošas lauvas atņirgtiem zobiem - un atvilka cietu krēslu ar taisnu atzveltni un paročiem, jo tieši tādiem pāvests deva priekšroku. Kallists trīcēdams lēni apsēdās.

Istaba spiedās pirmie, nedrošie saules stari, mezdami gaismas plankumus uz Obusonas paklaja un atvizēdami uz galda pulētās virsmas. Gleznas - starp tiem viens Tintoreto darbs - piešķīra telpai īpašu izsmalcinātību un eleganci, kādas trūka pāvesta apartamentiem, kurus Kallists bija iekārtojis ļoti pieticīgi.

-   Nu tā, Džakomo, te nu es esmu vai arī tas, kas no manis palicis, un degu aiz nepacietības uzzināt, kas tevi satrauc. Par baznīcas likstām tu parasti ne īpaši raizējies…

-   Tā nu gan gluži nav…

-   Nu, tam nav lielas nozīmes. Toties šodien es redzu tavā sejā rūpes. Vai tev nedod mieru tās slepkavības? Vai tā ir? - Kallistam uzausa cerību stariņš. Negribējās mirt ar domu, ka šie noziegumi nav apturēti. Cik laika viņam vēl ir? Pāvestu biedēja iespēja, ka viņa prāts zaudēs asumu un apziņa balansēs uz robežas starp realitāti un iztēli un viņš paliks viens ar saviem murgiem un atmiņām, kas viņu vajāja aizvien biežāk.

-    Pirms iesāku, Jūsu Svētība…

-   Lūdzu, Džakomo, nevelc garumā un met malā tos muļķīgos titulus! Mēs labi zinām, kas esam - divi kaujās rūdīti veterāni. - Viņš pastiepās un papliķēja kardinālam pa piedurkni. - Stāsti, kas uz sirds!

-   Gribu runāt par kādu darbu, ko, es ceru, tu paspēsi pabeigt un kas būs cienīgs tavu mūža pūliņu vainagojums. Piedod, ja sākuma tev šķitis, ka nerunāju par lietu. Mēs nonāksim pie galvena pakāpeniski. Manuprat, tev jāzina, kāda bija mana domu gaita, iekams nokļuvu līdz šim lēmumam. Esi iecietīgs pret mani, Salvatore. Es runāju ar tevi pirmām kārtām kā ar il pupu… Atceries, kas tu esi, un atceries, ka pārstāvi visu vareno Romas Baznīcu.

Kallists atspieda muguru pret atzveltni un nedaudz atslābinājās, uz brīdi aizmirsdams sāpes, savas pastāvīgās pavadones. Ceļojums pagātnē sākās. Burvis d'Ambrici pagrieza laiku atpakaļ un, gluži kā prasmīgs gids, sāka vadāt viņu caur baznīcas vēstures peripetijām. Kallists bija pārliecināts, ka šis ceļojums nekādu prieku nesagādās, bet tikpat labi zināja, ka tas bus pamācošs. Viņam nebija ne jausmas, kā d'Ambrici to visu sasaistīs ar viņu un ko mudinās darīt.

-    Tu jau sen zini, cik ipaša ir mana attieksme pret Francijas pilsētu Aviņonu, - d'Ambrici sacīja. - Es vēlos runāt par Aviņo- nu, taču ne to jauko pilsētu, kādu mēs abi iepazinām. Vēlos, lai kopā ar mani tu pārceltos uz četrpadsmito gadsimtu, kad pāvesta mītne bija Aviņonā. Mūsu pasaule toreiz bija sadrumstalota, pagurusi no kariem un epidēmijām, no visām pusēm mūs ielenca naidīgi karojošas dzimtas. Tūlīt pēc ievēlēšanas tūkstoš tris simti trešajā gadā Benedikts XI, glābdams dzīvību, bēga no Romas, kādu laiku klejoja un nākamajā pavasari Perudžā nomira - taču ne savā nāvē. Viņu noindēja. Ar vīģēm, ja var ticēt viņa biogrāfiem. Tā laika Baznīcā dzīvībai nebija lielas vērtibas. bagātība, vara, ietekme - tik daudz kas bija apdraudēts. Nākamajā konklāvā, ko sasauca pec gada, tūkstoš trīssimt piektajā, Liona kronēja Klemen- tu V. Neuzdrošinādamies doties uz iekšējo nesaskaņu plosīto Romu, viņš iekārtojās Aviņonā. Uz šādu soli viņu spieda Baznicas iesaistīšanās laicīgajās cīņās.

Tātad pāvesta institūcija pārcēlās uz Franciju, kur pārvērtās par šīs valsts politikas instrumentu un kļuva vēl laicīgāka nekā jebkad agrāk, baznīca bija īsta politiska vienība, tādējādi zaudēdama savu garīgumu. Jau no Pētera laikiem kristīgās pasaules centrs bija Roma, un pāvesti bija Pētera pēcteči, bet nu Baznīca Romai uzgrieza muguru un to pameta. Un Svētajā pilsētā sākas pagrimums. Tajā saviesās visu veidu noziedznieki - slepkavas, blēži, bērnu nolaupītāji, zagļi, izspiedēji, baznīcas izlaupīja, no tām iznesa pilnīgi visu - pat marmora pakāpienus. Tūkstoš trīs simti piecdesmitajā gadā lūgt pie svētā Pētera kapa ieradās piecdesmit tūkstoši svētceļnieku dienā. Un ko viņi ieraudzīja? Govis, kas rāmi plūca zāli netālu no galvenās apsīdas, un piemēslotas telpas.

Jānis XXII, Benedikts XII, Klements VI… Klements nopirka Aviņo- nu par astoņdesmit tūkstošiem zelta florīnu! Uzbūvēja tur Pāvestu pili, un kardināli to piepildīja ar unikāliem mākslas izstrādājumiem, neaizmirsdami ar tiem izgreznot ari savus lepnos mitekļus un uzkradami lielas personiskas bagātības. Laicīgie prinči… Kad nomira Urbāns V, viņa personiskajā dārgumu glabatavā bija divi simti tūkstošu zelta florinu. Tā vairs nebija Pētera baznīca, korupcija to no iekšpuses saēda. Baznīca satrupēja acim redzami, jo tās alkatībai nebija robežu. Visi grāba, cik spēja, - gan laicīgajā, gan garīgajā pasaulē… materiālisms svinēja uzvaru! baznīca dzīvoja tā, it kā neeksistētu jēdzieni "mūžība", "taisnīgums", "dvēseles glābšana", "pastarā tiesa", - svarīga bija tikai dzīšanās pēc mantas. Un beigās… tukšums un bezgalīga tumsa.

Kardināla balss noklusa līdz čukstam, un viņš sēdēja, zemu nokāris galvu. Kallists neteica ne vārda, nevēlēdamies pārtraukt klusumu. Viņam nebija ne jausmas, kur saruna novedīs, taču krāšņais toreizējās Baznīcas apraksts viņu iespaidoja. Kardināls pacēla galvu un pastiepa roku pēc krūzes un glāzēm uz sudraba paplates. Viņš uzmanīgi ielēja glāzē ūdeni un pasniedza to Kallistam, kas samitrināja lūpas. No medikamentiem pastāvīgi izkalta rīkle.

-   Petrarka nosauca Aviņonu, - d'Ambrici sacīja, atsākdams savu stāstījumu, - par fizisku un garīgu ciešanu cietoksni, naida mītni, netikumu kloāku, par pasaules kanalizācijas grāvi, maldu skolu, ķecerības templi, mantrausības un uzdzīves bābeli, melu perēkli, mēslu bedri.

-    "bābeles gūsts", - Kallists nomurmināja.

D'Ambrici pamāja. Viņa acis spoži mirdzēja zem smagajiem plakstiņiem.

-   Petrarka sacīja, ka Aviņonā kļuvusi par mājām ielasmeitām, dzērājiem un garīdzniekiem, kas visu mūžu kalpo nevis Baznīcai, bet gan savam vēderam un izvirtigām tieksmēm. Svēta Katrī- na no Sjēnas sacīja, ka Aviņonā ož pēc elles…

-   Es protu novērtēt vēstures mācības, Džakomo, taču nesaprotu - kāpēc tu šonakt to visu man stāsti?

-   Tāpēc, ka laika mums vairs nav daudz, Svētība, - d'Ambrici čērkstošā balsī atbildēja. - Nav runa tikai par tavu veselību. "Bābeles gūsts"… tas notiek atkal. Un tu, pāvests, Romas Katoļu baznīcas galva, ar savu iecietību to atbalsti. Baznīca no laba prāta ir pārvērtusies par ļaunuma un netikumu centru! - D'Ambrici redzēja, ka pāvests samirkšķina acis, skumjā izteiksme no tām pagaisa, un krunkainajā, izkaltušajā sejā tās spoži spīdēja. - Tavs uzdevums ir viest Baznīcā mieru un drošību… un atjaunot tās kalpību cilvēkiem un Dievam. - Viņš pasmaidīja, atklādams nodzeltējušos zobus. - Kamēr vēl ir laiks, Salvatore.

-    Nesaprotu..

-    Es paskaidrošu…

Pāvests iedzēra tableti, lai pazeminātu arteriālo asinsspiedienu. Neapzināti izvilcis no kabatas florenciešu dunci, viņš sāka lēni to grozīt pirkstos. Grumbainās rokas ar sauso, pergamentam līdzīgo adu viegli trīcēja, bet sejā vidēja iekšējs gaišums. Kad d'Ambrici piedāvāja bridi atpūsties, mirstošais vīrs dusmīgā balsī noraidīja priekšlikumu.

-   Nē, nē, esmu spējīgs turpināt! Pēc mūsu sarunas, Džakomo, es atpūtīšos pietiekami ilgi.

-    Labi. Pievērsīsimies dažām rūgtām patiesībām, - d'Ambrici sacīja klusā, dobjā balsī, uzsvērdams katru vārdu, lai tie iegultu Kallista apziņā. - Mūsu baznīca atkal ir gūstā, laicigās pasaules vērtību gūstā, pasaules, kurā cilvēki dzenas pēc varas un bagātības, pēc miesaskārības apmierināšanas. Vai saproti? Mēs esam labā spārna diktatūras gūstā, kreisā spārna atbrīvošanās kustību, CIP un mafijas, KGB un bulgāru slepenpolicijas, Propaganda Duc un Opus Dei, mūsu banku, neskaitāmu ārzemju izlūkošanas biroju gūstā, visvisādu savtīgu kūrijas interešu, bezgalīgu investīciju gūstā, jo nemitīgi ieguldām gan nekustamos īpašumos, gan ieroču ražošanā… Vārdu sakot, mēs esam savas alkatibas un varaskāres gūstekņi! Kad man jautā, ko Baznīca vēlas, es atceros, ka savulaik atbilde grozījās ap diviem galvenajiem jēdzieniem - labais un ļaunais… Taču tagad es zinu atbildi, pirms izskanējis jautājums, - vairāk! Mēs gribam vairāk varas, vairāk visa kā, vienmēr vairāk!

Pāvests juta, ka sirds sažņaudzas un notrīs, un paraudzījās uz skabekļa aparātu. Pēdējā laikā viņš no tā nešķīrās. Varbūt is- tais laiks likt to lieta… taču nepatīkamā, vibrējošā sajūta krūtīs drīz vien pārgaja. Viltus trauksme. Viņš ar kabatlakatu izslaucīja no lūpu kaktiņa siekalas.

-    bet, Džakomo, tieši tu vairak nekā jebkurš cits ar lielu neatlaidību esi virzījis Baznīcu modernajā pasaulē, centies pielāgot Baznīcu tiem eksistences noteikumiem, kādi valda laicīgajā pasaulē, tuvinājis to dzīves īstenībai. Allaž esi apgalvojis, ka mums jaizdara izvēle, ka jāizdzīvo, lai ko tas maksātu… Šā mērķa sasniegšanai tieši tu izvēlējies līdzekļus - gan tuvināšanos ar Rietumiem un komunistisko bloku, gan trešās pasaules valstu atbalstīšanu. Tu, Džakomo, rīkojies ar baznīcas finansēm. Tu ved sarunas ar ietekmīgiem cilvēkiem un pasaules varas struktūrām par delikātiem jautājumiem. Tas taču nav apstrīdams. Tad kāpēc tu man to visu saki? - Kallista sažuvušās lūpas savilkas tikko jaušamā smaidā. Viņa seja bija balta kā krīts, un plāno ādu izspīlēja kauli.

-   Vari to uzskatīt par veca vīra novēlojušos gudrību, Salvatore, - d'Ambrici atbildēja. - Gadās, ka cilvēks visu mūžu sūri, grūti strādā un tikai noietā ceļa beigās aptver sava darba jēgu. Tev ir iespēja valdīšanas beigās izmantot manu atskārtu, izmantot visu, ko savas karjeras norietā esmu sapratis… Vēl ir laiks. Dievs mums deva zīmi, Salvatore, tev un man, - brīdinājuma zīmi. Dievs mūs brīdināja, bet mēs to nesapratām! - Piepeši viņš trieca ar dūri pa mirdzošo galda virsmu. Kallists viņu vēroja ar tadu kā godbijīgu interesi. - Slepkavības… - d'Ambrici čukstēja. - Es lūdzu Dievu, lai tu redzētu un saprastu. Slepkavības ir tada pati zīme kā krusts, kas imperatoram Konstantīnam paradijās sarkanzeltai- najās vakara debesīs. Tev ir unikāla iespēja uzvirzīt Baznīcu uz īstenās takas. Tu vari atdzīvināt Baznīcas sākotnējo misiju, sākotnējos mērķus… ja vien ieraudzīsi un izpratisi šo zīmi, šo patiesību, ko slēpj slepkavības.

Ias nav svētas slepkavības, Salvatore, un tie nav Baznicas slepkavas, kā mums šķita. Mēs bijām akli muļķi ar sava svarīguma mantijas aizplīvurotu skatienu un, norobežojušies no pārējās pasaules, neredzējām to, ko vajadzēja ieraudzīt. Mēs ļāvām, lai šie slepkavas iedzen mūsos šausmas, un nesapratām, ka ar īsto baz- nīcu tiem nav nekas kopīgs. Viņi ir daļa no pasaules, ko paši esam radījuši.

Tas bija kaut kas nenovēršams, jo paši esam nodevuši sevi ienaidniekiem… Šie slepkavas ir laicīgi cilvēki, jo esam kļuvuši par skrūvīti laicīgajā mehānismā… un slepkavības ir maksa, ko no mums prasa ārpasaule. Mes iesaistāmies bezprincipa finanšu mahinācijās, politikā un noziedzīgā biznesā, pastāvigi tiecamies bezgalīgā bagātības uzkrāšanā, un tāda ir cena, kas par to jāmaksā!

Ak, varbūt kāds jau nočukst vārdu assassini, taču, ja mēs viņam ticēsim, tie būs maldi. Esam bijuši akli, un assassini nav nekas vairāk par simbolu, tas ir riks, ko esam radījuši sev par sodu. Jūs, Svētība, tikai jūs varat glābt baznīcu… un to visu apturēt. Tikai jūs…

-    bet kā, Džakomo? Nesaprotu, kas man jādara… - Kallists, mistikas noliedzējs, bija neizpratnē - vai viņa seno draugu piemeklējis ipaša veida ārprāts, vai viņš pārvērties orākulā vai pravietī? Vai ar kardināla muti patlaban runā Dievs? Vai šis vecais vīrs, viņa kādreizējais skolotājs, kļuvis par dievišķa pareģojuma vēstnesi? Taču Kallistam nebija laika brīnumiem, ne dievišķiem, ne citādiem. Viņš bija īsts baznīcas birokrāts, praktiķis un saprāta cilvēks. Tomēr ilgus gadus viņš bija kardināla skolnieks… un joprojām uz viņu lielu iespaidu atstāja šī spēcīgā, neordinārā personība. Tādam gribasspēkam, kaislei, rakstura vīrišķīgumam bija grūti nepakļauties.

-   Gluži vienkārši atceries, kas tu esi.

-    bet kas es esmu, Džakomo?

-    Tu esi pavests Kallists. Atceries, pirmām kārtām tu esi Kallists, un tad misija tev būs skaidra…

-    Es nesaprotu…

Kallistam uz pleca nolaidās cieta, valdonīga roka.

-    Klausies, ko teikšu, Kallist… un esi stiprs!

Māsa Elizabete atspiedās pret grozāmā krēsla atzveltni, atgrūdās no rakstāmgalda un uzlika kājas uz galda malas. Žurnāla redakcija bija tukša un tumša. Pulkstenis rādīja pāri desmitiem, viņa atkal bija aizmirsusi paēst vakariņas, un tukšais vēders smeldza, it kā tur dedzinātu kafija, ko viņa izdzērusi neskaitamas krūzes. Roka žņaudza lodīšu pildspalvu, kurā bija beigusies tinte. Elizabete meta rakstāmo papīrgrozā, bet netrāpīja un dzirdēja to aizripojam stūri. lajā dienā viņai nekas neizdevās tā, kā vajadzīgs.

-    Pie joda, kas ir Ērihs Keslers? Kāpēc viņa vārds ir Veļas sarakstā?

Viņa izteica šos jautājumus klusi, bet skaidri, it kā tos raidītu klusumā ar cerību, ka tie nokritīs pie kājām kādam orākulam. Kur tik viņa nebija meklējusi šā cilvēka vardu - gan visādās rokasgrāmatas, gan internetā! Taču Ēriha Keslera vārds bija atrodams tikai vienā vietā - Veļas sarakstā. Vai tāds cilvēks vispār eksistēja? Taču Vela bija ļoti rūpīga, tāpēc vārds viņas sarakstā nozīmēja, ka tāds cilvēks ir, ka viņš kaut ka saistīts ar pārējiem. Tas, ka aiz vārda nebija datuma, liecināja, ka viņš ir dzīvs, jo datumi aiz citiem vārdiem bija miršanas datumi. Kur gan viņš meklējams?

Tas bija strupceļš. Ko lai iesāk?

Viņa pamodās pusnaktī. Kājas joprojām bija uz galda.

-   Tas, - viņa noteica, - nav normāli.

Elizabete atgriezās savā dzīvoklī Via Veneto, taču aizmigt nespēja. Drīz bija klāt skriešanas laiks, un viņa saprata, ka viņai jāpiezvana.

-   Eminence, šeit māsa Elizabete. Ļoti atvainojos, ka traucēju…

-    Ak, izbeidziet, mana dārgā. Kā varu palīdzēt?

-    Man ar jums jātiekas. Kaut uz piecpadsmit minūtēm…

-   Labi, šodien pēcpusdienā. Teiksim, četros manā mītnē. - Svētais Džeks par savu kabinetu Vatikānā vienmēr tā sacīja - "manā mītnē".

Ģērbies oficiālā tērpā ar visām regālijām, viņš gaidīja Elizabeti un kabinetā bija viens. Kad viņš ieraudzīja, ka Elizabetei ieplešas acis, sejā ar lielo banānveida degunu atplauka smaids.

-   Priekšnesums tūristiem, - viņš paskaidroja. - Izskatās, ka pagaidām esmu Svēta Tēva aizstājējs. Sēdieties, masa. Kas jums uz sirds? - Viņš atvēra ar griezumiem rotātu cigarešu kārbiņu, ar strupajiem pirkstiem pa to parakņājās un izvilka melnu cigareti ar zelta stipiņu. Iespraudis cigareti starp lūpām, viņš uz īkšķa naga uzrāva sērkociņu.

-   Gribu runāt par tām pašām slepkavībām, - viņa sacīja. - Veļai bija saraksts… kā noskaidrojās, visi tajā minētie cilvēki ir nogalināti…

-   Atvainojiet, māsa, bet par to jau mēs runājām. Ja vien jums ir kas jauns… - Viņš paraustija plecus.

-   Ludzu, Eminence, padomājiet par māsu Valentīnu. Atcerieties, ka šie pētījumi maksāja viņai dzīvību. Viņa bija tuvu kaut kam ļoti svarīgam, ja jau viņu vajadzēja nogalināt… Padomājiet par viņu…

-    Mana dārgā, nav vajadzības man atgādināt māsu Valentīnu un manas jūtas pret viņu. Jau daudzus gadu desmitus esmu tuvs Driskilu ģimenes draugs, bet ar Hjū Driskilu iepazinos jau pirms kara. Viņš bija Romā… strādaja Baznīcai… mēs kopā gājām uz koncertiem. Starp citu, kādā koncertā mūs ari iepazīstināja. Es to atceros, it kā tas būtu noticis vakar, māsa. Bēthovena Trio. Opuss numur septiņi. Si bemola mažors. Nē, opuss deviņdesmit septiņi. I Ijū tas īpaši patika. Mūsu pirmā saruna bija par šo dižā komponista sacerējumu… bet tas nav svarīgi. Es gribu teikt, ka milu šo ģimeni, mīlu viņus visus. Jāatzīst gan, ka viņi visi ir stūrgalvji. Hjū ar saviem Slb uzdevumiem, lēkšanu ar izpletni un Dievs vien zina ko vēl. Valentīna, kuru patiešām nogalināja tāpēc, ka viņa tik neatlaidīgi rakņājās pagātnē… un Bens, kas diez vai pats saprot, ko dara. Es ari gribu, lai Valentīnas slepkavu atrastu. Es veicu savu izmeklēšanu un, atklāti sakot, māsa, ļoti nevēlos, lai kāds tajā iejauktos. Man nepavisam negribētos, ka jums būtu jācieš vai, nedod Dievs, nogalinātu benu Driskilu… Vai saprotat, ko es jums saku, māsa? Es vēlos, lai jūs reizi par visām reizēm pārtrauktu šo nodarbi. Jums nav nedz tiesību, nedz iemesla to darit. Ne mazākā. Paskatieties man acīs, māsa Elizabete, un pasakiet, ka sapratāt mani.

-    Es sapratu, - Elizabete klusi atbildēja.

-   Tomēr jūsu balss tonī es saklausu "bet". Vai man ir taisnība par šo "bet", māsa?

-    Lai gan es jūs ļoti cienu, Eminence, man nav skaidrs, kāpēc es nedrīkstētu pabeigt darbu, ko sākusi Vela. Domāju, ka man ir ne vien tādas tiesības, bet ari pienākums pret māsu Valentīnu. Es… es… patiešām tā jūtos, Eminence.

-    Es saprotu jūsu jutas, māsa. Savā laikā biju tāds pats. Taču jūsu darbība… es kategoriski atsakos to saprast. Atstājiet to citiem.

-    bet, Eminence, tie citi… tieši viņi nogalina cilvēkus! Tie jūsu citi baznīcas iekšienē…

-   Tie ir tikai tukši minējumi, māsa. Lieciet mieru šim jautājumam. lās ir Baznīcas ziņā, un Baznīca lai ar to nodarbojas…

-    Ka jūs ko tādu varat teikt?

D'Ambrici pasmaidīja un aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

-    Varu, jo nēsāju sarkano kardināla cepurīti. Cita iemesla laikam gan nav. - Viņš paraudzījās rokaspulkstenī. - Piedodiet, bet man jāiet, māsa. - Kardināls piecēlās. Šķita, ka ar zeltu apšūtā mantija spiež viņa plecus lejup.

-      Ērihs Keslers, - Elizabete sacīja. - Kas ir Ērihs Keslers? - Lai gan d'Ambrici lūkojās viņā ciešu skatienu, Elizabete turpināja: - Veļas sarakstā viņš ir pēdējais. Vienīgais vārds bez miršanas datuma. Man radies iespaids, ka tāda cilvēka nemaz nav. Kas viņš tads ir? Vai nākamais plānotais upuris?

D'Ambrici, smagos plakstiņus pievēris, joprojām vēroja viņu savam melnajām aligatora acīm.

-    Man nav ne jausmas, Elizabete. Ne mazākās, bet tagad, lūdzu, izbeidziet to visu! - viņš nošņāca, ik vārdu pateikdams skaidri un uzsvērti.

-   Ja Ērihs Keslers ir nākamais upuris, viņš, iespējams, zina, kāpēc nogalināti pārējie… Ērihs Keslers tātad zina atbildes uz visiem jautājumiem. - Elizabetei tricēja rokas, un viņa valdīja asaras. - Es došos uz Parīzi. Vela tur bija un strādāja.

-    Uz redzēšanos, māsa. - D'Ambrici atvēra durvis.

Priekštelpā pie galda sēdēja Sandanato. Viņš pacēla galvu.

-    Māsa…? - Viņš aprāvās.

Elizabete klusēdama pabrazās viņam garam un aizsteidzās pa gaiteni prom. Lai viņi visi iet ratā… visi!

Kardināls d'Ambrici pievērsās monsinjoram Sandanato.

-    Pjetro, vai Kesleru vēl nav izdevies atrast?

-    Nē, Eminence, vēl ne. Izrādās, ka šo vīru sameklēt nav viegli.

-    Labi, turpini meklēšanu, Pjetro.

Tajā vakarā māsa Elizabete pēc senas tradīcijas bija uzaicināta kopīgās vakariņas kopā ar vairākām ordeņa māsām. Viņas ieturēja maltīti klostera lielajā ēdamzālē, kur galdā bija celti turienes labākie Vedžvuda porcelāna trauki un smagākie un vecākie sudraba galda piederumi. Gaisotne bija draudzīga, un Elizabete centās nomierināties. Kristāla glāzēs atstarojās sveču gaisma, sarunas ritēja gludi, un reizēm atskanēja atturīgi smiekli. Elizabete no tāda dzīvesveida jau bija atradusi un atgriezties tajā neilgojās, taču atnākusi ar prieku iejutās ritmā un vienmēr atcerējās vienu no iemesliem, kāpēc bija kļuvusi par mūķeni. Šeit viņa atvilka elpu no ārpasaules balsu un skaņu kakofonijas, kurā bija spiesta iekļausities.

Vakariņas atveldzēja dvēseli. Lai gan valodas ritēja rāmas un pieklājīgas, tajās jautās gan ironija, gan sarkasms. Šis sievietes nevis bez ierunām pieņēma Baznicu, bet gan bija tās visprasīgākās kritiķes. Tērpušās savos tradicionālajos melnajos tērpos - dažai iespēja padižoties mūķenes ģērbā bija tikai reizi mēnesī - un sapulcējušās ap šo galdu, viņas ļāvās sarunu burvībai. Elizabetei šis vakars un sabiedrība atgādināja, ka ir cita pasaule arī - bez Vatikāna, bez assassini un slepkavībām. Pasaule, kurā valda kartība, atturība un intelekts, pasaule bez neciešamās spriedzes, kas salauž ikvienu, kurš dzīvo Apustuliskajā pilī. Sēdēdama kopā ar māsām, klausīdamās viņu mundrajās balsīs un daudzos jautājumos viņām piekrizdama, Elizabete baudīja pilnīgas drošības izjūtu. Viņa atradās gluži kā miera oāzē, tālu prom no nelaimēm, asinīm un bailēm.

Pēc tam viņas pārcēlās uz viesistabu, kur sienas bija klātas gleznām zeltitos ietvaros, un dzēra stipru melnu kafiju. Elizabete domāja par Veļu - cik bieži abas šeit sēdēja kopā ar citām māsām, malkoja kafiju un tērzēja… Kā būtu rīkojusies Vela, ja d'Ambrici tik kategoriski viņai aizliegtu nodarboties ar pētījumiem? jautājums nebija viegls. Un ko iesāktu bens Driskils? Elizabete līdz sāpēm iekoda lūpā un sāji pasmaidīja. Bens tādu padomdevēju pasūtītu pie velna… Galu galā vakars beidzās, un Elizabete atvadījās. Šo dažu stundu dāvātais miers acumirklī sāka gaist, un atgriezās neskaidras trauksmes izjūta.

Pārradusies mājās Via Veneto, Elizabete mēģināja saņemties, taču tas neizdevās - viņa jutās pārāk apjukusi un nelaimīga. No prāta neizgāja dzēlīgie, niknie d'Ambrici vārdi. Tie sāpināja. Pirmo reizi viņš tā izturējās - ar neslēptām dusmām, aizmirsis diplomā ti s ku m u.

būs labi, Elizabete mierināja sevi. Viņai tikai jāatmin mīkla ar to vārdu, un tad viss nokārtosies.

Ak Dievs, kādas muļķības! Jāatmin… Uz to vairs nav nekādu cerību!

Elizabete sagatavoja sev vannu, izģērbās un iegremdējās ūdenī. Uz flīžu sienām kondensējās tvaiks. Uzlējusi uz sūkļa aromātiskas šķidrās ziepes, viņa noberza sevi, izbaudīdama svaigo, tīro smaržu, pēc tam no jauna atlaidās ūdenī.

Vannasistabas durvis bija vaļa, un priekšnama spoguli viņa redzēja, ka nakts vējš dzīvojamā istaba plivina terases durvju aizkarus. Elizabete piepeši jutās nogurusi. Viņa vēlreiz uzmeta skatienu kaļamās dzelzs galdiņam. Skaistā galdauta malas arī plīvoja vējā. Gaidīdama ciemos draudzeni, viņa galdautu bija uzklājusi pirms dažam dienām, taču pēdējā brīdi abas tikšanos atlika. Uz galda joprojām stāvēja smags svečturis ar stikla cilindrā ievietotu sveci, kristāla glāzes un sudraba galda piederumi, kuros atstarojas ielas apgaismojums. Trauksmainās pilsētas uguņu atspidumi mirgoja uz aizkariem gluži kā sauja izkaisītu dārgakmeņu…

Saspringušie muskuļi ūdenī pamazām atslāba. Elizabete juta, ka viņu pārņem ilgotais miers, acis vērās ciet…

Piepeši, jau ļaudamās siltam miega vilnim, viņa spogulī pamanīja vel kādu kustību… gluži kā mākonis būtu pārslīdējis mēnesim, kā putna ēna saulainā dienā…

Kas tas ir?

Viņa vēlreiz nopētīja plīvojošo aizkaru un blāvi mirdzošo svečturi.

Pievērsusi skatienu spogulim, Elizabete gaidīja.

Sikspārnis? Sikspārņi viņai iedvesa šausmas. Vai patiešām kāds iemaldījies no terases un tagad, juzdamies kā slazdā, sitas pret sienām?

Spoguli no jauna pavīdēja ēna. Pārak strauja, lai varētu ko saprast. Ka neskaidras atmiņas bez konkrēta veidola.

Kaut kas tur bija.

Elizabete juta, ka matiņi uz delmiem saslienas stāvus. Pār ādu pārskrēja šermuļi. Nenolaizdama skatienu no spoguļa, viņa piecēlās no ūdens, izkāpa no vannas un, paņēmusi no pakaramā frotē peldmeteli, to uzvilka uz slapjā auguma. Ceļgali viņai trīcēja, un krūšgali zem mīkstā auduma saspringa. Sirds krūtīs dauzījās kā būrī iesprostots putns, kas cenšas izkļūt brivībā.

Varbūt ieslēgties vannasistabā? Nē, tad viņa būs slazdā. Arī guļamistaba pretī gaitenī nav drošs patvērums, jo stiklotās durvis nebutu šķērslis pat bērnam. Turklāt Elizabete nojauta, ka tas nav nekāds sikspārnis… un bērns arī ne.

Dzīvoklim bija tikai vienas ārdurvis. Ja vannasistabā būtu telefons…

bet varbūt vaina ir tikai viņas iztēlē? Satrauktajos nervos? Assassini, monsinjora Sandanato atzīšanās, bailes par Benu

Driskilu, atmiņas par Veļu, nepatīkamā saruna ar d'Ambrici - tā visa gluži vienkārši bija par daudz.

Varbūt viņai vajadzētu ieslēgt gaismu uzreiz visā dzivokli? Nē, slēdži bija dzīvojamā istabā… Turklāt - vai viņa vēlējās gaismu?

Iztēle? Ēnas? Nāve?

Elizabete devās uz dzīvojamo istabu. Viņa nezināja, ka varētu aizsargāties, taču nevēlējās atrasties šajā dzīvokļa daļā - ne vannasistabā, ne virtuvē, kur bija pavisam tumšs un daudz asu nažu.

Dzīvojamas istabas tumsā mēbeļu, lampu un augu podu aprises bija saskatamas vāji. Te bija papilnam vietu, kur nelūgtais viesis varēja slēpties. Ne skaņas, ne kustības. Vējš no ielas atnesa vājus trokšņus. Toties ēnas bija dziļas un tumšas.

Viņa stāvēja istabas vidū un klausījās.

Spogulis acīmredzot viņu piekrāpis. Aizkari joprojām lēni kustējās. Vējš bija negaidīti dzestrs, gluži vai ledains.

Protams, istabā neviena nebija.

Viņa pagriezās uz terases pusi. Durvis joprojām bija pusvirus. Ak, šī viņas iztēle! Bailēm lielas acis…

Atviegloti nopūtusies, Elizabete atbīdīja durvis līdz galam un izgāja uz terases, kur ielas trokšņi bija daudz skaļāki. Par spīti vēlajai stundai, lejā valdīja rosība. Traucās automobiļi, pa ietvēm steidzās ļaudis. Tāda bija realitāte. Neviens neložņāja pa viņas dzīvokli, toties neskaitāmi tūristi baudīja nakts dzīvi. Elizabete pagriezās, lai ietu atpakaļ dzīvokli.

Viņš stavēja durvis, aizšķērsodams ceļu.

Gara auguma vīrietis, nekustīgi stāvēdams astoņu pēdu attālumā, nenovērsa no viņas skatienu.

Mugurā viņam bija melna sutana kā tūkstošiem cilvēku, kuri ik dienas redzami Romā. Viņš klusēja, it kā gaidīdams, ka Elizabete ierunāsies. Tad viņa mute sakustējās, taču skaņa par lupām nenāca.

Kāpēc viņš deva Elizabetei laiku, kāpēc nepadarīja savu darāmo, kad tā šeit stāvēja ar muguru pret viņu? Vai kad bija vannā? Nu Elizabete varēja viņu nopētīt.

Viņš paspēra soli un nokļuva gaismas lokā. Ieraudzījusi, ka viena acs iebrucējam pārvilkta ar pienaini baltu plēvi, Elizabete iekliedzās.

Nākamā kustība abiem bija vienlaicīga.

Vīrietis nāca uz priekšu, bet viņa metās tam garām un sagrāba sudraba svečturi ar stikla cilindru.

Viņš saķēra Elizabeti aiz piedurknes, bet Elizabete rāvās no tvēriena ārā, un tajā brīdī viņas peldmētelis paspruka vaļā. Cilvēks sutanā nemirkšķinādams uz viņu raudzījās. Viena acs bija nedzīva…

Viņas kailuma apstulbināts, svešinieks pakāpās soli atpakaļ.

Elizabetei ar šo sekundes daļu pietika, lai saņemtos. Kad vīrietis atkal nāca virsū, viņa atvēzējās un, pirms tas pacēla roku, zibenīgi grūda svečturi baltajā aci. Stikla cilindrs džinkstēdams saplīsa drumslās, un Elizabete juta, ka sudraba stienis ietriecas vaiga kaulā.

Uzbrucējs klusi iekliedzās, bet viņa, sakopojusi rokā visu savu spēku, nevilcinādamās sita atkal un atkal. Vīrietis aizstāvēdamies pameta gaisā rokas, viņa baltā acs pārplūda asinīm, kas tecēja lejā pa seju. Gluži vai akls, viņš mēģināja Elizabeti sagrābt, bet tā, cīnīdamās kā neprātīga, atkāpās, lidz juta mugurā iespie- žamies margas. Viņas priekšā bija baisa, asiņaina seja, kurā, gluži kā viltoti briljanti, spīdēja sarkanas stikla lauskas. No plati atplestās mutes nenāca ne skaņa…

Elizabete elsodama ar pretīgumu un šausmām noraudzījās uz viņu.

Pacēlis skatienu, virietis salika rokas kā lūgdamies un slīga uz margu pusi…

Nākamajā mirklī viņš lēni pārvēlās tām pāri.

Elizabete nolūkojās, ka tas izplestām rokam krīt lejup, gluži kā lidodams… sutana vējā plīvoja, ķermenis gaisā apgriezās… taču iztēlē viņa joprojām redzēja baiso, asinīm pielijušo aci…

CETURTĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

DRISKILS

Tēva Danna uzrašanās palīdzēja man atgūt pašpārliecību. It kā es būtu karājies pie klints, ar nagiem iekrampējies akmeni, un viņš man padotu roku, izglābdams 110 drošas nāves.

Kad ieraudzīju viņu gāzelēdamies nākam caur parku ar pīpi mutes kaktiņa, garām bērneļiem, kuri spēlējās māšu modrajā uzraudzībā, es it ka izniru no sastinguma. Šis cilvēks, kurš pārstāvēja realitāti un veselo saprātu, man šķita kā glābiņš no sirdsapziņas mokām, kas mani plosija pēc notikumiem klosteri.

Es biju padevies vājuma brīdim, saplaisājis kā uz akmens nomesta ola. 13iju salūzis un meties bēgt, rīkodamies gļēvi, pat nelietīgi. ļo tas biju es, kas atveda Horstmanu pie brāļa Leo un arhivāra brāļa Padraka, un viņi par manu nemākulību samaksāja ar dzīvību, biju atbildīgs par viņu nāvi tāpat kā par Etjēna Lebeka nāvi, pats lidz šim pamanīdamies izvairīties no savas muļķības sekām. Biju gluži vai neievainojams, bet citi man apkārt mira.

Pieredzētais Svētā Siksta klosterī mani psiholoģiski salauza. Es jutos ka vajāts, pārbiedēts dzīvnieks, kas skrien, pats nesaprazdams, kurp, jo šausmas padarījušas viņu aklu. Es vairs nezināju, vai esmu mednieks vai upuris. Galu gala tam nebija nozīmes, tik un tā abi mirst, jo allaž ir vēl kāds mednieks. Šajos apsvērumos biju galigi sapinies, turklāt attapos, ka esmu pazaudējis ieroci, ko ne reizi nebiju izmantojis.

Ja Ārtijs Danns nebūtu uzradies, es droši vien balansētu uz nervu sabrukuma robežas. Iespējams, mani pārņemtu dziļa depresija. Tā nebija sevis žēlošana. Mani smacēja neaprakstāmas bailes, no kurām ik pa brīdim nosvīdu gluži slapjš. Neviens murgs - nedz māte, kas, rokas pastiepusi, mēģina man kaut ko pateikt, nedz Veļas galva ar deniņos saķepušiem matiem - nebija salīdzināms ar to ritu liedagā. Līdz savai pēdējai stundai manu acu priekšā bus pie krusta pienaglotais Leo - kājām gaisā, galvu viļņos, u/puties un zils…

lāču Artijs Danns, ieradies kā uz burvja mājienu, izglāba mani 110 sevis paša.

Mēs iesēdāmies manā nomātajā automašīnā un devāmies atpakaļ uz Dublinu, pēc tam ar lidmašīnu atgriezāmies Parīzē, ne uz bridi nepārstādami sarunāties. Ceļojumu varēja salīdzināt ar radiospēli "Kam pēdējais vārds?", ko mēdzu klausīties bērnibā. Es sapratu kaut ko svarīgu. Izrādījās, ka no brīža, kopš aizbraucu no Prinstonas, esmu bijis izmisīgi vientuļš, gluži kā astronauts, kurš atstāts uz Mēness. Klausīdamies Dannā, es apjēdzu, ka zemeslode pa šo laiku nav pārstājusi griezties un pārējā pasaule bez manis iztikusi gluži labi.

Man gribējās zināt, kāds iemesls atvedis Artiju Dannu uz šo mežonīgo Īrijas piekrasti.

Viņš bija devies uz Parīzi, lai sameklētu Robiju Heivudu. Tas mani izbrīnīja. Izrādījās, ka tēvs Danns ar Heivudu iepazinies kara beigās, kad tur dienējis armijā par kapelānu. Parīzē atklājis, ka Heivuds ir miris, Danns izjautāja Klaivu Paternosteru, kurš, droši vien pārsteigts par šim vizītēm, pastāstīja par manu Parīzes apmeklējumu un nākamo ceļamērķi - Īriju. To uzzinājis, Danns pametis Parīzi un sekojis man uz Īriju. Kāpēc? Paternosters viņam pateicis, ka man ir zināms Heivuda slepkava, Horstmans, un ka es interesējos par assassini. Danns nospriedis, ka man draud briesmas, jo Horstmans joprojām dzīvo savā vaļā. Es uzteicu viņa dziļo izpratni un pajautāju, kāpēc viņš vispār ieradās Eiropā, kāpēc meklēja Robiju 1 leivudu.

-    Man bija jāatrod Ērihs Keslers, - Danns atbildēja. - Es daudz domāju par šo visu un allaž prātā atgriezos pie Keslera. Viņš labāk nekā jebkurš cits spētu atbildēt uz jautājumiem. Izlasījis d'Ambrici memuārus, kas pilni ar tiem sasodītajiem segvārdiem, es sapratu, ka jāsameklē Keslers, ja vien viņš vēl ir dzīvs.

Mēs braucām uz Dublinu. Nez no kurienes uznāca lietusgāze, pa vējstiklu sāka skraidīt tīrītāji. Radio skanēja ķeltu muziķa, un to es sapratu labāk nekā tēva Danna vārdus. Kas ir Ērihs Keslers?

-   Lai sameklētu Ērihu Kesleru, - Danns turpināja, - bija jāsāk ar Robiju Heivudu, jo šis cilvēks par katoļiem zināja visu…

-    Vai tas Keslers ir katolis? - es vaicāju.

-    Ne. - Viņš izskatījās mazliet izbrīnījies. - Es nezinu…

-    Neko vairs nesaprotu.

-   Atzīstos, es ari saprotu visai maz, - tēvs Danns sacīja, - taču cenšos. Agri vai vēlu mēs tiksim pie skaidrības. - Viņš uzmundrinoši man uzsmaidīja, taču pelēkās, vēsās acis, gluži kā akmentiņi sārtajā ķeruba sejā, bija tikpat neizdibināmas kā vienmēr.

-   Kas tie par d'Ambrici memuāriem, - es jautāju, - un kas ir Keslers? Nebrīnīšos, ja jūs sāksiet man stāstīt visu par bordžas konkordātu…

-     būtu jau labi. - Viņš nopūtās. - Taču mums ari bez tā ir daudz balto plankumu, Ben. - Viņš ciešāk ievistījās savā Burbem/ mēteli un uzvilka ollvzaļo filca platmali līdz pat izspurušajām uzacīm, kas viņa sejā pilnīgi neiederējās, it kā viņš tās būtu pielīmējis, neveiksmīgi mēģinādams mainīt savu ārieni. - Vai nevarat kaut ko izdarīt, lai šeit kļūtu siltāks? - Viņš nodrebinājies sasita kopā cimdotās plaukstas un turpināja: - Varbūt izstāstiet, Ben, ko esat piedzīvojis kopš aizbraukšanas no Prinstonas. Tā vismaz jūs pie stūres neaizmigsiet. Jūs patiešām izskatāties tads, it kā nebūtu gulējis veselu nedēļu.

Tā nu es izstāstīju par tikšanos ar Klausu Rihteru un fotogrāfiju viņa kabinetā pie sienas, tieši tādu pašu, kādu rotaļu bungās man atstaja Vela, - ar Rihteru, Lebeku, d'Ambrici un Toričelli. Izstāstīju, ko Gabriēla Lebeka man pavēstīja par savu tēvu un to, ka Rihters līdzdarbojies mākslas priekšmetu kontrabandā, izstāstīju par Baznīcas un nacistu gadiem ilgo savstarpējo šantāžu. Laiku pa laikam viņš mani pārtrauca, uzdodams jautājumus.

-    Kas ir Vatikāna kontaktpersona mūsu dienās?

-   Nezinu. - Es prātā atzīmēju, ka viņš uzdevis jautājumu pēc būtības spontāni, bez apdomāšanās.

Es izstāstīju ari par ceļojumu uz klosteri tuksnesi, par sarunu ar abatu, par to, ka tieši viņš man nosauca Horstmana vārdu un tieši viņš man pateica par Horstmana uzturēšanos Inferno un pavēļu saņemšanu no Romas, un paskaidroju, ka man izdevās sasaistīt I lorstmanu un Romu ar māsas noslepkavošanu. Es izstāstīju par Gabriēlas tevu, Gija Lebeka brāli, par viņa izbailēm, ka Roma sūtījusi mani viņu nogalināt, un pašnāvību tuksnesi. Galu galā izstāstīju, kā mēs ar Gabriēlu Lebeka dienasgrāmatā izlasījām šos mīklainos segvārdus.

Kas ar mums notiks? Ar ko tas viss beigsies un kur? Ellē!

Un segvārdi. Simons. Gregorijs. Pauls. Kristoss. Erchercogs!

Tie bija vīrieši, kas redzami fotogrāfijā. Rihters un d'Ambrici joprojām bija dzīvi. Vai ar šo fotogrāfiju pietiek, lai iznīcinātu d'Ambrici izredzes kļūt par pāvestu? Ar ko šie viri īstenībā nodarbojušies? Un kas viņus fotografējis?

Artija Danna uzmanība neatslāba ne uz mirkli. Es izstāstīju arī to, ka nepaspeju tikties ar Heivudu, pirms viņu noslepkavoja, un ka Toričelli papiros izlasīju par Simonu un algotajiem slepkavām, un "briesmīgo sazvērestību", lai ari ko tas nozīmēja. Pastāstīju, ka par brāli Leo uzzināju no Paternostera, kurš uzskatīja, ka Leo bijis viens no viņiem, biju devies pa Veļas pēdām un uzzinājis to pašu, ko viņa.

-    Un tas nozīmē, ka esat darījis visu, lai kļūtu par nākamo upuri, - tevs Danns drūmi teica. - Labi, ka jūs atradu. Jums vajadzīga aizsardzība, mans dēls.

-   Šodien no rīta man bija vajadzīga palīdzība.

-    Tādiem piedzīvojumiem gan esmu par vecu. Veselība ari vairs nav agrākā. Es būšu noderīgs citādā ziņā, kad patiešām neviens mani nespēs aizstāt. Par to varat nešaubīties. - Viņš nožāvājās. - Visa šī lieta ir ārkārtīgi noslēpumaina. Žēl, ka Leo nepaspēja pateikt, kas istenibā ir Simons. Tā būtu nenovērtējama palīdzība, mēs tiktu lidz pat Erchercogam. Starp citu, - viņš domīgi turpināja, - šie cilvēki varbūt ir miruši… - Tēvs Danns noklepojās. Šķita, ka viņš ir apaukstējies. - Vai jums nav ienācis prātā, ben, ka mums kāds šajā lietā melo? Taču mēs nezinām, kurš… Kāds taču zina visu - gan par Simonu, gan pārējiem, taču melo…

-    Jūs maldāties, tēvs, - es teicu. - Visi viņi ir katoļi, un visi melo. Esmu pārliecināts, ka ikviens mazliet melo savās interesēs. Tādi viņi ir, šie katoļi.

-    Es arī esmu katolis, - tēvs Danns sacīja.

-    Ne mirkli neesmu to aizmirsis, Ārtij.

-   Jus, starp citu, esat nekauņa.

-   Gluži vienkārši es labi pazīstu katoļus un neraugos uz viņiem caur rožainām brillēm. Pats reiz biju katolis…

-   Un joprojām tāds esat, mīļo zēn. Sirds dziļumos jūs esat viens no mūsu pulka, lai gan to neatzīstat. Viens no mums. bijāt un būsiet. - Viņš paplikšķināja man pa roku. - Jums ir neliela ticības krīze. Par to nav jāuztraucas.

-    Divdesmit piecus gadus ilga ticības krīze. - Es nospurcos.

Tēvs Danns skaļi smējās, pēc tam sāka šķavot un atkal bāza

roku kabatā pēc mutauta.

-   Tik un tā uztraukumam nav iemesla. Viss ar jums būs labi. Bet, iekams sāku savu stāstu… jūs ieminējāties par Bordžām?

Es paskaidroju, ka par Bordžas konkordātu man pastāstīja brālis Leo. Teicu, ka šis dokuments ir algoto slepkavu vēstures liecība, ka tajā norādīts viss - gan vārdi, gan vietas - un to asiņainās pēdas seko Baznīcai jau vairākus gadsimtus.

Kad es beidzu, viņš pamāja.

-     Man tas viss izklausās pēc viltojuma. Varbūt radīts nesen, deviņpadsmitajā gadsimtā, lai kādu šantažētu vai piedabūtu izdarīt ko briesmīgu. - Mēs bijām gandrīz pie lidostas, lietus pārstāja, un pavisam zemu, gluži virs galvas, traucās reaktīvās lidmašīnas. - Kaut gan… tas saskan ar dažiem man zināmiem faktiem.

-   Jus tātad par konkordātu zinājāt?

-    Es par to lasīju d'Ambrici memuāros. Vismaz tā es tos saucu - par "memuāriem". Vai izklausās pārāk smalki?

-    Kas tie ir?

-     D'Ambrici tos rakstijis jūsu tēva kabinetā, kad jūs un Vela gribējāt, lai viņš nāk ārā spēlēties. - Danns norādīja uz automašīnu nomas punktu, kur mums vajadzēja atdot automašīnu. - Iekāpsim Parīzes lidmašīnā, iedzersim kādu malku, un es jums visu pastāstīšu.

-   Kā jūs par to uzzinājāt?

-   Tikai pacietību, ben. - Viņš iesmējās. - Es to izlasīju.

-   Jus… to izlasījāt? - Es apmulsis mirkšķināju acis.

Ar Artiju Dannu nekas nebija vienkārši.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada vasarā un rudenī, kad d'Ambrici ieslēdzās kabinetā un mes ar Veļu skraidījām ap māju un vaikstīdamies skatījāmies iekšā pa logu, mēģinādami izvilināt viņu ārā, lai nāk ar mums rotaļāties, viņam bija iemesli nepadoties kārdinājumam. D'Ambrici mēģināja ielūkoties sev dvēselē. Iespējams, viņš gribēja atvieglot sirdsapziņu, uzrakstīdams uz papīra to, ko nevēlējās zināt, bet nespēja aizmirst. Lai kadi bija iemesli, kas mudināja viņu radīt šo darbu, viņš juta vajadzību iemūžināt notikumus, kuru liecinieks bija Parīzē kara laikā. Politisko intrigu gaisotnē viņš toreiz svaidījās starp baznīcu, nacistiem un Pretošanās kustību, pūlēdamies izdabāt visiem vienlaikus, mēģinādams saglabāt starp šiem spēkiem trauslu līdzsvaru un labi saprazdams, ka tas nav iespējams. Taču izvēles nebija. Iekļauts bīskapa Toričelli štatā, viņš redzēja, kas notiek, un bieži mulsa, nezinādams, ka lai rīkojas. Un ta sava amerikāņu drauga mājā - starp citu, ko viņš vispār Prinstonā pie Hjū Driskila, sava drauga un glābēja, darīja? - viņš visu to uzrakstīja un nozuda. Kādu rītu mēs ar Veļu pamodāmies un brīnījāmies, kur viņš palicis. Nu es uzzināju, ka d'Ambrici nodevis savu manuskriptu glabāšana vecajam mācītājam Ņūprudensas baznicā, kur tas aizmirsts gulējis četrdesmit gadu. Viņš bija krietni pulējies, lai to uzrakstītu un noslēptu, bet pēc tam aizmirsis. Kāda tam jēga? Es katrā ziņā šo jēgu nesaskatīju. Lai gan biju atklājis jaunus faktus, atbildes uz tiem neradās. Un nu vēl šis stāsts par d'Ambrici un viņa vientulībā tapušie memuāri. Jautājumu radās aizvien vairāk.

Monsinjors d'Ambrici tikko sāka kalpot Vatikānā, kad pāvests Pijs nosūtīja viņu darbā pie biskapa Toričelli, kura uzdevums bija nodrošināt saikni starp franču katolisko Baznīcu un Romu. Reizē ar vācu okupāciju radās jauni, daudz sarežģītāki pienākumi. D'Ambrici diplomātiskās spējas bija pakļautas grūtam pārbaudījumam - viņam vajadzēja uzturēt mierpilnas attiecības starp Toričelli un nacistu administrāciju. Viņš centās, cik spēja, bet tad kādu dienu viss kļuva vēl sarežģītāks.

No Romas Svētā Ieva uzdevumā ieradās priesteris. Lai gan viņš bija norīkots par Toričelli personisko palīgu, īstenībā viņa misija bija tumšs noslēpums, pats briesmīgākais un tumšākais, ar kadu d'Ambrici jebkad bija sastapies. Un viņš to uzzināja tikai tāpēc, ka izbiedētais Toričelli nolēma savās raizēs dalīties ar savu īsto palīgu.

Priesteris, ko d'Ambrici savos memuāros dēvēja tikai segvārdā, par Simonu, bija atvedis no Vatikāna dokumentu, kas apstiprināja viņa pilnvaras. Dokumenta pavadvēstulē bija paskaidrots, ka tas ir slepens, vēsturisks baznīcai uzticamu slepkavu reģistrs jeb saraksts. Šos slepkavas pāvesti daudzu gadsimtu garumā izmantojuši jau pirms renesanses. Dokumentu par "konkordātu" dēvēja no tiem laikiem, kad viena no lielākajām Itālijas dzimtām par pāvestu izvirzīja savu pārstāvi un atsāka slepkavu vervēšanu gan starp Baznīcas cilvēkiem, gan ārpus tās… Bordžas konkordāts. Īstenībā tā bija licence slepkavošanai tiem cilvēkiem, kuri pēc pāvesta pavēles nogalināja baznicas vārdā. Sarakstā bija minēti neskaitāmi senatnes assassini, kā ari klosteri, kur grūtos laikos viņi rada patvērumu (neapšaubāmi tur nodarbodamies ar ku- dīšanu). Pēdējie ieraksti reģistrā bija izdarīti no tūkstoš deviņi simti divdesmitā gada līdz tūkstoš deviņi simti trīsdesmitajam gadam, kad Baznīca biedrojās ar Musolīni, bija galvenā Itālijas fašistu pulcēšanās vieta, turklāt mājvieta nevis ierindas fašistiem, bet gan izlūkošanas struktūrām, kas spiegoja visā pasaulē.

Pavadvēstule ar pāvesta zīmogu Toričelli bija dots norādījums izveidot struktūru ar nosaukumu assassini un to izmantot labu attiecību nodrošināšanai gan ar nacistiem pirmām kārtām, gan Pretošanās kustibu. Algotajiem slepkavām bija jāpiedalās arī baznīcas bagātības vairošanā - jāsniedz dažādi pakalpojumi okupācijas varai, lai nacisti dalītos salaupītajās mākslas vērtībās, īpaši dārgajās gleznās, zeltlietās un citā.

D'Ambrici aprakstīja Toričelli nervozo pakļaušanos Simonām, kas pildījis gan vienas, gan otras puses uzdevumus. D'Ambrici vērojis, kā Simons vervē slepkavas, un manījis, ka tas jūt arvien lielāku riebumu pret savu pienākumu, pret nacistiem un visām viņu darbībām. D'Ambrici bija liecinieks tam, ka Simonā modās neapmierinātība pret pāvestu Piju, kurš aizvien lielākas simpātijas pauda pret nacistiem un aizvien lielāku naidīgumu pret ebrejiem un pārējiem fašistu upuriem, kurš atteicās izteikt morālu nosodījumu sātaniskajai tirānijai, kas bradāja kājām cilvēcību. Simons pārņēma algoto slepkavu vadību savā ziņā, bet Toričelli atvieglots pagāja malā. Simons pārcirta saikni, kas saistīja slepkavas ar Toričelli, lidz ar to pārcirzdams saikni, kas tos vienoja ar Piju un Baznīcu. Garīdznieki, muki un laji, kuri bija stājušies baznīcas kalpībā, kļuva par Simona mazo personisko armiju, ko tas izmantoja pēc saviem ieskatiem.

Simons Verginijs šos cilvēkus pārvērta saliedētā antifašistiskā grupā, kas reti, acu apmānīšanai, pildīja nacistu uzdevumus. Assassini nevis īstenoja sākotnējos mērķus, bet gan nogalināja fašistiem labvēlīgus mācītājus un ziņotājus no garīdznieku aprindām, kā arī slēpa baznīcās un klosteros ebrejus un Pretošanās kustības cīnītājus.

Kad nacisti ieradās pie bīskapa Toričelli ar pavēli nogalināt priesteri, kas sagādāja okupācijas varai lielas galvassāpes, starp Simonu un Toričelli izcēlās strīds. Toričelli vairs nedrīkstēja izlikties neredzam, ka Simons darbojas pretēji viņa un Baznicas pavēlēm.

Apmēram tajā pašā laikā Toričelli uzzināja, ka Simons plāno nogalināt svarīgu cilvēku. Simons saprata, ka Toričelli par šo plānu varēja uzzināt tikai vienā ceļā - starp viņiem bija nodevējs.

Tomēr izvēles Simonām nebija, un viņš mēģināja īstenot iecerēto operāciju. Viss bija precīzi izplānots un sagatavots. Svarīgais cilvēks brauks uz Parizi ar speciālu privātu vilcienu caur Alpiem. Taču izrādījās, ka vācieši ir brīdināti. D'Ambrici stāsts par operācijas izgāšanos bija skops. Vairākus Simona grupas vīrus nogalināja, citi aizbēga uz Parīzi, kur Simons vēlāk centās noskaidrot nodevēju.

Toričelli izmisis centas viņu pārliecināt, ka tik nekrietni nav rīkojies, lai ari Simona grupas darbibu neatzina. Galu galā Simons nāca nodevējam uz pēdām - tas bija priesteris Lebeks, par kuru man stāstīja brālis Leo, kas nomaļajā kapsētā bija vērojis izrēķināšanos ar nodevēju. Pēc tam, kā rakstīja d'Ambrici, Simons savus slepkavas atlaida, jo bija dzirdējis baumas, ka ceļā no Romas uz Parizi devies izmeklētājs. Pēdējais, ko d'Ambrici par Simonu zināja, bija tas, ka Simons nosūtījis divus cilvēkus uz Īrijas ziemeļiem, uz Svētā Siksta klosteri, uzticēdams abiem turp nogādāt Bordžas konkordātu.

Kad tēvs Danns nonāca līdz šai d'Ambrici neparasto memuāru vietai, mēs sēdējām Boeing 727 pirmās klases salonā un malkojām pēcpusdienas konjaku. Lai gan viss, ko bija stāstījis brālis Leo, apstiprinājās, man, ka vienmēr, mieru nedeva jautājumi.

Kas bija tajā vilcienā? Kam izglāba dzīvību nodevējs Kristoss jeb tēvs Gijs Lebeks?

Turklāt es nespēju saprast, kāpēc d'Ambrici šo stāstu uzticējis papīram. Ja to butu uzrakstījis cits cilvēks, man rastos vēl viens jautājums - kā viņš par šiem slepkavām vispār uzzinājis? lāču d'Ambrici bija savs cilvēks, viņš darbojās tur kara laikā, turklāt bija vērīgs un gudrs. Taču ar kādu mērķi tas viss bija pierakstīts un noglabāts svešā mājā, lai pēc tam vairs neliktos par to ne zinis?

Visvairāk mani izbrinija fakts, ka šie d'Ambrici "memuāri" vispār eksistē. Lai gan tie neko jaunu papildus brāļa Leo un Gabriēlas Lebekas stāstītajam man nesniedza, es paudu apbrīnu par tēva Danna atklājumiem, taču ievērības cienīgs man šķita vienīgi fakts, ka d'Ambrici bijis liecinieks tam, kā īstenojusies pāvesta Pija sazvērestība - algoto slepkavu aktivizēšana.

Danns, pieliecis galvu, ilgi un pētigi manī noraudzījās.

- Klausieties tālāk, manu zēn. Vai tad es teicu, ka esmu beidzis?

D'Ambrici nogaidīja, vērodams drāmu, kas izvērsās starp nacistiem, Vatikānu un atkritējiem assassini. Četrdesmit ceturtā gada pavasari nomainīja vasara, un augustā sabiedrotie Parīzi atbrīvoja, izdzīdami no turienes okupantus, bet karš ar to vēl nebeidzās. Pilsētā valdīja haoss. Trūka pārtikas, pirmās nepieciešamības preču, un ļaudis kurnēja, nejuzdami vis prieku, bet rūgtumu un vilšanos. T ie, kuri bija sadarbojušies ar okupantiem, dzīvoja nemitīgās bailes no patriotu atriebības. Visus Pariz.es rajonus pāršalca baumas par nežēlīgām slepkavībām. Tādos apstākļos Vatikāna cilvēks izmeklēja ne vien tēva Gija Lebeka slepkavību, bet vēl divas viņam uzticētas lietas - mazās Simona slepkavu armijas nepaklausību un mēģinājumu nogalināt cilvēku vilcienā. Pēc Vatikāna domām, assassini bija izturējušies pret Svētā Tēva uzticēto misiju nodevīgi.

Vatikāna izmeklētājs, aukstasinīgs un nelaipns kungs, kura īsto vārdu neviens nezināja, par darba rezultātiem ziņoja tikai bis- kapam Toričelli (bīskaps acīmredzot dalījies savos apsvērumos par viņa darbību ar d'Ambrici). Savā rakstu darbā d'Ambrici izmeklētāju dēve par Kolekcionāru, iespējams, viņa neatlaidības un rūpības dēļ, jo tieši ar tādām īpašībām jābūt apveltītam kolekcionāram. Šis cilvēks ar istu policista stūrgalvību vāca pierādījumus visās trijās lietās. Pēc d'Ambrici domam, Kolekcionārs ne ar ko neatšķīrās no assassini, vienīgi ar to, ka Parīzē pārstāvēja Svēto Tēvu, kurš ārkārtīgi negatīvi vērtēja algotņu atteikšanos kalpot nacistiem. D'Ambrici nicinājums, pat naids pret Kolekcionāru esot jaušams, kā apgalvoja tēvs Danns, katrā rindiņā.

Mēnešiem ilgi Kolekcionārs pratināja ikvienu, kas bija pazinis tēvu Lebeku, uzdodams savus jautājumus atklāti, bet pārējā laikā, diennakts tumšajās stundās, iztaujāja citus cilvēkus, turpinādams pierādījumu vākšanu par assassini un viņu plānoto uzbrukumu cilvēkam vilcienā.

Simons viņam bija ciets rieksts. Simons ne vien kategoriski noliedza savu līdzdalību uzbrukuma mēģinājumā, viņš pat izlikās, ka par tadu plānu pirmo reizi dzird, turklāt veikli izlocījās, ari atbildēdams uz jautājumiem, kas bija saistīti ar Vatikāna pavēlēm okupācijas laikā sadarboties ar nacistiem. Tomēr Kolekcionārs neatlaidās, un D'Ambrici redzēja, ka cilpa ap Simona kaklu savelkas aizvien ciešāk.

D'Ambrici, kurš, strādādams kopā ar Toričelli, par algoto slepkavu aktivitātēm zināja daudz, arī nokļuva Kolekcionāra uzmanības lokā. Tas izsauca d'Ambrici desmit vai pat vairāk reižu uz pratināšanu, kas parasti ilga ne mazāk par sešām stundām, un bezgalīgi uzdeva vienus un tos pašus jautājumus, sīki izprašņādams par kara gadiem Parīzē. Četrdesmit piektā gada pavasara beigās d'Ambrici atskārta, ka Vatikāns no Kolekcionāra nepacie- tigi pieprasa rezultātu -gan Lebeka slepkavas vārdu, gan to, kas organizēja uzbrukumu cilvēkam vilcienā. Kolekcionāram bija jāatrod vismaz viens grēkāzis. Pēc tam sekotu ceļojums atpakaļ uz Romu pretī nezināmam liktenim.

Simons, gluži kā iluzionists, kurš izpildijis savu labāko triku, gluži vienkārši izgaisa. D'Ambrici nekad vairs viņu nebija redzē- jis.

Sajā situācijā Kolekcionārs saka badīgam acīm raudzīties uz bīskapu Toričelli, kuru pāvests vēstulē, ko no Romas atvecia Simons, bija norīkojis par algoto slepkavu darbības koordinatoru. D'Ambrici biskapu labi pazina - tas bija pieredzējis un viltīgs baznīcas veterāns, rafinēts, aizdomu pilns un piesardzīgs cilvēks ar gluži vai pārdabisku spēju ierauties sava gliemežnīcā un neskartam pārlaist jebkuru vētru. Viņš mazāk raizējās par to, kā izglābties, vairāk uztraukdamies, kam par to būs jāmaksa.

D'Ambrici to saprata, kad Toričelli sāka lūkoties apkārt pēc grēkāža, kas varētu apmierināt pēc asinīm alkstošo Kolekcionāru, kuru savukārt uzmudināja rējieni no Romas. Meklēt vajadzēja sev tuvāko lokā, un Toričelli izvēlējās… savu palīgu d'Ambrici. Savu uzticības personu, ar kuru neskaitāmas reizes bija dalījies bažās, ka assassini tiek izmantoti pretēji Vatikāna vēlmēm. Jaunais d'Ambrici bija ideāls grēkāzis.

Pirms Toričelli paguva viņu nodot Kolekcionāram saplosīša- nai, d'Ambrici izdarīja savu gājienu.

Tās pašas dienas vakarā, kad pienāca izsaukums uz Romu "jauna norīkojuma" saņemšanai, viņš vērsās pie amerikāņu izlūkdienesta virsnieka. Savos memuāros d'Ambrici izsaukumu pielīdzināja aicinājumam uz Maskavu. Viņš bija pietiekami attapīgs, lai saprastu, ko nozīmē atgriešanās Vatikānā. Amerikānis bija sens viņa draugs, kas vācu okupācijas laikā ne reizi vien apmeklēja Parīzi, cilvēks ar sakariem, un d'Ambrici viņam varēja uzticēties. Ar viņa palīdzību d'Ambrici izspruka no Kolekcionāra tvēriena, nozuzdams tikpat piepeši kā Simons. Kolekcionāram neatlika nekas cits ka ostit gaisu, gluži kā pēdas pazaudējušam dzi- nējsunim. lāču padoties viņš negrasījās.

Amerikāņu draugs, apgādājis d'Ambrici ar miruša priestera dokumentiem, izveda viņu no pēckara Eiropas. Pēc tam viņš uz laiku apmetās Prinstonā, Ņūdžersijā.

Amerikāņu draugs, protams, bija Hjū Driskils.

Un Prinstonā monsinjors d'Ambrici uzrakstīja šo savu stāstu.

***

Kad tēvs Danns apklusa, es krietnu bridi dzirdēto pārdomāju, mēģinādams saprast, vai tajā ir kāds būtisks papildinājums tam, ko zināju iepriekš. Prātā pārcilāju un apgrozīju katru sīkumu, mainīju tos vietām, līdz man šķita, ka aina kļuvusi vēl neskaidrāka.

Par vienu gan nešaubījos - kardināls d'Ambrici zina atbildes uz ļoti daudziem jautājumiem. Tajā pašā laikā zināju, ka viņš nelabprāt raugās šajā apšaubāmajā pagātnē, kura baznīca radīja algotu slepkavu komandu ar mērķi palīdzēt nacistiem. Turklāt diez vai viņš būs ar mieru nosaukt šo slepkavu īstos vārdus.

Es sapratu vel ko svarīgu. Mēs zinājām par notikumiem Parīzē no diviem, pat trim avotiem, ja pieskaita arī Gabriēlas stāstu, taču Baznīca vēlējās par šiem notikumiem klusēt, jo bija tajos lidz- dalīga. Un Vela to bija uzzinājusi.

Varbūt ir vēl kaut kas? Kāpēc viņu galu galā nogalināja?

Kas ir šie cilvēki?

Kas ir Kolekcionārs?

Cilvēks vilcienā?

Kas notika ar Simonu?

Un kāpēc neviens lidz šim nav ieminējies par pašu noslēpumaināko personu - Erchercogu? Etjēnam Lebekam šis cilvēks bija ļoti svarigs, ja jau aiz viņa vārda bija likta izsaukuma zīme… Svarīgs ari Toričelli, kurš vērsās pie viņa visgrūtākajā bridi…

Piepeši lejā ieraudzīju izkaisītas ugunis un sapratu, ka tā ir Parīze. Lidmašīna sāka līgani nolaisties.

Nākamajā rītā mēs sameklējām āra kafejnīcu ar skatu uz Parīzes Dievmātes katedrāli un iekārtojāmies no rotangpalmas stublājiem pītos krēslos pie galdiņa ar stikla virsmu. Vējš mums virs galvas plandīja nojumes audeklu ar firmas Cinzano logotipu. Lai gan bija novembra vidus, rīts atausa neparasti saulains un silts, taču vēja pūsmas liecināja, ka tas nav uz ilgu. Augstu zilajās debesīs drūzmējās baltu mākoņu grēdas, aiz katedrāles kupoliem veidodamas tādus kā sniega kalnus. Spoža saule apmirdzēja fantastiskās notekcauruļu sejas ar plēsīgajiem smaidiem.

Brokastīs mēs ēdam omleti ar dāsnu sviesta, zaļumu un siera piedevu. Cafe au lait, kafija ar pienu, bija bieza un salda. Es atspiedu muguru pret krēsla atzveltni un vēroju mierpilno skatu, bet tēvs Danns, noslēpies aiz rīta avīzes Herald-Tribune, laiku pa laikam kaut no nesaprotamu noņurdēja. Es no sirds priecājos par kluso, jauko ritu, nespēdams noticēt, ka tikai pirms diennakts ar šausmām un aizturētu elpu noraudzījos uz krustā sisto brāli Leo, kurš, viļņos līgodamies, māja man ar nedzīvo roku, līdz metos begt no reāla vai iedomāta vajātāja, kurš, kā man šķita, min uz papēžiem. Kad to atcerējos, sirds man pamira.

beidzot tēvs Danns avīzi nesteidzīgi salocīja un nolika malā. lād viņš skaļi izšņauca degunu.

-    Patiešām esmu saķēris iesnas, turklāt kakls ari sācis sāpēt. Kā jūs gulējāt?

-    Nu, katrā ziņā labāk nekā iepriekšējā nakti. Man būs veicies, ja tikšu cauri bez plaušu karsoņa.

-   Pasūkājiet šīs. - Viņš pasniedza man kārbiņu ar aveņu pas- tilam. Es vienu iemetu mutē. Tā nebija laba piedeva pie tik gardas kafijas.

-   Sakiet, kas īsti ir Ērilis Keslers?

Rīta jaukums acumirkli pagaisa. Vēja brāzmas no Senas puses pieņēmās spēkā, kļūdamas aizvien asākas.

Danns, nenolaizdams skatienu, vērās uz mani pār krūzes malu.

-    Vai viņš ir tik svarīgs? - es nelikos mierā.

-   Ak, Ērihs Keslers… noslēpumains cilvēks. Viņš zināja noslēpumus, glabāja noslēpumus, un pats bija noslēpums. Par spīti savai jaunībai, Otrajā pasaules karā bija vācu izlūkošanas ģēnijs.

Neko tamlīdzīgu es nebiju gaidījis. Taču ko vispār varēja gai- dit? Kā šis cilvēks iederējās kopējā ainā?

-   Tātad nacists?

-    Man nav ne jausmas. Katrā ziņā uzticīgs sev, pirmām kārtām. Gelena organizācijas uzlecošā zvaigzne. Spiegošanas meistara ģenerāļa Reinharda Gēlena personiskais protežē. - Viņš pagaidīja, lai es aptveru dzirdēto un tad turpināja: - Gēlens kalpoja Hitleram, SIB, C1P un Rietumvācijas speciālajiem dienestiem, un tieši tādā secība. Ļoti gudrs un veikls tips, un Keslers pie viņa izgāja labu skolu. - Danns pamāja viesmīlim, lūgdams atnest vēl kafiju, un apņēma pustukšo krūzi, sildīdams pie tās rokas.

-    Kas notika ar Kesleru?

-    Par to, ka viņš ir dzīvs, esmu pārliecināts. Keslers, tāpat kā viņa skolotājs Gēlens, paredzēja, ar ko beigsies šis karš. Paredzēja, kā pārzīmēs pasaules karti, bija lietas kursā par industriālajiem un cilvēku resursiem valstis, izprata naftas rūpniecības no- zirni. Viņš to zināja jau tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā gadā, kad rūgtums pec Pērlhārboras sagrāves beidzot piespieda amerikāņus ieņemt savu pozīciju. Jau tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā gadā viņš zināja, ka šis karš nav nekas cits kā Hitlera godkārības un egocentrisma izpausme… ka tas ir nevis politikas, bet gan psihopatoloģijas jautājums. Keslers bija pārliecināts, ka triumfālais kara sākums nepavisam nenozīmē, ka tikpat triumfālas būs tā beigas, un bija apņēmības pilns šajā asinspirtī izdzīvot. Viņš lika lietā visu savu izlūka pieredzi un talantu, lai pārlaistu gaidāmo apokalipsi…

Ievērodams pilnīgu slepenību, viņš nodibināja kontaktus ar sabiedroto izlūkdienestu struktūrām Francijā un Šveicē. Pirms tam ilgi prātoja, nespēdams izvelēties starp britiem un frančiem un tad izraudzīdamies pēdējos, lai gan abu valstu valdības Hitlera karu uzņēma ļoti nelabvēlīgi un pret tādiem kā viņš tur varēja izturēties skarbi. Galu galā Keslers nolēma apmesties Amerikā. Ar sena bērnības drauga palīdzību viņš sameklēja Stratēģiskās izlūkošanas biroja operatīvo aģentu, pēc Gēlena vārdiem, vienu no Mežo- nigā Billa Donovana kovbojiem. SIb aģents noticēja Kesleram un paņēma viņu savā paspārnē.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešajā gadā Keslers ar amerikāņu starpniecību sāka nodot sabiedrotajiem informāciju par vācu izlūkdienestu un tā struktūrām. Jo tuvāk nāca kara loģiskais iznākums, jo bagatigaka un interesantāka kļuva šī informācija. Sevišķi vērtīgas bija ziņas par krieviem, kas pat no sabiedrotajiem slēpa pilnīgi visu. Keslera amerikāņu sakarniekam jau četrdesmit trešajā gadā bija skaidrs, ka istais ienaidnieks ir bezdievji komunisti, ka pēc kara Autrumeiropas teritorijā valdīs prokomunistis- ki režīmi un tur vajadzēs pastiprināt savu izlūkošanas tiklu. Tādējādi Keslers lielāko kara daļu nodrošināja sev pienācīgu nākotni, starp citu, tāpat kā Gēlens, kas pēc kara kļuva par izcilu izlūkošanas ekspertu Krievijas jautājumos, pēc labākas sirdsapziņas kalpodams CIP.

Kad karš beidzās, Keslers pārvērtās sevišķi slepenā amerikāņu aģentā, kas bez grūtībām klejoja pa Eiropu. Viņš norobežojās no vācu aģentiem un pieslējās uzvarētājiem, par savējo izvēlēdamies samērā ekscentrisku darbības lauku - Katoļu baznīcu. Daudzi uzskatīja, ka par Baznīcas aktivitātēm kara laikā viņš zina vairāk nekā jebkurš cits. Mikrofilmās rūpīgi safilmētais materiāls par baznīcu, kas zināmas aprindās pazīstams ar nosaukumu "Keslera kodekss", bija cēlonis nebeidzamām nesaskaņām starp amerikāņiem un baznīcu. Keslers šis mikrofilmas glabāja Cīrihes bankas seifā un laiku pa laikam, maskējies par komivojažieri, tur ieradās, papildinādams savus krājumus ar dāmu veļā paslēptiem jauniem materiāliem. Tur tie glabājās vairākus gadus, bet tad piepeši Keslers izsludināja par tiem izsoli. Protams, lielāko summu solīja baznīca, jo tai bija nepieciešams kodeksu iegūt par katru cenu, bet amerikāņi tikai gribēja to dabūt sev.

Dnz pēc tam, kad Vatikāns materiālus bija ieguvis, Keslera automobili Maserati starp Nicu un Monako kāds notrieca no kalnu ceļa. I'ikai brīnums paglāba Kesleru no nāves. Kas mēģināja viņu nogalināt? Vatikāns, gribēdams būt drošs par viņa mūžīgu klusēšanu? Vai CIP, kas bija izmantojusi viņu, cik spēja, un nu sadusmojusies par slepenu dokumentu pārdošanu Vatikānam? Keslers to nezināja. Taču dziļi nožēloja, ka nav apdrošinājies, atstādams sev kodeksa kopiju. Vēlāk viņš ne reizi vien pārmeta sev tuvredzību, taču bija par vēlu.

"Nelaimes gadījums" uz ceļa padarīja viņu par kropli. Keslers no tās dienas ir piekalts braucamkrēslam. Vairāk nekā gadu viņš ārstējās Francijā, pēc tam pārcēlās uz dzīvi brazīlijā, mēģinādams nozust Riodežaneiro, pēc tam Buenosairesā, kurp bēga daudz nacistu. Viņu runas par ceturto reihu un teitoņu bruņiniekiem, kuri drīz atdzims un tad gan noteikti uzvarēs, uzdzina Kes- leram depresiju. Viņš devās uz brisbenu, Austrālijā, taču tur jutās kā uz Mēness. Pēc tam kārta pienāca Japānai.

Kesleram, protams, rūpēja sava drošība. Šķita, ka, pārceldamies no vietas uz vietu, viņš aizvien dziļāk ienirst pagātnes ēnās, kļūst par leģendu, līdz ar gadiem zaudē savas raksturīgās pazīmes. Tomēr joprojām bija ļaudis, kas vēlējās viņu izsekot un nošaut. Taču Keslers prasmīgi slēpa savas pēdas, un galu galā vajātāji viņu pazaudēja, tomēr negrasījās no sava nodoma atteikties. Iespējams, viņi cerēja, ka pietiek ar viņu apņēmību Kesleru atrast un iznīcināt, lai tas, gluži kā iebiedēts zvērs, vairs nekad nelīstu ārā no savas alas…

Tēvs Danns iemeta mutē vēl vienu pastilu.

- Parīzē uzreiz pēc kara viņu sastapu, - viņš turpināja, savīstīdams ciešāk ap kaklu šalli un ieraudamies savā mētelī ar divrindu pogām. Mākoņi bija aizseguši sauli, un Parīzes Dievmātes katedrāle piepeši izskatījās drūma un smagnēja. - Tas nebija grūti, ja nesež uz vietas. Keslers patiešām bija visur. Mēs satikāmies vairakas reizes, iedzērām pa glāzei. Viņš ieinteresēja mani ar saviem oriģinālajiem uzskatiem par karu, lai gan priekšstatu par viņu biju spiests veidot no saraustītiem, aprautiem izteikumiem un piezimem. Šķita, ka es, toreiz jauns, ne īpaši godbijīgs priesteris, liels asprātis, viņam iepatikos, turklāt viņu pārsteidzu, jo, tapat kā viņš, daudz nelauzīju galvu par Vatikanu. Es nebaidījos to pateikt, un tas viņu uzjautrinaja. Toreiz man šķita, ka esmu atraisījis viņu un lasu viņa prātā kā grāmatā, taču īstenībā sarunu virzīja Keslers, turklāt vairākos jautājumos par Baznīcu viņš mani apstrādāja kā Ziemassvētku tītaru… Lai arī kā tur bija, no mana redzesloka viņš nozuda. lāču tādu cilvēku ir grūti aizmirst… viņš aizķērās man atmiņā, un reizēm joprojām domās ar viņu diskutēju. Pēdējais, ko dzirdēju par Kesleru no kāda cilvēka, - viņš atgriežoties Eiropa… Pēc tam izlasīju d'Ambrici memuārus, uzzināju par visiem tiem algotajiem slepkavām un daudz ko citu… un sapratu, ka Baznīca nešaubīdamās nogalinātu, lai tikai patiesība neuzpeldētu virspusē. Sāku veidot kopainu. Tātad māsa Valentīna, Lokharts un I lefernans ir miruši, un, cik zināms, slepkava ir priesteris… Nav jābūt ģēnijam, lai redzētu saikni. Vienīgais, kas mani mulsina un attur no tālākiem secinājumiem, ir laika starpība. Divas atšķirīgas ēras, ko šķir četrdesmit gadu. Viens no cilvēkiem, ar kuru man gribētos par šiem senajiem notikumiem paru- nat, ir Ērihs Keslers. Viņš daudz zina, nav garīdznieks, pat ne katolis, un viņam nav iemesla glabāt šos noslēpumus. Turklāt baznīca viņu sakropļoja, tā ka viņam varētu būt vēlēšanās tai atriebties.

-    bet kā lai viņu atrod?

-    Kā jau teicu, esmu dzirdējis baumas, ka viņam strauji pasliktinājusies veselība, tāpēc viņš atgriežoties Eiropā. Vai tā ir taisnība, es nezinu. Varbūt dezinformācijas kampaņa? Jāteic, ka es nejustos pārsteigts, ja Keslers tā rīkotos, biju iedomājies, ka par viņu kaut ko varētu zināt Vikārs, Robijs Heivuds. Tā nu ierados Parīzē, kur satriekts uzzināju, ka Vikāru nogalinājis priesteris… un… un jūs esat viņu meklējis pirms manis. Ēs apstulbu, kā ar rungu pa pieri dabūjis. Situācija kļūst aizvien ļaunāka… no šā slepkavas vairs nekur nav glābiņā… Dievs savā bezgalīgajā gudrībā vismaz pasargājis veco Klaivu Paternosteru, kas zina gandrīz tikpat daudz, cik Robijs. Es uzdevu Klaivam, lai tas mēģina uzokšķerēt, kur Keslers meklējams. Ak Dievs, savu mūžu nebiju tik satraukts… Ziniet, Ben, biju pārliecināts, ka Īrijā atradīšu jūsu līķi…

***

Sāka 1it. Skaistais rīts, kas solīja siltu un saulainu dienu, kā izrādījās, bija mūs maldinājis. Pār pilsētu, kā uz papagaiļa būra uzmests tumšs lakats, savilkās biezi mākoņi. Parīze noklusa, acumirkli it kā zaudēdama krāsas.

Mēs pastaigājāmies gar Sēnu, apstādamies pie ielu tirgotāju letēm, lai pārlapotu ilustrētas grāmatas un veclaicīgus foliantus ar nobružātiem stūrīšiem un nopētītu reprodukcijas. Lietus lāses čabināja oranžās un brūnās lapas zem kājām un izraibināja maziem burbulīšiem Sēnas ūdens virsmu.

Mēs gaidījām.

Iegriezušies kādā necilā vietā, mēs panašķējāmies ar ceptiem āboliem un, sākuši ar tiem, beidzām ar karstiem siera un šķiņķa sendvičiem un Fischer alu. Šauru ielu labirintā aiz plašā grāmat- veikala Gibert Jeune, kura pastāvīgie apmeklētāji bija Sorbonnas studenti, mēs iemetām skatienu rotaļu veikala logā, kur bija izlikta spēļmanta, kas atgādināja Smith & Wcsson revolveri, kādu lieto policisti. Izrādījās, ka tēvs Danns no tādām lietām kaut ko saprot. Es nodomāju, ka revolveris izskatās gluži kā īsts. Šķita, ka caur biezo stiklu pat jūtams ieroču apkopei izmantojamās linsēklu eļļas smārds.

Danns rādīja uz rotaļu ieroci.

-    Kaut kas neticams! Ar tādu var laupīt banku!

-    Droši vien. Dilindžers izlauzās no Grīnkāslas cietuma Indi- ānas štatā ar ieroci, ko bija izgriezis no koka un nokrāsojis ar apavu krēmu. Ļaudis visam kam notic.

-jā, droši vien tā ir.

-   Protams, par to nav šaubu, - es sacīju. - Ja būtu citādi, jūs paliktu bez darba, tēvs. Baznīcas eksistence ir tam pierādījums.

-   Jus esat nekauņa un bezdievis, Ben!

-   Jūs runājat tāpat kā mans tevs. Vai zināt, ko es viņam atbildu? No tāda dzirdu.

-Jūs teicāt, ka Īrijā esot pazaudējis savu ieroci.

Es pamāju.

-Jā… Ši nav joka lieta, - tēvs Danns novilka.

-   Zinu. Ļaudis melo. Visapkārt visi melo. Šķiet, ka vienīgais, ko skaidri zinu, ir tas, ka Horstmans nav Simons. Nez kāpēc biju iedomājies, ka tas ir viens un tas pats cilvēks.

-   Slikti, ka pazaudējāt. Ierocim jābūt pa ķērienam.

Visa šī saruna bija spēle. Mēs apmainījāmies nenozīmīgām frāzēm, lai ātrāk ritētu laiks.

-   Patiešām, Ben, mums derētu apbruņoties. Ko jūs par to domājāt?

-   Nu, man negribētos būt atkarīgam no tāda ieroča. - Es pamāju uz vitrīnas pusi.

-    Manuprāt, ierocim nav ne vainas. Ar tādu vismaz nevar sašaut sevi.

-   Nav ne vainas, iekams nerodas vajadzība šaut uz citu.

-    Uz citu? Ak, šaušana pie laba gala nekad nav novedusi!

-   Muļķības! Ir tads vecs izteiciens, tēvs. Nekad nevelc ārā ieroci, ja negrasies šaut, un nekad nešauj, ja negrasies otru guldīt kapā.

-   Jūs nupat to izdomājāt, Driskil.

-    Nē, tas ir pazīstams teiciens.

-   Tad varbūt tā sacija billijs Kids.

-Jā. billijs Kids, patiešām. Esmu par to pārliecināts.

-    Bills Bonijs.

-    Pareizi. Viljams Bonijs.

-Jāteic, ka viņš bija nejēga un mira pavisam jauns.

-    Būtu miris vēl jaunāks, ja nēsātu līdzi pielādētu pistoli, tēvs.

-    Un tomēr, Ben… - Danns atvēra rotaļu veikala durvis.

Veikalā viņš vērsās pie pārdevējas ciešamā franču valodā.

-    Mēs vēlētos divus šos. - Tēvs Danns rādīja uz vitrīnu.

-    Revolverus? - meitene pajautāja angliski.

Danns pamāja ar galvu.

-    Divus.

-    Vai ņemsiet arī kastīti ar pistoniem?

-    Ak nē! Diez vai mēs ar tiem šaudīsimies. Kā jūs domājat, Driskil?

-    Vismaz es nešaudīšos.

-   T ā jau es domāju, - viņš teica meitenei. - Tikai revolverus. Bez. munīcijas. - Tēvs Danns pasmaidīja.

Mēs izgājām no veikala uz ielas, kur lietus bija pastiprinājies. Danns iedeva man rotaļu ieroci.

-   Ielieciet kabatā. Katram gadījumam. - Viņš piemiedza man ar aci. Es ieliku šaujamrīku mēteļa kabatā. - Nu, vai jūtaties labāk?

-   Jokojiet vien… - es nomurmināju.

Danns iebāza roku mēteļa kabatā un nospieda revolvera mēlīti. Atskanēja kluss klikšķis. Viņa sārtajā sejā atplauka bērnišķīgs smaids. Pīpi viņš bija apgriezis otrādi, lai galviņā neiekļūtu ūdens.

-    Mācītājs ar ieroci. Tāds tēls man ir pa prātam. Varbūt galu galā kļūšu par leģendu.

-    Rotaļlieta ir no plastmasas.

-   Ilūzija un īstenība allaž iet roku rokā. - Viņš iemeta skatienu rokaspulksteni. - Četri. Laiks tikties ar Klaivu.

Taksometrs, īgni rūkdams, brauca kalnup uz Placi' de la Con- trescarpe. Lietus joprojām gāza kā ar spaiņiem, un laukums bija vienās peļķēs, bet klaidoņu ugunskurs dega tieši tāpat ka pirms dažām dienām. "Resnā runča" logos silti un vilinoši spīdēja gaisma.

Klaivs Paternosters bija iekārtojies pie loga galdiņa. Brilles, kad viņš klepoja, bīstami balansēja uz prāvā deguna. Šis bija iesnu gadalaiks. Raupjais, vecais lietusmētelis karājās uz pakaramā pie loga, un, mūs sveicinādams, viņš mazliet atrāva smago augumu no krēsla.

Visi trīs pasūtījām konjaku. Tēvs Danns un Paternosters kūpināja pipi, un mūsu stūris pie loga pildījās ar smirdīgām dūmu vērpetēm.

-   Tātad jūs atradāt viņu Īrijā, - Paternosters teica tēvam Dan- nam.

-jā, un, kā redzat, atvedu sveiku un veselu, - Danns atbildēja.

-   Sakiet, Ben, vai atradāt brāli Leo? Kā viņš jūtas?

-   Ak jā, - es attraucu un apklusu. - Atradu, - pēc brīža piebildu. Un piepeši jutu, ka nespēju atbildēt uz otru jautājumu. - Viņš jūtas labi, - beidzot noburkšķēju. Meli paši pārvēlās pār lūpām. Es nevēlējos ieraut Paternosteru šajā virpuli vēl dziļāk.

-    Nu un kā jums veicās? - tēvs Danns vaicāja. - Vai kaut nedaudz laime uzsmaidīja?

-   Manuprāt, reizēm brīnumi tomēr notiek. - Paternosters lepni palūkojās acis Dannam un tad man. - Varbūt neesmu vel zaudējis ķērienu. Vikārs ar mani lepotos. Biju spiests izmantot vecos sakarus, vienu otru pamudinat uz vaļsirdību. Nē, nē, neuztraucieties - tie viri prot glabāt noslēpumus! Izstāstīju, kas stāstāms, apvienoju informācijas druskas… Vārdu sakot, es zinu, kur ir Ērihs Keslers.

-     Labi strādāts, draugs. Džekpots! - Danna acis smaidīja. - Un tā?

-    Es zinu, kur viņš ir un… par ko kļuvis.

Erihs Keslers bija pieņēmis citu vārdu. Ambrozs Kalders.

Dzīvoja netālu no Aviņonas.

Tiksies ar mums tāpēc, ka atcerējās Ārtiju Dannu.

Viņš bija devis norādījumus, kā mums jarikojas.

Ambrozs Kalders nevēlējās riskēt.

Jau Ņujorkā tēvam Dannam bija ienākusi prātā doma, ka Kērtisam Lokhartam Parīzē bija dzīvoklis vai māja, ko viņš nodeva Veļas rīcībā, kad tā strādāja Eiropā. Nezinu, kāpēc pats nebiju lidz tam aizdomājies - man šķita, ka Vela parasti apmetās ordeņa Parīzes nodaļas telpās. Par laimi, tēvs Danns bija sazinājies ar Lokharta Ņujorkas biroju, pārliecinoši izskaidrojis situāciju, un šie cilvēki laipni nosauca Parīzes dzīvokļa adresi, turklāt sazvanījās ar saviem Parīzes kolēģiem, lai tie Dannam iedotu atslēgu. Tā kā mēs pazinām nelaiķa Lokharta gaumi un dzīves vērienu, mājas atrašanās vieta mūs neizbrīnīja. Tā bija prestižā un dārgā rajonā netālu no rue clu Faubourg-St.-Honore, akmens sviediena attālumā no Elizejas pils, kur mīt Francijas prezidents, kur atrodas Amerikas vēstniecība un nepārspējamā viesnica Bristol. Ļoti sen man nezināmu iemeslu pēc tevs nesapratās ar Bristol administrāciju, un mēs par savu pastāvigo uzturēšanās vietu izvēlējāmies viesnīcu George V, taču man par Bristol jau no agras bērnības bija siltas atmiņas.

Mēs nezinājām, vai Vela Lokharta dzīvokli maz izmantojusi, taču, kad atslēga bija rokā, apturējām taksometru un lietū devāmies pāri upei. šoferis mūs izlaida netālu no krustojuma ar rue Ici Boetie. Es acumirklī atcerējos pagātnes ainas - kā bīskaps Toričelli aizveda mani un Veļu uz rue la Boetie, deviņpadsmit, un uzcienāja ar kruasāniem. Mums šķita, ka nekas gardāks uz pasaules vairs nevar būt. Mēs tos ēdām ar sviestu un ievārījumu katru dienu, dzērām savu pirmo cafe tiu lait tieši tādā krāsā, kādā tai jābūt, bet bīskaps, raukdams savu līko Šeiloka degunu, vēroja mūs un reiz izstāstīja, ka sensenos laikos viens ļoti slavens rakstnieks, kam toreiz bijis trīspadsmit gadu, ari ļoti iecienījis rue la Boetie, deviņpadsmit, kruasānus un tiesājis tos tikpat kāri kā mēs. Es klausījos bīskapa stāstā, domādams, ka runa ir par kādu man nezināmu franču rakstnieku, jo vārdu bīskaps neatcerējās. Ka izrādījās, zēns, kam tūkstoš astoņi simti piecdesmit sestajā gadā iegaršojās kruasāni, nebija vis francūzis, bet gan amerikānis, kura gramatas es vēlāk aizrautīgi lasīju. Henrijs Džeimss. Rue la Boetie, deviņpadsmit. Kruasāni. Tas viss vienā mirkli man pazibēja pra- tā, kad izkāpu no taksometra un, uzslējis augšup apkakli, sargādamies no lietus un vēja, ieraudzīju plāksnīti ar ielas nosaukumu. Es atcerējos vasaras dienu, bīskapu, kruasānus un kafiju un mazo māsu sārtā kleitā ar gaišzaļu lenti aizmugurē un sārtu cepuri galvā. Bija pagājis trīsdesmit gadu, māsa bija mirusi, un es mēģināju noskaidrot, kāpēc. Šīs ielas deviņpadsmitajā namā droši vien joprojām pārdeva tikpat lieliskus kruasānus, taču pret Henriju Džeimsu biju atvēsis, viņa slaveno "Zelta kausu" neizlasīdams pat līdz pusei. Man trūka māsas, un tā bija īsta elle. Kru- asānu kopā ar Veļu man nekad vairs nebūs.

Tā bija pelēka akmens māja, no kuras vējoja cienīgums un turība. Dzelzs vārti bija tik iespaidīgi, it kā sargātu vismaz kroņprinci vai nenovērtējamus noslēpumus. Šķita, ka šai ēkai neko nespēj padarīt ne laiks, ne pārmaiņas, ne nāve, ne nodokļu likumi. Jā, protams, Lokharts bija miris, un Vela arī… Iespejams, viņa izmantojusi šo ēku.

Mājai bija durvju sardzes telpa, un, tiklīdz iegājām pa durvīm, Danns uz brīdi tur iegriezās. Viņš iznāca ārā, kaut ko zem deguna dungodams, un mēs grabošā liftā braucām augšup. Liftam apkārt izlocījās šauras kāpnes. Caur grīdas režģiem bija redzami kabeļi.

- Augšējais stāvs, - Danns teica.

Mēs izgājām no lifta. Vestibilā bija galdiņš ar puķēm, biezs pelēks paklājs uz grīdas un liels spogulis pie sienas. Stāvā bija divi dzīvokļi, viens no tiem - Lokharta.

Dzīvokļa durvis nez kāpēc bija puspavērtas. Danns palūkojās uz mani, paraustīja plecus un pielika pirkstu pie lūpām. Es at- grūdu durvis lidz galam vaļā un gāju iekšā.

Priekšnamā vilka caurvējš un smaržoja pēc lietus. Acīmredzot kaut kur bija vaļā logs. Dzīvojamā istabā no priekšnama iespīdēja blāva gaisma. Tā bija grezni dekorēta telpa - ar kandelabriem, kamīnu rokoko stilā, spoguļiem zeltītos ietvaros un gravīrām pie sienām. Zemās mēbeles bija pārklātas. Istabas vidū es apstājos un ieklausījos.

Kāds kaut kur raudāja. Klusas elsas saplūda ar vienmērīgu lietus lāšu bungošanu pa jumtu un palodzēm. Arā caur lietus un tumsas plīvuru neskaidri iezīmējās Eifeļa torņa ugunis.

Es ieskatījos nelielā kabinetā, kur pa atvērto logu iekšā spraucās vāja gaisma un viegls vējš plivināja aizkarus. Pie galda, apņēmis rokam galvu, kāds sēdēja un, vienaldzīgs pret visu pasauli, šņukstēja un šņaukājās.

Acīmredzot es radīju kādu troksnīti, jo pie galda sēdošais cilvēks pacēla galvu. Nevis strauji un trauksmaini, tieši otrādi - lēni, it kā nekam nebūtu nozimes.

Mirkli man šķita, ka redzu halucinācijas.

Uz mani raudzījās masa Elizabete.

Kā lai aprakstu pretrunīgo emociju gūzmu, kas tajā brīdī aizrāva man elpu? Kopš pēdējās tikšanās bieži par viņu domāju, tik bieži, ka reizēm vēlējos, lai šīs atmiņas no manis atkāptos, īpaši par mūsu strīdu šķiršanās dienā Prinstonā, bet tas nenotika. Acu priekšā tad uzausa mūsu labās dienas, un es atcerējos, cik mums kopā bija viegli un jauki… Tik negaiditi viņu šeit ieraudzījis, es piepeši nopriecājos, bet nākamajā mirklī sevi aprāju, atgriezdamies ne visai patikamajā īstenībā. Kā viņa toreiz Prinstonā uz mani sakliedza…!

Māsa Elizabete bija ģērbusies tradicionālajā mūķenes tērpā. Garie kastaņbrūnie mati, ko pakausī kopā saturēja sprādze, bija atglausti atpakaļ, atsegdami augsto pieri, taisnās uzacis un platās zaļās acis. Uz rakstāmgalda gala bija uzmests lietusmētelis. Seja no raudāšanas bija uztūkuši.

Es vēlējos atmest lepnumu un atmaigt, pieiet viņai klāt, apskaut un turēt, par spīti tam, kas viņa bija - šī doma cirta ka zobens… Elizabete bija tik izmisīgi skaista, tik skumja, bet tad gluži kā maza meitene ar pirkstu kauliņiem izberzēja acis, palūkojās uz mani no jauna un tik laimīgi pasmaidīja, ka man bija jāsavaldās, lai nemestos uz priekšu viņai pretim. Es paliku stāvam, jo zināju, ka atliek man spert soli un būšu pagalam, būšu nelaimīgs visu atlikušo mūžu. Nē, viņa bija man mirusi tāpat kā Vela, un mana rūgtā pieredze bija tam pierādījums.

Es lūkojos uz viņu, neatraudams skatienu, līdz durvīs iestājās Artijs Danns.

- Piķis un zēvele, ko es redzu! - viņš iesaucās.

Lai gan tēvs Danns bija garīdznieks, viņš allaž zināja, kur tuvākajā apkaimē meklējams kāds jauks, neliels restorāns. Šajā reizē viņš aizveda mūs uz rue St.-Philippe-du-Roule, kas atradās kvartālu no Lokharta mājas. Iekšpusē bija krēslains, uz galdiem dega sveces, un liesmas no kamīna visapkārt meta priecīgus gaismas plankumus. Jau durvīs bija jūtama brīnišķīga ķiploku un sarkanvīnā gatavotu mērču smarža, bagete bija vēl silta un vijīga, vīns - garšīgs un uzmundrinošs. Tas palīdzēja man pārvarēt apmulsumu un nedrošību, kas mani sasaistīja kopš brīža, kad ieraudzīju māsu Elizabeti.

Viņa pastāstīja, ka neesot ēdusi visu dienu, turklāt izskatījās tāda, it ka veselu nedēļu nebūtu arī gulējusi. Veseligais sārtums no vaigiem bija pagaisis, acis iekritušas un nogurušas. Mēs abi lielākoties klusējām, tāpēc sarunu pie galda uzturēja tēvs Danns. Šķiet, ka tas viņam nebija apgrūtinājums. Viņš bija atvedis mūs uz restorānu, apsēdinājis pie galdiņa, pēc tam pasūtīja vīnu, pats to uzreiz pagaršoja un atzina par labu, vārdu sakot, radīja visus nosacījumus patīkamam vakaram. Vēlāk viņš mudināja Elizabeti pastāstīt, kas atvilinājis viņu uz Parīzi. Viņas stāsts iznāca nedaudz. saraustīts, jo nebija iespējams nelikties zinis par lieliskajiem ēdieniem: sīpolu zupu ar grauzdiņiem, sēnēm ķiploku mērcē, pastēti ar ķiplokiem un zaļajam pistācijām. Mums pasniedza arī slaveno restorāna firmas ēdienu - sautētu liellopu gaļu ar sīpoliem un ceptiem kartupeļiem, ko notiesājām, piedzerdami lielisku sarkanvīnu. Tāda maltīte, gluži tāpat kā Elizabetes stāsts, bija vērta, lai to saglabātu atmiņā.

Kā parasti, es centos jaunās informācijas fragmentus apvienot vienā veselā, atrast tiem vietu jau izveidotajā kopainā, to neizjaucot, - šis uzdevums nebija izpildāms. Tas butu gluži tāpat, ja es mēģinātu bez kaleidoskopa kustināšanas tajā iegūt jaunu rakstu. Bez kustināšanas citu rakstu iegūt nebija iespējams, un es sāku domās veidot vēl vienu notikumu modeli. Elizabete pamazām kļuva līdzīga pati sev, tai, iepriekšējai Elizabetei, ko pazinu. Viņa ēda ar vilka apetīti, un viņas vaigi sārtojās, spēki atgriezās, un es nespēju vien noraudzīties viņā. Elizabete šo vakariņu laikā man atgādināja to meiteni, kuru biju iemīlējis Prinstonā, bet es visiem spēkiem centos sevi nenodot. Es nedrīkstēju pieļaut, ka viņa manītu manas jūtas, tāpat kā nedrīkstēju aizmirst, ka viņa ir mūķene un pieder baznīcai.

Viņas minētos notikumus es domās sakārtoju hronoloģiskā secībā. Stāsts sākās ar Veļas mapē atrasto piecu upuru sarakstu. Klods Žilbērs, Sebastjans Aroijo, Hanss Ludvigs Millers, Praiss Beidels-Faulers un Džefrijs Streičens. Visi miruši, visi saistīti ar Parīzi kara laikā un pēc kara, un visi tā vai citādi saistīti ar Baznīcu. Un visi kaut kādā ziņā bija svarīgi Veļai.

Elizabete, pētīdama tos pašus dokumentus, ko Vela, bija uzzinājusi par algotajiem slepkavām un izsekojusi viņu daudzus gadsimtus ilgo vēsturi lidz pat divdesmitā gadsimta divdesmitajiem gadiem, kad pie varas nāca Musolini. Viņa bija pratusi sasaistīt piecus sarakstā minētos cilvēkus un viņu noslepkavošanu ar Otrā pasaules kara notikumiem. Viss saskanēja - slepkavības, apstākļi, dokumenti. Taču joprojām neskaidrs bija viens - kāds ir slepkavu motīvs nogalināt tik daudzus gadus pēc kara?

Kad es to pajautāju, Elizabete palocīja galvu un atteica, ka d'Ambrici un Sandanato izteikuši tādas pašas iebildes.

-    Un ko tu viņiem atbildēji?

-    Vai tad tas nav acīmredzams? Kas baznīcā notiek tāds, kā dēļ butu izšķirties par slepkavību? Kāda ir lielā balva? Pāvesta amats. Tuvojas Kallista pēcteča vēlēšanas…

-   bet kāds šiem pieciem sakars ar jauno pāvestu? - Danns, no kura sejas nenozuda labsirdīgs smaids, jautāja.

-     Paklausieties, es neteicu, ka zinu atbildes uz visiem jautājumiem. - Elizabetes balsī jautās nepacietība. - Gluži vienkārši es uzdevu jautājumus, kas prasa atbildes. Nav iespējams tikt uz priekšu, ja neprot uzdot pareizus jautājumus. Vela to bieži atkārtoja. Viss atkarigs no jautājuma, viņa teica. Ja atgriežamies pie Veļas saraksta… tajā bija vēl sestais vārds. Manuprāt, cilvēks ar tādu vārdu nemaz neeksistē, jo mēs par viņu neko nespējām noskaidrot. Pie viņa varda nebija nāves dienas datuma. Viņu sauc Ērihs Keslers…

-    Nevar būt! - es salēcies iesaucos, lūkodamies uz Dannu. - Dieva dēļ… kā Vela par viņu uzzināja?

-   Galvenais ir tas, ka uzzināja, - Danns atbildēja. - Domāju, ka jūs saprotat, kāpēc viņi grib nogalināt Kesleru ari. Pie joda, ben, viņš acīmredzot zina visu!

-   Vienu mirkli! Jus zināt, kas viņš ir? - Elizabete, beidzot atkal tikusi pie varda, nogaidoši uz mums lūkojās. - Nu? K/is viņš tāds ir?

Tā šis vakars turpinājās - mūsu stāsti atkārtojās, samudžinā- jās kamolā un atkal atritinājās, lidz Danns, uztvēris kādu pavedienu, lika sākt visu no jauna. Galu galā sāka iezīmēties visai satraucoša aina.

Es teicu Elizabetei, lai viņa ceļ galdā visus viņai zināmos faktus un secinājumus, pirms savu stāstu sāku es, un viņa, kaut ko noburkšķējusi, piekrita. Viņa bija tieši tāda pati kā toreiz vēlu nakti Prinstonas mājas virtuvē pie galda - traģisko notikumu satraukta un apņēmības pilna tikt ar visu skaidrībā.

Elizabete ar saviem atklājumiem bija devusies pie d'Ambrici un viņa uzticamā ēnu ministra Sandanato. Kardināls bija cilvēks, kuru Vela cienīja un mīlēja, turklāt bija pazinusi jau kopš bērnības. Elizabetes zaļajās acīs pazibēja dusmas, kad viņa atzinās, ar ko šī tikšanās beigusies. Ne viens, ne otrs svarīgais Baznīcas virs viņas stāsta neklausījās ar vajadzīgo nopietnību, un abi noraidīja domu, ka assassini ir kas vairāk par senu leģendu, rēgu, ar ko biedēt Katoļu baznīcu. Viņa aizgāja pie kardināla vēlreiz, un d'Ambrici zaudēja savaldību. Tas sadusmoja ari Elizabeti, un viņa nolēma doties uz Parīzi. Tāpat kā mēs, viņa atcerējās, ka Vela šeit apmetusies Lokharta dzīvokli… bet tad, pirms pāris dienām, viss mainījies, un d'Ambrici sācis izturēties pret viņas teikto nopietni.

-    Kas tik ipašs notika pirms pāris dienām? - es jautāju.

Taču iejaucās Danns, teikdams, ka mums jābūt pacietīgiem. Viņš gribot zināt, ko d'Ambrici īsti sacījis par mītisko zvēru, assassini.

Pēc Elizabetes vārdiem, d'Ambrici to nosaucis par izdomājumu, kas dibināts uz nožēlojamām patiesības drumslām. Beidels- Faulers bijis vecs savādnieks, kurā neviens neesot klausījies. Kardināls neticēja nevienam viņas vārdam - nedz par piecu cilvēku noslepkavošanu, nedz Beidela-Faulera pētījumu tīšu iznicināšanu. Vai maz kas pasaulē notiek, ļaudis mirst katru dienu, un starp šiem faktiem nav nekādas saistības. Assassini? Tikai leģenda. Un viņš neko neesot dzirdējis par cilvēku, vārdā Ērihs Keslers.

Danns nopūtās, pastūma tālāk šķīvi un izslaucīja ar salveti lūpu kaktiņus.

-   Patiešām žēl, ka tas jādzird. Ļoti, ļoti žēl. Taču jūs teicāt, ka galu galā viņš jūsos ieklausījās.

Elizabete pamāja.

-Jā, tā ir. Jāteic, ka Veļas teiktajā viņš vienmēr ieklausījās. Kardināls ļoti labi zina, ka es turpinu Veļas pētījumus…

-   Varbūt viņš gluži vienkārši vēlas tevi pasargāt no nelaimes, - es izteicu minējumu.

Viņa paraustīja plecus.

-   Nezinu. Iespējams, tā ir. Taču es labi pazīstu šo cilvēku un domāju, ka viņš izstāstītu man patiesibu un tad mēģinātu mani pārliecināt, lai nemaisos, kur nevajag. Neticu, ka viņš man melo, viņš ciena mani un manu darbu…

-    Māsa, - tēvs Danns apņēmīgi viņu pārtrauca, - neņemiet ļaunā, bet man jāteic, ka jūs maldāties. D'Ambrici ir kardināls.

Un mēs šeit spriežam par Romas Katoļu baznīcu. - Viņš pasmaidīja, un sārtajā sejā ievilkās grumbas. - Es runāju ka garīdznieks un Baznīcas audzēknis. Esmu pārliecināts, ka d'Ambrici patiešām jūs patīkat. Kā gan jūs varētu kādam nepatikt? Taču pret jums un jusu darbu nekādu cieņu viņš nejūt. Jūs esat sieviete, un tas ir slikti. Jūs esat mūķene, un tas ir vēl sliktāk. Turklāt vēl žurnāliste, kas allaž uzmācas ar jautājumiem, visur bāž savu degunu, cilvēks ar principiem un tikumības standartiem… kuriem atbilst tikai daļa cilvēku. Šajā bridi, māsa, iedegas sarkanā gaisma. Fakts, ka esat amerikāniete, padara situāciju vēl bēdīgāku, jo amerikāņi ne īpaši ieklausās saprāta balsi. D'Ambrici jums meloja aiz vis- parastākas piesardzības, viņš jums meloja instinktīvi. Ticiet man - tādiem cilvēkiem kā d'Ambrici jūs esat ienaidniece. Starp citu, pats esmu pieķēries šim vecajam maitasgabalam…

Elizabete nemirkšķinādama cieši lūkojās tēvam Dannam acīs.

-   Jā, es visu sapratu. Taču… kāpēc būtu jāmelo man?

-    Māsa, un tomēr viņš jums meloja.

-    Pierādiet!

-    Vai jums ir gadījies kaut kur izlasit vārdu Simons? Simons Verginijs?

-Jā, Beidela-Faulera darbā.

-    D'Ambrici par algotajiem slepkavām zina ļoti daudz. Viņš bija personiski pazīstams ar Simonu Verginiju Parīzē kara laikā. Simons Verginijs ir pavesta Pija uz Parizi aizsūtītā priestera izdomātais vārds…

-    Pija sazvērestība, - viņa nomurmināja.

-    Pijs nosūtīja šo Simonu uz Parīzi pie biskapa Toričelli, lai Simons tur vervētu algotus slepkavas, kuriem vienlaikus bija jāsadarbojas gan ar nacistiem, gan Baznīcu, gādātu, lai okupanti nenojaustu par Baznīcas sadarbību ar Pretošanās kustību, un dalītu dārglietas un mākslas darbus, kas nolaupīti Francijas ebrejiem… un Simons, lai ari kas viņš būtu, mēģināja likt šķēršļus gestapo un esesiešiem cilvēku nogalināšanā…

-    Kā jūs to visu zināt? - Elizabetes balss ietrīsējās.

-    D'Ambrici to visu pēc kara Prinstonā uzrakstīja. Uzrakstīja un noslēpa, bet tagad kāds cilvēks to atrada, un es izlasīju. Tā ir vēsture! Mēs nezinām, kāpēc viņš to rakstījis, taču par stāsta patiesumu šaubu nav… Viņš uzrakstīja, un es izlasīju, māsa. Tāpēc zinu.

Bridi Elizabete, iekodusi lūpā, klusēja, pēc tam nesteidzīgi, neko neizlaizdama, izstāstīja mums par vīrieti sutanā, garīdznieku ar pienaini baltu aci. Kā tas mēģinājis viņu nogalināt, kā viņa aizstāvēdamās cīnījusies un ka viņš pārvēlies pāri dzivokļa terases margām un nosities uz Via Veneto… Viņa iekoda lūpā tikai vienu reizi. Nedz asaru, nedz vētrainu emociju, pat ne dusmu. Tikai stāsts.

Beigusi viņa pirmo reizi šajā vakarā cieši ieskatījās man acīs.

-   Pēc tam prātā man bija tikai viena doma, - viņa sacīja. - Kāpēc Veļai neizdevās izdzīvot? Kāpēc viņa nejuta briesmas, nemēģināja cīnīties ar to viru kapelā?

-     Tāpēc, ka mūsu kapelā bija cits cilvēks, - es atbildēju. - Ja pie tevis būtu ieradies Horstmans, tu ari būtu mirusi. - Es noriju siekalas, kaut gan mute piepeši bija izkaltusi.

-    Horstmans? - viņa atkārtoja un, brīdi klusējusi, turpināja: - Gluži nejauši lejā, uz ielas, tajā vakarā bija monsinjors Sandanato…

-    Droši vien, mīlestības apmāts, stāvēja sardzē, - es piezīmēju.

-    Varēji to neteikt. Neredzu iemesla jokiem.

-    Es nejokoju. Taču tas nav svarīgi. Stāsti tālāk!

-   Neķildojieties, bērni, - tēvs Danns noburkšķēja.

-   Tātad, kad tas notika, Sandanato bija lejā, uz ielas. Jāteic, viņu ļoti satrauc pēdējo nedēļu notikumi, viņš cieš… Šis slepkavības, pāvesta slimība, biežās d'Ambrici un pāvesta nakts tikšanās, intrigas ap vēlēšanām… Viņš izskatās novārdzis, baidos, ka viņam neizturēs nervi… Tovakar viņš bezmērķīgi klīdis pa ielām, attapies pie manas mājas un iedomājies palūkoties, vai esmu vēl nomodā, pat grasījies uznākt augšā un parunāties. Mēs nereti ilgi diskutējam par Baznīcu, vēl nesen tādas sarunas man bija ar Veļu, dažreiz līdz vēlai naktij…

-   Nu protams, - es atkal viņu pārtraucu, - atcerējos… piesātināta garīgā dzīve.

Elizabete izlikās mani nedzirdam.

-    Kāda sieviete, kas gājusi turpat netālu, sākusi kliegt, bet viņš neesot sapratis, kas notiek, un tad kliedzēja pacēlusi roku un rādījusi augšup… tur krita vīrietis, kas mēģināja mani nogalināt… Viņš nogāzies uz ielas malā atstātas automašīnas jumta un tad novēlies uz braucamās daļas… - Elizabete nodrebinājās. - Pāri viņam pārbraukušas divas vai trīs automašīnas, bijis pārāk izkropļots, lai varētu identificēt… Varbūt viņš nemaz nebija garīdznieks. Sandanato ka neprātīgs uzskrēja augša pie manis uz dzīvokli…

Es nogrozīju galvu.

-    Kā viņš varēja zināt, ka mācītājs nokritis tieši no tavas terases?

-    Diez vai viņš to zināja, - Elizabete atbildēja. - Gluži vienkārši gribēja pārliecināties, ka nekas ar mani nav noticis…

-    No viņiem nav iespējams noslēpties, - es saciju. - Līdz šim domāju, ka Horstmans viens izseko un nogalina cilvēkus, pirms esmu viņus atradis. Tagad zinām, ka novēro ne vien mani, bet mūs abus…

-   Neaizmirsti mani, veco zēn, - tēvs Danns teica. - Iespējams, viņi seko man ari. - Viņš ielēja atlikušo vīnu no pudeles glāze un pamāja viesmīlim, lai atnes kafiju ar konjaku.

-   Tātad, - es turpināju, - viņi ir vairāki. Kas viņiem dod pavēles? Kas norāda, ko un kad nogalināt? Kas izlēma, ka māsa Elizabete pārāk daudz zina un tāpēc viņai jāmirst? Kas gūtu labumu no viņas nāves? Un kā tas saistīts ar Kallista pēcteci?

Elizabete gribēja uzzināt pec iespējas vairāk par noslēpumaino Ērihu Kesleru, un Danns izstāstīja visu, ko esam noskaidrojuši, piebilzdams, ka viņš apmeties Aviņonā un mēs gatavojamies turp doties. Atkal saikne ar nacistiem.

-   Šis, mana mīļā, ir viens no labajiem nacistiem, - Danns piezīmēja.

-    Labi nacisti, slikti nacisti… - Aizvērtam acīm Elizabete nogrozīja galvu. - Man šķita, ka tas viss jau sen beidzies. - Viņai saguma pleci.

Mēs ieslīgām klusēšanā. Restorāns kļuva aizvien tukšāks, un viesmīļi, sastājušies bariņā, žāvājās. Uguns kamīnā tik tikko kvēloja. Klāt bija pusnakts.

Izrādījās, ka Elizabete apmetusies viesnīcā Bristol, kas bija pavisam netālu. Tā neapšaubāmi bija dārgāka Parīzes viesnīca. Mēs viņu uz turieni pavadījām. Visu ceļu Elizabete noslēpumaini smaidīja. Kad bijām puskvartāla attāluma no greznās viesnīcas, kas bija izvietojusies uz rue du Faubourg-St.-Honore, pie tās durvīm, nez no kurienes uzradies, pieslīdēja melns, mirdzošs limuzīns, kam uz krāsojuma vizēja lietus lāses.

-    Pagaidiet. - Viņa pamāja ar roku, lai apstājamies.

Šoferis atvēra pakaļējās durvis, šveicars piesteidzās ar lielu melnu lietussargu, un ārā 110 automašīnas izkāpa divi kungi. Viens bija ģērbies melnā lietusmētelī un zemu uz pieres uzvilcis melnu platmali. Viņš pagriezās un padeva roku otram vīram, kas bija drukns, ar sutanu mugurā un smagām kurpēm kājās. Laterna uz mirkli apgaismoja viņa seju, banānam līdzīgo degunu, tuklos vaigus un dubultzodu. Izkapdams viņš renstelē iemeta melnas cigaretes izsmeķi.

Kardināls d'Ambrici un monsinjors Sandanato.

Es satvēru Elizabeti pie rokas un pagriezu uz savu pusi.

-   Kas, pie joda, šeit notiek?

-    Es pateicu viņiem, ka grasos doties uz Parīzi, lai noskaidrotu, ar ko šeit nodarbojās Vela neilgi pirms nāves. D'Ambrici, lai gan bija ļoti nikns uz mani, ierosināja braukt ar viņu reizē, jo viņam šeit esot paredzēta tikšanās ar Kopējā tirgus valstu ekonomistiem un finanšu ministriem. Viņš bija ļoti uzstājīgs, teikdams, ka ļoti raizējas par mani pēc tā uzbrukuma, ka man vajadzētu Romu pamest, vismaz uz laiku, iekams izdodas identificēt mirušo uzbrucēju un… tā tālāk. Es apsolīju, ka atbraukšu un apmetīšos viesnīcā Bristol kopā ar visiem.

-   Dieva dēļ, Elizabete, esi uzmanīga! Labi apdomā, pirms šiem cilvēkiem ko stāsti. Svētais Džeks, šķiet, nav gluži tads, kā mēs domājam…

-    Pagaidām skaidri mēs zinām vienīgi to, - viņa strauji iebilda, - ka viņš man melojis par algotajiem slepkavām, iespējams, lai mani pasargātu… lai es mestu mieru. Tu pats tādu minējumu izteici, Ben. Bet jus, - viņa pagriezās pret Dannu, - izstāstījāt par viņa memuāriem, kas atstāti Prinstonā. Manuprāt, šis cilvēks tādējādi nožēlojis savus grēkus. Patiešām - ko viņš varēja darīt? Skriet pie pāvesta un izstāstīt visu, ko zina? Taču, ka viņš rakstīja, visu to asiņaino jezgu aizsācis tieši pāvests! Liela muiža, ka viņš man sameloja, gribēdams, lai liekos mierā…! Liktos jau ari, ja nebūtu tikusi tik tālu. Pārāk daudz esmu uzzinājusi no tā, ko zināja Vela, un nespēju vairs apstāties… Un te piepeši kāds izdzimtenis vēl mēģina māni nogalināt! - Viņa apklusa, spēji aprāvusi vārdu plūdus.

D'Ambrici un Sandanato iegāja viesnīcā.

Danns mēģināja apturēt taksometru, uz brīdi atstādams mūs vienus.

-   Gribu tev ko jautāt, - es uzmanīgi iesāku. - Mūsu pēdējā sarunā Prinstonā tu izmisīgi pūlejies mani pārliecināt, ka visi mani pieņēmumi ir muļķīgi, ka jāatgriežas realitātē. Ka Baznīca traģiskajos notikumos nekādā ziņā nav iesaistīta… Es gribu zināt, vai tu joprojām tā domā, masa? Ka Baznīca ir tik skaidra kā debesis, ko mēs allaž piesaucam?

Viņa apjukusi raudzījās apkārt, it kā meklētu kādu, kurš varētu nākt viņai palīgā.

-    Es nezinu. Ko tu gribi no manis? Es nevaru nostāties pret Baznīcu tik viegli kā tu… Tā ir mana dzīve. Domāju, ka tu to saproti. - Viņas balss bija skumja. - Varbūt tev ir taisnība. Iaču tev jāsaprot, cik grūti man to atzīt… pat sev. Jā, mēs meklējam cilvēkus, kuri varētu būt pastrādājuši tos briesmīgos noziegumus, jā, viņi, iespējams, ir no Baznīcas, taču tas nenozīmē, ka man jānosoda visa Baznīca. Vai tad tā nav, Ben? - Viņa pieskārās manai piedurknei, bet tūlīt atrāva roku atpakaļ. - Es negribu ar tevi karot. Mēs abi esam zaudējuši Veļu… Tagad man jāmēģina tikt skaidrībā ar visu to, ko šovakar izstāstīji. Nedusmojies uz mani, esi iecietīgs…

Pie ietves malas apstājās taksometrs. Danns, sēdēdams aizmugures sēdeklī, atvēra man durvis. Es aizgriezos no Elizabetes.

-   ben… - viņa sacīja tādā tonī, it kā nupat būtu uzzinājusi manu vārdu, un viņai tas patiktu.

-Jā?

-    Es nespēju izmest no prāta tēvu Governo. Vai esi uzzinājis par viņu ko vairāk? Kas ar viņu notika? Kāpēc viņš nodarbināja Veļas pratu pēdējā viņas dzīves dienā? Kā viņš var būt saistīts ar visu pārējo? Ko Vela gribēja noskaidrot?

-    Nezinu, - es atbildēju. - Man nav ne jausmas…

-    Kā jūtas tavs tēvs?

-    Viņš… nezinu. Veseļojas. Ar viņu viss būs labi, par to esmu pārliecināts. Viņš ir pārāk stiprs un varens, lai kaut kas varētu viņu nogalināt. - To teicis, es iekāpu taksometrā.

Māsa Elizabete pavadija mūsu braucamo ar skatienu.

-    Ko viņa teica? - Danns pajautāja.

-    Vaicāja, vai neesmu ko uzzinājis par tēvu Governo. Ko es varēju viņai pateikt? Mēs pārāk gausi virzāmies uz priekšu savā izmeklēšanā. Vela izspēlēja šo kārti… bet vai tai vēl ir kāda nozīme?

Tēvs Danns klusēdams pa logu vēroja vējaino un lietaino Parīzes nakti.

-   Kakls mani nobeigs, - beidzot viņš nomurmināja.

Sapnī mani atkal apciemoja māte. Stiepa man pretī rokas, kaut ko klusi čukstēdama, es sasprindzināju dzirdi, bet nespeju saklausīt, ko viņa saka. Šķita, ja es ieklausītos vēl labāk, koncentrētos vēl vairāk, es galu galā tos vārdus saprastu, biju par to pārliecināts. Atmiņā uzpeldēja kas neskaidrs, bet es nespēju to atcerēties. Kāpēc?

Es pamodos nosvīdis, taču drebēju no aukstuma. Mugura bija stīva un sāpēja. No rita biju uzlicis jaunu pārsēju, bet tas no sviedriem bija mitrs. Logs stāvēja vajā, un istaba bija auksta. Es piecēlos un pārsēju nomainīju. Ievainojums dzija labi, uz tā jau bija izveidojusies krevele.

Nākamais, ko izdzirdēju lidztekus lietus bungošanai pa rūti, bija telefona zvana skaņas.

Es pacēlu klausuli, nesaprazdams, kas Dannam tik svarīgs sakāms, ka viņš nevar pagaidīt līdz rītam.

Taču zvanīja māsa Elizabete no vestibila. Viņa paziņoja, ka brauks kopā ar mums uz Aviņonu meklēt Ērihu Kesleru jeb Am- brozu Kalderu. Viņai esot prioritāte uz šo braucienu, jo viņa meklējusi šo cilvēku ilgāk nekā es. Iebildumi netiekot pieņemti.

OTRĀ NODALA

DRISKILS

Aviņonā sildījās slīpos saules staros, kas bija izspraukušies caur pūkainiem baltiem mākoņiem. Novembra pēcpusdiena bija neparasti silta, apkart viss mirdzēja un smaržoja pēc lietus. Aviņonā, Voklizas departamenta centrs, pletās Ronas austrumu krastā. Pilsēta neizcēlās ne ar kādiem izciliem arhitektūras sasniegumiem, toties, gluži kā miegains despots uz saviem padevīgajiem pavalstniekiem, uz to noraudzījās senlaicīgs, uz divsimt pēdu augstas klints uzbūvēts cietoksnis ar astoņiem torņiem. Tā bija Pāvestu pils no "bābeles gūsta" laika. Rietošās saules stari piešķīra tai bālu smilšu krāsu.

biju apmeklējis šo pilsētu pirms daudziem gadiem bezrūpīgā tūrisma ceļojumā, bet šoreiz manu prātu nodarbināja d'Ambrici.

Es apbrīnoju šo patiešām sarežģīto un pretrunīgo personību, salīdzinājumā ar kuru Horstmans bija pati vienkāršība. Joprojām daudz domāju par māsu Elizabeti, netikdams skaidrībā par savām jutām pret viņu. lāču, ieraudzījis atkal šo pilsētu, es atcerējos visu, ko par to zināju un biju lasījis. Bija grūti iedomāties, ka tik brīnišķīgā vietā valdīja Petrarkas aprakstītā izvirtība, patvaļa un korupcija, taču acīmredzot romiešiem pat doma par pāvestiem frančiem nebija pieņemama. Itāliešiem patika uzsvērt, ka regulārie mēra uzliesmojumi šajā pilsētā nebija nekas cits kā Dieva sods. Ja nebija mēra, no Nimas puses uzradās routiers, algotu tirgoņu armijas. Gluži ka siseņu bars, tie traucās pa Francijas līdzenumiem, pieprasīdami gan zeltu, kura šeit bija daudz, gan pavesta svētību, par kuras trūkumu ari sūdzēties nevarēja, ja vien laupītāji apsolīja atgriezties tur, no kurienes nākuši, un plosīties kādā citā vietā.

Dienā, kad Aviņonā ieradāmies, šeit valdīja svētku gaisotne, ielas bija ļaužu pilnas. Pilsētu joprojām ieskāva pāvestu būvēto nocietinājumu vaļņi, visur bija redzami torņi, vārti un robaini mūri ar ambrazūrām. Vēl viena ievērojama vieta, kas parasti saistīja tūristus, bija nepabeigtais Svētā Benezeta tilts, kam pēc ieceres bija jāsavieno abi Ronas krasti, bet tūkstoš sešsimt astoņdesmitajā gadā celtnieki būvi pameta, jo upe mutuļojusi pārak strauji un bijusi pārāk plata. Četru arku tilts beidzās Ronas vidū, toties bija iemūžināts bērnu dziesmiņā, kuru zināja ikviens mazais francūzis.

Es atcerējos šo to no Aviņonas vēstures. Džons Stjuarts Mills, dzīvodams Aviņonā, uzrakstīja savu darbu "Par brivību" un bija apglabāts šejienes de Saini-Viran kapsētā. Man prātā iešāvās doma, ka es arī varētu nonākt tajā pašā kapsētā, ja Horstmans neatstāsies.

Es atgriezos šajā pilsētā, bet nebiju vairs bezrūpīgs tūrists. Kas es biju?

Ar rotaļpistoli bruņojies mednieks?

Cilvēks, kurš spēlējas ar nāvi?

Varbūt nemaz nebija vajadzības to definēt.

Mēs visi trīs apmetāmies samērā vienkāršā viesnīcā, ko pārsvarā izmantoja darījumu cilvēki, un tēvs Danns piezvanīja Am- broza Kaldera pārstāvim, ka ieradies Aviņonā un gaida turpmākos norādījumus. Viņš nonāca lejā, vestibilā, kur mēs gaidījām, un pavēstīja, ka tikšanās norunāta, bet tikai viņam, vienīgi viņam, ar cilvēku, kurš kādreiz bijis Ērihs Keslers. Danns grasījās vispirms viņu sagatavot, bet pēc tam padot mums ziņu, lai pievienojamies.

-    Noteikumus diktē viņš, - Danns sacīja. - Es varu tikai lūgt.

-    Kur viņš ir? - Elizabete jautāja.

-   Netālu no pilsētas, tas ir viss, ko man paskaidroja. Man pakaļ atbrauks automašīna. Kavēdami laiku, varat apskatīt pilsētu. Pēc tam iegriezieties viesnīcā un pārbaudiet, vai nav atstāta ziņa. - Viņš pamanīja Elizabetes raiž.pilno seju. - Viss būs labi. Keslers ir krietns virs. - Paskatījies uz mani, viņš greizi pasmaidīja. - Iespējams.

-   Ja vien viņš nav Erchercogs, - Elizabete noņurdēja, taču Danns to nedzirdēja.

Kad Danns atstāja mūs divatā, es jutos neveikli - it kā būtu ieklīdis ienaidnieka nometnē. Es zināju, cik pretīgi izturos, cik vēss un atturīgs Elizabetei liekos, taču neko nespēju ar sevi pada- rīt. Tas bija gluži vai izdzīvošanas jautājums. Es baidijos no viņas, baidījos, ka viņa mani sāpinās, un galu galā baidījos no savām jūtām. Sarunājos ar Elizabeti maz, taču nespēju uz viņu nelūkoties. Šajā dienā viņa bija uzvilkusi ciešus pelēkus svārkus ar sku- jiņveida rakstu un ūdensnecaurlaidīgu jaku, zem kuras bija zils rupja adījuma svīteris. Kājas bija ieautas ādas zābakos. Es zināju, ka viņu vajadzēja atrunāt no došanās uz šejieni, taču apturēt māsu Elizabeti nebija viegli. Viņa bija tikpat stūrgalvīga kā Vela.

Drīz vien attapāmies tūristu pilnā laukumā pie milzu cietokšņa pils masivajām sienām, kas, gluži ka varenas klintis, tiecās debesis. Saule nozuda, un acumirkli kļuva auksts. Pār laukumu stiepās garas ēnas. Pūlis, draudigi līgodamies, spiedās mums virsū no visām pusēm. Draudīgas man šķita pat smieklu šaltis un satrauktās balsis visapkārt.

Laukuma otra malā bija ierīkota skatuve, kur pilnā spara ritēja masku komēdija. Uzjautrinādami publiku, tur locījās un nedabiskās balsīs klaigāja arvien jauni personāži. Viņu balsis reizēm pagaisa spontānās smieklu brāzmās, taču es no vietas, kur stāvējām, redzēju tikai maskas ar sastingušām grimasēm, nespēdams uztvert attēloto notikumu jēgu. Skatuves stūros dega milzu lapas, un ēnas šaudījās gluži ka slepkavas, kas naktī izlec tev priekšā no tumsas. Kur vien paveros, es redzēju briesmas un ļaunumu. Joki no skatuves mani nespēja sasmidināt.

Māsa Elizabete āra kafejnīcas laukumiņā zem zilu, sarkanu un dzeltenu spuldžu virtenēm, kas bija iekarinātas kailo koku, pagājušās vasaras rēgu, zaros, sameklēja brīvu galdiņu. Mēs apsēdāmies, kaut kā pamanījāmies pievērst sev viesmīļa uzmanību un klusēdami gaidījām, kamēr viņš izspraucās caur aizņemto galdiņu labirintu. Drīz vien saņēmuši krūzes ar kūpošu kafiju, mēs sildījām pie tām rokas un vērojām uzvedumu.

-   Tu izskaties tik nomākts, ben. Vai patiešām ir tik slikti? Vai patiešām tu domā, ka mēs neizdarīsim savu darbu līdz galam? Manuprāt, mēs esam tuvāk atbildēm nekā jebkad iepriekš. - Viņa iedzēra malciņu karstās kafijas ar gaišām putām virspusē. Es zināju, ka uz virslūpas viņai paliks ūsiņas un viņa tās rūpīgi nolaizīs. Elizabete uzdeva šos jautājumus nevainīgā tonī, bet viņas acis, vairīdamās no mana skatiena, vēroja skatuvi un ļaudis, kuru vienā virzienā pagrieztās galvas slēpa ēna.

-   Nomākts? Ak Dievs… Gluži vienkārši esmu noguris, turklāt es baidos, baidos, ka mani var nogalināt, baidos no tā, ko uzzināšu. Īrijā es sabruku, patiešām… vārda tiešā nozīmē salūzu… - Es attapos, ka kļūstu pārāk vaļsirdīgs. - Taču nav jēgas par to runāt. Es jutos slikti, ļoti slikti. Kaut kas ar mani tur notika…

-   Tev daudz bijis jāpārcieš pēdējā laikā, - Elizabete sacīja.

-    Ne tas vien. Tevi ari gandrīz nogalināja, un cilvēks aizgāja bojā… taču tevi nemāc izmisums un bailes. Kaut kas manī ir aizlūzis. Acu priekšā joprojām rēgojas brālis Leo pie krusta… zils, uzpūties, it kā aicina mani, mādams ar roku. Jo vairāk tuvojos atrisinājumam, jo drūmāks viss kļūst, jo vairāk baidos… Roma, visur Roma, tumsas sirds, vieta, kur slēpjas atbildes… Iespējams, tā nav nāve, kas liek man sastingt aiz bailēm, bet gan doma, ko es uzzināšu. Vela visu noskaidroja, esmu pārliecināts. - Es papurināju galvu un iedzēru kafiju, apsvilinādams lūpas. Nevēlējos turpināt šo grēksūdzi. Pie joda, kas ar mani notiek?

-    Tu esi pārguris. Nomocījies garīgi un fiziski. Tas nepaliek bez sekām. Tev jāatpūšas, - viņa sacīja.

-Zini, viņš ir šeit. Viņš ir šeit'. Vai saproti, ko tas nozīmē?

-    Kas? - Elizabetes sejā bija neizpratne.

-    Horstmans. Es zinu, ka viņš ir šeit.

-    Nesaki tā. Ludzu!

-   Taču tā ir. Viņš vienmēr zina, kur esmu. Man nav īsti skaidrs, kā, bet zina. Tev jāsaprot, ka viņu sargā un informē tava dārgā

Baznīca. Ka tad citādi tas būtu iespējams, māsa? Kāds viņam visu paziņo! Viņš ir šeit, es to zinu, zinu!

Rāmi noklausījusies manā histēriskajā baiļu izvirdumā, Elizabete pastiepusies pieskārās manai plaukstai, lis atvilku roku.

-    Kas ir šis cilvēks Baznīcā, Ben?

-    Ka lai es to zinu? Iespējams, tas ir pāvests! D'Ambrici ir melis, varbūt tas ir d'Ambrici… - Viņa papurinaja galvu, un es nikni turpināju: - Tava uzticēšanās viņam vēl neko nenozīmē! Piedod, bet tu esi lojāla pret viņiem, jo esi viena no viņiem! - Es vairs nevaldīju pār sevi. Nesapratu, kas man uznācis. Velna būšana…

Mēs bridi mēmi, bez intereses lūkojāmies uz skatuvi, nespēdami saprasties un nespēdami sarunāties.

-    Kāpēc tu mani ienīsti? - Elizabete beidzot vaicāja. - Ko esmu tev nodarījusi? Es mīlēju tavu māsu un esmu ar mieru apgriezt otrādi nez ko, lai noskaidrotu, kas un kāpēc viņu nogalinājis. Nebeidzu prātot, kāpēc mana klātbūtne tevi tik ļoti kaitina.

To es nebiju gaidījis. Tāpēc atbildēju tā, kā parasti atbild gļēvuļi.

-   Par ko tu runā? Manu prātu nodarbina daudz kas svarīgāks par dusmošanos uz tevi.

-    Tēvam Dannam ir taisnība - esmu tikai mūķene. Taču man piemīt sievietes intuīcija…

-    Labi, labi! Tikai neliec man apspriest tavu sievietes intuīciju.

-    Kas noticis, Ben? Vai tu esi aizmirsis, cik laba un draudzīga komanda mēs bijām Prinstonā?

-    Neko neesmu aizmirsis. Tad man jājautā - kas notika ar tevi? Tieši tu pameti mūsu komandu! Lieliski atceros mūsu pēdējo sarunu…

-    Es arī to atceros. Tāpat kā jaukos brīžus…

-    Es izturējos pret tevi kā pret cilvēku, kā sievieti. Acīmredzot tā bija kļūda. Man droši vien vajadzētu atvainoties…

-   Atvainoties? Par ko? Es taču esmu cilvēks, es esmu sieviete!

-   Tu esi mūķene. Nekas vairāk. Un tas tev ir galvenais. Beigsim šo sarunu.

-    Kāpēc? Kāpēc beigsim? Kāpēc nevaram izrunāt šo jautājumu? Vai tu esi aizmirsis, ka tava māsa ari bija mūķene? Vai tāpēc viņa nebija personība? Kur ir problēma? Vai tu viņu nevarēji ciest? Vai viņa bija tev pretīga, tāpēc ka mūķene?

-    Vela bija mana māsa. Tas ir delikāts temats, ko tev nevajadzēja skart. Runāsim par ko citu.

Elizabete, nenovērsdama no manis skatienu, smagi nopūtās. Ak Dievs, cik skaistas bija viņas zaļās, lielās acis, kurās mirgoja dusmu uguntiņas! Lūpas bija apņēmīgi sakniebtas.

-   Nē, es gribu to izrunāt, - viņa atsāka. - Mums tas jāizrunā, lai varam palikt labi draugi. Kā tas Bens un tā Elizabete, kuriem kopa bija tik labi… - Viņa iekoda zobos apakšlūpu. Plati ieplestajās acīs vīdēja lūgums.

-    Labi, - es teicu. - Problēma ir tava Baznīca un fakts, ka tu esi mūķene. Svariga tev ir vienīgi Baznīca, lai arī cik nekrietna tā galu galā izrādītos. - Man negribējās šo sarunu turpināt. Tai nebija jēgas. Es vēlējos, lai Elizabete aiziet no manas dzīves un pagaist no manas atmiņas uz visiem laikiem. - Viss ir ļoti vienkārši, un es patiešām negribu iedziļināties sīkumos. Es apguvu šo mācību jau pirms daudziem gadiem, bet tad piepeši aizmirsu. Tu biji tā, kas lika man to aizmirst. Es aizmirsu, kas tu esi un ko jūs visi pārstāvat… baznīca ir kā slimība, kas cilvēku pārņem, saindē uz visu mūžu, vienalga, laba vai slikta. Kāpēc tu kalpo? Kāpēc tu atdod tai savu miesu un dvēseli? Es neredzu taja neko cildenu. Baznīca nav nedz cēla, nedz pašaizliedzīga - ta ir egoistiska, un tās ēstgriba nav apmierināma. Tā pārtiek no tevis, patērē tavas dzīvības sulas gluži ka vampīrs, padarīdama vīriešus un sievietes par tukšām čaulām un neko nesniegdama pretim… Kāpēc tu velti savu dzīvi šai nolādētajai baznīcai, ja līdzās rit pilnasinīga, īsta dzīve? Kur bija tava sievietes intuīcija, kad tu izlēmi kļūt par mūķeni? Tu esi personība, esmu par to pārliecinājies, bet nesaprotu, kāpēc tev jāziedojas baznīcai…

Es brīnījos, ka viņa spēj izturēt šo cietsirdīgo tirādi, mani nepārtraukdama. Acīmredzot viņa to izturēja, tāpēc ka bija mūķene. Iespējams, tieši Baznīca deva viņai spēku un pacietību uzklausīt šos rūgtos vārdus. Viesmīlis mums atnesa krūzes ar svaigu kafiju un sviestmaizes. Varbūt viņa deva man laiku, lai attopos vai pat atvainojos? Nu, tāda gadījumā es varētu viņai pateikt, ka mums nav tik daudz laika, lai to sagaidītu.

-   Nevarētu sacīt, ka jau bērnībā grasījos kļūt par mūķeni. Gluži vienkārši tā notika. Kaut gan… par nejaušību arī to nevarētu saukt. Drīzāk tas bija kaut kas nenovēršams… manos dzīves apstākļos, ar manu raksturu… Kad pienāca laiks, es pieņēmu apzinātu lēmumu veltīt savu dzīvi Baznīcai. Nenogurdinādama tevi ar garlaicīgiem sīkumiem, izstāstīšu, kā tas bija.

Es augu Eizenhauera prezidentūras laikā, un tas ir diezgan svarīgs faktors. Mani vecāki bija īsti katoļi, pietiekami turigi ļaudis, kam piederēja divi automobiļi - Buick Roaduiasler un vecs Ford Woodie. Tēvs bija ārsts, māte katru brīvu brīdi veltīja Baznīcai. Mani vecvecāki, visi brālēni, māsīcas un draugi, pat visi paziņas bija katoļi, liralis Frānsiss Kohreins - Kohreins ir mūsu ģimenes uzvārds - sapņoja kļūt par garīdznieku. Visi mūsu dzimtas zēni kļuva par garīdzniekiem, bet meitenes izmēģināja mūķenes dzīvi, lāču nekļuva par mūķenēm uz mūžu, un tas ir dabiski.

Kad man bija desmit gadu, par prezidentu ievēlēja Džonu Ke- nediju, katoli. Kā mēs priecājāmies! Mes dzīvojām Kenilvērtā, netālu no Čikāgas, un ļaudis runāja, ka Čikāgas mērs Deilijs vēlēšanās burtiski "izrāvis" uzvaru Kenedijam mūsu štatā. Mums tas nozīmēja to pašu, ko uzvaru kaujā par pilsoņu tiesībām. Katolis Baltajā namā! Tava ģimene ari droši vien jutās tāpat. Lai gan tavs tēvs varēja brīvi iet Baltajā namā, bet manējais bija tikai ārsts, mums visiem pavērās jauna, lieliska pasaule! Taču nepagāja ilgs laiks, un mūsu cerības izputēja. Viss mainījās… Kad man bija trīspadsmit, Kenediju nošāva, lād nāca The Beatles ar savu apvērsumu mūzikā… pirmo reizi viņus izdzirdējusi, biju kā bez prāta… Pēc tam dumpīgie zāles smēķētāji Rolling Stones, vispārēja aizraušanās ar narkotikām, mūzikls "Mati", Vjetnamas karš un puisis, kas paplēš tev kājas un glāsta, un tu jau esi mikla un dedz aiz ziņkāres, bet tajā pašā laikā raudi aiz bailēm un vainas apziņas! Turklāt tev tas puisis patik un patīk tas, ko viņš ar tevi dara… Ak Dievs, ko es šeit runāju, it kā sūdzētu grēkus! Un tad pa visu televizora ekrānu bobijs Kenedijs ar tukšu skatienu uri asiņu tērci, kas plūst no nāvīga ievainojuma galvā, Mārtiņš Luters Kings uz moteļa balkona, notikumi Kentsteitas universitātē un Vudstokas festivāls, un Bobs Dilans, un sešdesmit astotā gada saķeršanās ar policiju Čikāgā, un tad kaut kas ar mani notika…

Varbūt biju pārak jūtiga, bet, iespējams, sava nozīme bija pārejās vecumam. Nezinu. Es atskatījos uz savu dzīvi un sapratu, ka ilgojos pēc drošības un ticības. Piedod, ja izklausos banāla, bet man vienmēr gribējies darīt labus darbus. Turklāt es mīlēju Baznīcu. īstenībā biju vēl bērns, ko mocīja vainas apziņa un vilšanās pēc pirmās neveiksmīgās seksuālās pieredzes. Mani neinteresēja narkotikas un nepatika gari, netīri mati un jauniešu nievīgā attieksme pret visu pasauli… Atskatīdamās atpakaļ, es redzu meiteni, kas sešdesmitajos gados kļuva par liecinieci tam, kā brūk un jūk piecdesmito gadu ideāli, uz kuriem viņa bija paļāvusies. Daudziem jauniešiem pārmaiņas un iespēja dumpoties patika, bet man - ne. Es nespēju pielāgoties… dumpošanās mani neaizrāva. Taču pārmaiņas gribējās, kādu laiku pat iesaistījos kustībā par pilsoņu tiesībām, taču mazajā Kenilvērtā nebija kur izvērsties. Nē, dumpošanās bija Veļas dabā…

Es atskārtu, ka laimīgākie gadi manā dzīvē bijuši pirmie desmit - klusi un mierīgi… Notikumi, kas risinājās pēc tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešā gada, mani biedēja, lai gan toreiz es to nemūžam nebūtu atzinusi. Taču nekas nespēja mazināt manu ticību vecāku krietnumam un Baznīcas labestīgumam un taisnīgumam, vērtībām, ko tā vienmēr cildināja. Daudzi mani draugi novērsās no baznīcas, ieslīga narkotiku postā, bēga no mājām, sacēlās pret vecākiem, patiešām daudzi… Ar mani tā nebija.

Reizēm man šķita, ka pasaule visapkārt grūst. Ideāli, kam es ticēju, manī ieaudzinātās vērtibas piepeši bija aizmirstas un noliegtas, ikvienu "normu" cietsirdīgi izsmēja… Es neredzēju sev vietu šajā juceklī. Un tad ģimenes ideālistu manu brāli Frānsisu, kas bija devies karā, lai kalpotu savai valstij, Teta ofensīvas laikā nogalināja. Es nespēju ar šo zaudējumu samierināties. Vēl viena bezjēdzīga nāve, kāds varēja nodomāt, nāve, kas pierāda, ka Dieva nav un nav taisnības zemes virsū, ka Baznīca ir bezspēcīga un nevajadzīga. Es tā nedomāju. Es jutu nepieciešamību tikt skaidri- bā, kas isti notiek. Nevēlējos izkliegt histēriskus saukļus un uzvelt vainu, teiksim, Lindonam Džonsonam, tāpat kā nevēlējos atzīt, ka Frānsisa nāve ir vēl viens pierādījums mūsu eksistences bezmērķībai. Dzīvei ir jēga, tajā ir gan labais, gan ļaunais, un to, kurš rada šo ļaunumu, ceļa beigās gaida sods… Dieva sods. Dievs dzīvei piešķir jēgu - ar šo domu vērsos pie Baznicas, lai meklētu atbildes tur. Citas alternatīvas tajā brīdī es nesaskatīju. Mani apbūra Baznīcas varenība un mūžīgums, un viss cits salīdzinājuma ar to šķita sīks un triviāls. Vai patiešām šie apsvērumi izklausās liekulīgi? Ceru, ka ne. Jo es neliekuļoju. Baznīca mani interesē, toties narkotikas un rokenrols ne. Es protestēju pret karu Vjetnamā un allaž esmu uzsvērusi, ka cilvēkam jābūt atbildīgam par savu rīcību. Ja, es klausījos mūziku, pirku plates, valkāju hipiju drēbes, visādas nozīmes ar uzrakstu "Mēs par mieru", taču tas viss bija pārejošs… Vai saproti, ko es gribu teikt? Viss paiet, bet Baznīca ar mums ir vienmēr, un tas ir galvenais.

Es pazinu divus ļoti krietnus priesterus un vienu neparastu mūķeni. Tā bija veca sieviete, taču es apbrīnoju viņas prātu. Tik ass, tik gaišs un zinātkārs! Tas iedvesa godbijību… Viņa bija Elvi- sa pielūdzēja, patiešām laimīga sieviete, kura dzīvoja jēgpilnu dzīvi un to izbaudīja. Viņa bija skolotāja, skolas administratore, nebaidījās iesaistīties politiskās aktivitātēs un vienmēr sacīja Vatikānā to, ko domāja… Viņas paraugs iedvesmoja mani un palīdzēja saprast, ka es varu iztikt bez miesas priekiem un nezaudēt tāpēc pratu, ja vien viss cits izdodas. Par pilnasinigu tādu dzīvi nevar dēvēt, taču tā ir laba, pareiza dzīve.

Nezinu, vai tu mani saproti, jā, klosteris ir savā ziņā patvērums, es negrasos to noliegt. Ne velti par mūķenēm un garīdzniekiem runā, ka tie meklē vietu, kur paslēpties, - kādēļ gan ne? Ikvienam cilvēkam vajadzīga vieta, kur patverties, ben, ikvienam. Un lielākā daļa to atrod. Kādu laiku es slēpos klosteri. Vecāki, protams, ar to lepojās… Vai esi redzējis to lepnuma un žēluma mistrojumu katoļu vecāku sejās, kad meita izvēlas Baznīcu, nevis vīru un bērnus, un maju… un tomēr viņi ar mani ļoti lepojās, kaut gan šaubījās par manas izvēles pareizibu. Ak, mūsu mazā meitiņa! Ak, žēlīgā dievmāte, vai tas nozīmē, ka mūsu mazā Liza nekad nepaliks grūta? Nu, tadā garā… Zini, gluži vai jāsmejas, kad tagad atceros…

Es gribēju kalpot Dievam. Kalpot cilvēcei. Un ik mirkli par šo dzīvi priecāties.

Baznīca pamazām sper soli pretī sievietēm. Pārlūko savu attieksmi pret sieviešu sūtību, viņu nozīmi baznīcā… izšķīrusies par liberālāku pieeju dzives īstenībai…

Nevar taču iegūt visu, ko sirds vēlas… vai ne, Ben? Tu taču to saproti, vai ne?

- īstenībā jūs visi esat tādas svešādas radības, - es atbildēju. - Radības no Marsa, Jupitera vai citas līdzīgas vietas, lai gan pēc izskata gluži kā visi… Kad apgrozāties reālajā pasaulē, no pārējiem neatšķiraties… Taču tā ir ilūzija, meli. Jūs tēlojat. Jūs esat kā gāze bez smakas un krāsas, kas apstulbina mums prātu un domas. Tiklīdz jūs saskaraties ar dzives grūtībām, tā raujaties atpakaļ un ietinaties septiņos plīvuros, slēpjaties aiz savas svētulīgās tērgāšanas. Jūs labprāt attaisnojat pilnīgi visu, jebkuru nodevību, briesmīgāko grēku… Tu saki - esmu mūķene, vai esi to aizmirsis? Baznīca ir mans glābiņš, lai topu nolādēta, ja sākšu domāt un lemt patstāvīgi! Tā tu saki… Esmu mūķene, esmu radīta no tīrāka un smalkāka materiāla nekā citi, bet zinu ari, kas jādara, lai dzīvotu kā niere taukos… Cik laimīga esmu, tu saki, jo manā dzīvē nav vīrieša! Kāds atvieglojums! Zini ko, Elizabete? Tu baidies. Tāpēc šis neīstums… šie meli un tukšu salmu kulšana…

-    bet Vela? Vai viņa bija neīsta un mele, un tukšu salmu kūlēja?

-   Nē, nebija. Viņa bija iekšā dzives mutulī, pati pieņēma lēmumus, riskēja ar dzīvību…

-    Vai es kļūtu tikpat brīnišķīga kā Vela, ja būtu mirusi, ja būtu nogrūsta no tās sasodītās terases? Vai tu ienisti mani tāpēc, ka esmu dzīva? Cik nožēlojami…

-   Es tevi neienīstu…

-    Ar tevi, ben, patiešām nav labi. Šķiet, ka tu ienisti mani tāpēc, ka ienīsti baznīcu, baznīcu tu ienīsti tāpēc, ka ienīsti sevi, bet sev tu esi pretīgs tāpēc, ka, tavuprāt, esi nodevis Baznīcu, pievīlis tēvu, nodevis un pievīlis visus pēc kārtas… Gluži vienkārši tu esi nojūdzies, vēl vairāk nojūdzies nekā es… Nevienu tu neesi nodevis, nedz sevi, nedz Baznīcu! Tā nav tev, un viss! Taču tu visu laiki sevi nomoki ar šim domām. Un dusmas nupat izgāzi uz mani. Kāpēc? Vela bija mūķene, un es biju viņas labākā draudzene. Mēs bijām dažādas, taču mēs bijām vienā komanda… Kāpēc tu man uzbrūc? Atzīstu, man nebija Prinstonā taisnība, tāpēc izmet mūsu pēdējo sarunu no prāta! Vela… es… ar ko mēs tik ļoti atšķiramies? Un kāpēc mums vispār jāstrīdas? Atceries, ka pasaulē nav melnā un baltā krāsa vien!

-    Es tevi mīlu, tur tā nelaime… Esmu iemīlējies tevī un neko sev nevaru padarīt… Tev taisnība. Esmu nojūdzies un tev nederu… Vai atceries, ko teicu agrāk? Tu un Sandanato - jūs esat kā radīti viens otram, jums ir kopīgas intereses, ļūs esat viens otra cienīgi, vai ne?

Apgāzdama krēslu, Elizabete nobālējusi pielēca kājās un nikni raudzījās uz mani.

-    Lieliski! Tu kļūdies un šo kļūdu nožēlosi lidz mūža galam! Tu saņemsi, ko pelnījis, jo… tu esi draņķis! Paliec un tīksminies par saviem maldiem un naidu! Tu esi netaisnīgs… gan pret baznīcu, gan mani, gan, pats skumjākais, pret sevi!

Viņa strauji apsviedās un kā akla lauzās caur pūli, kas aplaudēja komēdijas aktieru trupai. Es pavadīju ar skatienu viņas pakausi un piepeši redzēju, ka viņa spēji apstajas, it kā iekliedzas, no kaut ka vairīdamās. Biju bezpalīdzīgs, jo starp mums bija ļaužu jūra.

Tad viņai priekšā izlēca Arlekins, komēdijas personāžs, un, nostājies groteskā pozā, nogrozīja iegurni. Elizabete mēģināja paspraukties viņam garām, bet viņš sagrāba Elizabeti aiz rokas, beidzot, sapratis, ka viņai prāts uz. jokiem nenesas, Arlekins izgrūda nepiedienīgu skaņu un palaida viņu vaļā. Ļaudis smējās, bet Elizabete ienira tumsā un nozuda.

Tas viss notika ļoti ātri. Es sēdēju kā statuja, mēģinādams apjēgt, kas no viņas izkliegtā ir patiesība. Acīmredzot viņai bija taisnība daudz kur. Man patiešām vajadzēja tikt skaidrībā ar sevi, bet psiholoģiskai introspekcijai nebija īstais laiks. Par to, kas notiek manā prātā, varēšu raizēties vēlāk, ja vien būšu dzīvs.

Aktieri devās atpakaļ uz skatuvi, kam bija pielāgots spilgti izkrāsots furgons, kādus ceļojošas trupas izmanto jau daudzus gadsimtus. Daļa gaismas lēni dzisa, un troksnis, ko radīja tūristi, studenti, bērneļi un piedzērušie, noklusa. Es pārlaidu skatienu pār galvām, šo berešu, cepuru, cepurīšu un platmaļu jūru. Redzēju gaisā paceltas rokas un fotokameru zibšņus. Gausi iedegās skatuves starmeši, atskanēja mūzika. Sākās nākamā izrāde.

Es piecēlos no galdiņa un devos pūlim apkart, gribēdams atrast Elizabeti un izskaidroties. Kāds nejēga es biju, sarunādams velns zina ko! Es tevi mīlu… Vai man uz mirkli bija aptumšojies prāts? Un cik "galanti" biju izturējies pret šo sievieti! Viņa man uzticējās, negaidīti vaļsirdigi pastāstīdama, kā kļuvusi par mūķeni, bet es izvēlējos šo bridi, lai dotos uzbrukumā un viņu ievainotu… Viņai taisnība. Esmu jucis. Man viņa jāatrod, jāatvainojas un jāizmet no prāta. Pietiek, Ben, Dieva dēļ, viņa ir mūķene…

Es metu līkločus pa laukumu, klausīdamies pūļa izsaucienos un smieklos, nedabiskajās aktieru balsīs un viegla vēja šalkoņā kailajos kokos. Kaut kur augstāk, pili, acīmredzot tika izrādīta cita luga, jo dažbrīd manu dzirdi sasniedza attāli smiekli. Kur gan viņa palikusi?

Vispirms es neticēju savām acīm - varbūt tāpēc, ka meklēju Elizabeti, bet ieraudzīju pavisam citu pazīstamu cilvēku…

Mazliet atstatu no blīvā pūļa stāvēja Drū Samerheiss!

Ko viņš dara Aviņonā? Samerheiss pusi ziemas parasti pavadīja kaķu un draugu katoļu sabiedrībā savā greznajā savrupmājā, kas atradās Piektās avēnijas lejasgalā un kur pasniedza īpaši izsmalcinātus dzērienus, bet otru pusi - sava mītnē Bahamu salas, mītnē, kas gadu gaitā bija izpelnījusies godu tikt minētai vēstures grāmatās. Ciemos pie Samerheisa ar jahtām bija braukuši prezidenti.

bet viņš, taisns kā olekti norijis, stāvēja šajā Aviņonas laukumā.

Samerheiss pagrieza galvu un kaut ko sacija neliela auguma vīram, kam galvā bija zaļa, ar spalvu rotāta tiroliešu cepure. Tā kā šis virs bija uzslējis mēteļa apkakli, nekas vairāk no viņa nebija saskatāms.

Drū Samerheiss…

Es apsvēru, vai viņa atrašanās te ir nejauša, taču acumirklī šo domu noraidīju. Nevarēja būt, ka Samerheiss gadījies Aviņonā vienlaikus ar Dannu, Ērihu Kesleru un mani. Lai tam tic naivie. Ko tas nozīmē?

Gribēdams abus nopētīt, sāku virzīties viņiem tuvāk. Man nez kāpēc negribējās, lai viņi mani ievēro. Kaut gan… kāpēc es nevarētu pieiet viņam klāt un aprunāties? lāču varbūt esmu pārskatījies? Varbūt tas nemaz nav Samerheiss? Vajadzēja to noskaidrot.

Skatītāji smējās un aplaudēja, bet es, neapmierinātu skatienu apveltīts, lauzos uz priekšu, kāpdams viņiem uz kājām. Kad līdz Samerheisam un viņa pavadonim bija atlicis ap divdesmit pēdu, šaubas izgaisa. Samerheiss bija ģērbies ogļpelēkā, garā mētelī ar samta apkakli. Viņš nesmējās un neaplaudēja. Viņš bija vēss un nesatricināms, un viņa miers uzdzina domas par nāvi. Samerheiss izskatījās tāds, it ka vecums viņu vairs neiespaidotu, it kā viņš butu kas cits, nevis cilvēks. Vīrietis ar spalvu pie cepures vērigi pārlūkoja pūli, ar skatienu kādu meklēdams. Ar tādu rūpibu indiāņu pēddzinis nopēta aplauztus zariņus vai mokasīnu pēdas zemē. Mirkļa iespaidā es nolēmu pie viņa pieiet. Galu galā tas bija Samerheiss, mans uzticamais skolotājs…

Es tuvojos abiem no mugurpuses, bet, kad mūs šķira apmēram desmit pēdu, piepeši apstājos un aizturēju elpu, juzdams, ka mana apņēmība izčākst. No jauna uzmācās jautājumi. Pie joda, kas viņam šeit darāms? Kāpēc man jāuzticas Drū Samerheisam? Kāpēc man vispār kādam jāuzticas? Pārsteigumiem nebija gala. Šķita, ka stāvu applūstošā tunelī, redzēdams, ka man pretī putodams gāžas ūdens, žurkas bēg uz visām pusēm, bet pats nespēju izkustēties no vietas.

Mazākais vīrs šaudīja skatienu uz visām pusēm - viņa zaļā cepure ar spalvu te parēgojās pār vienu vai otru Samerheisa plecu, te nozuda. Es nespēju atraut no abiem acis, gaidīdams zaļajam tūkām piespraustās spalvas parādīšanos. Piepeši vīrietis paspēra soli sānis, un es ieraudzīju viņa seju. Viņam bija tumsnēja āda, ūsiņas, uz acīm brilles. Viens vaigs izskatījās bakurētains, it kā tajā būtu mestas šautriņas. Uz kakla, starp zodu un kaklasaites mezglu, vīdēja neglīta rēta. Ak Dievs, Drū… Šis tips stāvēja blakus Samerheisam, nekronētajam laju karalim, un draudzīgi ar viņu sarunājās.

Stāvēdams pūli un raudzīdamies uz šo savādo pāri, es jutu, ka man krūtis sažņaudz tie paši ledainie baiļu pirksti, kas liedagā Īrijā. Acu priekšā uznira krustā sistais vecais virs, viņa rokas mājiens… un ši muļķīgā spalva pie zaļās cepures… es nesapratu, vai tas viss ir saistāms, toties apjēdzu, ka nepavisam nevēlos šiem diviem iet klāt.

Es vilcinājos par ilgu.

Samerheiss pagriezās un ieraudzīja mani.

Mūsu skatieni sastapās. Es ievēroju, ka Samerheiss, no manis nenovērsdamies, saņem savu pavadoni aiz pleca un tas sastingst. Es ari sastingu. Šķita, ka paiet mūžība. Es redzēju šo roku uz pleca un isu galvas mājienu un mēģināju saprast, kas notiek, bet nesapratu. Vai Samerheiss man uzsauca? Es to nezināju, bet apjēdzu, ka jātiek prom.

Es apsviedos un iejuku burzmā, grūstīju cilvēkus, kam tikko biju spraucies garām pretējā virzienā. Uzgrūdos rokai ar vīna pudeli, un vīns uzšļakstijās man uz piedurknes, kāds nikni nolamājās, bet es jau biju gabalā, tuvodamies glābiņam - krāsaino spuldžu gaismas neskartajai tumsai.

Tikai vienu reizi es pametu skatienu pār plecu. Cilvēks ar tūka cepuri man sekoja.

Es sataustīju kabatā kādu priekšmetu. Revolveris.

Plastmasas rotaļpistole.

Jātiek projām. Jābēg!

Smagi vilkdams elpu, es apcirtos ap stūri un attapos šaurā ieliņā, tad pagriezos vēlreiz, nokļūdams tumšā ejā starp mājām, un pieplaku pie sadrupušas sienas. Pat mazajās ielās plūda skaļi tūristi un aktieri masku tērpos, it kā šeit būtu visīstākais Holivudas filmu uzņemšanas laukums. Piespiedies pie sienas, es aizgūtnēm kampu gaisu. Nākamajā mirklī savā priekšā ieraudzīju vīrieša seju. No kapuces apakšas mani vērās spožas melnas acis.

Viņš kaut ko noņurdēja, uzdvesdams man sasmakušu elpu, un pastiepa roku pie manas sejas. Gluži kā Nāve! Es rāvu galvu atpakaļ, atsitu pakausi pret sienu un rupji izlamājos.

Ņurdēdams viņš stiepa roku vēlreiz, sagrābdams mani aiz piedurknes, - varbūt par mūku pārģērbies ubags? Ne Nāve, vel ne. Es spēcīgi atgrūdu viņu. Pussoli atkāpies, viņš sašūpojās uz papēžiem, bet prom negāja.

- Vācies pie velna! Lasies! - es uzkliedzu.

Vīrietis atskatījās. Tā jau domāju, viņš nebija viens. Uz ielas stāvēja vairāki melnos apmetņos ģērbušies viri kapucēm galvā un vēroja mūs gluži kā tāds koris traģiskā operā. Mēs nekustīgi stāvējām, un tad man prātā ienāca doma, ka varbūt viņi patiešām ir mūki, pēnitents noirs, kā viņus šeit dēvēja. Pilsētā viņiem joprojām piederēja divi dievnami. Biju redzējis viņus šeit sava pirmā Aviņonas apmeklējuma laikā. Melni stāvi basām kājām, tērpušies apmetņos ar kapuci, soļoja pa Aviņonas ielām, atgādinādami senos laikus, četrpadsmito gadsimtu, sevis šaustītā jus, kas pieredzējuši daudzus Francijas karaļus. Nu viņi šeit stāvēja - aktieri, mūki vai zagļi - un nogaidoši skatījās uz mani.

Es pagāju garām mūkam, kurš stāvēja man pretī, un, izgrūdis lamuvārdus, devos pie tiem, uz ielas. Absolūtā klusumā viņi negribīgi pašķirās. Tajā mirkli attapos, ka neapzināti esmu izvilcis "ieroci", kas ēnās bija tik tikko saskatāms. Pēc brīža savādajiem vīriem biju garām un iegrūdu muļķīgo mantu kabatā.

Atgriezies uz ielas, es atkal iejuku drūzmā, ar skatienu meklēdams Samerheisa pavadoni. Kur palikusi Elizabete? Kas īsti notiek?

Virs ar tiroliešu cepuri galvā stāvēja netālu no žongliera, kas mētāja pa gaisu degošas lāpas, kuru liesmas uz mirkli apgaismoja mana vajātāja seju. Viņa piemiegto acu skatiens bija vērsts piedūmotajā tumsā, lidz piepeši apstājās pie manis.

Biju pārliecināts, ka viņš mani ieraudzīja. Uzgrūzdamies uz ielas izvietotajiem galdiņiem, pie kuriem ļaudis sildīdamies dzēra vīnu un kafiju, es pabrāzos garām puķu tirgotāja ratiņiem, garām vēl vienam pulciņam komediantu, kuri, gluži ka plēsīgi putni, pagrieza pret mani maskas ar kumpajiem deguniem, it kā grasīdamies man ieknābt un izdzert visas asinis. Patraucies garām puli- tim, kas bija apstājis tepiķi, uz kura locījās un lēkāja Arlekins, es, pametis skatienu atpakaļ, ieraudzīju, ka manu vajātāju apstāj muki. Nogriezies ap stūri, es metos prom pa šauru ieliņu, vēlreiz nogriezos un, klupdams uz slapjā bruģa, skrēju, skrēju…

Man vajadzēja padomāt. Vajadzēja apstaties un atvilkt elpu. Un atrast Elizabeti.

Samerheiss… to nu gan nebiju gaidījis.

Kas viņu atvedis uz Aviņonu? Ko viņš zina? Kas viņam kopīgs ar to mazo vīreli? Vai Samerheiss kaut ko zina par Ambrozu Kalderu? Vai pazīst cilvēku, kurš uzbruka Elizabetei? Vai pazīst Horstmanu?

Drū Samerheiss vienmēr visu zina. Tā par viņu sacīja tēvs.

Noslēpies kadas mājas durvju ailas tumsā, es jutu, ka zem kājām piepeši nodreb zeme. Atskanēja apdullinošs blīkšķis, un naksnīgajās debesīs uzlidoja milzum daudz spilgti zilu, baltu un sārtu komētu un meteoru. Es rāvos atpakaļ, atkal sadauziju galvu pret durvju pārsedzi, un tajā brīdī no jauna atskanēja salūta grāviens, kas izraisīja vētrainas gaviles ielās.

Tās bija pirmās zalves, kas aizsāka bezgalīgo svētku uguņošanu no pils augstumiem. Par šo grandiozo izrādi biju lasījis afišās un reklamlapiņās jau dienā.

Es nezināju, kas ir mazais vīrelis, taču baidījos no viņa ka no nikna suņa, kurš dzenas man pakaļ pa šim nepazīstamajām ielām. Piesardzīgi pabāzis galvu no slēptuves, es ieraudzīju vel vienu melnās drēbēs ģērbušos mūku bariņu. Viņi drūzmējās ap nelielu bazniciņu, kas bija iespiesta starp kafejnicu un veikalu šaurā laukumā, kura vidū jautri čaloja strūklaka.

Ar bērnišķīgu ziņkāri, atgāzuši galvas savās kapucēs, mūki vēroja brīnumainos krāsu ziedus, kas izplauka nakts debesīs.

Šis laukums ari bija cilvēku pilns. Šķita, ka visi Avinonas iedzīvotāji izgājuši ielās, lai noskatītos neskaitāmās izrādes un sajūsminātos par lielisko salūtu, vārdu sakot, lai izbaudītu visus svētku priekus. Zalves tricināja gaisu un zemi, it ka krāšņās ugunis radītu smaga artilērija.

Ne mazo vīreli, ne viņa zaļo cepuri ar spalvu es drūzmā nemanīju. Pūlēdamies apslāpēt paniku, sāku meklēt ar skatienu masu Elizabeti, kas bija gluži kā akā iekritusi. Gara acu priekšā reizēm pavīdēja kā lūgšanā pastieptā brāļa Leo roka.

Beidzot izgājis no slēptuves, es devos pāri laukumam uz bazniciņu, kas izskatījās skumja un vientuļa vispārējās līksmes vidu.

Noliektu galvu es spraucos garām aizgrābtajiem debesu vērotājiem un, turēdamies ēnās, aši uzkāpu pa vairākiem baznīcas pakāpieniem. Nedaudz atvilcis smagās koka durvis ar dzelzs stīpām, es ieslīdēju iekšā un, apstājies tumsā, ļāvu durvīm aizvērties. Iekšpusē baznīca šķita lielākā nekā ārpusē. Telpa vienlaikus bija gan piesmakusi, gan drēgna, gan sausa, gan mitra. Oda pēc svecēm un vaska, dūmiem un vīraka. Gaisā nebija jaušama ne niecīgākā kustība. Vienmērīgi dega sveces, to īsās mēlītes tik tikko notrīsēja, kad aiz. biezajām akmens sienām nograndēja kārtējā zalve. Garām rievainajiem pīlāriem virzijos uz altāra pusi. Apsēdies koka krēslā, kādi ne mazāk par simtu bija salikti rindās uz gludās akmens grīdas, es dziļi ievilku elpu. Sasodīts… joprojām nesapratu, vai esmu mednieks vai medījums. Varbūt šajā nakti tikšu pie skaidrības…

biju iedzīts strupceļā. Satriekts, apstulbis un nosvīdis viscaur slapjš, es tur sēdēju, pūlēdamies izdomāt, kā rīkoties turpmāk. Ro- taļpistole kabatā, atsitusies pret blakus krēslu, noklaudzēja ar tādu skaņu, it kā butu apgazies pīlārs. Visi pavedieni slīdēja āra no rokām, un es neko nespēju saprast. Kurš kuram dzenas pakaļ?

Es nezināju, ko lai domā par Samerheisu, taču pietika ar mazo vīreli, kam uz rīkles bija tik plata un neglīta rēta, it ka pa to kāds būtu palaidis zāles pļāvēju, lai es citādām acīm paraudzī- tos uz savu veco skolotāju un sāktu prātot, vai viņam nav vēl kāda noslēpumaina un tumša dzīve. Man bija jādomā par sazvērestību, par to, ka Samerheiss, iespējams, kalpo kādai savai kūrijai, kur viņš ir tāds kā pašpasludināts pāvests. Kas viņam ir padomā? Pāvests mirst, un izvēršas bīstamas aizkulišu spēles…

Mani pārņēma sajūta, ka man uzmests blīvs tīkls, kas mani smacē, izspiež dzīvību pa lāsei vien, bet es nespēju pretoties, esmu bezpalīdzīgs…

Kas tas? Vai aiz muguras kaut kas nošvīkstēja?

Tikko dzirdama skaņa, ko apslāpēja āra apdullinošie trokšņi.

Ak Dievs, vai man jau izliekas?

Ja nu viņš mani tomēr ieraudzīja šķērsojam nelielo laukumu? Ja nu viņš ir šeit, kaut kur blakus? Kāpēc esmu tik pārliecināts, ka virelim ir nazis? Vai tāpēc, ka viņam pašam reiz. pārgriezta rīkle?

Kāds pievēra Baznīcas durvis. Skaņu es nesadzirdēju. Bija jaušama tikai viegla ielas gaisa vēsma, tik viegla kā nopūta.

Baznīcā kāds bija.

Taču apkart valdīja nāves klusums. Es instinktīvi sataustīju kabatā rotaļu revolveri. Pilnīgs idiotisms! Aiz kaut kā aizķēries, tas izslīdēja man 110 pirkstiem un novēlās uz akmens grīdas ar tādu skaņu, it kā būtu nokritusi sudraba karote. Atbalss uzvijās velvēs. Sirds man pamira. Mirkli nogaidījis, es rotaļpistoli pacēlu un notraucu no deguna sviedru pili. Un sastingu no jauna.

Nekas nenotika.

Es piecēlos no krēsla un devos uz pīlāru pusi, kur tumsa bija visbiezākā. Pār muguru man pārskrēja skudriņas, matiņi uz del- miem un skausta saslējās. Tātad mazais draņķis mani uz ielas burzmā tomēr pamanījis… iedzinis baznīcā gluži kā slazdā!

Lieliski. Labāk nemaz nevar but…

Un tik klusi māk uzvesties! Ne ar skaņu sevi nenodod… Vienīgais, ko saklausīju, bija sava elpa un salūta sprakšķi ārpusē. Uguņošana turpinājās, debesis, kas bija redzamas pa augstajiem logiem, joprojām liesmoja košas krasu buķetes.

Atkal kaut kas nošvīksteja, it kā mans vajātajs paspertu soli vai divus uz priekšu, taču es nesapratu, no kuras puses skaņa nāk. Viņš varēja būt gan aiz krēslu rindām, gan tur, ēnās… Atkal tā pati skaņa, kas atgādināja bērna rokas mestas bumbas klusos bukšķus… Kāds tikko dzirdami pārvietojas, piesardzīgi la vīdamies man klāt.

-    Mister Driskil?

Es sarāvos un, krampjaini žņaugdams plaukstā rotaļpistoli, pieplaku pie pīlāra. No kurienes šī balss? Ja atsaukšos vai nodošu savu atrašanās vietu, varu uzskatīt, ka esmu miris.

-    Esiet prātīgs, mister Driskil. Mums jāaprunājas.

Kustas bez skaņas, kā rēgs, kā nakts migla, izplezdamās pār pļavu. Es paspēru soli un, aizturējis elpu, cieši piespiedos pie sienas. Kreisajā puse uz grīdas pletās spokains gaismas plankums, kura pa vitrāžas logā izsisto caurumu ņirbinājās krāsaini salūta atspidumi. Ja izdotos tikt pāri šai joslai, es varētu aiztaustities gar sienu līdz otram durvīm un tikt ārā no slazda, kurā biju ieskrējis kā circenis karstos pelnos.

Man jātiek no šejienes ārā, lai varu ienirt naktī, saplūst ar to… Kā viņam izdevies mani izsekot? biju tik pārliecināts, ka viņš mani pazaudējis… tomēr te nu viņš bija.

Kas šis virs tāds ir? Un kas viņš ir Samerheisam?

Atbilžu nebija. Jautājumi atbalsojās prātā kā sprādzieni nakts debesīs. Kārtējo reizi biju nokļuvis neapskaužamā situācijā.

Es zināju, es jutu, ka viņš ir tepat blakus, tomēr nolēmu riskēt un pāris soļos šķērsot gaismas joslu. Kabatā sažņaudzis rotaļu ieroci, es aizturēju elpu, vēlreiz ar skatienu nomērīju joslu…

Man uz pleca nolaidās smaga roka. Iznirusi no tumsas, tā sagrāba mani kā spīlēs. Viņš elpoja man tieši ausī.

-    Mister Driskil, iesaku jums negrozīties… man ir ļoti ass nazis. - Es jutu asmeni izduramies cauri žaketei, kreklam un iedzeļam mugurā. Viņš lēni izvilka manu roku no mēteļa kabatas. - Atdodiet ieroci, mister Driskil.

-Ziniet, tas…

-   Kuš… - Viņš izņēma spēļmantu man no pirkstiem. - Ak… tā taču nav īsta! - Viņš iegrūda man to atpakaļ roka. - Uzmanieties, - virs klusi noteica.

Viņš iestūma mani gaismas lokā, un es piesardzīgi pagriezu galvu, domādams, ka tūlīt ieraudzišu neglīto rētu un zaļo cepuri ar spalvu.

Nekā tamlīdzīga. Tas bija pavisam cits cilvēks.

Asmens iedzēla man vēlreiz.

-   Dodieties mājās, mister Driskil. Dodieties mājās, un es aizlūgšu par jums. Dodieties turp, kur varat būt noderigs. Es nevēlu jums ļaunu. Ne jums, ne mūķenei. Taču… dodieties prom no šejienes.

Manī vērās bezdibenīgas, saltas acis, briļļu stiklos atspoguļojas blāvi gaismas atspidumi.

Horstmans…

Nākamajā mirklī viņš nozuda. Izkūpēja gaisā.

Es atkal biju Baznīcā viens.

TREŠĀ NODAĻA

DRISKILS

Es stāvēju dubļaina, izdangāta lauku ceļa galā un klausījos, kā suņi rej uz mēnesi, kas brīžiem iznira 110 skrejošo mākoņu apakšas. Nomāto Citroen biju novietojis ceļmalā, kā lika Danns. Viņš piezvanīja neilgi pēc tam, kad biju atgriezies viesnīcā.

- Kā es, pie velna, zināšu, ka tieši tas dubļainais ceļš ir istais? - es noprasīju, pūlēdamies savaldīties. Pēdējās pāris stundas man nebija vieglas.

-    Vai ar jums viss ir kārtībā? Jūs izklausāties nervozs…

-    Vēlāk izstāstīšu. Jus neticēsiet.

-    Labi. Jums jānomierinās. Vai masa Elizabete ir kopa ar jums?

-    Ne gluži. Izstāstiet man vēlreiz par to dubļaino ceļu!

-    Apstādiniet mašīnu, - Danns teica, - izkāpiet un aizturiet elpu. Dzirdēsiet rejam suņus. Ja nedzirdēsiet, neesat īstajā vieta. Un uzvelciet garos zābakus, mans draugs.

Suņi šeit patiešām rēja. Es devos atpakaļ pie mazās mašīnas, kurā klusi, vērodama miglu, kas biezēja virs laukiem, sēdēja Elizabete. No brīža, kad ieraudzīju viņu viesnīcas vestibilā, mēs tikpat kā nesarunājāmies, jo nebija ko teikt. Man pieklātos atvainoties, un tas vēl nebija noticis. Es zināju, ka man bija taisnība, kad izteicu visus tos asos vārdus par Baznīcu un viņas prioritātēm, par to, cik sāpigi man tas ir. Tajā pašā laikā nespēju atzīt faktu, ka viņa ir ne vien mūķene, bet arī dzīvs cilvēks, kurš man uzticējās.

Man gribējās izstāstīt viņai, ko biju piedzīvojis pilsētā, Par Sa- merheisu, par vireli ar rētaino kaklu. Par Horstmanu, kas pielavījās man klāt un uzlika roku uz pleca…

Horstmans.

Kad sapratu, ka viņš ir prom, meklēt viņu bija par vēlu. Es izskrēju uz laukuma baznīcas priekšā, bet no viņa nebija ne miņas. Nebija ne miņas ari no Samerheisa un viņa pavadoņa.

Reizēm šķita, ka tas viss bijis sapnis. Taču es zināju, ka nekāds sapnis tas nav. Tas notika ar mani īstenībā, nomodā. Es patiešām redzēju Samerheisu, un Horstmans man pielavījās klat un uzlika roku uz pleca. Es vēlējos Elizabetei to izstāstīt, bet nespēju.

Vispirms man vajadzēja pašam apjēgt, kas noticis pēdējās divās stundās.

Es joprojām biju dzīvs.

Lai gan baznīcā mēs bijām tikai divi un nekas netraucēja nogalināt mani. Iaču es vēl arvien biju dzīvs un nemācēju to izskaidrot. Skatuve, kur norisinājās darbība, bija līķu pārpilna. Taču manējā starp tiem nebija.

Ko Elizabete par to teiktu? Varbūt viņai visu izstāstīt? Nē, vēl bija par agru.

Tā nu es stāvēju dubļos - protams, nekādu garo zābaku man nebija - un skatījos dūmakainajā krēslā. Mēs atradāmies trīsdesmit vienu kilometru prom no Aviņonas. Atkal sāka līt. Kājas stiga dubļos, taču, lai aprunātos ar Ambrozu Kalderu, es dotos pa vēl sliktāku ceļu.

Telefona saruna tēvs Danns bija pastāstījis vēl šo to un atgādinājis, ka Keslers vēlas, lai viņu sauc jaunajā vārdā, par Ambro- zu Kalderu. Lai gan pēdējos gados viņam nebija klājies viegli, viņš joprojām turoties labi, esot aktivs un mundrs. Pirms vairākiem gadiem nodibinājis aģentu tiklu un tiem maksājot no savulaik C1P atvērtajiem slepenajiem kontiem. Aģentus, gluži kā elektroniskas zondes, viņš sūtot uz. Eiropas bīstamākajiem nostūriem. Pārliecināts, ka agrākie darba devēji, vajātāji un potenciālie ienaidnieki nojauš, ka viņš kaut ko gatavo. Taču neviens nezināja, ko isti. Ši neziņa biedēja, tāpēc daudzi klusi sēdēja savās alās, neuzdrošinādamies līst ārā. Laiku pa laikam pie viņa ierodoties noslēpumaini emisāri - no Lengli vai Vatikāna, teiksim, - un risinot ar viņu bridinošas sarunas, lai viņš piesargās, citādi būs slikti. Taču gan Kalders, gan viņa viesi lieliski zināja, ka viņš ir pilnīgā drošībā. Viņu pamācīja, konsultējās ar viņu, bet viņa eksistences fakts bija vislielākais noslēpums. Kaldera drošības garants esot viedoklis, ka viņš ir pārāk bīstams, lai viņu nogalinātu. Ambrozs Kalders ar nāvējošu prettriecienu spētu iznīcināt pat no kapa. Varbūt Elizabetei patiešām ir taisnība par viņa trešo identitāti. Varbūt viņš ir Erchercogs?

Neviens nezināja, ko īsti Kalders noslēpis seifā Cīrihē, un neviens negribēja riskēt, viņu nogalinādams, lai to uzzinātu. Tāpēc šis cilvēks bija viens no tiem, kas uz mūsu planētas varēja justies īpaši droši. Viņam bija jānomirst dabiska nāvē sava gultā ar iemīļoto suni pie kājām, kamēr pārējie suņi aiz skumjām gaudo uz mēnesi. Lai šādu nāvi Kalderam nodrošinātu, vairāki lielākie pasaules izlūkdienesti bija gatavi līst vai no ādas ārā.

Nogalināt viņu varēja tikai kāds jukušais vai renegāts. Tātad kāpēc viņš bija Veļas sarakstā?

Piegājis pie automašīnas, es pabungoju pa vējstiklu.

- Iesim! Si ir ista vieta.

Ambrozs Kalders bija kalsns virs ar dzīslainām rokām un tikpat dzīslainu kaklu, smailu zodu, divas dienas veciem sirmiem bārdas rugājiem un biezām, spurainām uzacīm, kas zemu slīga pār acu dobumiem. Šim vīram bija tāda cilvēka seja, kurš gandrīz visu laiku pavada ārā, un to patiešām prasīja spēles un noņemšanās ar suņiem. Vēja aprauto ādu, kas cieši apņēma vaigu kaulus, izraibināja sīks pārplīsušu asinsvadiņu tīklojums. Suns, kas bija mājā iekšā, neizpratnē vērās uz saimnieku, it kā gaidīdams pavēli, vai uz iebrukušajiem svešiniekiem jārūc vai jārej. Ja suņi ārā nerietu un naktīs negaudotu, nevienam prātā neienāktu, ka šajā nomale ir māja, kur dzivo cilvēks. Kalders dzēra sļivovicu gluži ka ūdeni, it kā gribētu remdēt kādas sāpes.

-   Tātad, - viņš sacīja, - jūs esat ieradušies pie manis, cerēdami noskaidrot, vai es zinu, kas nogalina jusu katoļus.

-    Mes vēlamies uzzināt ko vairāk, - Elizabete piezīmēja.

-   Jā, jā! - Viņš pavēcināja roku, it kā atgaiņātu odu. - Jūs gribat zināt, kāpēc to dara. Un gribat zināt, kas ir Simons. Tēvs Danns to jau izskaidroja. Esat gan jūs, man jāteic, ziņkārīgi ļaudis! Turklāt pašpaļāvīgi! Kāpēc man tas būtu jums jāstāsta? Kur jūsu elektrodi un skrūvspīles locītavu izlaušanai? Labi, es jokoju. Var gadīties, ka kaut ko jums arī izstāstīšu. Un iemesls tam būs pavisam vienkāršs - ne no viena cita visā pasaulē jūs to neuzzināsiet. Turklāt esmu jau vecs un kļuvis sentimentāls. Man žēl bērnu, kas lien pieaugušo spēlēs un gust zilumus. Vai saprotat? Es palīdzēšu jums tāpēc, ka dodu priekšroku atklātai, godīgai cīņai. Un īste- nībā mani interesē arī, cik lielu jezgu jūs sacelsiet, baznīca ar savu iedomību mani uzjautrina… Tāpēc iemetīšu jūs, mazos kaķēnus, sprostā pie lauvām. Vai kļūsiet nezvēriem par maltīti? Vai arī tā nobiedēsiet lauvas ar to līkajiem, asiņainajiem nagiem, ka tie atkāpsies… Piedodiet, es to saku tāpat vien, daiļrunībai. Un, iekams pateicaties, izvērtējiet, vai jums tas der. - Viņš pacēla roku un noklikšķināja pirkstus. Nez no kurienes uzradies sulainis acumirklī ielika tajos gandrīz vai beisbola nūjas lieluma cigāru. Kalders uz īkšķa naga uzrāva sērkociņu, noraudzījās, kā tas uzliesmo, aizsmēķēja un izpūta dūmus. - Atbildes uz jūsu jautājumiem nav vienkāršas, - viņš teica. - Tomēr vienkāršākas nekā tad, ja būtu darīšana ar veco labo Maskavas izlūkdienestu. Tie viri vienmēr visu sabojā, lai gan sak labi… toties beidz primitīvi, tā ka labāk vispār nebūtu ķērušies klāt. Jāuzmanās no angļiem - tie ir gudri un radoši, ļoti lietpratīgi. Otri labākie meļi pasaulē. Gulēt, Foster! - viņš nokomandēja suni. - Labs suns, labs. Nosaucu par godu Dalesam. Uzticīgs suns. Taču pat viltigie, gudrie briti ar savu savdabīgo, manuprāt, pretīgo, humora izjūtu nav salīdzināmi ar baznīcu, ar Vatikanu… Tur patiešām pulcējas meļi un intriganti, īsti profesionāļi. Un visa viņu pasaule ir kāršu namiņš, ko stiprāks vēja pūtiens var aiznest pa gaisu… taču ar savu gribu viņi pamanās saglabāt savu valstību, piešķirt tai nozimīgumu un svaru. Lielāka ilūzija pasaulē… Visvarenākās impērijas salīdzinājumā ar

Baznīcu ir nevarīgi bērni. Tāda nekaunība ir apbrīnas vērta. Visi, kas rada šo lielo ilūziju, galu gala pastrādā cūcibu. Man jāatvainojas jaukajam mājdzīvniekam… - Viņa sejā pavīdēja smaids, taču jautrības tajā nebija. - Jūs esat paveikuši pamatīgu mājasdarbu. Izlasīti Toričelli dokumenti, ko glabā viņa garā vājais brāļadēls - patiesībā es domāju, ka tads cilvēks apkauno labu gaumi un ir nošaujams… Iztaujāts vecais Paternosters, dižens cilvēks… brālis Leo… Un jūs, māsa, kas tik cītīgi un ilgi strādājāt slepenajos arhīvos… apbrīnojami! Ak Dievs, kā viņi ienist sievietes! Un vēl d'Ambrici memuāri, kas piepeši nonākuši tēva Danna rokās, - to patiešām var uzskatīt par pierādījumu tam, ka augstāka vara liek jums turpināt šo cildeno darbu. Jūs esat izdarījuši ļoti daudz un tieši tāpēc šonakt, pēc tēva Danna lūguma, esat šeit. lis iedzeru par jums! Par jums trim…

-    Paklausieties, - es viņu pārtraucu. - Esmu šeit savas māsas dēļ. Baznīca man neko nenozīmē. Baznīca nogalināja manu māsu, lai gan viņa uzticīgi tai kalpoja. Es devos meklēt nelieti, kas nospieda mēlīti, bet nokļuvu tādā purvā, kur māsas nāve gluži vienkārši nogrima dubļu jūrā starp citām nāvēm… es apgriezu otrādi tikai vienu akmeni, uz kura Baznīca turas, un zem tā atklājās tāda draņķiba, ka pārņēma nelabums… Esmu līdz ausīm šajos mēslos, bet es nospļaujos uz d'Ambrici, Toričelli, nacistiem un pārējiem… Man vajadzīgs cilvēks, kas nogalināja manu masu! Viņu sauc Horstmans, un es… es… - Pametis augšup rokas, es piecēlos. Suns, acīmredzot nolēmis, ka man nav ne vainas, lai gan esmu satraucies, pienāca klāt 1111 iegrūda miklo, vēso purnu man plaukstā. - Kā labi iet, Foster? - es nomurmināju.

Ambrozs Kalders vēroja mani caur dūmu mutuļiem. Lai gan piesaistīts vecmodīgam braucamkrēslam ar pītu atzveltni un platiem paročiem, viņš bija ģērbies smokingā. Invalīdu ratiņus stūma jauns cilvēks, ari smokingā, pēc izskata speciālais aģents. Tiklīdz Kaldera cigārs sāka kūpēt, jaunais cilvēks aizgāja.

-    Es jūs saprotu, mister Driskil, un tādā situācijā justos tāpat, lāču skatieties acis dzīves īstenībai. Sākdams meklēt māsas slepkavu, jūs pakļāvāt sevi pārbaudījumiem. Jūs teicat, ka apgriezāt otrādi akmeni. Ka esat lidz ausim mēslos. Tā ir. Jūs izlaidāt no pudeles džinu. Ja tas ticis ārā, atpakaļ to dabūt nav iespējams. Kad būsiet izrādes tai mēslu kaudzei cauri, varbūt sākotnējais mērķis būs sasniegts… kas zina? - Kalders iedzēra sļivovicu. - Atpakaļceļa vairs nav. Jūs balansējat uz virves virs bezdibeņa, mister Driskil. Domāju, ka jūs to saprotat. Galvenais ir taja bezdibeni neiegāzties.

-   Tieši tāpēc esmu šeit.

Kalders iesmējās, pagriezās pret tevu Dannu un sāka runāt par Otro pasaules karu. Šķita, ka viņš manu un Elizabetes klātbūtni aizmirsis.

Māja bija ļoti liela un plaša, vairākiem stāviem, piekrauta senatnīgam lietām, un to ieskāva priedes. Es mēģināju iedomāties, kāda tā izskatas dienas gaisma. Centrālapkure nespēja piesildīt plašo telpu, tāpēc iespaidīgajā kamīnā rūca liesmas, un drīz vien drebuļi, kas mani kratīja, pārgāja. Uz galda stāvēja kārba ar Davi- doff cigāriem, putekļiem klāta konjaka pudele, kristāla glāzes ar masīvu kāju un lieli kristāla pelnutrauki. Kalders noknieba vienam cigāram galu un piebidīja man tuvāk pelnutrauku.

t Lūdzu, - viņš teica. - Esmu izdarījis visu, tikai ne aizsmēķējis. Tagad parunāsim par mūsu draugu Simonu Verginiju.

Telpā atskanēja pirmās romantiskās Kabaļevska Čella koncerta notis.

Vispirms Elizabete izstāstīja, kā atradusi Veļas mapi ar piecu slepkavības upuru vārdiem. Kalders, kūpinādams cigāru, uzmanīgi klausījās. No jauna ielējis glāzē sļivovicu, viņš apslapinaja lūpas.

-   Klods Žilbērs, - Elizabete sauca vārdus, - Sebastjans Aroijo, Hanss Ludvigs Millers, Praiss Beidels-Faulers un Džefrijs Strei- čens. Visi nogalināti pēdējo divu gadu laikā. Visi pārliecināti katoļi, cienījami ļaudis. Visi kara laikā vai pēc kara uzturējušies Parīzē… Kas viņus saista? Kāpēc viņus nogalināja? Un kāpēc tieši tagad?

-   Pirmām kārtām šajā sarakstā viens ar pārējiem nav saistīts - vismaz ne tā kā pārējie savā starpā. Beidelu-Fauleru nogalināja viņa darba dēļ, jo viņš pētīja, kā jau jūs atklājāt, algoto slepkavu vēsturi. Viņš par tiem zināja ļoti daudz, tāpēc tika nolemts nāvei. - Kaldera tonis bija kļuvis lietišķs, bez zobgalības. - Pārējie četri… baidos, ka par viņiem jums ir nepilnīgs priekšstats. Jā, viņi bija saistīti, taču pavisam citādi, nekā jūs iedomājaties. Jā, viņi bija katoļi, taču ļoti atšķirīgi katoļi. Magnāts un biznesmenis no Mad- rides, burātājs, bagātnieks, savs cilvēks baznicā - tas bija Aroijo. Vai jūs zināt, ka viņam bija ļoti tuvas attiecības ar ģenerālisimusu

Fransisko Franko? Aroijo bija ģenerālisimusa padomnieks daudzās jomas.

Millers bija vācietis. Zinātnieks. Kara laikā kalpoja reiham ab- vērā. Es pazinu šo cilvēku samērā labi. Viņš bija no bīstamajiem - partijas virs. Kādu laiku klīda runas, ka piedalījies sazvērestībā pret Hitleru. Tomēr viņš izvairījās no pakarināšanas uz gaļas aķa, jo aizbēga. Pārlaidis karu, atgriezās un turpināja zinātnieka karjeru. Ilerr Doktor Professor. ļā, protams, katolis. Interesantākais tajā sazvērestībā pret Hitleru bija tas, ka Millers bija "kurmis". Vai šis termins jums zināms? Nē? Iefiltrēts aģents! Gestapo viņu iefiltrēja starp īstajiem sazvērniekiem. Millers bija divu kungu kalps - stradāja abvērā un piedalījās gestapo operācijās. Viņš, protams, sazvērniekus nodeva, tāds bija viņa darbs, un saņēma par to medaļu. Kadu brīdi viņa dosjē bija pie manis. Es zināju par operāciju. Jā, viņš bija Parīzē okupācijas laikā.

Nākamais… tēvs Žilbērs, mācītājs bretaņa. Uzticamā draudze pēc sabiedroto karaspēka izcelšanās Normandijā viņu gandrīz nogalināja. Par nelaimi, viņš nebija cīnītājs. Mīlnieks, kurš deva priekšroku laika pavadīšanai ar glītiem zēniem un sadarbībai ar tiem, kam teikšana. Kad vācieši, savākuši savu mantību, aizbēga, viens no Žilbēra franču draudziņiem viņa kara laika darbības pakļāva šaubām, bretoņi, saukādami viņu par kolaboracionistu, draudēja atdot zivīm par barību. Vairāki fermeri viņu saķēra, 110- zieda ar darvu un izvārtīja vistu spalvās. Aizmucis uz Romu, viņš tur veselu gadu atguvās, bet pēc tam atrada daudz drošāku nodarbošanos - sēdās rakstīt memuārus. Izdeva košus sējumiņus, tādas kā pamācības, kā lauku mācītāja dienasgrāmatu… pilnīgus melus un izdomājumus, toties labi nopelnīja. Daļu naudas Žilbērs nosūtīja saviem aizstāvjiem, leģionam Condor, Die Spinne, vecajiem nacistiem.

Džefrijs Streičens, M/-5 cilvēks. Sers Džefrijs. Cienīgs, no turīgas ģimenes, samēra jauns sakravāja mantas un nozuda ģimenes pili Skotijā. Par pēdejiem trīsdesmit viņa dzīves gadiem zināms maz. Kāpēc tik pēkšņi atvaļinājies, esmu dzirdējis jautājam. Acīmredzot bija sarežģījumi, ko vajadzēja paslaucit zem nodeldētas grīdsegas. Streičens atradās Berlīnē jau pirms kara. Atgriezies Anglijā, viņš kļuva par premjerministra Čemberlena padomnieku, pavadīja viņu arī uz Minheni… Par nelaimi, Streičens bija trešā reiha aģents, ļoti tuvs gan Dēnicam, gan Kanārisam. Kopā ar Gēringu mēdza doties meža cūku medibās. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmajā gadā angļi uzzināja patiesību, nedaudz izmantoja viņu savās intereses, bet pēc tam klusi, bez skandāla atvaļināja. Toreiz viņus daudz vairāk satrauca sarkanie spiegi, nevis veci nacistu dīvaiņi.

Cigāra pelnu stabiņš jau sasniedza gandrīz divas collas, un Kalders uz to lūkojās ar tādu mīlestību, it kā viņam būtu žēl pelnus nokratīt, beidzot, pieskāries ar cigāru kristāla pelnutrauka malai, viņš vēroja, kā tie nobirst.

-   Nu, - viņš sacīja, - vai jums rodas apjausma, kas un kā? Mēģiniet saprast, cik sarežģītā pasaulē mums jādzīvo. Jā, visi šie cilvēki bija katoļi, un četrdesmitajos viņi gan uzradās Parīzē, gan nozuda no pilsētas… viņi bija konfliktu plosītas pasaules daļa. Vai viņi zināja par assassini? Varbūt. Daži noteikti zināja. Taču ne jau tāpēc kāds viņus iekļāva to cilvēku sarakstā, kuri jāiznīcina. Kadam vajadzēja viņus apklusināt uz visiem laikiem.

šaja mikla, mani draugi, galvenais ir tas, ka viņi bija nacisti. Tāpēc viņiem bija jāmirst. Viņi bija katoļi, kas strādāja nacistiem. Es jau nu to skaidri zinu. Vai saprotat? Protams, saprotat. To, ka tajā laikā starp baznīcu un reihu bija cieša saikne, jūs uzzinājāt gan 110 Lebeka meitas, gan Toričelli dokumentiem. Jūsu informāciju varu tikai papildināt. Šie četri vīri zināja par šo saistību, zināja par savstarpējo šantāžu, ko minēja mis Lebeka… tāpēc viņiem bija jāmirst.

Es klausījos Kalderā un jutu, ka nespēju visu dzirdēto aptvert. Nogalinātie cilvēki, kuri bija minēti Veļas sarakstā, piepeši no cietējiem un nevainīgiem upuriem pārvērtās ciniskos neliešos, kas neko citu kā nāvi nebija pelnījuši. Viņi uznira no pagātnes, lai jaunu faktu gaismā atklātu mums savu īsto seju. Kāds sargā savu pagātni, man ienāca prātā. Izdzēš cilvēku dzīvības, lai saglabātu noslēpumā savu īsto pagātni. Pārraksta biogrāfiju.

-   Jūs taču negribat sacīt, ka Kērtiss Lokharts arī bija nacists, - Elizabete ieminējās.

-   Protams, ne, māsa. Lokharts bija sarežģīts cilvēks, pēc dabas spēlmanis. Vairāk par visu necieta, ja gadījās zaudēt, tāpēc reizēm lika uz aplamo zirdziņu. Manuprāt, Lokharta nāves iemesls ir skaidrāks par skaidru. - Kalders aizbāza pirkstu aiz baltās, cietinātās apkaklītes un pavilka to vaļīgāk. Pagales kamīnā sprakšķēdamas dega, izplatīdamas karstumu. - Viņam bija pārāk tuvas attiecības ar māsu Valentīnu. Viņai bija jāmirst, jo pārāk daudz zināja. Viņam bija jāmirst, jo māsa Valentīna varēja būt daudz ko izstāstījusi… tā paša iemesla pēc droši vien uzbruka ari Driskilam. Un jums, māsa Elizabete, lielais kritiens bija paredzēts tāpēc, ka ari esat uzzinājusi pārāk daudz un nekas neliecina par jūsu nākšanu pie prāta. - Kalders bija piesārtiš vai nu no sļivovicas, vai karstuma, un bija redzams, ka viņš izbauda šo sarunu. Ik pa bridim viņš zīmīgi piemiedza tēvam Dannam ar aci, un tas pacie- tigi smaidīja viņam pretim.

-    Pievērsīsimies vēlreiz Veļas sarakstam, - es sacīju. - Kāpēc tajā sestais minēts jūsu vārds? Proti, agrākais vārds. Jūs vienīgo nav piemeklējis pārējo liktenis. Paldies Dievam, joprojām esat dzīvs.

Arā sāka riet suņi. Cēlās vējš.

Kalders piebrauca ar ratiņiem pie loga, pavilka aizkaru sānis un lūkojās tumsā.

-    Dažreiz suņi kļūst nervozi, - viņš noteica.

Es nespēju izmest no prāta vienu domu.

Kāds sargā savu pagātni… Izdzēš cilvēku dzīvības, lai saglabātu noslēpumā sai'u īsto pagātni… Kads…

Kāds, kurš vēlas kļūt par pāvestu.

Ienāca Kaldera sulainis. Viņš sabikstīja kamīnā ogles, uzlika uz tām vēl šķilas un apmeta saimniekam ap pleciem šalli.

-    Asinis vairs neriņķo tik labi kā agrāk, - Kalders noņurdēja un pavērsās pret kalpotāju. - Ej paskaties, ko suņi tik nemierīgi. Lai Kāris apstaigā teritoriju. Par ļaunu nenāks.

-    Es gribētu jautāt jums vēl ko, - es ieminējos, - par Simonu Verginiju, Pija sazvērestību… un kas bija tas cilvēks, kuram vajadzēja braukt ar vilcienu…

-     Un kāpēc nakti rēja suns, ko? Jūs man atgādināt Serloku Holmsu, mister Driskil.

-    Un kas bija Erchercogs?

-   Jūtos kā viesmīlis, kas pieņem pasūtījumu. Taču, - viņš pacēla kaulaino roku, noraidīdams manu atvainošanos, - kāda joda pēc mēs galu galā šeit esam? Protams, lai pakavētos vecajos labajos laikos… Kas gan man vēl cits atlicis? Tie patiešām nebija slikti laiki, varat man ticēt. Ar ko lai sāku? Izstāstīšu jums visu, ko zinu… Vai ne, tēvs? - Viņš jautājoši paskatījās uz Dannu, kas pamaja ar galvu.

-    Viss sākās ar Simonu Verginiju, - es teicu.

-     Ar viņu visticamāk arī beigsies, vai ne? Labi… Ambroza Kaldera pratināšana turpinās. - Piepeši viņš uzblieza ar dūri pa galdu. - Achtungl* - viņš uzkliedza, pirmo reizi izklausīdamies pēc vacieša. Iepriekš nekādu akcentu viņa valodā nebiju saklausījis, varbūt vienīgi ko eiropeisku, nenosakāmu. - Mums ir daudz, līdzekļu, kā piespiest jūs runāt… - Kalders sacīja lauzītā valodā ar stipru vācu akcentu un sāka smieties. - Tā vecās amerikāņu filmās runā vācieši. - Viņš nopūtās. - Es biju viens no šiem vāciešiem. Ak, cik sen tas bija… Tātad par Simonu Verginiju…

Nespēdams pretoties kārdinājumam, tēvs Danns paņēma vienu Davidoff cigāru. Elizabete, aptvērusi ceļgalus ar rokam, sēdēja pie uguns, ne mirkli nenovērsdama savu zaļo acu ciešo skatienu - gluži kā lāzeru, kas redz tev cauri, - no Kaldera sejas.

-   Jūs, protams, zināt, ka Simons ieradās Parīzē ar pāvesta Pija uzdevumu… izveidot algotu slepkavu grupu. Toreiz tas bija daudz vieglāk izdarāms nekā miera laikā. Pija "sazvērestībai" bija viens mērķis - izmantot algotus slepkavas Baznīcas slepenās politikas īstenošanai. Simons Verginijs darbojās bīskapa Toričelli paspārnē, izmantodams viņa sakarus ar okupācijas varas iestādēm. Es to zināju, jo strādāju izlūkošanā, vācu pusē, protams. Mēs zinājām arī, ka viņš sadarbojas ar Pretošanās kustības dalībniekiem. Pijs gribēja, lai Baznica saņem savu daļu laupījuma, īpaši viņu interesēja mākslas darbi, kā arī zelts un dārglietas. Taču gleznas bija galvenais. Doma, ka Gērings un Pijs sakaujas, teiksim, Tjepo- lo dēļ, mani vienmēr uzjautrinājusi. Cilvēku alkatībai nav robežu. Viņi audeklu pārplēstu uz pusēm, bet otram neatdotu. Galu galā Simonām ar nacistiem radās domstarpības. Mēs to zinājām, es zināju. Ja runājam atklāti, man jau pašā sākumā šķita, ka viņam visa tā ņemšanās ar laupījumu bija pretīga. Nejau tādēļ viņš bija ieradies Parīzē, lai darītu vāciešiem viņu netīro darbu. Pijs bija pieļāvis kļūdu. Vecais maita bieži vis nekļūdījās, bet ši kļūda Baznīcai vēl ilgi atspēlējas. Viņš nebija izraudzījies īsto cilvēku.

-    Nu, toreiz acīmredzot ne viss bija tik vienkārši, - Elizabete iestarpināja.

-   Ja, vienkārši nebija. - Kalders pamāja ar galvu. - Laupīšanas, slepkavības, šis neskaidrās nacistu un baznīcas attiecības… ideāla savstarpējas šantāžas gaisotne. Tik ideāla, ka tas viss turpinājās ilgus gadus, jo daļa spēlētāju izdzīvoja un atradās savās

* Uzmanību! (Tulk. no vācu ml.)

vietās. Daži no viņiem joprojām ir amatos, un Simons viņus visus pazīst…

-   Tātad Simons ir dzīvs? - Danns nokrekšķinājies sacīja.

Kalders pasmaidīja.

-   Simons toreiz pazina visus, vai ne? Toričelli, Lebeku, Rihteru, brāli Leo, Augustu Horstmanu un daudzus citus. Simons pazina visus, taču tikai daži izredzētie zināja, ka viņš ir leģendārais Simons. Pat d'Ambrici skandināja, ka tas neesot viens cilvēks, bet vairāki.

Līs iebāzu roku žaketes iekškabatā, izvilku aploksni un noliku uz galda.

-   jūs esat atnesis rekvizitu! - Kalders iesaucās. - Lieliski, mister Driskil. Kādreiz pats piedalījos amatierteātra izrādes. Sen tas bija, pirms dienesta armijā. Vienmēr esmu teicis, ka aktieris bez rekvizīta nav nekāds aktieris. Vai aploksnē kaut kas ir?

Es atvēru aploksni, izvilku veco fotogrāfiju, ar kuru biju sācis savu izmeklēšanu, izgludināju un pastūmu par galdu Kalderam. Viņš ar skatienu ieurbās apbružātajā uzņēmumā.

-     Mana māsa zināja, ka viņai draud briesmas, - es sacīju.

-    Šis ir vienīgais pavediens, ko viņa man atstājusi.

-    Un nekas vairāk?

-   Tikai šis.

-    Viņa paļāvās uz jums, mister Driskil.

-    Gluži vienkārši māsa mani labi pazina. Viņa zināja, ka es ļoti mīlu viņu. Zināja, ka nepadošos, pat ja jutīšos sakauts. Un ka ši fotogrāfija uzvedis mani uz pēdām.

-    Un pārējais bija atkarīgs no jums, - Kalders noburkšķēja un pacēla no galda uzņēmumu.

-   Toričelli, Rihters, Lebeks un d'Ambrici, - es noskaitīju kā lūgšanu. - Visu laiku lauzu galvu, kas viņus fotografējis. Simons, vai ne?

Kaldera biezās, spurainās uzacis uzraucās augšup, un skatiens pievērsās man. Viņš piepeši sāka aizgūtnēm smieties, un sirsnīgajos smieklos beidzot varēja sakļausit jautrību. Es neizpratnē palūkojos uz tēvu Dannu. Tas paraustīja plecus.

-    Ne, nē, - Kalders, atvilkdams elpu, sacīja. Viņam asaroja acis.

-    Nē, mister Driskil, uzņemos atbildību jums paziņot, ka Simons Verginijs šo fotogrāfiju nevarēja uzņemt.

-   Kas šeit tik smieklīgs?

Kalders papurināja galvu.

-    D'Ambrici aprakstīja Simona gaitas savos memuāros, ko pēc tam atstāja Amerikā. Vai tā bija? Bija. Taču īsto Simona vārdu nenosauca. Horstmans nogalināja brāli Leo, pirms tas paguva jums pateikt, kas ir Simons… No tā var secināt, ka Simons vēlas saglabāt anonimitāti. - Kalders plati smaidīja. - Vai jūs patiešām nezināt, kas ir Simons?

-    Kā gan es to varētu zināt? - es izgrūdu. - Kas viņš ir?

-    D'Ambrici, protams! Simons ir mūsu dārgais Svētais Džeks! Vecais, viltīgais maitasgabals! Tas taču ir acīmredzams! D'Ambrici vēlas kļūt par pāvestu… viņš bija Simons… bija slepkava… sadarbojās ar nacistiem… un nekas no tā visa nedrīkst nākt atklātībā, tāpēc jākļūst par slepkavu atkal, citādi pāvesta troni viņam neredzēt kā savas ausis! Viņš ir slepkava! - Kalders nopūtās, un invalidu ratiņi zem viņa svara nokrakstēja. - Jūs teicāt, māsa, ka Vatikāna izmeklēšana nekust no vietas. Citādi nemaz nevar būt! D'Ambrici visiem skandina, ka assassini nav nekas vairāk par senu leģendu un Simons Verginijs ir mīts. Varbūt patiešam viņu vērts uzskatīt par mitu? Simons, tas pats d'Ambrici, izmeklē lietu, kur galvenais vainīgais ir viņš pats! Īstenībā viņa uzdevums ir pavisam cits - padarīt ainu neskaidru un nojaukt pēdas. Pāvests mirst. Vai viņš spēj parraudzīt izmeklēšanu? D'Ambrici ir brīvas rokas. Kad mērķis būs sasniegts, katoļus vairs neviens nenogalinās. Horstmanu no jauna aizsūtīs gulēt. Padomājiet - kad sākās māsas Valentīnas sarakstā minēto cilvēku slepkavošana? Kad d'Ambrici uzzināja par pāvesta slimību! Tad arī sāka darboties iznīcināšanas mašīna. Atļaujiet dot jums padomu - ja uzskatāt lūgšanas par efektīvām, lūdzieties, lai jums izdodas no šīs jezgas iziet sveikiem un veseliem! Cits nekas neatliek.

-    Erchercogs, - es teicu. Manas domas juka, it kā es būtu piedzēries, taču vajadzēja noskaidrot visu līdz galam.

-   Ak jā, Erchercogs. Te nu jūs mani notvērāt. Man bija svarīgi iemesli ar šo cilvēku iepazīties, bet zināju par viņu tikai pec nostāstiem. Nekad neesmu viņu redzējis, runājis ar viņu esmu vienu reizi sabombardētā baznīcā Berlīnes nomalē. Nezinu, kā viņš tur nokļuva un kā tika prom. Viņš gribēja satikt mani un iztaujāt. Šim cilvēkam patika dramatiskas situācijās. Viņš gaidīja mani vieta, kur mācītājs parasti uzklausīja grēksūdzes. Es iegāju baznīcā un nekur viņu neredzēju. Laiks bija pretīgs, lietains un auksts, jumts sabombardēts, un visapkārt deguma smaka… Erchercogs. Kas viņam bija kopigs ar Toričelli, kāpēc aiz viņa vārda ir izsaukuma zīme, kā viņš saistīts ar Lebeku un pārējiem, man nav ne jausmas. Kas zina? Cilvēks, kuru apvija visbiezākā slepenības migla… daudz biezāka par to, kas ietina mani. Cilvēks, kurš visu dzīvi vada slepenībā.

Kā Drū Samerheiss… kā Keslers pats. Tā vismaz nuin par viņu sacīja tēvs Danns Parīzē.

Saruna turpinājās ilgi, taču galu galā viss sāka iegūt skaidrākas aprises.

-     Un visbeidzot - pēdējais, - tēvs Danns sacīja. - Varbūt tam nav nozīmes, bet neziņa kaitina… Kas bija tas vīrs vilcienā, kuru Simons grasījās nogalināt? Es lasīju d'Ambrici memuāros par Simonu, bet tagad jūs sakāt, ka d'Ambrici un Simons ir viens un tas pats cilvēks. Varbūt tomēr nav…

-    Viņi ir viens cilvēks, - Kalders klusi atbildēja.

-    Un kas bija lielais vīrs, ko gaidīja braucam vilciena?

Kalders paraustīja kalsnos plecus.

-    Varbūt kāds reiha dižvīrs. Gērings vai Himlers. Varu tikai minēt. Vai svarīgs kolaboracionists… nē, es tomēr sliecos domāt, ka viņi gaidīja kādu augsta ranga nacistu. Taču par to es neņemos spriest. Tā nebija mana joma. Kāda gan tam nozīme?

-    Tēvs Lebeks uzskatīja viņu par pietiekami svarīgu, lai izšķirtos par nodevību, - es sacīju. - Vai jūs zināt, kur bija Erchercoga mītne?

-    Londonā. Pēc tam Parīzē.

-   Tas cilvēks, kuru Vatikāns atsūtīja uz Parīzi sameklēt Simonu… - Elizabete domīgi iesāka, - un kurš veica izmeklēšanu, lai pierādītu, ka Simons atteicies pildīt Vatikāna pavēles… Kolekcionārs. Vai zināt, kas viņš bija? Manuprāt, viņš ari bija nozīmīga persona, kas daudzos jautājumos varētu viest skaidrību. Turklāt Pijs viņam uzticējās.

-    Jā, viņš droši vien daudz zina, - Kalders atbildēja. - Taču taja laika man pašam dzīve ārkārtīgi sarežģījās. Gēlena organizācija izšķīda, karš gāja uz beigām. Es centos palikt dzivs, un organizēt drošu informācijas nodošanu amerikāņiem nebija joka lieta. Es meklēju Erchercogu, gan tiešā, gan pārnestā nozīmē, jo vēlējos pārmīt ar viņu vardu, vēlējos pāriet pie amerikāņiem, taču viņš aizklīda te uz Londonu, te Parīzi, te Šveici… man toreiz neklājās viegli. Un lielu uzmanību tam, ko Parīzē dara katoļu rene- gāti, es nepievērsu. Man nav ne jausmas, kas ir Kolekcionārs. Vatikānam bija ne mazums augstākās klases speciālistu… iespējams, viņš bija viens no lietpratīgākajiem… Visticamāk viņa vairs nav starp dzīvajiem. Tāpat arī Erchercogs… Droši zināms ir tikai tas, ka dzīvs ir Simons. - Kalders piepeši pacēla galvu, it kā butu ko atskārtis. - Ja Erchercogs ir dzīvs, varbūt tieši viņš ir Simona ieceres kļūt par pāvestu stiprais balsts! Vai arī no otras puses… Ja Erchercogs zina par Simonu visu patiesību, viņam jāmirst nākamajam. Varbūt kaut kur noslēpies gaida… - Ši doma nez kāpēc Kalderam izraisīja smaidu.

Visi trīs mēs atgriezāmies Aviņonā. Kamēr nokļuvām viesnīcā, bija četri no nta. Ielas bija tukšas, tikai sētnieki uzslaucīja nakts līksmotāju atstātās drazas. Māsa Elizabete bija neierasti klusa. Viņa izskatījās ļoti nomāktā, acīmredzot viņu ārkārtīgi satrieca negaidīti sliktie jaunumi par d'Ambrici. Iespējams, viņa ilgojās vientulība pārvērtēt savu attieksmi pret šo cilvēku un Baznīcu kopumā.

Tēvs Danns pajautāja, vai nevēlos viņam piebiedroties un mazliet iedzert mazliet pirms gulētiešanas. Viņš izvilka no žaketes kabatas plakanu sudraba pudeli un pamāja ar galvu uz viesnīcas vestibila stūri. Galda lampa meta vāju dzintarainu gaismu, bet pa logu bija redzams, ka ārā uz ielas stūra vējā šūpojās laterna. Danns, iedzēris malku, pasniedza blašķi man. Rīkli apsvilināja brendijs, un man uzreiz kļuva vieglāk.

Es izstāstīju Dannam, ka pūlī redzēju Samerheisu. Šī ziņa viņu pārsteidza.

-    Ko jūs zināt par šo cilvēku, Ben?

-   Visai daudz. Zinu, teiksim, ka viņam ir caururbjošs skatiens. Kāpēc tā jautājat?

-Tāpat vien. . Manuprāt, viņš daudz neatšķiras no Lokharta, tikai vecāks. - Tad viņš tīši nevērīgi piebilda: - Interesanti, ko viņš darīja kara laikā?

-    Kura kara? Pilsoņu? Vai spāņu amerikāņu?

-   Jā, mans dēls, viņš ir vecs. - Danna sārtajā sejā bija lasāma iecietība. - Jūsu asprātības droši vien dara brīnumus ar kautrīgām mūķenēm, bet vecu, pieredzējušu garīdznieku tās atstāj vienaldzīgu.

-    Kādēļ lai mēs, Ārtij, nesameklētu pieredzējušu vecu garīdznieku un viņam to nepajautātu? Pēdējā laikā, ziniet, prāts uz jokiem nenesas.

-    Kauna lieta, mans draugs. Kādu dienu tas jālabo. Protams, es runāju par Hitlera karu.

-Ja atmiņa neviļ, Drū Samerheiss bija viens no Mežonīgā Bil- la Donovana tempļa bruņiniekiem. Katolis, mācījies Jeilas universitātē, ieguvis īsti piemērotu izglītību Stratēģiskās izlūkošanas biroja darbiniekam. Samerheisam vairāk padevās operāciju plānošana, nevis aģenta darbs. Ziniet, es īsti labi nepārzinu šo posmu viņa karjerā, un viņa dzīve allaž bijusi ļoti noslēpumaina, no tās redzama kāda simtā daļa. Kara laikā viņš bija Londonā. Tēvs vienu otru reizi par viņu ieminējās… viņš vadīja SIb viru pārsvie- šanu okupētajā Eiropā, visbiežāk Vācijā. Viņš bija mana tēva boss, to es zinu. Iespējams, tieši Samerheiss manu tēvu savervēja. - Es bridi klusēju un tad turpināju: - Viņš pazina Piju un droši vien pazina bīskapu Toričelli. Viņš bija šajā spēlē kopš Bordžu laika, Artij, un, Dievs mans liecinieks, joprojām tajā ir. Un jūs sasodīti labi zināt viņa segvārdu…

-    Erchercogs, - tēvs Danns teica.

-    Vienīgais kandidāts uz šo vārdu, - es sacīju. - Ja vien Keslers mums nemeloja… Ja vien Keslers pats nav Erchercogs, kurš sēž savā braucamkrēslā tikla vidū un auž…

-   Tad ko Samerheisss vakar darīja Aviņonā?

-   Grūts jautājums, vai ne? Samerheiss, protams, šķiet piemērotāks Erchercogs… Taču es neizstāstīju visu, kas pēc tam ar inani notika.

-   Jūs mani pārsteidzat, - tēvs Danns novilka.

-   Vakar vakarā mēs ar māsu Elizabeti sastrīdējāmies, mūsu domas dalījās…

-    Es manīju, ka tajā frontē valda vēsums.

-   Kad ieraudzīju burzmā Samerheisu kopā ar savu cilvēku, biju viens. Viņi mani pamanīja, un tajā pašā mirkli es sapratu, ka kaut kas nav kārtībā, ka man japazūd pēc iespējas ātrāk. Es metos prom, un Samerheisa pavadonis, neliela auguma vīrelis ar rētu uz kakla un spalvu pie cepures man sekoja, taču drīz pazaudēja. Toties mani atrada kāds cits! It kā būtu zinājis, kur esmu, it ka nekad nebūtu izlaidis mani no redzesloka, it kā būtu mani gaidi- jis!

-    Kā viņu sauc, Ben?

-    Horstmans! 1 lorstmans bija šeit, Aviņonā!

-    Domājat, ka viņš bija kopā ar Samerheisu?

-   Kas to lai zina? Neko nesaprotu!

-   Ak, Svētā Marija! Un tālāk? Kā jūs tikāt prom?

-     Horstmans lika man doties mājas. Kā redzat, viņš mani nenogalināja, bet gluži vai lūdzās, lai dodos mājās. Kā jums tas patīk?

-    Pieņemsim, ka Erchercogs ir Samerheiss un Simons ir d'Ambrici, - Danns skaļi prātoja. - Abi šie cilvēki ciena jūsu tēvu, jusu ģimeni un jus. Ja viņi patiešām ir visu šo notikumu vaininieki, Horstmans darbojas viņu uzdevumā. Tāds varētu būt šā brīdinājumā izskaidrojums. Viņi vēlas, lai jūs nejauktos, kur nevajag…

-   Tātad viņi nogalināja manu māsu, - es teicu.

Danns lēni palocīja galvu.

-Jā, iespējams, tieši viņi nogalināja jūsu māsu. Nogalināja, lai pasargātu sevi. Tagad viņiem ir iemesls saudzēt jūs… lai izpirktu vainu. Jūsu tevs pēc kara, kad valdīja vislielākā neiecietība, paglāba d'Ambrici, atvezdams viņu uz Ameriku, bet Samerheiss bija jūsu tēva aizbildnis ceļā uz varu. Tikai Dievs zina, kādus Samerheisa uzdevumus jūsu tēvs pildīja kara laikā, tāpēc Samerheiss, iespējams, ir viņa parādnieks… Tātad, ja patiešām viņi nogalināja jūsu māsu, Hjū Driskila meitu, - vai varat iedomāties, cik grūti viņiem bija pieņemt šādu lēmumu? Viņi negrib atņemt Hjū Driskilam ari dēlu.

Es nebiju lūdzis Dievu divdesmit piecus gadus. Šajā bridi lūgšana pati pārspruka pār lūpām.

-   Dievs, dod man spēku, - es saciju, - un es nogalināšu viņus visus…

No rīta mēs Aviņonu pametām.

Iris pārbiedēti svētceļnieki devās uz Romu.

PIEKTĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Poleti villas zālienā kardināli spēlēja bumbas. Otaviāni ar apskaužamu precizitāti aizripināja savu smago bumbu pa nevainojami kopto zālienu, tā izsita no vietas Vecas bumbu un apstājās blakus mazai mirdzoši baltai bumbiņai jeb "punktam". Veca šļūkādams piegāja pie pita krēsla un lēni uz tā noslīga. Noklepojies viņš noslaucīja no sausajām, saplaisājušajām lūpām siekalas.

-    Vai tad nevajadzētu piekāpties vecākam vīram, ļaut viņam uzvarēt? Kur palikusi pieklājība? - Atspiedies pret krēsla atzveltni, Veca parakņājās pa flaneļa bikšu kabatu un izvilka cigarešu paciņu un lētas šķiltavas. - Man apnika šī spēle. Vai zināt, ārsti apgalvo, ka tās bumbas var nogalināt.

-   Tās ir cigaretes, kas kaitē jūsu veselībai, nevis spēle, - Poleti, nobolijis acis, atbildēja.

-   Cigaretes nekaitē, nejēga. To es zinu. Toties šīs draņķa šķiltavas gan. Tās mēdzot uzsprāgt un cilvēku tad vienā mirkli aprijot liesmas. - Viņš aizsmēķēja cigareti. - Nu, šoreiz Dievs saudzēja. - Veca pamāja uz Otaviāni pusi. -Guljelmo blēdās. Viņš vienmēr blēdās. Kad es beidzot to atcerēšos? - Zeķes Vecam bija noslīdējušas lejup, atsegdamas tievas kājas un potītes, kas izskatijās nepiemērotas tik liela auguma balstīšanai. - Ja ir slima mugura, viņš domā, tad var blēdīties. Ne kauna, ne goda.

Antonelli, kas bija spēlējis pārī ar Otaviāni, apsēdās zālē. Cauri piesārņojuma slānim lauzās karsti saules stari.

-    Džanfranko, - viņš sacija Vecam, - šajā spēlē nav iespējams blēdīties. Tā ir abstrakta atšķirībā no dzīves.

-    Džanfranko nemāk zaudēt, nekad nav mācējis, - Otaviāni pavēstīja. -Sajā ziņā gan viņam ir liela pieredze, tā ka nu jau vajadzētu prasties…

-    Es zaudēju tikai spēlēs, mans draugs. Reālajā dzīvē vienmēr uzvaru. - Un Veca plati pasmaidīja, atsegdams prāvus, nevienādus iedzeltenus zobus, kas atgādināja kukurūzas graudus.

-   Reālajā dzīvē! - Poleti iespurcās. - Jums nav ne jausmas, kāda tā reālā dzīve ir! Reālā dzīve jums ir tikpat sveša kā…

-Ja runājam par reālo dzīvi, - viņu pārtrauca kardināls Garibaldi. Viņa mazās acis apaļajā sejā satraukti mirdzēja. - Kas zināms par to nogalināto mūķeni?

-    Neviens viņu nenogalināja, - Antonelli noburkšķēja. - bojā gāja mācītājs vai ari virs, kas ģērbies ka mācītājs.

-    Ak, ne jau par to es jautāju! Es runāju par Amerikā nogalināto mūķeni. Nu labi, Dievs ar viņu! Kas noskaidrots par to mūķeni, kuru gandrīz vai nogalināja? Kādi jaunumi?

Kardināls Poleti, ar kaju sperdams bumbas, virzīja tās pie rupja auduma maisa, kurā tās bija atnestas.

-   Nekā jauna nav. Pagaidām to cilvēku nav izdevies identificēt. Starp citu, viņam bijusi tikai viena acs…

-    Kāds tur brīnums! - Veca iestarpināja. - Pēc tāda kritiena!

-   Nē, nē, viena acs viņam bijusi jau pirms kritiena. - Poleti izdvesa gurdu nopūtu. - Taču pamatīgi sakropļots, nokritis no tāda augstuma.

-    Nē, tu kļūdies, mans draugs! - Veca pacēla gaisā krunkainu pirkstu. - Nejau kritiens viņu sakropļoja. Viņam pāri pārbrauca vai nu kravas automašīna, vai autobuss.

-    Mani interesē, - sakārtodams cepures nolaidenās malas, kas apēnoja acis, sacīja Antonelli, - kāpēc viņš gribēja nogalinat māsu Elizabeti. Mēs, protams, zinām, ka viņa bija māsas Valentīnas labākā draudzene… un tas savukart nozīmē, ka viņa, iespējams, saistīta ar Driskilu. bet kāpēc viņa jānogalina? Man gan nepatīk tas, ka amerikāņi tajā visā ir tik aktīvi. Tas nav uz labu.

-    Ak, viņi nemaz nav tik slikti puiši! - diplomātiski iebilda Garibaldi. - Ja viņus iepazīst.

-   Ak Dievs! - Otaviāni iesaucās. Lūpu kaktiņš mazliet sašķobījās, jo sāpes tikpat kā nepameta viņu. - Ak, svētā nevainība, ak, naivums! Kā tev izdevies kļūt par kardinālu? Nav nekā ļaunāka par amerikāņiem! Viņu policisti laupa ķīniešu veikalos, viņiem nav ne mazākās cieņas pret tradīcijām un spēles noteikumiem… Vārdu sakot, man viņi nepatīk'. Lai gan viņi krietni sapurina pasauli. Uzskata mūs par viltīgiem, nelietīgiem intrigantiem, kas perina sazvērestības… Viņi mums glaimo! Vismaz es pēdējos divdesmit gadus neesmu saticis nevienu kaut cik viltīgu kardinālu. Salīdzinājumā ar saviem priekšgājējiem tādā ziņā mēs esam bērni. Un amerikāņi pat sevi īsti nepazīst! Dzīvo laimīgā neziņā, neaizdomādamies, kādi nekrietneļi īstenībā ir. Jā, man viņi ļoti nepatīk!

-    Tad, protams, nākamā ziņa tevi neiepriecinās, - Garibaldi saciļa. -Šeit, Koma, ir Dru Samerheiss.

-    Ak Jēzu… - Poleti noburkšķēja. - Svētais Tēvs varbūt jau miris, un Samerheiss to uzzinās agrāk par mums!

-    Ko viņš te okšķerē? - Veca ar aizdomām nošņāca.

-    Profesionāls maitasputns, - Poleti novērtēja. Nometies zālē uz ceļgaliem, viņš lika maisā bumbas. Lai gan bija novembris, saule sildīja.

-    L'n mēs tādi neesam? - Otaviāni ar smaidu vaicāja.

Poleti nenēma vinu verā. t /

-    Pāvests mirst, un Samerheisam ari vairs daudz laika nav atvēlēts. Viņš te ir tādēļ, lai izblditu priekšpusē savu cilvēku… Starp citu, mums nenāktu par ļaunu, ja mēs zinātu, kas ir viņa cilvēks.

Otaviāni paraustīja plecus.

-    Drīz uzzināsim.

-    Indelikato mani lūdza izdarit aptauju, - Poleti sacīja. - Viņš grib zināt, uz cik balsīm var paļauties un cik cilvēku vēl jāpārliecina. - Poleti nopētīja apkārtējo sejas. Saule spīdēja acīs, un viņš tās piesedza ar delnu.

-   Tātad tā, - Veca domīgi ņurdēja, - iekams pieņemam lēmumu, veselais saprāts liek uzklausīt, kas sakams Samerheisam…

Otaviāni atieza zobus ņirdzīgā smaidā.

-   Alkatība patiešām mirst reizē ar cilvēku. Pat lielā vecumā tā nemazinās. Eksponāts numur viens, mūsu vecais, ļoti vecais draugs Veca.

-     Cik saprotu, Fandžio sapinies ar svešzemniekiem, - bilda Garibaldi, kurš, gluži kā sūklis, uzsūca visādus dīvainus jaunumus un baumas. - Sola piekļuvi visiem, vai tie būtu marksisti, afrikāņi, japāņi, eskimosi, latīņamerikāņi, metodisti, Trobriānu salu iemītnieki vai slepkavas ar cirvi. D'Ambrici, protams, izliekas kurls un akls. Viņš, redziet, neesot par to vēl domājis… taču īstenībā zina ļoti daudz, turklāt viņam ir papilnam parādnieku. Prasmīgi izmantojot šantāžu un pateicību, pāvesta tronī var iesēsties viņš. Ja viņa sabiedrotais ir Samerheiss, tur piedalās arī liela nauda.

-     Vai skaidri zināms, ka ārpus Baznīcas viņa labā strādā Samerheiss?

Antonelli sakrustoja kājas, nopētīja savas baltās teniskurpes un saviebās, ieraudzījis uz to virspuses zāles traipu.

-     Manuprāt, pēc Lokharta nāves šis cilvēks ir kāds amerikānis. Samerheiss, Driskils…

-    Driskils ir slims, - Poleti iebilda, - bet Samerheiss ir divsimt gadu vecs, varbūt pat vairāk. Jācer, ka šim "kādam" nav diez cik liela ietekme.

-    Nauda, - Veca atgādināja, - vienmēr ir ietekmīga.

-    Es taču jums teicu, ka Driskils ir ļoti slims, - Poleti uzstāja. - Viņam nogalināja meitu. Dēls diez vai ir pie pilna prata. Ticiet man, mums jāatbalsta Indelikato. Viņš jau nu zinās, kā jārīkojas krīzes situācijā.

-   Driskils, iespējams, - Otaviāni sacīja, - nodevis pilnvaras Sa- merheisam un pats palicis mājās. Mums jāuzzina, kāda ir Samer- heisa pozīcija.

-   Sis vīrs ir večuks, trausls kā rudens lapa! - Poleti bija neizpratnē. - Vai mums patiešām jāzina, ko viņš domā?

-   Bet viņam taču tas nav uz pieres rakstīts! - Otaviāni īgni aizrādīja. - Viņš nesaka: "Visi, kas atbalsta d'Ambrici jauninājumus, stājieties pa labi, tic, kuri ne, - pa kreisi…" Viss ir daudz sarežģītāk. Starp citu, Samerheiss bija Parīzē.

-    D'Ambrici nupat atgriezās no Parīzes.

-    Jā gan. Varat man ticēt, ka viņi tur visu norunāja. - Poleti palūkojās mākoņos, kas biezēja virs Romas. - Kuru tad mēs atbalstām - d'Ambrici vai Indelikato? Katrs no mums pārstāv daudz balsu.

-    Nu, atvainojiet… - Veca novilka, purinādams galvu. - Man ar Samerheisu nav pa ceļam.

-    Vai mums vispār ir kāds kristāltīrs kandidāts?

-   Kads naivums! Pietiek iesaistīties Šajās sacīkstēs, un tevi nomētā dubļiem. Tā ka neceriet!

-   Varbūt viņi ir tik aptraipīti, ka tas varētu viņiem kaitēt, kad sāksies balsošana?

-    Zini, tik aptraipīts nav neviens!

-    Kā jūtas Kallists?

-    Dziest, - Polete atbildēja, - taču vēl turas.

-    Vai viņš nedomā iejaukties?

-    Kas to lai zina?

-    Indelikato izvēlējies viesībām piemērotu bridi.

-    Varbūt tās kliedēs spriedzi.

-    Muļķības! Viņš tikai iekvēlinās kaislības, jo viņam tas ir izdevīgi. Pats viņš izturēs visu.

-Ja viņš cer, ka salūzis d'Ambrici… uz to būs jāgaida sasodīti ilgi.

-Skaidrs ir viens - kādam no viņiem jāsāk meklet atbalsts.

-   Skaidrs ir tas, ka vienam kandidatam no cīņas jāizstājas. Vai nu Indelikato, vai d'Ambrici. Vai arī mums jāatbalsta vēl kāds…

citādi pa vidu iesprauksies niecība un uzvarēs. Pavērosim, kas turpmāk notiks un ko varam darit.

-    Jāsāk meklēt atbalsts? Ko tu runā? Indelikato paļaujas uz mums. Uz mani\ - Poleti piecēlās. - Gribu, lai jūs noklausāties vēl vienu ierakstu. Vēl vienu d'Ambrici sarurru ar Svēto Tēvu…

-    Zini, kad klausos šis sarunas, jūtos mazliet neērti…

-   Tu mums esi pārāk cēls, Garibaldi. Ja jūties neērti, neklausies. Vingrinies bumbu spēlē, izkop meistarību un neapgāni savu dzirdi.

-   Ak, es tikai teicu, ka jutos neērti… Nevajag pārspīlēt! Nomierinies. - Viņš paraustīja šauros, sievišķīgos plecus. - Iesim! Noklausīties šos ierakstus ir mūsu pienākums, lai cik nepatīkams.

-   Tu esi iemācījies labi pielāgoties, mans draugs.

Bibliotēkas puskrēslā kardināli ieņēma savas ierastās vietas pie

zemā galdiņa. Viņi malkoja atnesto kafiju, gaidīdami, kad Poleti ieliks lenti magnetofonā. Beidzot Poleti nospieda pogu, un telpā atskanēja kardināla d'Ambrici balss.

-   Tu esi Kallists. Atceries pirmo Kallistu, un tu sapratīsi savu uzdevumu…

-    Es nezinu…

-    Klausies, ko teikšu, Kallist… Tev jābūt stipram!

-    Bet kā, Džakomo… kā?

-     Pasaulē, kur ap Baznīcu gluži kā nezāles vairojās neskaitāmi draudi, sākot no Nīlas ar tās dievieti kaķeni līdz ķeltu jūras zirdziņu fejām, tikai Kallistam bija lemts izprast Baznīcas īsto nozīmi. Romas impērija juka un bruka, visur valdīja haoss… taču Kallists saprata, ka Baznīcas īslais uzdevums ir pestīšana… visu grēcinieku pestīšana, kā sludināja jēzus. Visu grēcinieku. Arī sevis pašu, ja esam grēkojuši. Pienācis laiks grēku nožēlošanai un pestīšanai, sacīja pirmais Kallists. Kad pāvests pasludināja piedošanu prostitūtām un laulības pārkāpējiem, kuri savus grēkus nožēloja, pret viņu uzstājās Hipolits, nosaukdams viņu par ielasmeitu aizstāvi, llipolits, pirmais pašpasludinātais antipāvests. Taču Kallistam bija taisnība. Pestīšana nozīmē visu… Kad Kallistu Romas ielās nogalināja, Pontiāns turpināja viņa darbu…

-   Kāpēc tu man to visu stāsti?

-    Padari pestīšanu par tagadējās Baznīcas uzdevumu! Atsvabini to no visa pasaulīgā, politikas, naudas un cīņas par laicīgo varu, no šīs varas ietekmes. Rīkojies ar morālo spēku! Soli mūžīgo pestīšanu! Kas gan salīdzinājumā ar to ir bagātība un vara šeit un tagad?Rūpējies par dvēselēm… un tad slepkavības mitēsies… un mūsu Baznīca būs glābta!

-    Tad pasaki man, Džakomo, ka…

Sarunas beigās kardināla d'Ambrici balss pieklusa lidz čukstam, līdz izgaisa pavisam un bibliotēkā iestājās klusums. Smagos aizkarus kustināja viegls vējš.

-    Kurš no viņiem ir vairāk jucis? - beidzot Veca noprasīja un, pārbaudīdams savu dzirdes aparātu, pabungoja pa to ar nagu.

-    D'Ambrici nekad nav bijis viegli izprotams, - Antonelli klusi teica. - Ne mirkli neticu, ka šīs ir viņa patiesās domas… un jucis arī viņš nav. Vajadzētu noskaidrot, ko īsti viņš grib panākt no Svētā Tēva… Atcerieties, ka neviens tā neprot manipulēt ar prātiem un sirdīm kā Svētais Džeks… Kallists kļūst par rīku viņa rokās… Kādam mērķim viņš grib pāvestu izmantot? Tā ir mīkla.

-    Šajās sienās mēs varam izteikties brīvi.

-    Kur garantija, ka d'Ambrici vai Indelikato nav izvietojis pie tevis "vaboles"? - Garibaldi jautājums uz mirkli izsita Poleti no sliedēm. Garibaldi triumfējoši pasmaidīja un aplaizīja juteklīgās lūpas.

-      Kapec tu viņu biedē? - Antonelli uzsauca. - Viss kārtībā, Poleti, turpini.

-    Es gribēju teikt, ka dzirdētais atgādina murgus no Jāņa XXIII laika. Viņš ari grasījās visu reformēt, atbrīvot Baznīcu no pasaulīgās varas un bagātības. Diez vai man jāatgādina, ka toreiz bijām spiesti rīkoties. Nepateicīgs uzdevums. Paldies Dievam, ka toreiz vēl nebiju kardināls…

-    Laimīgais, - nomurmināja Veca. - Tā slepkavība…

-    Bet es šeit biju Jāņa Pāvila I laikā, - Poleti viņu pārtrauca. - Nabaga maldinatais nejēga…

-    Tas nav nekas jauns, nekas jauns, - Veca ņurdēja. - Ko jūs iesakāt? Atkal slepkavību? Asinis, asinis, vienmēr alkstat asiņu… - Šķita, ka viņš sarunājas ar sevi. - Taču Kallists mirst… Kadeļ jāslepkavo? Jāpagaida vien pāris stundu vai dienu, un laiks to izdarīs pats…

Krietnu brīdi bibliotēkā valdīja klusums. Nokāruši galvas, kardināli sēdēja, vairīdamies paraudzīties cits citam acīs.

Beidzot Otaviāni čērkstošā balss - it kā ar dzelzi kāds vilktu pa stiklu - klusumu pārtrauca.

-    Runa nav par Kallistu, lai Dievs atvieglo viņa ciešanas, - viņš teica, - bet gan par mūsu Svēto Džeku. Viņam veselība turas laba…

***

Tēvs O'Nils ieradās pie Driskila mājās vēki pēcpusdienā, kad jau krēsloja. Hjū Driskils bija piezvanījis viņam uz draudzes namu. Lielā vira balss skanēja diezgan vārgi, bet pēc intonācijas bija jaušams, ka viņš jūtas labāk, nekā Persiks domāja. Driskils pavēstīja, ka esot mājās jau divas diennaktis un pamazām jūkot prātā aiz vientulības. Viņam esot vajadzīgs kāds sarunbiedrs, tāpēc viņš vēloties pie sevis redzēt Persiku. Turklāt viņš gribot padalīties kaut kādos apsvērumos, par kuriem runāšot tikai tad, kad abi tiksies.

Durvis atvēra Mārgarita Kordere, Hjū personiskā sekretāre un uzticamais sargs. Viņai aiz muguras kavējās liela auguma slimnieku kopēja, ģērbusies iecietinātā, žilbinoši baltā virstērpā. Viņa meta piesardzīgus skatienus te uz O'Nīlu, te Garās istabas durvīm.

-    Ak, tēvs… - Margarita Kordere klusi nopūtās. - Baidos, ka viņa izturēšanos nevar dēvēt par priekšzīmigu. Manuprāt, viņam vajadzīga vīriešu sabiedrība, bet visi pastāvīgie apmeklētāji ir aizņemti darbos… Vārdu sakot, jūs nākat tieši laikā. Kāds, ar ko parunāties, nevis pasaules grozītājs, nu, jūs jau saprotat… Slimnieku kopēju viņš vispār savā istabā nelaiž! Lai gan vēl nav īsti atlabis, viņš spēj uzrīkot tādu traci… - Persiks palīdzēja sekretārei uzvilkt ūdeļādas kažoku, kādu viņa par savu algu varēja viegli atļauties. - Būšu viesnīcā Nassau. Nu jau esmu tur gandrīz pastā- vīgi.

-Jus esat neaizstajama. - Persiks pasmaidīja.

-   Tas ir mans aicinājums, tēvs. Mūža darbs. Turklāt esmu radusi strādāt.

-   Ak, mis Kordere, jūs droši vien zināt neskaitāmus noslēpumus! Brīnos, ka neviens vēl jūs nav nozadzis.

-   Tēvs!

-   1ās ir joks, tikai joks. Vai ar viņu būs grūti?

-    Nedomājiet viņam iebilst. - Sekretāre atkal nopūtās. - Viņš iedzer, uzsmēķē cigāru, un mēs nespējam to liegt. Kad to mēģinājām, viņš aiz dusmām tā piesarka… mēs izbijāmies - ja nu vēl viena sirdslēkme? Tas būtu ļaunāk par dažu glāzīti un cigāru. Ja rodas vajadzība, sauciet māsu Vordlu, viņa tepat būs - virtuvē vai kur citur. Jūs zināt arī, kā mani var sameklēt. Pasūtīšu vakariņas numurā, paņemšu labu grāmatu. Vai tēva Danna grāmatas esat lasījis?

-    Protams. Viņš ir mans draugs.

-     Es viņu dievinu! Kāds neparasts, radošs prāts! Bet kā gan garīdznieks tik daudz var zināt par seksu?

Persiks piesārta kā sešpadsmit gadus vecs pusaudzis.

-   Iztēle reizēm dara brīnumus. Cita izskaidrojuma man nav.

-   Nūjā. Ceru, ka jums šeit veiksies labi.

Seja Hjū Driskilam bija novājējusi, vaigi iekrituši, grumbiņas acu kaktiņos padziļinājušās. Kad Persiks tuvojās dīvānam, Driskils pacēla skatienu no tumšzaļā ādā iesieta albuma. Tajā bija uzšķirta krāsaina, tenisa kortā uzņemta fotogrāfija, kur stāvēja mazā Veļa - iesauļotām kājām, vēja pūsmas augšup uzrautiem svārci- ņiem, kas atsedza baltas biksītes. Ar vienu roku piesegusi acis pret sauli, viņa samiegtām acīm smaidīja. Pirms divdesmit… nē, pirms divdesmit pieciem gadiem. Persikam sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka viņas vairs nav starp dzīvajiem.

-    Sēdieties, svētais tēvs. Vai gribat iedzert? Ielejiet sev glāzīti. - Uz neliela galdiņa bija gan Laphroaig pudele, gan karafe ar ūdeni, gan sudraba ledus spainītis. - Sajauciet pēc savas gaumes, nekautrējieties. Gribu jūs kādu brīdi aizkavēt. Pažēloties, cik skumjš liktenis mani piemeklējis mūža beigās. Man ari ielejiet, rīkle pavisam izkaltusi. - Driskils vēroja, kā Persiks pagatavo sev dzērienu, sajaukdams glāzē viskiju ar ledu, un piepilda arī viņa pasmago, zemo glāzi. - Gan ārsti, gan māsiņas, gan tā neciešamā būtne, kas patlaban uzturas šajā mājā, apietas ar mani tā, it kā es mirtu. Vai ir tik svarīgi, kad tas notiek? Mārgarita pēc savas dabas ir glābšanas riņķis. Ka jau būsiet ievērojis, mana dzīve pavērsusies ne tā, kā vajag… Nereti apsveru, vai ir vērts to turpināt, lāču, pirms aizeju, šis tas jānokārto. Ak Dievs, kur gan palicis laiks? Gluži vienkārši izkusis, pagaisis, un viss. Nūjā, mirstoša cilvēka žēlabas. Kam jānotiek, notiks. Mana meita ir mirusi, un mani cenšas pārliecināt, ka tajā iejaukta Baznīca. Dēls atrodas Dievs zina kur, atmaskodams Baznīcu un padarīdams sevi par apsmieklu… Vai zināt, man Romā ir draugi, un viņi laiku pa laikam mani informē. Jā… - Vārdi plūda mazliet neskaidri, galotnes aprāvās, taču Persiku izbrīnīja kas cits. Šis cilvēks pirmo reizi pateica tik daudz. Driskils allaž bija klusētājs un runāja strupi, bez emocijām. Vecajam vīram mugurā bija tumšsarkani ritasvārki ar tumšzilu apmalojumu un iniciāļiem uz krūškabatas. Viņš pamāja ar glāzi, kurā nodzinkstēja ledus, uz vestibila pusi, kur savā postenī atradās slimnieku kopēja Vordla. - Viņa baidās no manis, saprot, kas esmu. Nabaga sieviete. Es biju rupjš pret viņu. Pateicu, ka viņai vajag noskūties. Nesaprotu, kas man uznāca…

-   Kas tur liels, - Persiks noteica, - viņa uz ātru roku to varētu izdarīt.

Hjū Driskils iesmējās čērkstošus smieklus.

-   Neņemiet ļaunā, bet reizēm man šķiet, ka Dievs jūs nav paredzējis garīdznieka amatam.

-   Citi ari dažreiz tā saka.

-Jūs esat nevainiga dvēsele. Diezgan slikts materiāls mācītājam. Taču jauks cilvēks. Jūs esat ļoti jauks, patikams cilvēks. Mana meita jūs mīlēja… jūs bijāt krietns zēns. Sakiet, Persik, vai jūs mīlējāt Veļu?

-Jā, mīlēju.

-    Viss saskan. Viņa ari teica to pašu. Vēl viņa teica, ka jums varot uzticēties…

-    Kad tas bija, ser?

-   Ser? Kāds vēl "ser"? lzbeidziet, Persik. Viņa to teica pēdējā reizē, kad sarunājāmies. Tieši pirms nāves.

-    Patiešām?

I Iju Driskils atkal pavērās fotogrāfijā uz meiteni ar saule sa- miegtajām acīm. Pēc tam viņš sāka lēni pāršķirt lapas, un Persiks raudzījās uz otrādi apvērstajiem attēliem, kas atainoja ģimenes vēsturi. - Lūk, ari jūs… kopā ar Veļu pie Ziemsvētku eglītes… ak, senās, laimīgās dienas! Mums nav lemts paredzēt nākotni, vai ne, tēvs?

-   Ja mēs to varētu, - Persiks atbildēja, - mēs nekad nebūtu laimīgi.

-     Un šeit ir mana sieva. Kopā ar kardinalu Spelmenu… neilgi pirms savas nāves. Mana Mērija bija nelaimīga, jūs, protams, viņu pazināt…

-   īstenībā ne. Toreiz biju ļoti jauns. Ierados šeit… vēlāk.

-   Tā patiešām bija. Par ko es runāju? Jāteic, ka neko lielu zaudējis neesat. Mērija bija savāda, mita kaut kur tālu. Nekad nemācēja apieties ar bērniem… Nezinu, kāpēc, bet es slikti atceros viņas seju - vai tas nav kauns? Pēdējā laikā atmiņa bieži mani viļ. Un patiesība ne vienmēr ir vēlams ciemiņš. Tā, piemēram, man stāsta, ka Svētais Tēvs vēl nav izdzisis…

-Jums tas būtu jāzina labāk nekā man. Jums ir kontakti. Kardināls d'Ambrici…

-    Jā, tā ir gan. Vecais Džeks pāris reižu man zvanīja. Labi, mans ci raugs, pienācis laiks atklāt jums, kāpēc jūs ataicināju. Tādēļ, lai iztincinātu, manu zēn. Iedomājieties, ka esmu no inkvizīcijas… - Viņš greizi pasmaidīja. - Vai atceraties tēvu Džonu Tra- ērnu, vienu no saviem priekšgājējiem šeit, Ņūprudensā?

-Tēvu Traērnu? Protams, atceros.

-    Es pazinu viņu itin labi. Mūža pēdējos gados viņš kļuva par stūrgalvīgu, ziņkārīgu ākstu. Atļaujiet man mazliet pastāstīt par viņu. Šovakar jūs man esat kā dēls… dēls, kura man nekad nav bijis, dēls, kuram vajadzēja kļūt par priesteri, nevis par futbolistu un advokatu. Labi, nenomelnošu viņu drauga acīs… - Driskils pastiepa glāzi, lai Persiks to piepildītu no jauna.

Persikam nepatika sarunas ievirze. No vietas, kur viņš sēdēja, bija redzams spoži apgaismotais pagalms. Uz viņa vecās, sagrabējušās automašīnas krita sniegpārslas, jo tieši viņa atbraukšanas brīdī bija sācis snigt. Radio laika ziņās viņš bija dzirdējis, ka no Ohaio un Vidējo Rietumu puses tuvojoties ciklons. Sniga stipri, taču vēja nebija, un ainava izskatījās rāma kā Ziemsvētku atklātnē. Persiks ielēja Driskila glāzē viskiju, pievienoja ūdeni un ielika ledu.

-   Šis svētais tēvs reizi pa reizei aizņēmās no manis prāvas summas. Viņam patika iedzert. Turklāt viņš zināja, ka algu Ņupru- densā saņem no manis. Viņš bija īrs un nez kāpēc juta pret mani nevis pateicību, bet naidu. Vienmēr gribēja izrādīties par svarīgāku personu, nekā patiesībā bija, gribēja parādīt, ka neesmu viņam vajadzīgs… Nu, jūs droši vien tādus cilvēciņus, kas ienīst savu dzīvi un apvainojušies uz visu pasauli, esat redzējis, cik uziet… Viņš nodzērās līdz nāvei. Sakiet, svētais tēvs, vai jūs daudz dzerat?

-    Nē, ser. Nekad neesmu bijis liels dzērājs.

-    Reiz tēvs Traērns, jau krietnās burās, atnāca pie manis un sāka stāstīt, ka monsinjors d'Ambrici - toreiz viņš vēl nebija kardināls - kādu dienu Ņūprudensā viņu apciemojis. Jūs jau zināt, ka d'Ambrici pēc kara bija apmeties pie manis. Un tā šis nelga Traērns ar ļaunu prieku un lepnumu pavēstīja, ka viņam ar d'Ambrici esot liels noslēpums. Viņi to zinot, bet es ne. Nožēlojamais, sīkais gariņš! - Hjū Driskils tik cieši sažņaudza glāzi, ka viņa pirkstu kauliņi kļuva balti. Slimība viņu bija novārdzinājusi, padarīdama caurspīdīgu ne vien sejas ādu, bet ari pelnpelēko ādu uz rokām, kuru vēnas atgādināja mezglainas saknes. - Tā nu viņš man izpļāpājās, nespēdams pretoties kārdinājumam. Lis mutes- bajāram neko neiebildu, jūs zināt, kādi viņi ir. Varbūt alkohols atraisīja mēli, viskija aromāts bija jūtams pa gabalu… lielība un liš- ķība - viss kopā. Tātad viņš pavēstīja, kā esot ar d'Ambrici lielos draugos, ka tas pēc kara ieradies Ņūprudensā un atstājis viņam glabāšanā ļoti svarīgus papīrus, pieteikdams, lai glabā tos drošā vietā tik ilgi, iekams pēc tiem radīsies vajadzība… D'Ambrici piekodinājis, ka neviens, neviens tos nedrīkst redzēt. Pagāja daudzi gadi, d'Ambrici kļuva par kardinālu un tagad jau vada baznīcu. Un tas muļķa vecais Traērns pietempies ieradās pie manis un visu izkladzinaja! - Driskils iesmējās un nogrozīja galvu.

Slimnieku kopēja bija pametusi savu posteni vestibilā un aizgājusi uz virtuvi. Sniga arvien stiprāk. Persiks piepeši ilgojās būt kur citur. Vienalga kur. Viņš vēlējās piecelties un doties, kur acis rāda.

-    Vai varat iedomāties? Vecais nelga bija glabājis noslēpumu daudzus gadus un piepeši sadzēries gribēja parādīt, cik svarigs vīrs viņš ir… Ķircināja mani, teikdams, ka manuskripts esot ļoti slepens, vai es nevēloties tajā ieskatīties, muļķa pļēgurs! Es atbildēju, ka d'Ambrici to rakstīja manā mājā un, ja gribētu, lai es izlasu, būtu man iedevis. Tā kā d'Ambrici man to izlasīt neiedeva, negrasījos to lasīt pēc tēva Traērna ierosinājuma, un tā viņam pateicu. - Driskils iedzēra malku viskiju un ciešāk ietinās ritasvār- kos, it kā viņam būtu piezadzies vēsums. Viņa seja kļuva vēl bālāka, šaudīgajās acīs vīdēja satraukums. - Taču… situācija mainās. Manu meitu nogalināja, vīrieti, ko viņa, iespējams, mīlēja, ari… Droši vien to pastrādāja viens un tas pats cilvēks, tas pats, kas uzbruka manam dēlam… ja nu tajā visā patiešām iejaukta baznīca? Pie joda, kā lai es to zinu? Pāvests mirst, d'Ambrici grasās ieņemt viņa vietu. Gulēdams tajā sasodītajā slimnīcas gultā, es tūkstošiem reižu to visu pārdomāju un nez kāpēc allaž atcerējos, kā d'Ambrici pie mums dzīvoja un nemitigi ieslēdzās kabinetā, kur rakstīja un rakstīja… pēc tam atdeva visus papirus Traērnam, bet tā arī pēc tiem neieradās… Vai jūs klausāties, tēvs?

-    Protams, klausos, lāču…

-    Panāciet šurp, es jus no šejienes neredzu. - Driskils nolūkojās, kā Persiks paiet nost no loga, kur bija nostājies, un pienāk viņam klāt. - Kā ir, manu zēn? Vai Traērns kādreiz jums stāstīja par tiem papīriem? Vai tēvs Kilgalens, jūsu tiešais priekšgājējs, kādreiz paveda jūs malā un teica: "Klau, dēls, man tev jāizstāsta viens mazs noslēpums."?

-    Nē, ser, nekas tāds nav noticis, - Persiks atbildēja, juzdams, ka nosarkst.

-   Tātad jūs pats tos atradāt, vai ne? Vai tā ir? Nejauši uzdūrā- ties, ieinteresējāties, kas tie par papīriem, un nolēmāt ieskatīties… Tas nav nekāds noziegums. Viņš tos rakstījis pirms četrdesmit gadiem.

-    Mister Driskil, patiešām es nezinu, kas…

-   Ak, svēto tēv, svēto tēv… - Driskils sāji pasmaidīja, it kā smaidīšana viņam sagādātu sāpes. - Jums trūkst galvenās īpašības, kas mācītājam nepieciešama. Jūs nemākat melot, nekad nemācēsiet. Jūs esat godigs cilvēks. Jūs zināt par šiem papīriem, vai ne?

-   Tas iznāca nejauši, mister Driskil, zvēru pie Dieva…

-    Es saprotu, dēls. Patiešām saprotu. Vēlos jums uzdot vēl dažus jautājumus, beidziet taču uztraukties! Vai ar jums viss ir kārtībā?

-   Nezinu, ser. Patiešām. - Kādā bezdibeni iekritis tēvs Danns? Pat nebija, kam paprasīt padomu.

Pēc pusstundas Persiks atkal sēdēja savā vecajā automašīnā un, nožēlodams, ka nav uzlicis ziemas riepas, brauca uz Ņūpru- densu. Viņš bija saņēmis rīkojumu sadabūt d'Ambrici manuskriptu un atvest atpakaļ. Šajā pašā vakarā. Par spīti biezajam sniegam, kas nāca no gaisa. Ar Hjū Driskilu nebija īsti labi. Daudz netrūka, un viņi būtu sastrīdējušies.

Atgriezusies Romā, māsa Elizabete uzreiz devās uz savu dzīvokli Via Veneto, pirms tam piezvanījusi uz ordeņa mītni, kas atradās netālu no Spāņu kāpnēm. Driskils un Danns uzaicināja viņu uz kopīgam vakariņām restorānā Hassler, kur arī varēja nokļūt, uzejot augšā pa Spāņu kāpnēm, taču viņa aizbildinājās ar nogurumu un nepieciešamību iegriezties savā birojā. Abi vīrieši noraudzījās, kā Elizabete dodas prom, un viņa ar muguru šos skatienus juta. Elizabete noraidīja ari Driskila piedāvājumu kopā ar Dannu viņu pavadīt uz. dzīvokli un drošības dēļ to pārbaudīt. Nekas ar viņu nenotiks. Ar vienu uzbrucēju viņa bija tikusi gala, ja vajadzēs, tiks ar otru ari. Viņa to pateica rāmā, stingrā balsī, lieliski zinādama, ka tikai izliekas drosmīga un tas viss ir smieklīgi. Tomēr citādi viņa nespēja. Vairāk par visu Elizabete vēlējās kādu bridi būt viena.

Iegājusi priekšnamā, viņa juta, ka sirds dauzās kā negudra. Nākamajā mirklī viņa dzīvoklī ieslēdza pilnīgi visas lampas, turklāt izdarīja to ātri. Galvenais, lai visur ir gaišs, nekādu tumšu stūru un ēnu! Vēl neatvērusi vannasistabas durvis, Elizabete zināja, ka šajā vakarā ilgas mērcēšanās siltā ūdenī ar sājiem, putām un garaiņiem nebūs. Tāda atslābināšanās izraisīja miegainību, un to viņa nedrīkstēja atļauties. Atstājusi vannasistabas durvis vaļā, Elizabete pagāja zem dušas, turklāt nomazgājās ātri.

Uzvilkusi rītakleitu, viņa ielēja glāzē vīnu, izvārīja spageti, pagatavoja mērci un iekārtojās dzīvojamā istabā uz dīvāna. Uz grozāmā galdiņa stāvēja kasetes ar filmām, kurām muziķu sacerējis Enio Morikone. Viņa ieslēdza kaseti, taču tā nespēja novirzīt viņas domas no tā, kas notika Aviņonā. Ka akla aiz dusmām un apjukuma, Elizabete pietrūkās kājās, apgāzdama krēslu. Izsprāga pazemojuma asaras, niknums un vilšanās smacēja vai nost. Viņa ienīda Benu Driskilu, ienīda šo vīrieti, jo nespēja izprast viņa nicinājumu pret Baznīcu, tās kalpiem, acīmredzot pret viņu ari! Bena Driskila naids bija tik primitīvs, tik nesaprātīgs, tik… Elizabetei trūka vardu. Kā viņš uzdrīkstējās viņu tā apvainot, tā sāpināt! Bridi, kad viņa bija tik viegli ievainojama! Kad uzticēdamās bija izstāstījusi savu dzīvi! Kāpēc viņš tā uzbruka? Vai tā bija tikai vēlēšanās sāpināt?

Diez vai tā bija nežēlība vien. Bens Driskils bija nejēga un nelietis.

Taču Elizabete zināja, ka tā nav.

Sāpes, kas mita kaut kur dziļi Benā, bija nesalīdzināmi lielākas par tām, ko tas nodarīja viņai. Elizabetei vajadzēja izlemt, vai viņai jāpalīdz tam ari turpmāk.

Nē, diez vai tas bija iespējams.

Taču Bens teica - vai viņa nepārklausījās? - Bens teica, ka mīl viņu…

Ko lai viņa tagad iesāk?

Lai arī ko viņa darīja, viss bija slikti. Viņa bija vaļsirdīga pret Benu Driskilu, uzticējās tam, pārliecināta, ka Driskils sapratis viņu pareizi. Taču viss beidzās pavisam citādi, sarežģījās vēl vairāk.

Muļķības! Ne jau viss. Kāpēc viņai vispār vajadzēja satikt šo Driskilu!

Tikšanās laikā ar Kesleru viņš izskatījās bāls un nomākts, viss trīcēja. Savukārt Danns bija tikpat neizdibināms ka vienmēr. Kā pusē šis tēvs Danns īsti ir?

Ambrozs Kalders bija ciets rieksts. Doktora Streindžlava līdzinieks. Interesanti - kam no visa, ko viņš gvelza, bens un tēvs Danns noticēja?

D'Ambrici un Simons Verginijs - viens un tas pats cilvēks? Absurds!

Un algotie slepkavas? D'Ambrici nevarēja būt saistits ar viņiem, jo assassini bija ļaunums. Viņa pārāk labi pazina kardinālu, lai noticētu, ka tas radītu ļaunumu… D'Ambrici nespētu…

Kas spētu?

Kūrija? Sazvērnieku grupa kūrijas iekšienē? Varbūt tas ir viens cilvēks, kam pieder milzu vara? Indelikato? Otaviāni vai Fandžio? Iespējams, viņa to nemaz nepazīst. Varbūt šis cilvēks nav garīdznieks, toties Baznīcai tuvs, ietekmīgs un bagāts, kāds bija Lokharts? Erchercogs? Vai Kolekcionārs? Kas viņi ir?

Ja nu tas ir, viņai ienāca prātā, - pāvests?

Vai arī tas ir kāds neizprotams un varens iekšējs spēks, gluži kā infekcija, kā mēris, kas iznīcina visu savā ceļā un, sasniedzis mērķi, ieraujas atpakaļ tumsā, kļūdams neredzams. Slepkavības mitēsies, ar laiku šausmas aizmirsīsies, noslēpums tā ari paliks noslēpums, un nevienu tas vairs neuztrauks. Nāks cita paaudze, lidz kādā brīdī Baznīcai atkal ievajadzēsies algoto slepkavu pakalpojumus, un, paklausīdami saimnieka pavēlei, assassini izda- rīs jaunu triecienu, lai apmierinātu šā varenā spēka slepenās prasības.

Elizabete sēdēja pie galda ar tukšu šķīvi un tukšu glāzi sev priekšā un raudzījas uz terasi, no kuras nokrita cilvēks, kas mēģināja viņu nogalināt. Iztēlē viņa atkal redzēja slepkavas ar pienai- no plēvi pārvilkto aci, atkal juta rokā svečtura smagumu un dzirdēja, kā nokrakšķ kauls, kad viņa trieca to uzbrucēja sejā… Kā lai tiek vaļā no atmiņām?

Cik briesmīgi bija visi šie notikumi!

Ļaudis nesaprata, cik svarīgas ticīgajiem ir attiecības ar cilvēkiem ārpus Baznīcas. Cik daudz viņiem tie nozīmē un kādas cerības reizēm modina.

Elizabete zināja, ka attiecības ar benu Driskilu Prinstonā sabojāja viņas nenoteiktība, egocentrisms un bailes. Bēgdama no pasaules, ko nesaprata, viņa slēpās Baznīcā, taču pasaule tik un tā viņu atrada, sagrāba un izrāva no drošās vietas. Elizabete apbrīnoja Bena drosmi, tiecās pie viņa, un viņš tai patika. Toreiz viņa sakliedza uz Benu ne jau tāpēc, ka tas butu izdarījis ko aplamu, - viņu uz šo soli mudināja šaubas un nedrošība par izvēlētā ceļa pareizību.

Ordenis prasīja no viņas maz, un viņa sniedza tam tikpat maz - atšķirībā no māsas Veļas, kas deva ordenim daudz vairāk, cenzdamās to padarīt labāku un pilnīgāku. Par to domādama, Elizabete jutās māsas Veļas necienīga.

Ka lai viņa to visu izskaidro Benam, kas Prinstonā redzēja tikai viņas vēsumu un nevēlēšanos saprast? Viņam bija taisnība. Pēc Veļas zaudēšanas viņa sniedza Benam palīdzīgu roku, bet, kad Bens grasījās to satvert, viņa roku atrāva. Varbūt pēc Aviņo- nas viņi bija līdzīgi.

Nogurusi no domām, Elizabete šajā bridi vēlējās tikai vienu - gulēt. Galu gala rīts gudrāks par vakaru.

Taču viņa maldījās.

-    Vai tu nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu, kas notika ar to

mūķeni?

/

-    Viņš negrasījās to nogalināt, Eminence, es skaidroju, es mēģināju…

-    Slikti skaidrojāt! Pretīgs notikums… Ar katru stundu viss kļūst aizvien nejēdzīgāks.

-    Horstmans teica, ka uz to cilvēku var paļauties…

-   Horstmans viņu nebija redzējis trīsdesmit gadu! Horstmans ir vecs vīrs un fanatiķis. Iespējams, viņš jau ir nojūdzies. Varbūt pie pilna prāta vispār nekad nav bijis. Ne jau mūķeni vajadzēja nogalināt… bet Driskilu!

-    Bet, Eminence… Vai tas būtu gudri? Tagad, kad viņš ir Romā?

-    Nesāc man stāstīt, kas ir gudri, kas nav! Un atļauj atgādināt, ka tieši tu ļāvi Driskilam izsprukt!

-     Viņš mums tagad ir vajadzīgs, un mēs esam vajadzīgi viņam… viņš mums jāuzklausa. Piedodiet, bet tā ir…

-   Horstmanam vajadzēja nogalināt Driskilu Parīzē… vai Īrijā. Laika vairs nav daudz. Svētais Tēvs var nomirt jebkuru bridi. Mums jābūt pārliecinātiem par iznākumu, iekams tas noticis…

-    Vai ir iespējams, ka viņš izteiktu savu gribu?

-    Nu, nezinu, vai tas būtu vēlams… Ja es saņemu viņa svētību, neko labāku nevaram iedomāties. Bet ja ne? Ja nu to saņem kāds cits? Nekas nevar būt ļaunāks. Tad labāk, lai viņš nomirst bez izteikšanās. Kāda ir situācija ar Horstmanu?

-    Eminence?

-    Mums var rasties vēl kāda vajadzība pēc viņa. - Kardināls paraustīja plecus.

-   Tagad tas ir bīstami, daudz bīstamāk nekā jebkad agrāk, jo visi ieradušies Romā. Par kuru jūs domājat?

-   Tev tas nepatiktu, toties viss būtu atrisināts…

Viņš atskārta, par kuru kardināls runā.

-   Horstmans nekad tam nepiekritīs.

-   Viņš darīs, ko liks. Tādiem darbiem ieprogrammēts jau sen, un to izdarīja lietpratējs. Viņš nav cilvēks. Viņš ir riks.

-    Piedodiet, Eminence, viņš ir cilvēks.

-   Nekļūsti nu gļēvs! Mērķis jau gandrīz ar roku sasniedzams. Neaizmirsti, ka Baznīca ir jāizglābj.

Pāvests Kallists vairs isti neatšķīra nakti no dienas un tumsu no gaismas. Ar katru elpas vilcienu, ar katru sirdspukstu no visam pusēm aizvien ciešāk viņu apņēma sava tumsa. Viņš juta, ka cita pēc citas pārstāj darboties dzīvībai svarīgas sistēmas. Dzīve, kā izrādījās, bija pārāk īsa, bet varbūt - pārāk gara. Interesanti, kas gaida viņu turpmāk. Viņš bija ļoti noguris. Un vīlies.

Pēdējās dienās viņš pārsvarā dzivoja pagātnē, no kurienes izpeldēja cilvēku ēnas, un viņš atcerējās šos ļaudis, ko reiz pazina, ar ko draudzējas… Atcerējās Horstmanu, brāli Leo, Lebeka navi kapsētā, sniegaino nakti kalnā, kur viņi gaidīja to vilcienu, Simonu… Šķita, ka viņi visi sapulcējušies ap gultu, māj ar galvu, pauz- dami cieņu. Viņi visi, gan dzīvie, gan mirušie, atnākuši pavadīt viņu pēdējā ceļa…

Nu bija par vēlu kļūt par citādu Kallistu. Par vēlu, lai īstenotu d'Ambrici plānu. Viņš to teica kardinālam, teica, ka laika vairs nav, bet tas tikai purināja savu lielo galvu.

- Noturies vēl mazliet, - d'Ambrici sacīja.

Kallists snauda, miegā murminādams, kad sekretārs saudzīgi pieskārās viņam pie pleca.

-   Jā, jā, - pāvests noteica sausu muti, neveikli veldams vārdus. - Kas nu? Atkal zāles?

-   Ne, Jūsu Svētība. Tā ir jums.

Kallists viņa rokās redzēja parastu aploksni.

-No kā?

-   Nezinu, Jūsu Svētība. To piegādāja ziņnesis.

-     Labi. Ieslēdz lampu. - Viņš pamāja uz naktsgaldiņa pusi. - Paldies. Ja būsi vajadzīgs, zvanīšu. Tagad ej.

Palicis viens, pāvests iebāza roku rītasvārku kabatā, sataustīja florenciešu dunci un pārbaudīja ar pirkstu tā asmeni, kas bija ass kā žilete. Kad viņš izņēma dunci no kabatas, pirksta gala bija asinis. Viņš pielika pirkstu pie mēles, pagaršoja un tad pievērsās aploksnei. Izmantodams dunci, viņš to atvēra.

laja bija tikai viena vidū pārlocīta lapiņa. Atlocījis to vaļā, Kallists ieraudzīja ar roku rakstītu rindu. To neizlasījis, viņš jau pazina rokrakstu. Izmocītajā sejā lēni atplauka smaids.

"Tu joprojām esi viens no mums. Neaizmirsti…

Simuns V."

OTRĀ NODALA

DRISKILS

Miers šķita mānīgs. Pasaule bija gluži vai pamirusi gaidas, kaut gan īsti nezināja, kas jāgaida. Mani nepameta nojauta, ka tuvojas viesuļvētra. Kamēr kardināls d'Ambrici paliks pie pāvesta viņa kabinetā, miers saglabāsies, es domāju. Man gribējās zināt, vai vecais virs patiešām mirst, virs, kurš pārvaldīja Baznīcu, ko plosīja neskaitāmas pretrunas. Vai arī šis stāsts beigsies pavisam citādi - ar negaidīti laimīgu atrisinājumu? Kaut ko paredzēt nebija iespējams. Gadiem ilgi mana dzīve bija ritējusi ikdienišķi, pat garlaicīgi. Uz mana galda krājās mapes ar lietām, es diendienā uzklausīju savus raižpilnos klientus, un nemainīga manas dzīves sastāvdaļa bija dzēlību apmaiņa ar tēvu. Nakti, nosvīdis slapjš, es trūkos no miega, jo man rādījās murgi par jezuītiem un sāpēja kāja, kas reiz bija iekaisusi no smagās ķēdes. Reizēm sapņos redzēju to vai citu sievieti, ar kuru biju iepazinies kādā labdarības pasākumā un ar kuru izveidojās neilgas attiecības, kas nesaistīja ne ar kādiem pienākumiem. Nu vairs nekas nebija paredzams. Nekad iepriekš nebiju juties tik nevarīgs un apjucis. Man apkārt bija līķi, un es biju bruņojies ar rotaļpistoli. Un domāt man gribējās - pareizāk, ne par ko citu domāt es nespēju - tikai par mūķeni.

Galu galā apņemšanās turēties no viņas pa gabalu, nedomāt par viņu un neatcerēties izplēnēja. Droši vien tas nebija novēršams. Atstāt visu tā, kā bija, pēc Aviņonas gluži vienkārši nedrīkstēja. Es biju tai sievietei pateicis, ka nulu viņu. Ko gan es domāju, izgrūzdams šo atzīšanos? Nūjā, es domāju, ka esmu viņā iemīlējies. Tas taču skaidrs kā diena. Iemīlējies pirmo reizi mūžā. Mūķenē. Un piepeši es aizmirsu visas bailes, kas piespieda mani turēties no viņas pa gabalu. Piepeši es ieraudzīju gaismu un apjēdzu kādu patiesību. Tam nav nozīmes, ka viņa ir mūķene. Svarigs ir tikai tas, ka esmu šajā sievietē iemīlējies.

Es piezvanīju Elizabetei, gribēdams atvainoties, bet nevis atvainojos, bet uzaicināju pastaigā pa borgēzes villas parku.

-    Mums jāaprunājas, - es sacīju. - Pastaigāsimies… man tev daudz kas jāsaka, un es gribu, lai tu uzmanigi tajā ieklausies. Zinu, ka man tev jāatvainojas, bet tas vēl nav viss.

-    Labi, - viņa atbildēja, taču balsī bija saklausāmas šaubas.

Borgēzes villas dārzos, kur sievietes stūma ratiņus ar bērniem un, ceļvežus pētīdami, pastaigājās skaļi tūristi, kas neko nebija dzirdējuši par assassini, es jutos drošībā. Villa bija būvēta septiņpadsmitajā gadsimtā kardinālam Borgēzem. Plašais parks, kura centrā bija mākslīgi izveidots ezers, ar savām zaļajām nogāzēm, strūklakām, lapenēm, skulptūrām, puķu dārziem, zālieniem un kokiem pletās uz visām pusēm. Piazza di Siena lielā esplanāde saulē priecīgi mirdzēja. Visur auga priedes.

Mēs gājām pa zālienu, soļodami apkārt ezeram. Visur smējās un skraidīja bērni, kurus redzēdama Elizabete nespēja noturēties nesmaidījusi. Bērni… Lūkodamies uz itāliešiem, kas bija ģērbušies cieši pieguļošos uzvalkos, cits pārmetis žaketi pār plecu, ar saulesbrillēm uz acīm, es jutos neveikls un izmocīts - kā bokseris ar salauztu degunu, kas ilgi nav guvis uzvaru, biju redzējis sevi spoguli. Acis ieskāva tumši loki, seja nogurusi, it kā es būtu ilgi slimojis. Patiešām skaistulis…

-    Labi, - Elizabete sacīja. - Kas ir tas svarīgais, ko tu grasies man teikt?

-    Klausies, māsa, un tu saklausīsi… - Es mēģināju pasmaidīt, bet viņa lūkojās pāri ūdens gludajai virsmai. - Īrijā es sapratu šo to svarīgu un vēlējos ar tevi tajā dalīties. Tas skar mūs abus. Man nebūs viegli par to runāt, tomēr…

-   Varbūt labāk nevajag? - viņa pārtrauca mani. - Padomā labi, Ben.

-    Esmu jau domājis tūkstošiem reižu. Taču vieglāk nekļūst. Tātad… pirmām kārtām es tur zaudēju drosmi. Savā acu priekšā redzēju tādas šausmas un nejēdzību… brīdi man šķita, ka tas notiek ar kadu citu, nicināmu un vāju cilvēku, nevis mani. Taču tas biju es. Vecais zēns Bens Driskils salūza. Šajā dzīve mani trāpījis ne viens vien trieciens, taču ko tādu, kas notika pie Svētā Siksta klostera, nebiju pieredzējis… - Es gribēju Elizabetei atzīties un uzticēties tapat, kā viņa bija atzinusies un uzticējusies man Aviņo- nā, kaut gan sapratu, ka tas padara mani ievainojamu. Tādējādi gribēju apliecināt, ka paļaujos uz viņu, un tā bija mana atvainošanās. - Es apmaldījos miglā, okeāns trieca bangas pret krastu ar tādu spēku, ka drebēja zeme, un tad alā atradu vecu vīru ar pārgrieztu rīkli. Es baidījos iet no alas ārā… baidījos, ka miglā mani kāds gaida un es nespēšu viņu ieraudzit… Horstmanu. Viņš mani redzēs, bet es viņu ne, turklāt es zināju, ka viņš grib mani nogalināt. Zināju, ka esmu sakauts. Saņēmies devos no alas ārā, kaut gan biju pārliecināts, ka eju nāvē. Taču sabrucis vēl nebiju un paļāvos, ka spēšu stāties pretī tam, kas mani gaida.

Pēc tam maldījos miglā, līdz ieraudzīju krustā sisto brāli Leo. Krusts bija apgriezts otrādi, mirušais nozilējis, viena viņa roka viļņos kuļājās, it kā mani aicinādama… Es redzēju, uz ko Horstmans spējīgs, un sapratu, cik nevarīgs esmu pret viņu, ka manos spēkos nav viņu apturēt, ka es būšu nākamais… Tās nebija tikai bailes, Elizabete, tas bija kas ļaunāks. Biju izpostīts un jutu, ka nespēju vairs cīnīties. - Es notvēru Elizabetes skatienu. Man tik ļoti gribējās, lai viņa mani saprastu! Lai tieši viņa atbrīvotu mani no briesmīga grēka - bailēm. - Un man uzmācās doma, ka esmu kļuvis ar šo slepkavu par vienu veselu… Slepkava un upuris - tie nereti ir vienoti, it ka abi būtu parakstījuši norunu - viens nogalina, otrs mirst.

Es metos bēgt. Kā pārbijies puišelis. Viņš bija mani iekšā, tas slepkava… Es skrēju un skrēju, nespēdams apstāties, līdz tiku sava automašīnā, bet sirds joprojām dauzījās kā neprātīgā, neaprimdama pat pēc daudzām jūdzēm. L.īdz tam es nezināju, ka cilvēks var just tādas šausmas.

Sabāzis rokas kabatās un nodūris skatienu, it kā gribētu būt viens ar savu gļēvumu, es gāju gar ezera malu.

-   Tev nevajag sevi vainot, - Elizabete sacīja. - Tāda reakcija ir normāla. - Viņa pastiepa roku, it kā gribētu man pieskarties, taču atrāva to atpakaļ, pirms bija ļāvusies impulsam.

-    Esmu ne tikai nobijies, - es turpināju, - esmu zaudējis cerību un dzīvotgribu. Nesaprotu, kā lai to atgūstu, kur lai meklēju… tāpēc neesmu pārliecināts, ka turpmāk no manis būs kāda jēga. Mani joprojām ir bailes, es netieku no tām vaļā…

-   Tu atgūsies, - Elizabete mani pārtrauca. - Un viss ar tevi būs labi. Tu esi stiprs. Tikpat neuzvarams kā tavs tevs. - Vārdi izspruka viņai no mutes, iekams viņa apjēdza, ko saka. Elizabete zināja, ka ar tēvu mani salidzināt nevajadzētu.

-    Es sapratu vēl kaut ko. Es sapratu, ka patiešām esmu līdzīgs tēvam. Par to nebūtu jābrīnās. Galu galā viņš radīja un veidoja mani. Ne jau ar mīlestību vai savu paraugu, nē… ar savu nicinājumu. Viņš nicināja manī to, ko uzskatīja par vājumu, tādējādi pārvērzdams mani cietā, ļaunā maitasgabalā, kas nevienam neko nepiedod. Tas vairs nav labojams. Esmu sava tēva dēls. Apjēdzu to tikai pēc Īrijas… biju sev noriebies lidz nelabumam, toties zināju, ko gribu. Es zinu, ko gribu. Man tas jādara, un es to izdarīšu… lai gan manī ir vienīgi tukšums. Ir tikai viens ceļš, kā šo tukšumu…

-    Paklausies, - Elizabete mani atkal pārtrauca, - tu jau sāc atgūties. ja jau tu zini, ko turpmāk darīsi, tas nozīmē, ka tu saņemsies. - Viņa mēģināja pasmaidīt, taču smaids apdzisa, it kā viņa nojaustu, ka sekos kaut kas satraucošs, kam viņa nebūs sagatavojusies. It kā nojaustu, ka neesmu uzaicinājis viņu uz šo tikšanos tādēļ vien, lai atvainotos par skarbo izturēšanos Aviņonā un atjaunotu draudzību. Viņa saprata, ka mana iekšējā ciņa nav galā un es spētu viņu sarūgtināt ne reizi vien. Ar savu aso mūķenes uztveri Elizabete saskatīja neskaitāmas brīdinājuma zīmes, un viņā modās trauksmes izjūtas. - Tu taču lieliski saproti…

-    Es patiešām saprotu. Pasaulē ir tikai viens cilvēks…

-    Lūdzu, Ben, apklusti! - Viņa pat pagāja dažus soļus sānis, lai nedzirdētu manu balsi. - Lūdzu, nevajag!

-    Un tā esi tu, - es turpināju. - Es gribu būt kopā ar tevi. Toreiz Īrijā es gribēju palikt dzīvs, lai būtu kopā ar tevi. Es to gribēju vairāk, nekā nogalināt Horstmanu. Starp mums viss ir tik ļoti sarežģījies… toreiz domāju, ka spēšu to vērst uz. labu, ja vien būsim kopā. Taču tavā klātbūtnē jūtos nedrošs, tāpēc visu sabojāju vēl vairāk, runādams aplamības, un man šķiet, ka vainīga ir pagātne, no kuras nespēju aizbēgt, katoļi…

Elizabete pagriezās un gāja projām.

-   Sasodīts! - es iekliedzos, raudzīdamies viņas mugurā. Man šķita, ka runāju nepazīstamā valodā. - Es mīlu tevi, Elizabete!

Viņa pagriezās un brīdi manī lūkojās. Izskatījās, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Bezgala skumjā seja bija bāla, taču asaras no acīm tā arī neizplūda.

Es viņu panācu un pieskāros viņai pie rokas. Uz mani nepa- lūkodamās, viņa to atrāva. Garām pagāja vientuļš priesteris, kas ieskatījās mums sejā un, labsirdīgi pamājis, aizsoļoja tālāk. Suta- nas mala ķērās aiz viņa smagajām melnajām kurpēm.

-    Māsa… - es teicu, - man nez kāpēc šķita, ka tu nojaut manas jutas. - Es izgrūdu aizturēto elpu.

Uz celiņa mums priekšā ar melnu vadības pulti rokās stāvēja mazs zēns. Ezerā leni un glezni griezās paliels jahtas modelis, ar baltajām burām cenzdamies notvert vēju. Beidzot buras piepūtās un jahta traucās uz priekšu.

Es apsēdos nogāzē, saņēmu Elizabeti aiz rokas un novilku sev blakus. Kaut ko sacīt vairs nebija jēgas - jau tā biju pateicis pārak daudz. Es pacietīgi gaidīju. Elizabete nenovērsa skatienu no baltajām burām.

-   Tu nevarēji to neievērot, - beidzot es turpināju. - Lai gan ar vārdiem tas nav izskaidrojams, esmu tevī iemīlējies… Esmu zaudējis drosmi un gribu, esmu ieraudzījis sevi tādu, kāds esmu - sava tēva dēls. Un esmu sev atzinis, ka mīlu tevi. Tas bija gluži kā atgūt cerību.

-   Nerunā tā, - Elizabete neskanīgā balsī sacīja. - Lūdzu, Ben! Tas viss ir aplam, un tev neko tādu nevajadzēja teikt. Es neesmu tev… vai tad tas nav skaidrs? Kā es tāda spēju būt? Un tu neesi man. Man vīrietis vispār nevar būt. Es taču esmu mūķene… - Beidzot viņai izsprāga asaras. - Ak Dievs, cik tas ir sāpīgi…

-    Paklausies…

-    Nē, neklausīšos! - Elizabetes zaļajās acīs piepeši uzliesmoja dusmas. - Ja es tev kaut ko nozīmēju, kā tu saki, tu izbeigtu šīs runas! Un nekad, vai dzirdi, nekad vairs ar mani tā nerunā! Tu nedrīkstēji aizmirst, kas esmu…

Viņa izaicinoši ielūkojās man acīs, asaras no vaigiem nožuva. Nekad šo mirkli neaizmirsīšu. Manā priekšā beidzot bija īstā Elizabete. Tas vilkās sekundi, ne ilgāk. Viņa atkal kļuva citāda, attālinājās no manis, gluži ka rēgs. Es neveikli viņai pieskāros, atkal visu sabojādams un novezdams viņu līdz asarām. Elizabetes seja no sasprindzinājuma atkal nobālēja, lūpas trīcēja, acis jautās satraukums. Un tad neizturējis es pievilku viņu sev klāt un noklāju skūpstiem šo bālo seju, šīs valgās, no asarām sājās lūpas. Es jutu, ka apņēmība viņu pamet, jutu, ka viņa dreb manās rokās un šīs trīsas izraisa ne vien dusmas, nedrošība vai noliegums, bet vēl kas cits… Es skūpstiju viņas lūpas, vaigus, jutu viņas maigumu, ieelpoju matu smaržu. Elizabete…

Tad viņa mani atstūma - maigi, bet stingri. Es jutu viņas plaukstas turpat, kur pirms brīža jutu viņas krūtis. Cerību pilns, es uzsmaidīju viņai, bet viņa klusēdama papurināja galvu. Nē, nē, nē. Es ieraudzīju viņas sejā bailes. Viņa baidījās no manis. Vienā mirklī viņa atkal bija mūķene vientuļniece, bet uz mani raudzījās kā burve uz inkvizitoru, zinādama, ka drīz sārtā sadegs, ka uguns mēles laizis viņu un beigas ir tuvu.

Es izlasīju to viņas sejā. Atteikumu. Un acumirklī domās sāku sevi šaustīt. Man vajadzēja to saprast jau pašā sākuma. Velti viņai uzticējos. Es to redzēju viņas acīs, cieši sakniebtajās lūpās. Tu esi viena no viņiem. Elizabete it kā vērās man cauri, ar savu stingo skatienu pasludinādama šo mīlestību par neiespejamu un bezjēdzīgu. Viņa mūžam paliks mūķene, jo nemaz nav sieviete!

-   Mums vairs nav par ko runāt, - viņa nočukstēja. - Tu liec man justies kā muļķei.

Es patiešām nezināju, ko lai saka.

-   Driskil… - Čuksts bija tikko dzirdams. - Ludzu… neskaties uz mani tādām acīm, ben.

-    Vai iesim, māsa? - Es piecēlos un padevu viņai roku.

Elizabete papurināja galvu. Un tad es devos prom. Pretim nāca tūristi un garīdznieki. Visur garīdznieki. Kā gan citādi? Tuvojās vēsturisks bridis. Pāvests mira. Romā ik dienas ieradās aizvien jauni ļaužu pūļi.

jahtai burās joprojām bija vējš, un zēns aiz prieka lēkāja. Tēvs raudzījās uz viņu ar lepnumu.

-    Tev izdevās, Tonij! Tu esi brašs zēns! - Tie bija angļi.

Kad atskatījos, Elizabete stāvēja pie pašas ezera malas, un viņas pleci raustījās. Pie viņas piegāja kāds priesteris, acīmredzot piedavādams palīdzību.

Atstājis Elizabeti, es gāju kā akls, un man bija vienalga, kurp eju un ko daru. Vajadzēja kaut kā saņemt sevi rokās un tikt skaidrībā ar to, kas bija noticis ar mums šajā idilliskajā vietā. Turklāt es nednksteju aizmirst, kāpēc esmu ieradies Romā…

Es sapratu, ka nedrīkstu pavērst savas dusmas pret Elizabeti, jo viņa bija tāda, kada bija. Citās sievietēs mājoja siltums un kaisle, taču Elizabete tajā ziņā bija noslēgta un vēsa. Biju rīkojies aplam, padarīdams sevi par muļķi. Tas jau kļuva par paradumu.

Elizabete bija izgaisinājusi manas smieklīgās cerības, un es piepeši jutu, ka manī, lai cik tas dīvaini, ieplūst jauns spars. Es atkal apzinājos savu mērķi, uz kuru biju tiecies pirms viņas ierašanās Parīzē. Man atkal nebija ko zaudēt. Atskārtis savas jūtas pret Elizabeti, es biju novirzījies no ceļa. Un bailes toreiz mani sagrāba tāpēc, ka piepeši bija radusies jēga dzīvot - es kādu mīlēju, biju negaidīti, absurdi iemīlējies. Taču, gandrīz ar tādu pašu cietsirdību ka Horstmans, kas Prinstonā uz ledus mēģināja mani nogalināt, Elizabete ievainoja manu dvēseli, parcirzdama pavedienu, kas mani saistīja gan ar viņu, gan dzīvi. Es jutu, ka esmu no viņas brīvs. Iespējams, viņa savā ziņā mani izglāba. Man atkal bija vajadzīgs vienīgi Horstmans, neviens cits.

Mazliet nomierinājies, es apjēdzu, ka esmu gluži vientuļš. Man vajadzēja ar kādu sarunāties, bet nekāda plašā izvēle nebija.

Es devos pie tēva Danna uz pansiju, kur viņš īrēja istabu. Atšķirībā no manis viņš bija izlēmis mitināties šeit, nevis lepnajā viesnīcā ilassler, kur biju apmeties es. Viesnīca, kā viņš paskaidroja, esot daļa no Vatikāna. "Tur caur katrām durvīm sūcas nodevības vēsma - vai tad jūs to nejūtat? Nē, Ben, ilassler nav domāta man, īpaši tagad."

Kad iegāju tēva Danna istabā, viņš sēdēja pie vienkārša galda. Pa logu pavērās skats uz šauru ielu. Smēķēdams cigāru, viņš lūkojās uz lielu, vaskadrānā ietītu saini uz galda.

-    Redzēju jus nākam, - viņš noteica, izpūzdams garu dūmu vērpeti. - Cerēju, ka iegriezīsieties.

-    Esat saņēmis sūtījumu? - Es pamāju uz saiņa pusi.

-    Ne gluži. - Viņš atlocīja vaskadrānu, un man uzvēdīja ieroču eļļas smārds.

Nelielajā istabā uz galda gulēja četrdesmit piektā kalibra automātiskā pistole, smags un draudīgs ierocis. Nekāda rotaļlieta.

-    Kas gan jūs esat par garīdznieku? - es noburkšķēju. Man izkalta mute. Tēvs Danns paņēma ieroci labajā rokā un to pasvārstīja. Uz katra soļa man uzglūnēja kas negaidīts. Neviens cilvēks nebija tāds, kādu viņu iedomājos.

-   Garīdznieks, kas grasās viņus apturēt, iekams viņi apturējuši mani. Es taču jums jau teicu. Viņi nogalina cilvēkus. Jūsu ierocis uz Horstmanu neatstāja nekādu iespaidu. Varbūt par manējo viņš domās tāpat.

Tēvs Danns klusi iesmējās, satina ieroci lupatā un vaskadrā- nā un tad iemeta atvērtā ceļasomā, ko pagaida zem gultas.

-     Iziesim pastaigāties, - viņš teica. - Mums jāparunājas. Starp citu, man nepatīk cilvēkus sarūgtināt, bet jāteic, ka jūs izskatāties gluži kā pēc autoavārijas. Varbūt izstāstīsiet, kas noticis, manu zēn. Man patīk skaidrība visās lietās. Sagādājiet man to prieku.

Tēvs Danns pārzināja Trasteveres juceklīgo ģeogrāfiju kā savus piecus pirkstus. Man gandrīz izlauzās atvieglojuma nopūta, kad, pārgājuši pār tiltu, nonācām vietā, kur bija vairāk ļaužu. Pa ceļam tēvs Danns man pastāstīja par ievērojamām vietām, kas vairs neeksistēja.

-    Šis ir Svētās Apolonijas laukums. Tur, laukuma otrā pusē, reiz slējās Svētās Apolonijas baznīca. Tagad tās vairs nav. Tur sev patvērumu rada grēku nožēlnieces. Tūkstoš piecsimt divdesmitā gada augustā pie viņām aizgāja maiznieka meita, vārdā Margeri- ta… Tagad viņa ir pazīstama visā pasaulē. Rafaēla mīļākā, viņa lielās gleznas "Fornarīna" meitene. Viņa bija modele arī darbam "Siksta madonna". Un "Sievietei ar plīvuru", kas atrodas Piti mākslas muzejā Florencē. Viņa gleznotajām sievietēm ir ņipras, mazas krūtis, krūšgali kā rožu pumpuri. Četrus mēnešus pēc Rafaēla nāves viņa kļuva par mūķeni… Margerita redzama ari pēdējā Rafaēla darbā "Pārtapšana", kas atrodas Vatikāna galerijā un gleznota šeit, šajā laukumā. - Danns gāja tālāk, rādīdams to vai citu ievērības cienīgu vietu, lidz nonācām uz Via della Lungaretta. Viņš bija labs psihologs, mierinādams mani ar nerimtīgu un saistošu tērgāšanu.

Svētās Marijas laukuma mēs iegriezāmies kafejnīcā, lai iedzertu pa glāzei vēsa Orvjeto baltvīna. Laukuma vidū čaloja strūklaka, tai apkārt klaigāja bērni, un, iedzēris malku vīna, es atžirgu.

-   Cik dzirdu, jums patīk stāstīt, - es sacīju, - tāpēc izstāstiet par savu ieroci.

-   Ak, tas man ir tāds ka talismans! Suvenīrs no armijas laika. Pēc kara studēju Romā un atstāju to šeit draugam. Vakar iegriezos pie viņa, lai patērzētu par vecajiem labajiem laikiem. Pēc tam ienāca prātā doma uzmest aci savai senajai musketei. Izrādījās, ka draugs manu suvenīru labi aprūpējis. - Viņš paraustīja plecus. - Neiztaisiet no tā neko lielu, Ben. - Viņš pamāja viesmīlim, lai atnes vēl vīnu. Pār laukumu pārskrēja viegla vēja pūsma. Atskanēja sudrabaini meiteņu smiekli, tūristi meta strūklakā monētas. - Tagad jūsu kārta. Izstāstiet, kāpēc, ierazdamies pie manis, jūs izskatījāties tā, it kā būtu pakļuvis zem kravas automašīnas. Kas noticis?

Ar Artiju Dannu sarunāties vienmēr bija patīkami. Iespējams, tā tas bija tāpēc, ka, šķiet, nekas viņu nespēja pārsteigt. Turklāt mēs bijām satikušies brīdī, kad jutu vajadzību ar kādu izrunāties. Tā nu es izstāstīju viņam par Elizabeti un sevi, sākot ar piesnigušo nakti Gremersipārkā, kad mana māsa vēl bija dzīva. Izstāstīju, kā Elizabete negaidot ieradās Prinstonā un bija man blakus uzreiz pec masas nāves, ka viņa sāka man palīdzēt izmeklēšana, kur tik labi noderēja viņas asais prāts, ka tieši viņa nonāca pie secinājuma par assassini, piešķirdama apzīmējumu mūsu ienaidniekam, kurš joprojām mūsu domās bija tikai virs ar sudrabainiem matiem un nazi. No šķietami nesaderīgiem notikumiem viņa izveidoja saskanīgu gobelēna rakstu. Viņa noskaidroja visu par Bei- delu-Fauleru, un viņai izdevās nostiept pavedienu starp sen pagājušam un mūsu dienām. Kad šķita, ka darbs nonācis strupceļā, viņa virzījās uz priekšu… un viņai bija taisnība. To visu es izstāstīju Dannam, neko neslēpdams. Ne to, ka esmu Elizabetē iemīlējies, ne arī to, kā beidzās mūsu pastaiga Borgēzes villas parkā.

Malkodams vīnu, viņš uzmanīgi klausījās. Vējš pastiprinājās, gaisā smaržoja pēc lietus. Bērni joprojām draiskojās zem strūklakas ūdens šaltim.

-    Neskumstiet, - tēvs Danns sacīja. - Viņa ir sieviete. Lords Bairons par viņām pateicis lielu gudrību - ka attiecības ar sievieti atgādinot paisumu un bēgumu, bet, kad nākot lielais vilnis… tikai Dievs zina, kur tas var mūs aiznest. Tur nu vairs nav ko piebilst.

-   Ja runājam par mums, - es teicu, - viņa ir mūķene, bet es - muļķis.

-    Blēņas! Māsa Elizabete ir moderna sieviete. Gluži vienkārši viņa izvēlējusies ceļu, kas uzliek cilvēkam īpašas saistības. Visu pārējo izmet no prāta. Baznīca tagad ir citāda, nepavisam ne tāda, kada tā bija mūsu bērnībā. Pat ne tāda, kāda bija tava jezuitu laika Baznīca. Tā ir pārvērtusies gandrīz līdz nepazīšanai.

-    Aicinājums ir aicinājums, - es stūrgalvīgi iebildu.

-    Dārgais draugs, - Danns gluži vai svinīgi iesāka, - runa ir par intelektuāli sarežģītu, gudru sievieti, nevis neizglītotu zemnieci vai naivu jaunkundzi, kam parādījies kokā sēdošs Kristus un kas ieņēmusi galvā, ka viņai jākļūst par Viņa ligavu. Elizabete ir šaubu pilna, un runa nav par viņas reliģiozitāti, nē, viņa šaubās par sava dzīvesveida pareizību un spēju pieņemt īstos lēmumus. - Danns veltīja man iecietīgu, domīgu smaidu. - Viņa ir ļoti moderna sieviete, tāpēc patlaban jūtas satraukta un apjukusi. Turklāt viņai piemīt īpašs jūtīgums. Ja viņa būtu biznesmene, zinātniece vai mājsaimniece, viss būtu vienkāršāk. Taču Elizabete ir mūķene, un tas ir pavisam kas cits. Mūsdienās ordenis cenšas pievilināt tieši tādas sievietes - aktīvas, gudras un talantīgas. Kāpēc es jums to stāstu, Driskil? Jūs taču pats esat saprātīgs puisis.

Danns brīdi bija aizņemts ar cigāra aizdedzināšanu, un es domāju par viņa vārdiem un Elizabeti.

-   Sievietes, kuras stājas ordeni… Ordenis nevar paturēt visas. Un arī negrib. Tāpēc spēlei ir jauni noteikumi. Un māsa Elizabete sastopas ar visiem sava laika pārbaudījumiem. Viņu nodarbina domas par mīlestību un vīriešiem, viņa sapņo par bērniem, prāto par savu uzdevumu šajā pasaulē, savām bailēm, savu vājumu un ievainojamibu. Viņu biedē doma, ka viņa varētu zaudēt cieņu ne vien Baznīcas acis, bet arī savās. Ak Dievs, ben, jūs taču pats to visu pieredzējāt! Atcerieties? Un atzīstiet, puis, būt sievietei mūsu dienās nav viegli. Neesat nekāds muļķis, jums tas jāsaprot. - Viņš kūpināja cigāru un vēroja mani kā profesors, kas gaida no studenta atbildi.

-    Atļaujiet jautāt. No kurienes jums ir tāda pārliecība, ka esat liels sieviešu dvēseļu pazinējs? Tad jau varbūt mūķene ari varētu ļaudīm skaidrot, kas ir dzimstības kontrole, laulība un aborts. Varbūt jūs ne nieka nesaprotat no tā visa, ko sakāt.

-   Vai gribat dzirdēt kādu stāstu? Par garīdzniekiem un sievietēm. Man jāizslauka no jūsu nelaimīgā prāta zirnekļu tikli, mans draugs. - Viņš izpūta nevainojamu dūmu gredzenu un tam vidū ielika cigāru. - Iedzeriet vēl kādu malku vīna.

Tēvs Danns izstastlja skumju, aizkustinošu stāstu par savu romānu pēckara Parīzē ar precētu francūzieti. Viņš mīlēja to sievieti, un sieviete mīlēja viņu, turklāt francūzietei bija meita, kam viņš paguvis sirsnīgi pieķerties. Viss beidzies ļoti slikti. Abas sievietes traģiski gājušas bojā, un tēvs Danns to ārkārtīgi pārdzīvojis. Tas bija noticis sen, un viņš par to runāja klusi un mierīgi. Laukuma vidu čaloja strūklaka, mums atnesa vēl vīnu, cigārs nodzisa.

-    Garīdznieki ne tuvu nav pilnības, - Danns teica. - Viņi ir tikai cilvēki, vīrieši. Mēs cīnāmies ar tiem pašiem kārdinājumiem kā citi. Ar vēlēšanos iegūt varu, ar pudeli, ar miesaskāri visos tās veidos, cīnāmies ar vientulību. Salvatore di Mona atrisināja ģimenes naudas grūtības, kļūdams par kardinālu. Par pāvestu Kallistu nemaz nerunāsim. Nav jābrīnās, ka tik daudzi cilvēki vēlas kļūt par kardināliem gan tiešā, gan pārnestā šā varda nozīmē. Starp garīdzniekiem ir alkoholiķi, laulības pārkāpēji, nodevēji, kas ne ar ko neatšķiras no cilvēkiem, uz kuriem tiek izdarīts spiediens. Varam nosaukt lērumu vārdu… - Viņš paraustīja plecus. - D'Ambrici ir tikai viens no tiem.

-    D'Ambrici?

-   Tikai nesakiet, ka Keslera stāsts jus pārsteidza. D'Ambrici ir pasauligākais cilvēks garīdzniecībā. Īsts Baznīcas princis. Viņam ir neiedomājama vara. Taču, tāpat kā Lokharts, jūsu tēvs vai Samerheiss, viņš darbojas žoga otrā pusē. Cits cita cienigi. D'Ambrici visvairāk patīk intrigas un tādi gājieni kā šahā.

-   D'Ambrici… - es tikko dzirdami nomurmināju. Vai patiešām viņš deva pavēli nogalināt manu māsu un sūtīja priesteri ar sudrabainajiem matiem? Vai viņš lika nogalināt Lokhartu un Hefer- nanu… brāli Padraku un nabaga Leo? Mans ierocis bija rotaļpis- tole…

Mēs izgājām no kafejnīcas. Gaisā kavējās caurspīdīga migla un augļu, ziedu un restorānu aromāti, gluži kā eksotiskā tirgū.

Tēvs Danns parādīja man Svētās Marijas baznīcu, paskaidrodams, ka Romā tā esot vecākā. Trešajā gadsimtā to dibinājis pāvests Kallists I. Kristietība tikko sākusi izplatīties, un šeit pulcējušies pirmie Kristus sekotāji. Mēs nogriezāmies ap stūri un nonācām niecīgā laukumā Piazza di San Callistus, kas atradās starp baznīcu un Vatikānam piederošo pili - Palazzo di San Callistus.

-    Vai Svētais Tēvs pieņēmis tā Kallista vārdu?

-    Ja patiešām tā bija, diez vai tāda izvēle nes laimi. - Tēvs Danns pārveda mani pāri laukumam un apstājās pils priekšā. -Šeit, kur tagad slejas šī pils, kādreiz bijusi māja, kurā nelaimīgais Kallists ar ģimeni ieslodzīts gluži kā cietumā un mocīts. Pēc tam pa logu izmests pagalmā. Sen tas noticis. Divsimt divdesmit otrajā gadā.

Mēs stāvējām uz tilta un raudzījāmies Tibrā. Migla bija pārvērtusies lietū, un sīkas lāses ņirbināja ūdens virsmu. Danns stas- tīja par d'Ambrici un Simonu.

-    Kara laikā viņš jutās savā elementā, - Danns teica. - Tādi ļaudis ir kā radīti krīzes situācijām. Taču tagad viņš īsti neatbilst Simona tēlam. Vēl nekas nav skaidrs. Patiešām nezinu, Ben. - Viņš vērās lejup, Tibras tumšajos, straujajos ūdeņos.

Tālumā, Toskānas pusē, nodārdēja pērkons. Mēs devāmies tālāk. Neatlika nekas cits kā gaidīt apspriedes beigas. Apspriedes, kuras dalībnieki bija d'Ambrici un Kallists. Gaidīt un iztēloties, ar ko šī gaidīšana beigsies.

-    Nāciet, - Danns aicināja. - Gribu jums parādīt vēl ko. - Pēc desmit minūtēm mēs stāvējām uz ielas pie noplukušas ēkas, kurā bija iekārtojusies noliktava, pārtikas preču veikals ar nelielu restorānu. Pamazām satumsa, no upes pūta auksts vējš. - Šī ēka pieder Baznīcai, - Danns pastāstīja. - īstenībā viss kvartāls. Risto- rante nebūt nav slikts. Tā īpašnieks Neapolē reiz bija mācītājs. Iesim!

Mēs apgajām ēkai apkart. Sētaspusē pie collas platumā pavērtām metāla durvīm stāvēja nobružāta automašīna.

-   Nāciet! - Danns atkārtoja. - Nekautrējieties. - Viņš atgrūda durvis vaļā un iegāja šaurā, vāji apgaismotā gaitenī, kur oda pēc spageti mērces, ēdamiem gliemežiem, ķiplokiem un raudenes. No telpas gaiteņa galā līdz mums atplūda dīvaina skaņa. Tur korķa mērķi kāds meta šautriņas. Pie durvīm mēs apstājāmies. - Ejiet iekšā! - tēvs Danns mudināja.

Kads vīrs no mērķa vilka ārā šautriņas. Kad viņš pagriezās, viņam rokā bija daudzas mazas, asas smailes.

Es nebiju redzējis viņu ļoti sen. Kopš tām dienām, kad abi ar māsu nepacietīgi gaidījām pie durvīm, ilgodamies, lai viņš iznāk ārā un parotaļājas ar mums. Mugurā viņam bija sīksvītrains tumšpelēks uzvalks, balts krekls ar iecietinātu apkaklīti, kas spiedās pazodē, un tumšu kaklasaiti.

Pazinis mani, viņš plati pasmaidīja.

Tad pienāca klāt, ieskatījās man sejā un cieši apskāva.

-   Kur tas laiks, Bendžamin… Toreiz jūs bijāt mazs ķipars. - Viņš sapurināja mani gluži kā milzu lelli. Joprojām bija ļoti stiprs. - Bendžamin…

Viņš atliecās atpakaļ un nopētīja mani vēlreiz. Es lūkojos kardināla Džakomo d'Ambrici acis.

Kāpēc Artijs Danns bija iegrūdis mani tieši pretinieka rokās?

TREŠA NODALA

Māsa Elizabete, atstūmusi salikuma maketa loksnes, aizvēra acis. Viņa sēdēja savā tukšaja kabinetā pie galda. No borgēzes villas parka viņa bija devusies uz redakciju, kur māsa bernadīna viņu ātri un lietišķi iepazīstināja ar nākamā avīzes numura tekstiem. beigusi māsa Bernadīna atspiedās pret dokumentu skapi, ar gurnu aizgruzdama ciet atvilktni.

-    Varbūt es jaucos, kur nevajag, - viņa teica, - bet tu pilnīgi neizskaties pēc sevis. Vai tu esi raudājusi? Kas noticis?

Māsa Elizabete iesmējās.

-   Ak, nekas īpašs! - viņa domigi novilka. Redzēdama uzticamās palīdzes sejā raizes, viņa piebilda: - Nē, nē, ar mani viss ir labi. Esmu tikai nogurusi.

-    Iespējams, tās ir šoka sekas pēc tās briesmīgās ielaušanās tavā dzīvokli.

-    Iespējams.

-   Tev patiešām derētu kādu laiku atpūsties, Liza.

-    Neraizējies, ar mani viss būs kārtībā.

Palikusi viena, Elizabete ilgi sēdēja aptumšotajā kabinetā pie galda. No pārnēsājamā Somj radioaparāta skanēja klusināta mūzika. Viņa atvēra acis un palūkojās zaļgani mirdzošajā datora ekrānā. Tajā bija redzams fails ar d'Ambrici un Indelikato salīdzinājumu, ko viņa bija izveidojusi pirms dažām nedēļām. Viņa vēlreiz izlasīja abu lakoniskās biogrāfijas. Joprojām nebija īsti skaidrs, ar ko šie divi nodarbojušies kara laikā. Nebija šaubu, ka d'Ambrici Parīzē pildījis kādu uzdevumu. Cik labprāt viņa iemestu skatienu Ņūprudensā atstātajos papīros! Taču vēl lielāku Elizabetes interesi šajā bridī izraisīja Indelikato. Viņš strādāja Romā, bija tuvu pāvestam…

Viņa iedomājās abus šos vīrus. Gluži kā divi pulkveži, kuri katrs ar savu atbalstītāju armiju neatlaidīgi virzās uz vienu mērķi, viņi sacentās par pāvesta troni mūža garumā. D'Ambrici un Indelikato, zemnieka dēls un aristokrātu ģimenes pēctecis, visus šos gadus bija saistīti - vienlaikus brāļi un ienaidnieki sutanās.

Neieslēgdama gaismu, viņa taustījās pa atvilktni, gribēdama atrast pustukšu cigarešu paciņu, ko bija nopirkusi pirms pusgada. Neizdibināma iemesla pēc Elizabete izsmēķēja tieši divas cigaretes mēnesī, un viena šī reize bija pienākusi. Rokas trīcēja, taču atrastā paciņa bija tukša. Tā mētājās starp saspraudēm, limlentes gredzeniem, pildspalvu serdeņiem un tabakas plēksnēm. Acīmredzot māsa Bernadīna bija izlietojusi viņas krājumus. Ak, Dievs, lūdzu, vai patiešām es prasu tik daudz? Vai man iuiv uz to tiesību - pēc visa pārdzīvotā? Es vēlos izsmēķēt tikai vienu cigareti! Vai zini, ko par Tevi saka? Tā varētu būt taisnība… Viņa aizcirta atvilktni ciet un tad, pamanījusi savas rokas, nespēja atraut no tām skatienu…

Pirksti auksti un kaulaini, āda sausa kā pergaments, zilas vēnas - vecas mūķenes rokas…

Elizabete iešņukstējās.

Viņa atcerējās Veļas rokas. Tās gan bija citādas - stipras un iedegušas. Nu Veļa nekad nebūs veca, nekad nekļūs par sažuvušu vecu sievieti, kas apraud ģimeni un bērnus, kuru viņai nekad nav bijis…

Caur asarām viņa vēlreiz uzlūkoja savas rokas.

Iezvanījās telefons.

Nosusinājusi ar salveti acis, Elizabete norija asaru kamolu, kas spriedās kaklā, un pacēla klausuli.

Tajā atskanēja pazīstama balss, ko viņa uzreiz pazina. Mon- sinjors Sandanato.

-   Klausieties, ko teikšu, māsa. Palieciet tur, kur esat, un ārā no biroja neejiet… ne viena, ne ar kādu kopā. Gaidiet mani. Vai sapratāt? Jums draud briesmas. Esmu ceļā pie jums.

Sandanato ieradās pēc nepilnām piecpadsmit minūtēm. Viņš bija aizelsies, balā seja nosvīdusi spīdēja. Uzmeties ar gurnu uz rakstāmgalda malas, viņš drudžaini mirdzošām acīm nopētīja Elizabeti.

-    Kur jūs bijāt palikusi? Vispirms Parīzē, bet tad kaut kur nozudāt! Tas ir neprāts. Es tik ļoti uztraucos!

-   Man ļoti žēl, - viņa atbildēja, - bet Parīzē es nejauši sastapu Benu Driskilu un tēvu Dannu…

-   Ak Dievs! - Sandanato tikko dzirdami izdvesa. - Un tālāk?

-    Kopā ar viņiem es aizbraucu uz Aviņonu.

-    Kāpēc?

-    Un kāpēc ne? - Elizabete piepeši noskaitās. - Un kāpēc jūs mani tā pratināt? Viņi abi ir krietni cilvēki! Kaut gan jūs ar savu kardinālu neklausījāties manī, kad jums uzmācos ar savu versiju par algotajiem slepkavām, viņi sameklēja cilvēku, kurš varēja pateikt ko jēdzīgu…

-   Kādu vēl cilvēku? Par ko jūs runājat? - Sandanato pārliecās pār galdu un saņēma Elizabeti aiz rokas. - Piedodiet, māsa… es izturos kā jucis, bet jums jāizstāsta man patiesība. Esam jau pie mērķa. Drīz mēs attīrīsim Baznīcu no tiem nešķīsteņiem, pavisam drīz. Taču jums jāizstāsta man par to cilvēku Aviņonā. Ludzu! - Viņš stingri saspieda Elizabetes roku.

Elizabetei izlauzās nopūta, it kā viņai būtu radusies iespēja nomest no pleciem smagu nastu. Viņa izstāstija Sandanato par tikšanos ar Kesleru, tagadējo Kalderu. beigās piesardzīgi piebil- dusi, ka Simons Verginijs, pēc Kaldera domām, ir d'Ambrici, viņa palūkojās uz sarunas biedru, gaidīdama asus, sašutuma pilnus iebildumus.

Taču nekas tāds nesekoja. Sandanato pleci saguma. Tad viņš piecēlās un, sabāzis rokas kabatās, sāka soļot pa istabu, drūmi purinādams galvu.

-   Māsa, jums un Driskilam tūlīt pat jāliekas mierā. Klausieties uzmanīgi. Šajā spēlē jus neesat spēlētāji, tikai skatītaji, un es negribu, lai jums pāri pārbrauc kravas automašīna bez numura. Vai saprotat?

-   Nē. Neko nesaprotu. Nedz jūs, nedz Driskilu, vispār nevienu. Taču es nespēju noticēt, ka d'Ambrici ir vainīgs…

-Apsoliet, ka paiesiet malā. Lūdzu!

-   Ne prātā nenāk! Ar kādām tiesībām jūs vispār mani komandējat? Un kāpēc jūs ar putām uz lūpām neapstrīdat Keslera versiju?

-    Labi, - Sandanato noteica, paplezdams rokas un pūlēdamies savaldīties. - Es neapstrīdu Keslera versiju tāpēc, ka ta var būt taisnība. D'Ambrici, iespējams, patiešām ir Simons. jā.

-    Vai jus apjēdzat, ko sakāt? Ka viņš joprojām ir Simons? Tas ir ļoti svarīgi, Pjetro… Jums taču ir dārgs šis cilvēks, un tuvāks par jums viņam neviens nav…

-    Nav runa par personiskajām attiecībām, māsa. Mums jādomā par baznīcas nākotni… un to, kurš būs pāvests. Mēs esam tuvu atrisinājumam. Slepkavības, ko māsai Valentīnai izdevās sasaistīt, viņas nogalināšana, uzbrukums jums…

-    Mēs? Kādi "mēs"?

-    Kardināls Indelikato un es! Jā, ticiet man. Es strādāju kopā ar Eminenci, lai atklātu patiesību…

-Jūs un Indelikato? Ak Dievs, viņi taču ir nesamierināmi ienaidnieki! Viņi ienīst viens otru. Kas notiek? Kopš kura laika jūs esat kopā ar Indelikato? - Elizabetei reiba galva. Kopš neatminamiem laikiem Sandanato bija uzticīgs d'Ambrici…

-    Kopš… kopš sapratu, ka d'Ambrici virza Baznīcu nost no pareizā ceļa. Kopš sapratu, ka viņš nedara neko, lai izpildītu Svētā Tēva rikojumu atrast māsas Valentīnas un pārējo nogalināto slepkavu. D'Ambrici slēpj patiesību, samudžina izmeklēšanu… un dara to tāpēc, ka aiz visiem šiem briesmu darbiem ir pats. Gan es, gan Indelikato redzam, kā viņš izrīkojas ar Kallistu, ka viņš to izolē, ietekmē, vazā aiz deguna, bet Kallistam vairs nepietiek spēka darboties patstāvīgi. Mēs ieraudzījām īsto d'Ambrici seju… un tā iedveš mums šausmas. - Sandanato palūkojās uz Elizabeti ar mokpilnu skatienu.

-    Kad? Cik sen jūs to atklājāt?

-    Tas nav svarīgi, māsa. Galvenais, lai jūs saprastu, cik grūti man bija to atzīt. Jūs zināt, viņš man bija kā tēvs… taču Baznīca ir kas vairāk. Manuprāt, jus domājat tāpat. Vienmēr esmu zinājis, ka agri vai vēlu jums izstāstīšu patiesību. Tieši tāpēc jums teicu, ka mums jāattīra Baznīca no ļaunuma, lai tajā var ienākt labais. Taču patlaban nav laika garām runām, māsa. Mums jārīkojas. - Puskrēslā viņa seja atgādināja masku ar iekritušiem vaigiem un tumšiem acu dobumiem. Tā bija sāpju pārņemta mocekļa seja, mocekļa, kas gatavs mirt par saviem uzskatiem. Eanātiķis, kas spē- jigs uz visu.

Elizabete mēģināja aptvert sirdi stindzinošos jaunumus. D'Ambrici vienmēr bija viņas balsts un paraugs visādā ziņā, racionālas attieksmes, veselā saprāta un krietnuma paraugs, cilvēks, uz kuru var paļauties un kurš skaidri skatās nākotnē. Svētais Džeks, vīrs, kam jākļūst par pāvestu.

-     Tad jau Kesleram bija taisnība, - Elizabete klusi sacīja. - Vai jūs to gribat sacīt? Ka taisnība bija Benam?

-    Man nav ne jausmas, ko teica Driskils, taču es vēlos, lai jūs turētos no viņa un tēva Danna pa gabalu. Driskils pats spēj par sevi parūpēties…

-    Man šķita, ka jūs teicāt, lai mēs abi paejam malā.

-   Es nospļaujos par to, kas notiek ar Driskilu, māsa! Toties jūs man neesat vienaldzīga…

-   Tātad jūs domājat, ka es nespēju par sevi parūpēties. Vai tā

ir?

Sandanato izlikās to nedzirdam.

-   Patlaban nav jēgas strīdēties, jūs d'Ambrici plānam esat milzu drauds. Ja turpināsiet okšķerēt, viņš jūs novāks, aci nepamirk- šķinadams. Jo tas, ko jus pēdējas nedēļas esat noskaidrojusi, var

vinu iznīcināt!

-   Nespēju tam visam noticēt, - Elizabete izgrūda.

-   Padomājiet vien labi.

-    Pieņemsim, ka jums ir taisnība. Kādi tad ir tie viņa plāni? Kas īsti notiek?

Sandanato, izvilcis no mēteļa kabatas cigareti, aizsmēķēja. Dūmi aizvilnīja uz rakstāmgalda pusi. Elizabetei acumirklī smēķēt vairs negribējās. Sandanato noklepojās un notrauca no mēles tabakas d risku.

-    D'Ambrici, - Sandanato sacīja, piemiedzis acis, - apņēmies pārņemt visu Baznīcu… Viņš ir sagrābis varu, ieguvis daudzu kardinālu un plašsaziņas līdzekļu pārstāvju atbalstu, šķiež amerikāņu naudu. Ar vienu kāju viņš stingri stāv materiālajā un politiskajā pasaulē, ar otru - Vatikānā. Prese viņu gluži vai dievina, māsa… es viņu mīlēju tāpat kā jūs, kā mīlēja Vela… taču cilvēks, kuram mēs uzticējāmies, mūs izmantoja savu plānu īstenošanai. Viņš ir vienigais, kuru pāvests vēl uzklausa. D'Ambrici ieguvis pilnīgu varu pār Kallistu, viņa prātu un kontrolē piekļuvi viņam. D'Ambrici panācis, ka pāvests uzstāsies kardinālu un reportieru priekšā un nosauks viņu par savu pēcteci… tāpēc viņam jāsagla- ba noslēpumā sava kaunpilnā pagātne! Viņš jāaptur, māsa!

-    Un jūs ar Indelikato grasāties viņu apturēt, - Elizabete noteica.

-   Ja tas vispār iespējams.

-    Tad jau jūs ar Driskilu esat sabiedrotie. - Elizabete mēģināja apjēgt situāciju.

-    Nē, ne! Vai tad jūs nesaprotat? Driskils neko nedara bez Danna ziņas, viņš ir pilnigā Danna varā! Jau no paša sākuma. Danns ir intrigants un manipulators…

-   Kopš kura laika? Danns ir…

-     lūr nav nekā neticama, Elizabete. Danns ir d'Ambrici cilvēks! Vai patiešām tas nav skaidrs? Tāpēc Danns bija uzreiz klāt Prinstonā, iesaistīdamies izmeklēšanā jau no pirmās dienas… Viņš atrada Driskilu ģimenes kapelā pie mirušās māsas līķa, viņš bija kopa ar Driskilu pirmajā nakti pēc māsas nāves. Viņš Driskilu mudināja, virzīja un mierināja. - Sandanato atkal ieklepojās un, pagājis Elizabetei garām, palūkojās ārā pa kabineta logu. - Danns zināja, ka māsai Veļai jāmirst, esmu par to pārliecināts. Viņa bija tikusi pārāk tuvu d'Ambrici noslēpumam… Māsa Valentīna noskaidroja, ka pagātnē šis cilvēks bijis saistīts ar nacistiem, un zināja, ka viņš pūlas izdzēst atmiņas par šo pagātni. D'Ambrici norīkoja Dannu, lai tas uzmana Driskilu…

-Taču viņi mēģināja Benu nogalināt, kad jūs abi slidojāt…

-   Bens bija pārliecinājis Dannu, ka noskaidros Veļas slepkavības iemeslu…

Vārdi un frāzes bira kā pupas, eksplodēdamas Elizabetes apziņā kā bumbas. Baznīca juka. Danns, kā izrādījās, bija nelietis, tāpat kā d'Ambrici… Pāvests d'Ambrici gūstā… Un mērķis tam visam - d'Ambrici ievēlēšana par pāvestu. Ceļš četrdesmit gadu garumā. No algota slepkavas par pāvestu.

Sandanato uzstaja, lai māsa Elizabete dodas viņam līdzi. Viņš to nogādāšot ordenī, kur tai jāpaliek, līdz viss beigsies. Taču māsa Elizabete viņa piedāvājumu noraidīja. Sandanato neatlaidās, no jauna izraisīdams Elizabetes dusmas. Zaudējusi savaldību, viņā kliedza, ka tas viss ir neprāts, ka Sandanato nav pierādījumu… Tad viņš d'Ambrici pozīciju mēģināja izskaidrot mierīgi un racionāli. Pāvests ir nedziedināmi slims, bet Baznīcai arī turpmāk jāiet kopsolī ar laiku, prasmīgi jāiekļaujas pasaulīgajos notikumos, jākļūst modernai, un viņš, d'Ambrici, tajā ziņā esot neaizstājams lietpratējs. Viņa, nākamā pavesta, redzējumā Baznīca esot pasaulīgās varas sastāvdaļa. Taču joprojām dzīvi ir cilvēki, kuri pārāk daudz zina par viņa pagātni, par viņa sadarbību ar nacistiem un assassini… arī kada sieviete, galu galā divas sievietes… tāpēc viņš sāk šķēršļus no ceļa novākt. Ja paraugās uz visu no pareizā re- dzespunkta, saprast neesot grūti.

Beidzot māsa Elizabete monsinjoru aizraidīja. Sandanato paklausīja negribīgi, vēlreiz piekodinājis turēties tālāk no Driskila, Danna un d'Ambrici.

Driskils. Palikusi viena, Elizabete nez kāpēc domāja tikai par viņu. Driskila dēļ viņas dzīve bija gluži vai noskrējusi no sliedēm un viņa jutās tik slikti kā nekad. Nākotne tēlojās bezcerīga.

Pēc stundas viņa izgāja no redakcijas uz ielas. Sejā iesitās dzestrs novembra vējš. Visapkārt bija kluss, iestādes jau sen slēgtas. Raitā solī Elizabete aizgāja līdz ielas stūrim, kur viņai blakus apstājās spožs melns Mercedes.

Atvērās priekšējās pasažiera puses durvis, un ārā izkāpa garīdznieks melnā lietusmētelī, zem kura vīdēja balta stāvapkaklīte.

-    Māsa Elizabete?

-Jā?

-   Svētais Tēvs atsūtīja pec jums automašīnu. Lūdzu. - Viņš atvēra pakaļējās durvis.

-    Svētais Tēvs ?

-    Lūdzu, masa. Laika ir ļoti maz.

Garīdznieks satvēra Elizabeti aiz elkoņa, viņa paspēra soli uz mašīnas pusi un noslīga uz pakaļējā sēdekļa. Vīrietis apsēdās blakus šoferim. Automašīna uzņēma gaitu.

-    Vatikāns ir uz otru pusi. Kas notiek, tēvs?

Garīdznieks pagriezās un drūmi palocīja galvu.

-   Atvainojiet, māsa, bet pirms tam mums jāpiestāj vēl vienā vietā.

-Kur?

-   Trasteverē, māsa, - viņš atbildēja. Viņi brauca pa tumšām, nomaļām ielām, virzīdamies uzTibras pusi.

Lukturu gaismā pagadījās klaiņojošu kaķu bars, šoferis uztau- rēja, un tie pajuka uz visām pusēm, glābdami savu dzīvību.

CETURTA NODAĻA

DRISKILS

Joprojām centos saprast, kāpēc šajā plašajā, skopi iekārtotajā istabā vajadzīga mana klātbūtne, kad durvis atvērās un tajā ieveda māsu Elizabeti. Lidz tam vēsajā un putekļainajā telpā bijām trīs: tēvs Danns, d'Ambrici un es. Garam, nobružātam galdam abās pusēs bija sagrūstīti krēsli, bet stūri stāvēja vēl viens mazāks galds. Neviens gandrīz neko neteica.

Māsu Elizabeti ieveda garīdznieks, kas tūlīt aizvēra durvis un nozuda. Viņai mugurā bija garš mētelis ar jostu un soma pār plecu. Uzmetusi mums jautājošu skatienu, viņa it kā gribēja ko teikt, bet, ieraudzījusi d'Ambrici, acīmredzot pārdomāja. D'Ambrici piecēlies pagājās viņai pretim un smaidīdams grasījās pavadīt lidz galdam. Elizabete parāvās atpakaļ, taču d'Ambrici bija nepielūdzams.

- Lūdzu, sēdieties, māsa, - viņš teica, šajā pelēkajā uzvalkā viņš Elizabetei izskatījās svešāds. Viņa ierastajā pozā - d'Ambrici parasti mēdza šūpoties uz papēžiem, sakrustojis rokas uz masī- vājām krūtīm, - jautās kaut kāda nepārliecinātība, it kā viņš nezinātu, ko iesākt ar savām rokām un kājām. Tēvs Danns, notvēris manu skatienu, tikko manāmi pasmaidīja. Vecais lapsa, es nodomāju. - Ļoti atvainojos, - d'Ambrici turpināja, - ka jūs atveda uz šejieni bez brīdinājuma un paskaidrojumiem. Taču laika ir maz, un drīz jūs sapratīsiet manas rīcibas motīvus. Šķiet, jums nav jāatgādina, ka šis brīdis ir īpašs. Un tas prasa īpašu rīcību. Vēlreiz no sirds jums atvainojos. - Viņš pienāca pie galda un, nepatīkami šņirkstinādams pa betona grīdu krēslu, pievilka to tuvāk. Šķita, ka viņš nav radis iztikt bez palīga. Sandanato nekur nebija redzams. - Esmu uzņēmies šeit saimnieka pienākumus, jo man jums ļoti daudz kas jāpasaka. Mēģināšu uzminēt visus jūsu iespējamos jautājumus… taču, kā jau teicu, laika ir maz. - Viņš uzmeta nedrošu skatienu pulkstenim gluži kā aktieris nepazīstamam rekvizītam. Nebija šaubu, ka viņa pastāvīgais laika uzskaitvedis ir Sandanato. Atspiedies pret krēsla atzveltni, d'Ambrici pārlaida skatienu tukšajam galdam. - Tātad sāksim. Tēvs Danns ir mans tuvs un uzticams draugs. Viņš informēja mani par jūsu aktivitātēm, Bendžamin. Ēģiptē, Parīzē, Īrijā, Aviņonā. Viņš pastāstīja arī par Ņūprudensā atrasto manuskriptu. Zinu, ka jūs par slepkavu uzskatat Augustu Horstmanu. Protams, viņš pastāstīja arī, kāpēc Ērihs Keslers uzskata mani par Simonu Verginiju, kam ir liela nozinu1 šajos notikumos. Jā, manuprāt, esmu par visu lietas kursā.

Uzskatu, ka esat pelnījuši saņemt no manis paskaidrojumus. Kāpēc es teicu "pelnījuši"? Jūs, Bendžamin, esat pelnījis uzzināt patiesību, jo mirusi jūsu māsa. Un jūs, Elizabete, gandrīz pati kļuvāt par upuri. Jūs abi ar savu apņēmību, man jāteic, muļķīgu apņēmību, kas robežojas ar neprātu, esat pelnījuši dzirdēt patiesību par notikumiem, ko laiks sen apglabājis zem putekļiem un pelniem. Vaļsirdīgi runājot, man grūti noticēt, ka šādos apstākļos iespējams paveikt tik lielisku detektīva darbu. Tomēr jūs bijāt spītīgi. - Viņš mazliet skumji nogrozīja galvu ar lielo degunu. - Un tādējādi apgrūtinājāt man miklas atminēšanu un sarežģījāt vēl vienu uzdevumu - slepkavību pārtraukšanu jeb, runājot mana uzticamā drauga Sandanato vārdiem, " Baznīcas glābšanu".

Viņš apklusa, it kā meklētu atbildi, kas mūs visus apmierinātu, bet tad padevās. Sēcoši ievilcis elpu, viņš noslīga uz krēsla.

- Jā, - d'Ambrici dobji sacīja, - es biju Simons Verginijs. Pāvests Pijs mani nosūtīja uz Parīzi pie Toričelli, lai organizēju partizānu grupu, cīnītājus, kas aizstāvētu Baznīcas intereses. Mums vajadzēja iegūt nacistu uzticību un atbalstu, lai baznīca saņemtu savu daļu salaupīto dārgumu. Tas nebija viegls uzdevums, ja ņem vērā, ka Gērings un Gebelss visu gribēja pievākt sev. Turklāt tas nebija Dievam tīkams uzdevums. Taču jums jāsaprot, ka tā bija pāvesta Pija personiska, slepena pavēle, kas šim uzdevumam piešķīra īpašu nozīmi. Viņš teica man… viņš teica, ka uztic man darbu, no kā atkarīga Baznīcas izdzīvošana. Jūs nespējat iedomāties, kāds toreiz bija pāvesta nozīmīgums, kādu iespaidu viņš atstāja uz mani, parastu Baznīcas kalpu… Tā nu iznāca, ka viņš izvēlējās tieši mani, uzskatīdams, ka esmu cienīgs pildīt tik svarīgu pavēli. Cik sāpigi man tagad ir to sacīt! Iaču pēc dabas esmu prag- matiķis, turklāt studēju vēsturi. Vēsture, ziniet, nav pati jaukakā vieta. Vēsture ir patvērums pragmatiķiem. Toreiz es vairāk biju laicīgs cilvēks. No garīdznieka manī bija maz. Varbūt tā bija, varbūt ne. Taču es biju īstais cilvēks šim darbam, biju apņēmības pilns darīt visu, ja vien tas vairotu baznīcas labklājību. - Viņš noklepojās. - Piedodiet, ja novirzos, taču es cenšos pateikt galveno…

Jā, kapsētā es nogalināju tēvu Lebeku. Tas bija tik sen… es vairs neatceros viņa seju. Lebeks bija neģēlis. Plosījās karš… Es sodīju nodevēju, kurš uzsūtīja mums virsū nacistus. - D'Ambrici strauji pacēla galvu un pētīgi raudzījās uz mums no smago krokodila plakstiņu apakšas. - Vai gaidāt nožēlu? Velti, jūs to nesagaidīsiet… Kā jau secinājāt no dažādiem avotiem, man derdzās būt nacistiem par izpalīgu… Tomēr es darīju savu darbu, lidz man radās iespēja nodibināt sakarus ar Pretošanās kustības cīnītājiem. Attiecības ar nacistiem uzturēju acu apmānīšanai, lai tie ar saviem smagajiem zābakiem nelīstu baznīcas lietās. Es biju gatavās galvassāpes nabaga Toričelli. Viņš gribēja izdzīvot par katru cenu, nelikdamies zinis par realitāti. Viss, ko es teicu un darīju, viņu biedēja. Viņš jutās kā slazdā. Iztapa nacistiem, izdabāja Baznīcai, kārtoja lietas ar visādiem amerikāņu blēžiem, kas Parīzē uzradās un pagaisa gluži ka bīstami vīrusi.

D'Ambrici atkal ieskatījās pulksteni un salika rokas ar tuklajiem pirkstiem sev priekšā uz galda.

- Jā, bija paredzēts nogalināt lielu vīru, ietekmīgu vīru. Viņam vajadzēja ierasties Parīzē ar vilcienu. Tēvs Lebeks to zināja. Viņš piedalījās plāna izstrādāšanā, lai gan to neatzina. Tas nebija viņa lēmums. Un tad viņš mūs nodeva, un vairākus mūsu cilvēkus tajā kalnā nogalināja, biju pārliecināts, ka tieši Lebeks padeva ziņu nacistiem. Tāpēc es viņu sodīju. Pa savam. - It kā uzskatāmi to apstiprinādams, d'Ambrici nokrakšķināja resno pirkstu kauliņus. -Jā, Pijs atsūtīja no Romas izmeklētāju, kam bija jāsavāc pret mani pierādījumi, ka esmu nogalinājis garīdznieku un izstrādājis plānu cilvēka nogalināšanai vilcienā… un vispār neesmu pildījis Pija uzdevumu sadarboties ar vāciešiem. Vatikāna atsūtītais cilvēks zināja, ka pēdējā apsūdzība ir patiesa. Pija pacietības mērs bija pilns. Arī nacisti bija sūdzējušies Pijam par manu nevēlēšanos izpildīt viņu prasības. Ja, no Romas atsūtīto cilvēku noteiktās aprindās dēvēja par Kolekcionāru. Viņš vāca informāciju, pierādījumus, liecības… Dievs vien zina, ko vēl viņš kolekcionēja. Viņa uzdevums nebija viegls, jo assassini, tikai daži dzīvi palikušie viri, bija palaisti uz visām četrām debess pusēm, un neviens nezināja, kur viņi ir. Neviens nezināja, kas viņi tādi ir, tikai es un viņi paši. Iaču es biju vienīgais, kas pazina viņus visus, tomēr ar vienu izņēmumu. Tas bija cilvēks ar segvārdu Erchercogs. Jā, patiešām, bija Bordžu laika dokuments, saraksts ar to cilvēku vārdiem, kuri atteikušies no visa un riskējuši ar visu, lai kalpotu Baznīcai. Tajā bija minēti cilvēki, kuri nogalinājuši pāvesta uzdevumā, Baznīcas vārdā. Es nosūtīju šo dokumentu uz Īriju ar diviem saviem cilvēkiem, brāli Leo un krietnāko, nesavtigāko vīru, kam uzticējos visvairāk… Augustu Horstmanu.

Pēc viņu aizceļošanas uz Īriju neko par viņiem vairs nedzirdēju. Parīzē man bija savas nedienas - ar Kolekcionāru. Es jutu, ka viņš zogas man aizvien tuvojas, mati uz galvas man slējās stāvus, jo es zināju, ka viņš metodiski gatavo lietu, kas varētu apmierināt pāvestu Piju. Un tas savukārt mani sodītu, kā vien vēlētos… Un tad, in extremis, galējas nepieciešamības bridi, es izmisis vērsos pie tava tēva, Bendžamin, sena ieroču biedra, viena no tiem SIB spiegiem, kuri toreiz klīda pa Eiropu kā rēgi, savu iespēju robežās nodrošinādami ar informāciju sabiedrotos. Tā Hjū Driskils lika lietā visu savu prasmi un ietekmi, lai dabūtu mani āra no Parīzes un atstātu Kolekcionāru kožam pirkstos. Hjū aizveda mani uz Prinstonu, bet pec tam ar savu draugu, dižo Drū Samerheisu, veda pārrunas ar Piju par manu atgriešanos Romā. Par drošu atgriešanos.

D'Ambrici aizsmēķēja melnu cigareti ar zelta stipiņu un caur puspievērtiem plakstiņiem pārlaida mums gurdu skatienu.

- Tagad par manuskriptu. Ko es darīju, kad jūs ar mazo Veļu gribējāt, lai eju ārā uzspēlēt bumbu vai kopā ar jūsu māti pastrādāju dārzā? Kāpēc es to visu rakstīju? Ar pārrunām starp jūsu tēvu, Drū Samerheisu un pāvestu Piju bija par maz, jo Pijam bija personisks iemesls mani ienīst un baidīties no manis. Lai paliktu ne vien Baznīcā, bet paliktu arī dzīvs, man bija vajadzīga papildu apdrošināšanas polise. Tā nu es pats sev šo polisi uzrakstīju. Uzticēdams to lauku mācītājam, zināju, ka esmu drošībā. Atstāju sev kopiju, lai to paradītu Pijam un brīdinātu viņu - ja ar mani kas notiks, visa pasaule uzzinās par algotajiem slepkavām, par viņa sadarbību ar nacistiem mākslas vērtību izlaupīšanā. Jā, es izmantoju segvārdus, lai nodrošinātos pret Ņūprudensas veco mācītāju, kas tos papīrus lasīs un daudz ko uzzinās, taču segvārdi nepadarīja stāstā minētos notikumus par nebijušiem. Visu biju aprakstījis pietiekami sīki, minējis pierādījumus, un kompetents cilvēks varētu pārbaudīt, ka tas viss patiešām noticis.

Kad lapas bija uzrakstītas un jūsu tēvs un Samerheiss sagatavojuši atgriešanās ceļu - Pijam tas bija rūgts piliens es devos uz Romu. Manuskripts mani aizsargāja, karādamies virs galvām ka Dāmokla zobens, tāpēc es netraucēts varēju kapt pa karjeras kāpnēm. Taču, - viņš ieskatījās mums sejās, - šis stāsts bija par pagātni, vai ne?

Es ilgi un uzmanīgi klausījos kardināla stāstījumā, mēģinādams samērot dzirdēto ar saviem apsvērumiem. Tad d'Ambrici apklusa, lai atvilktu elpu. Gaiss telpā bija karsts un smacīgs, virs galvas neskaidri skanēja restorāna virtuves trokšņi. Kad es ierunājos, mana balss skanēja saspringti un nedabiski skaļi.

-   Tas, ko esat darījis pagātnē, mani neinteresē, - es teicu, - un mani itin nemaz neizbrīna Baznīcas rīcība kara laikā. Kopējā aina nacistiem simpatizējošs pāvests labi iederas. Jūs stāstāt, ka nogalinājāt Lebeku. Iaču tas ir sens notikums, kam ar mani nav nekādā sakara. Esmu šeit tāpēc, ka nogalināta ir mana māsa…

-    Šeit, Bendžamin, jūs esat tāpēc, ka es pēc jums aizsūtīju. Bet runājiet vien, mans dēls. Skatos uz jums un redzu mazu zēnu, kāds reiz bijāt. Nepacietīgs, allaž gatavs rotaļai. Jūsos joprojām ir dzīvs tas mazais zēns. Nemaz neesat pārvērties. Visu gribat atrisināt uzreiz…

-   Es gribu zināt, kas nogalināja manu māsu. Kas deva tadu rīkojumu? Horstmans nospieda mēlīti. Jūsu krietnākais cilvēks 1 Iorstmans, kā jums labpatika izteikties, tas pats, kurš ietrieca nazi mugura man. Kas viņu sūtīja? Jūs, starp citu, esat pirmais kandidāts, kaut gan es jūsos redzu tikai resnu, vecu viru, kas raujas iesēsties Pāvesta krēslā. Nekāds dižais cilvēks jūs neesat, un fakts, ka esat kardināls, ne par ko labu neliecina. Katrā ziņā nekāds Svētais Džeks jūs noteikti neesat!

D'Ambrici smaidīdams māja ar galvu, it kā piedotu man šos vārdus. Danns lūkojās griestos. Māsa Elizabete sēdēja gluži kā sastingusi, nenovērsdama skatienu no savam klēpī saliktajām rokam.

-    Es saprotu, - d'Ambrici teica, - ka varu izraisīt jūsu aizdomas. Taču neaizmirstiet, ka tieši es esmu šīs sarunas iniciators, jo vēlējos jums paskaidrot, ko daru un ko esmu darījis… ja es butu tas, par ko jūs mani uzskatāt, man vienkāršāk būtu jūs nogalināt, vai ne? ja jau esmu nogalinājis tik daudz cilvēku, kāpēc to pašu neizdarīt ar vēl vienu?

-    Nu, iemeslu tam varētu būt miljons, - es atbildēju.

-   Taču tikai viens iemesls ir svarīgs. Es neesmu nevienu nogalinājis, bendžamin. Ja, es biju Simons. Taču tagad, pēc četrdesmit gadiem, šis pavēles Horstmanam neesmu devis. Neesmu viņu nedz redzējis, nedz dzirdējis par viņu, nedz runājis ar viņu no tā brīža, kad pēdējo reizi tikāmies Parīzē un es iedevu viņam no Pija saņemto Bordžas konkordātu. - Piemiegtām acīm viņš vēroja mani caur dūmu gredzeniem, atgādinādams Žanu Gabēnu kādā vecā filmā. - Un te nu rodas svarīgais jautājums, uz kuru mums jārod atbilde… Kas viņu atkal sūtījis darbā? - D'Ambrici atlaidās pret atzveltni, un krēsls nokrakšķēja. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš joprojām mani pētīja.

-    Kas? - es uztvēru sarunas pavedienu. - Pirmkārt, mums jāmeklē cilvēks, kas zināja, kur Horstmans atrodams. Otrkārt, šis cilvēks zina, ka Horstmans, kalpodams Baznīcai, bijis algots slepkava. Treškārt, tas ir cilvēks, kura pavēles Horstmans pilda. T ā kā iepriekš Horstmans pildījis Simona pavēles, es domāju, ka tikai Simons Verginijs varēja aktivizēt veco tīklu…

-    Ļoti loģiski. - D'Ambrici māja ar galvu. - Jūs esat jurists un spriežat kā jurists, bet vai patiešām tā ir? Vai viss jāsaista vienīgi ar Simonu? Jūs, protams, varat palikt uzticīgs savai versijai, Bendžamin. Vienmēr esat domājis patstāvīgi. Taču paskatīsimies uz problēmu mazliet citādi. - Uzlicis elkoņus uz galda, viņš paliecas uz priekšu. - Kads Horstmanu vada, dod viņam norādījumus. Šis nezināmais ir īstais slepkava, piekrītiet…

-   Negrasos Horstmanu attaisnot. Pistoli pie galvas māsai pielika viņš…

D'Ambrici pamāja ar galvu.

-    Kāpēc visus tos cilvēkus nogalināja? - viņš turpināja. - Šajā ziņā sliecos piekrist Keslera kungam. Kāds slepkavoja tos, kuri zināja patiesību par kara laika notikumiem Parīzē, tos, kuri zināja patiesību par Baznīcas sadarbību ar nacistiem, par algotajiem slepkavām un mūsu briesmoni Horstmanu… Šie ļaudis radīja draudus šim cilvēkam, tāpēc viņiem bija jāmirst. Un kas, jūsuprāt, ciestu visvairāk, ja šie notikumi uzpeldētu?

-    Kāds, kurš Parīzē nogalināja cilvēkus, - es atbildēju. - Un mēs no jauna atgriežamies pie Simona Verginija. Pie cilvēka, kurš patlaban var zaudēt visvairāk. Teiksim, Pāvesta krēslu. Neviens cits tik ļoti neciestu, ja šie notikumi uzpeldētu, kā jūs, Svētais Džek… '

-    Vai Svētais Džeks patiešām ir vienīgais aizdomās turamais? - d'Ambrici klusā balsī iebilda. - Varbūt vēl kādam ir motīvs? Neaizmirstiet, ka tuvojas jaunā pāvesta vēlēšanas, kurā būs pavisam neliels elektorāts - kardinālu konklāvs. Mirstošajam pāvestam ir milzum liela personiska ietekme. Ir dažādi līdzekļi, ar kādiem var ietekmēt šo elektorātu. Pirmais no tiem, protams, ir nauda. Tad varas apsolījums, piekļūšana pāvestam. Viens no vissenākajiem līdzekļiem ir bailes. Vai zināt, no ka visvairāk baidas kūrija, Vatikāns un Baznīcas valdošās aprindas? No ierastās kārtības izjukšanas. Citiem vārdiem - no haosa. Nav nekā ļaunāka par haosu. Paši ietekmīgākie Baznīcas cilvēki cīnās ar haosu. Viņi to iznīdē jau iedīglī, un, ticiet man, viņiem sokas diezgan labi. Viņiem vajadzīgs cilvēks ar dzelzs dūri. Ja vajadzēs, Baznīca atgriezīsies vistumšākajā pagātnē, ķersies pie represijām pret citādi domājošiem, pat pie inkvizīcijas, lai pieveiktu haosu. Ir mums pat tādi, kas uzskata, ka inkvizīcijas ieviešana sen nokavēta. Mirstošais pāvests arī necieš haosu, viņš arī raugās pēc stipra cilvēka. Mums jāatbild uz jautājumu - kas visvairāk iegūs no bailēm, haosa un nekārtībām? Protams, cilvēks, kas tās rada. Tā ir atbilde uz visiem mūsu jautājumiem.

-    Kāpēc jūs spēlējat ar mums šis spēles? - no satraukuma trīcošā balsī vaicāja māsa Elizabete. - Ka gan lai mēs zinām, kurš tas ir? Cik vēl ilgi šis neprāts turpināsies? Ja nu tas esat jūs? Vai jums ir izdevīgs haoss? Jums ir pieeja pāvestam… Ja paklausās jūsos, varētu domāt, ka Baznīca ne ar ko neatšķiras no mafijas, KGB un CIP! Baznīca nav tāda!

D'Ambrici, aizvēris acis, piekrītoši māja ar lielo galvu un sēcoši nokrekšķinājās.

-   Tāda diemžēl ir rūgtā patiesība. Tiklīdz likmes kļūst augstas un sakas ciņa par varu, atšķirības starp jusu minētajām organizācijām gandrīz, nav. Vēsture to apliecina. Jūsu draudzene māsa Valentīna lieliski to saprata. Viņa labi pazina arī Baznicas ēnas puses. Taču viņai bija skaidrs ari tas, ka Baznicas mērķi pašā saknē atšķiras no šo organizāciju mērķiem. Un šoreiz nav runa par spēli. Saprotiet, es zinu, kas to visu vada, taču, ja pateikšu, - vai jūs man ticēsiet? Neesmu pārliecināts. Taču drīz, pavisam drīz… Ko es vēl gribēju jums sacīt? Kardināls Indelikato rīko ļoti plašu pieņemšanu. Šis cilvēks apbrīnojami labi jūt laiku. Iesaku to nepalaist garām.

-    Pieņemšana? - es izbrīnījies pārjautāju. - Par ko ir runa?

-    Ziniet, Ben, šīs Fredi rīkotās pieņemšanas jau kļuvušas leģendārās. Man izkritis no prāta, ko viņš svin šoreiz, taču varu galvot, ka vakars būs brīnišķīgs. Turklāt esmu pārliecināts, ka viņš gribēs jūs redzēt savā pieņemšanā. - Smagie plakstiņi noslīga pār acīm. - Nenožēlosiet, ja tur ieradīsieties. Turklāt man sagatavots jums pārsteigums, taču par to uzzināsiet pieņemšanas laikā. - D'Ambrici ar šņirkstošu troksni atstūma krēslu. - Un tagad… šoferis jau mani gaida. Jāatgriežas pie darba…

-    Vēl viens jautājums! - es iesaucos. - Jūs teicāt, ka Pijs jus ienīda. Kāpēc?

Māsa Elizabete pielēca kājās.

-    Kas bija tas vīrs, kam vajadzēja braukt vilcienā? Un kas tā par Pija sazvērestību? Vai tā sauca viņa plānu atjaunot assassini darbību?

D'Ambrici - liels un spēcigs, par spīti gadiem, - lēni pagriezās pret Elizabeti. Raupjajos sejas pantos bija lasāms izbrīns.

-    Tas taču viss ir saistīts! Pijam bija pamatots iemesls izturēties pret mani ar neuzticību. Jo tieši viņam… ar to vilcienu bija jābrauc pāvestam Pijam.

-    Un jūs grasījāties viņu nogalināt?! - Elizabete bija satriekta.

-Jā, mēs grasījāmies nogalināt pāvestu. Briesmīgi, vai ne? Pēc

vecajām labajām tradīcijām. Mūsu sazvērestība kļuva pazīstama ar nosaukumu "Pija sazvērestība". Lai gan tā bija sazvērestība pret Piju. Kad zināmas atbildes, viss ir vienkārši. Iespējami daudzi pieņēmumi un skaidrojumi, taču pareizs ir tikai viens. Neaizmirstiet to.

-   Nē, pagaidiet… - Māsa Elizabete rauca pieri, nespēdama aptvert dzirdēto.

-   Viņš bija to pelnījis, māsa.

-    Un tad tēvs Lebeks brīdināja Vatikānu. Pijs nebrauca, un jūs nogalinājāt Lebeku…

-   Es taču jau teicu, jā, es viņu nogalināju. Biju pārliecināts, ka viņš mūs nodevis un viņa dēļ nogalināja manus biedrus. Taču vēlāk… zinošs cilvēks man pastāstīja, ka ne jau Lebeks brīdināja Vatikānu. Es nebiju nogalinājis īsto cilvēku. Taču zaudējums nebija liels…

-    Ak Dievs… - māsa Elizabete noelsās.

D'Ambrici piegāja viņai klāt un saņēma viņas roku.

-    Nabaga meitene, mana dārgā nabaga meitene! Zinu, jums ir sevišķi grūti. Man patiešām žēl. Taču es darīšu visu, lai šis murgs beigtos.

-    Kas gribēja mani nogalināt? - viņa jautāja, aizturēdama asaras.

-    Drīz, pavisam drīz tas beigsies. Es saprotu jusu raizes un sašutumu. Ja, jums taisnība, tas ir neprāts. Garīdznieks, kas mēģinājis nogalināt pāvestu, kas kailām rokām noslepkavojis citu garīdznieku… Un vienlaikus tas ir tas pats vecais vīrs, kuru pazīstat jau tik ilgi, kuru cienījat un kuram uzticējāties. Protams, jūs esat apstulbusi. Ko varu jums teikt? Mani jau sen vairs morāles jautājumi neuztrauc. Es rīkojos tā, kā uzskatu par vajadzīgu, par pareizu. Jā, tāda attieksme īsti nepiedien vecā labā garīdznieka tēlam. Taču man allaž ne tik svarīgi bijis tas, vai esmu labs garīdznieks, pirmām kārtām esmu gribējis būt labs cilvēks. - Viņš uzmeta acis pulkstenim. - Tiksimies rīt šajā pašā laikā Indelikato villa. Bet pagaidām - arlabvakar. - Durvīs viņš apstājās un atskatījās. - Esiet piesardzīgi.

Tajā vakarā es viens sēdēju viesnīcas Hassler numurā un domāju par d'Ambrici. Tēvs Danns bija devies savās gaitās, ne ar vārdu nepaskaidrodams savas attiecības ar kardinālu. Par to, ka es varētu piezvanīt Elizabetei, nevarēja būt ne runas. Cik reižu gan var pataisīt sevi par muļķi? Pēc olimpiskā rekorda es netīkoju.

Manu gara acu priekšā tēlojās ainas no d'Ambrici dzīves. Kā viņš kalnos gaida parādāmies vilcienu ar pavestu Piju. Plāns bija tik neprātīgs, ka man, par to domājot, aizrāvās elpa. Kas notiktu, ja uzbrukums izdotos? Vai Baznīca atrastu savās rindās patiešām dižu cilvēku, kurš atzītu nacisma nelietīgumu? Vai Baznīcas morāla izaugsme būtu straujāka? Varbūt es būtu pavisam citāds cilvēks, ja Baznīca toreiz butu citāda? Vai es kļūtu par priesteri, ja Baznīcā nebūtu Pija?

Mana dzīve nebija izveidojusies tāda, ka plānots, par visu biju maksājis augstu cenu. Biju zaudējis baznīcu un tēva mīlestību, un pamazām biju sācis nīst gan vienu, gan otru. ja nu d'Ambrici ar savu nelielo komandu būtu Piju nogalinājis? Vai es būtu kopā ar baznīcu un tēvu?

Es nospriedu, ka atbildi uz šo jautājumu nemaz negribu zināt.

Bet kas tad īsti sazvērniekus nodeva?

Mans ievainojums bija gandrīz sadzijis. Sāpes garajā rētā vairs nededzināja kā ar uguni, bet paretam tikai truli pulsēja. Es ielaidu vannā tik karstu ūdeni, ka norasoja spogulis. Pēc tam atkorķēju viskija pudeli, ko tēvs Danns bija iegādājies kādā krodziņā, kura saimnieki izdabāja izslāpušo britu gaumei. Viskijs bija diezgan salds, taču garšīgs, nedaudz smaržoja pēc kūdras dūmiem, un bija jāatzīst, ka neko tik labu neesmu dzēris. Tas saucās E'Dradour un, kā bija pastāstījis Danns, nāca no nelielas viskija ražotnes Skotijā. Starp citu, jautājumos par "ugunīgo dziru" Danns allaž demonstrēja dziļu izpratni. Es gulēju vannā un lēju viskiju uz ledus kubiciņiem, lidz pudele bija pusē. Stiprais dzēriens daļēji izgaisina ja sasprindzinājumu.

Es jutos ļoti noguris. Iespējams, tāpēc man šķita, ka nav vērts piešķirt visam pārāk lielu nozīmi. Mana dzīve bija kļuvusi atka- riga no šim Romas leģendām un intrigām, taču, ja es no šā virpuļa izietu, neviens par mani daudz nebēdātu. Ši doma nomierināja mani. Varbūt es šajos notikumos neko nenozīmēju… Un vispār - ja esi Romā, izturies kā romietis, bet vai kādu tas interesē?

D'Ambrici…

Kas no viņa teiktā ir patiesība? Kas vispār ir patiesiba? Vai kāds maz atceras, kas tā patiesība tāda ir? Es gulēju karstajā ūdenī, bet prāts maldījās ilūziju pasaulē…

Man šķita, ka esmu pludmalē, kur lēni mirstu. Palmas ēnā raud skaista meitene, turpat ir kāds pulkvedis, kura ēna, aizsegdama sauli, man tuvojas, bet daži spožie stari, kas krīt pār viņa augsto virsnieka formas cepuri, man apžilbina acis. Pulkveža briļļainā seja ir muļķīga, rokā viņš tur pistoli…

Prātā skanēja skumja Donalda Feigena dziesma, un es lieliski apzinājos, ka guļu karstā vannā, ka visapkārt ir garaiņi, ka blakus ir viskija pudele un ilassler spainīti kust ledus, taču, kad iedomājos, kas var notikt rit, man pakrūti sažņaudza bailes. Tajā pašā laikā es noasiņoju pludmales smiltis, un lidmašīna, ko biju noīrējis no kaulaina vira ar divkrāsu sporta kurpēm, pēc manis neatlidoja, meitene bija mani nodevusi, pulkvedis nodevis, un man jāmirst. Es sapratu, ka to visu esmu izlasījis kādā grāmatā, vēl viens atvadu skatiens… Manas domas klīda, dziesma prātā joprojām skanēja, un skaidrs bija viens - ja mana dzīvība neaprausies no daudzajiem ložu ievainojumiem, es nomiršu no drudža…

Ak kungs, d'Ambrici mēģinājis nogalināt pāvestu!

Un nogalinājis Lebeku. Bet pēc tam noskaidrojies, ka nodevējs ir pavisam cits cilvēks.

Un viņam tas bijis nebijis! Ne mazākās nožēlas.

Kā tas iespējams?

Droši vien vainojams karš. Karā viss bija citādi. Agrākie noteikumi vairs nederēja…

Galu galā es izkāpu no vannas un, aizklumburojis uz gultu, trīcēdams apgūlos. Man ienāca prātā Gabriēlas Lebekas melnīgsnējā āda, apaļīgais augums, un es zināju, ka nekad viņu vairs neredzēšu. Gribējās, lai viņa apvītu mani ar savām kājām un ievilktu sevī, kur bija tik silti un droši… Es ilgojos pēc miera un drošības. Nemaz tik daudz neprasīju.

Vai pieņemšanā pie kardināla Indelikato es jutīšos drošībā? Diez vai. Ielūgumi bija atstāti pie viesnīcas administratora. Kardināls priecāšoties, redzot mūs savā villā.

Rītvakar.

Sapnī pie manis atkal atnāca māte.

Tajā pašā vecajā sapnī.

Šajā reizē viņa pienāca man tuvāk. Ģērbusies tajā pašā caurspīdīgajā naktskreklā vai rītasvārkos, tajā pašā darbības vietā, ko pēc daudzajiem gadiem jau pazinu… Viņa stiepa man pretī rokas, uz kuru garajiem pirkstiem ar krāsotajiem nagiem mirdzēja gredzeni, mati viņai bija savēlušies… Taču nu es redzēju viņu daudz skaidrāk, it ka būtu nozudis viens no dūmakainajiem plīvuriem, kas mūs šķīra vienu no otra.

Es jutos apmulsis, it kā redzētu māti intīmā bridi, kurā man nevajadzētu būt klāt, tomēr viņa zināja par manu klātbūtni, stiepa man pretī rokas un kaut ko teica. Es jutu viņas smaržas, gar- dēniju smaržas, ko pazinu kopš bērnības un kas palika atmiņā uz visu mūžu. Viņas elpā bija jaušama džina un martīni aromāts… Tas viss manā sapni bija pirmo reizi, iepriekš tādus sikumus nemāniju… Māte izskrēja no guļamistabas, kur vīdēja dzeltena gaisma. Acīmredzot bija nakts, jo man mugurā bija sarkanrutota pidžama. Man bija kādi desmit, divpadsmit gadi, un pirmo reizi dzirdēju viņas balsi tik skaidri…

Iepriekš sapni nekad neizšķiru vārdus, ko viņa saka. Šis sapnis atspoguļoja kādu notikumu, kas bija iegūlis atmiņā, bet ko vēlāk biju aizmirsis vai, vēlēdamies aizmirst, domas par to nomācis. Vārdi plūda no liela tāluma, māte sauca mani vēl un vēlreiz. Ben, Ben, paklausies, lūdzu, Ben, uzklausi… Es rāvos prom, jo šī nebija tā māte, ko es pazinu un mīlēju un kas bija pati pilnība. Šī sieviete dzēra un raudāja un, žņaudzīdama rokās mutautu, lūdzās un sauca mani. Kaut kas viņu bija nobiedējis, varbūt tāpēc viņas balss bija tik savāda, ka aizlūzusi… Māte gribēja, lai pieeju tuvāk, taču viņa mani biedēja, jo bija pavisam citāda… Si ķērkstošā balss… Ben, nebēdz projām, lūdzu, mīļais, paklausies…

Lūgums bija tik uzstājīgs, ka es beidzot piegāju viņai tuvāk, juzdams, ka viņa sagrābj mani aiz rokas. Viņas pirksti bija spēcīgi un asi gluži kā tā nelaimīgā putna nagi, kuru pirms ilga laika biju redzējis uzdurtu uz dzelzs žoga smailes. Mātes baiļpilnās acis raudzījās manī… un viss manā sapni piepeši sajaucās - putns, žogs, aizlūzusi mātes balss, viņas putna nagiem līdzīgā roka, smalki kauliņi, spalvu kamoliņš… Tad putns atdzīvojās un izmisīgi savēcināja spārnus, cenzdamies aizlidot prom no žoga, bet nāve nelaida to vaļā. Spārni vēl brīdi bezpalīdzīgi sitās, bet kājas jau notrīsēja, un tajā brīdi notika metamorfoze… Kā tas var būt? Kā? Var būt, jo tas ir sapnis, es nodomāju. Putns pārvērtās vīrieti, kam kājas kūļājās gaisā. Viņš bija melns, viscaur melns, tāds pats kā tas mirstošais putns, un viņš ari mira. Melns vīrieša ķermenis uz balta fona šūpojās vējā, un es apjēdzu… un es apjēdzu, ka tas ir…

Tēvs Governo.

Ābeļdārzā. Lai gan es nekad nebiju viņu tur redzējis.

Toties redzēju tagad - sapni. Kāpēc? Man nebija ne jausmas. Nolādēts, tas taču sapnis! Sapnis un vēl kas vairak.

Tad es saklausīju savu balsi: priesteris dārzā!

Agrāk neko tamlīdzīgu nebiju teicis, pat mātei ne, jo tas bija aizliegts temats, taču nu es stāvēju un kliedzu šos vārdus viņai sejā, un mātei no acīm plūda asaras, skumji ripodamas pa vaigiem lejup, un man šķita, ka viņas seja kļūst mazāka un mazāka, gluži vai kusa, un mani sagrāba šausmas, ka es tepat gaitenī zaudēšu māti pavisam. Un piepeši es izdzirdēju viņas balsi.

Tu, tu, tas biji tu… tu izdarīji to… tu esi visā vainīgs, jau pašā sakumā… tikai tu… es neko nevarēju darīt… bija par vēlu… tu izdarīji to… nabaga priesteris!

Tad viņa pagriezās, grīļodamās iegāja guļamistabā un aizvēra durvis.

Es stāvēju aukstajā un tumšajā gaitenī… un nākamajā mirkli, noplūdis aukstiem sviedriem, pietrūkos sēdus Romas viesnīcas gultā. Šis sapnis mocīja mani vairāk nekā trīsdesmit gadu, un visu šo laiku biju centies saklausīt mātes vārdus un pūlējies saprast, kas notiek.

Beidzot biju tos saklausījis.

Taču labak būtu, ja tas nenotiktu.

Pēc mātes vārdiem iznāca, ka tēva Governo nāvē esmu vainojams es.

Viss bija saistīts. Tēvs Governo un Veļa, un daudz kas cits. Kāpēc Veļa pirms nāves interesējās par tēvu Governo?

Un kā gan šajos senajos, drūmajos notikumos varēja vainot mani?

Klauvējieni pie manām durvīm atskanēja trijos naktī, tāpēc, atvēris acis, es brīdi gulēju, pūlēdamies saprast, vai klauvē sapnī vai īstenībā. Kad beidzot piecēlos un durvis atvēru, aiz tām stāvēja māsa Elizabete, grasīdamās pieklauvēt vēlreiz. Es pajautāju, vai viņa zina, cik pulkstenis.

-    Kāda tam nozīme? Cik tad ir?

-   Trīs naktī. Jau pari.

-   Nekas tev nenotiks. Pārcietīsi. Laid beidzot mani iekšā!

Mugurā viņai bija lietusmētelis, matos vizēja ūdens lāses. Zem

mēteļa vidēja melna džempera apkakle. Plato bikšu gali bija nedaudz mitri, bet sporta kurpes ar gumijas zoli - pavisam slapjas. Paslīdējusi man garām, viņa strauji devās tālāk istabā. Varēja domāt, ka Elizabete kaut kur steidzas, bet es zināju, ka tā izpaužas viņas enerģiskais raksturs.

-    Kāpēc tu mani pamodināji? Kas noticis?

-    Es nespēju izturēt šis neskaidrās, vēsās attiecības, kādas patlaban starp mums ir. Mums jāaprunājas, iekams viss uzliesmo zilām ugunim. Visa mana pasaule brūk, Ben. Nepārtrauc mani. Mēs sastrīdējāmies, un man kļuva vēl sliktāk. Ļauj man pateikt visu, kas uz sirds, un nesaki ne vārda, iekams es tev neuzdošu svarīgu jautājumu.

Es palocīju galvu.

-    Man jāskatās patiesībai acīs, un šī patiesība ir tāda, ka man zem kājām zūd pamats. Šķiet, ka manā dzīvē beidzas kāds svarīgs posms… Manuprāt, Veļa grasījās aiziet no ordeņa un apprecēties ar Lokhartu. Es zinu par viņas jūtām pret šo cilvēku, un domāju, ka to pašu es jūtu pret tevi. Un tas mani uztrauc. Turklāt mana ticība Baznīcai ir sašķobījusies. Ko gan vērta šī Baznīca, ja tā pastrādājusi tādas lietas… Kas noticis ar mūsu Baznīcu?

-   Pieņemu, ka tas ir svarīgs jautājums, tāpēc atbildēšu. Baznīca ir tāda pati kā iepriekš, tikai tu raudzījies uz to ar rožainām brillēm, vēlēdamās redzēt vienīgi pozitīvo. Tā nav ne labāka, ne sliktāka, tā ir tāda pati kā vienmēr.

-      Un tāpēc es vairs nezinu, kam turpmāk ticēt. Mana Baznīca piepeši kļuvusi par noslēpumu. Nezinu, vai tajā ir kaut viens cilvēks, uz ko var paļauties. D'Ambrici ir vairāk seju nekā portretu galerijā, bet es… es meklēju kādu, kam var ticēt. Un tā es iedomājos tevi…

-   Zini, es…

-   Tas nav jautājums. Kā jau varbūt esi ievērojis, esmu ļoti organizēts cilvēks. Viss manā dzīvē notiek pēc saraksta, viss ir apsvērts un pārdomāts. Mūķene esmu jau ilgi, un tā iespaidā man izveidojušies priekšstati par daudz ko - par dzīvi, par savu vietu šajā dzīvē, par savām jūtām, par ticību. Negribu tevi garlaikot, skaidrodama to visu, taču tev jasaprot, ka ierastais pasaules uztveres un ticības modelis ikvienam cilvēkam ir ļoti svarīgs. Un tad es satiku tevi - pusjukušu neizdevušos jezuītu ar tik komplicētu aizsardzības sistēmu, ar kādu vēl nebiju sastapusies… Tas nenozīmē, ka tu man nepatīc, ka esi man vienaldzīgs, lai gan reizēm izturies pret mani kā pēdējo niecību. Tā nu es skatos uz tevi un domāju - smags gadījums, bet varbūt tomēr ārstējams… Tagad no tevis vēlos tikai vienu - dzirdēt atbildi uz svarīgāko jautājumu. Pēc tam varēsi pasēdēt, pagaidīt un nesteidzīgi padomāt, vai vērts tik akli ienīst Baznicu, kas, Dievs to zina, nekāda ideālā institūcija nav…

-    Kas man jāgaida?

-Jāgaida? Droši vien tev jāgaida, kā es rīkošos turpmāk.

-    Un kāds ir jautājums, māsa?

-    Vai tu runāji nopietni, kad man to sacīji?

-   Es daudz ko tev sarunāju! Un daļu no tā visa, protams, nopietni…

-   Tu ļoti labi zini, par ko es runāju.

-    Paklausies! Ja atkal esi atnākusi strīdēties un plēsties, tad zini, ka neesmu no tiem…

-   Tu teici, ka mīli mani! Es gribu, lai tu…

-   Jā, teicu. Vai vēlies noskaidrot, vai neesmu jucis? Vai zini, es pats arī sev to jautāju. Vai ir vērts? Vai vērts vēlreiz upurēt sevi Baznīcai? Kam vajadzīga šī aklā ticiba visādiem māņiem?

-    Ne jau māņiem. Baznicai vajadzīgi gudri cilvēki, Ben.

-   Nedomāju, ka esmu vajadzīgs tev vai kādam citam šajā pasaulē.

-   Man jāzina, vai tu runāji patiesību, teikdams, ka mili mani.

-    Vai kāds tev ir teicis to agrāk? Proti, vīrietis?

-   Jā. Taču viens ir iemīlēšanās septiņpadsmit gadu vecumā, bet pavisam kas cits ir mīlestība. Ko tu gribēji man pateikt, kad to sacīji?

-    Nu, jāsāk ar to, ka man jau sen vairs nav septiņpadsmit. Piedod, man negribējās sarežģīt tev dzīvi, taču es patiešām tevi mīlu. Tikai neliec vēl man paskaidrot, kādēļ un par ko. Nezinu… Mīlestība gluži vienkārši atnāk, māsa. Varbūt tas patiešām vēlreiz pierāda, ka neesmu pie pilna prāta, bet varbūt tas pierāda, ka spēju mīlēt, kad visas citas cerības zudušas. Ko tu vispār gribi no manis? Aiz loga ir nakts!

-    Man jātiek skaidrībā. Man vajadzīgs laiks. Ja pārdomā, dod ziņu.

Pirms paguvu pakustēties, Elizabete bija prom. Ģērbies pidžamā, es stāvēju istabas vidū un raudzījos uz durvīm, pa kurām viņa bija izgājusi.

Kur esmu iepinies?

Nē, tas ir kas neticams!

Mūķene…

PIEKTĀ NODALA

DRISKILS

Indelikato villā, ko sešpadsmitajā gadsimtā bija cēluši viņa dižciltīgie senči, dega tūkstošiem sveču, apgaismodamas gan vestibilu, gan balles zāli, gan ēnainos gaiteņus. Četros gadsimtos no ša ciltskoka bija nākuši kardināli, valstsvīri un zinātnieki, baņķieri un blēži, dzejnieki un ģenerāļi, un zagļi, un visu šo cilvēku dzīslās bija ritējušas Indelikato asinis. Šajā vakarā villā pulcējās pēdējie dzimtas pārstāvji. Villa bija uzturēta nevainojamā kārtībā, par to rūpējās vismaz trisdesmit pastāvīgo kalpotāju, un nu tā bija mājvieta kardinālam Manfrēdi indelikato, kam, pēc zinātāju vērtējuma, bija ļoti labas izredzes kļūt par pirmo pāvestu no Indelikato dzimtas.

Viss bija sarīkots ar gaumi un vērienu. Sveču liesmas atstarojās sārtajā marmorā, kamerorķestris spēlēja Vivaldi, senos gobelēnos mirgoja zelta diegi, pa atvērtajām durvīm iekšā plūda priežu aromāts. Telpas pildīja regālijām izgreznojušies garīdzniecības pārstāvji, sievietes dizaineru modelētos, elegantos tērpos ar dāsni atsegtu krēmkrāsas miesu un sirmi virieši, kas tādas sievietes varēja atļauties, kinozvaigznes un ministri. Mūzika saplūda ar sarunu dūkoņu, bet dramatismu visam piešķīra doma, ka vientuļā Vatikāna telpā uz nāves gultas guļ pāvests.

Masa Elizabete, tevs Danns un es ieradāmies limuzīnā, ko pēc mums gādīgi atsūtīja kardināls d'Ambrici. Uzgājuši augšā pa garam, lēzenām kāpnēm, mēs acumirkli nokļuvām viesu drūzmā. Elizabeti aplenca viņai pazīstami cilvēki, pie Danna bez mitas apstājās garīdznieki, un es paliku viens. Uz garajiem galdiem un paplātēm, ko iznēsaja smokingos ģērbušies viesmīļi, netrūka nedz šampanieša, nedz izsmalcinātu ēdienu. Sveču gaismu šur tur papildināja elektriskās spuldzes.

Villa bija ne vien grandiozu pieņemšanu vieta, bet tādās naktīs kā šī ari privāts muzejs. Četrdesmit pēdu augstās sienas sedza lielo meistaru gobelēni un gleznas, kuru vērtība bija izsakāma astronomiskās summās. Šo kolekciju gadsimtiem aizrautīgi bija veidojuši Indelikato ģimenes pārstāvji, un viņu pūliņu augļi nu bija visu acu priekšā. Rafaēls, Karavadžo, Reni, Rubenss, van Deiks, bačičo, Muriljo, Rembrants, Boss, Halss un daudzi citi. Doma, ka tāds milzu krājums, neizmērojama bagātība, koncentrēta vienā privātā mājā, šķita gandrīz ireāla. Es lēni gāju no galerijas galerijā, malkodams šampanieti, apbrīnodams gleznas un reizēm pat aizmirsdams, kāpēc šeit esmu.

Mēs nezinājām, ko no šis pieņemšanas lai gaida. Pirmām kārtām - kāpēc bijām uz šejieni ataicināti? Tēvs Danns, kas man ne pušplēsta vārda nebija bildis par savām ciešajām attiecībām ar d'Ambrici, pavēstīja, ka esam uzaicināti, jo Indelikato kopā ar d'Ambrici, pēc Kallista rīkojuma, izmeklējot Veļas slepkavību. Tā kā mēs nodarbojāmies ar to pašu, Indelikato vēloties ar mums iepazīties. Bet kāpēc d'Ambrici tā uzstāja, lai mēs ierastos? Uz to tēvs Danns paraustīja plecus. Acīmredzot d'Ambrici bija savi iemesli, ne velti viņš sacīja, ka vakara nobeigumā viss būšot skaidrs. Kaut kam bija jānotiek. Mēs tikai nezinājām, kam un kurā brīdi. Kad to iedomājos, gandrīz vai aizrijos ar šampanieti.

Māsa Elizabete bija tērpusies elegantā melna samta kleitā ar taisnstūrainu kakla izgriezumu, ko rotāja ķēdītē iekārta kameja, kuru, pēc Elizabetes vārdiem, viņai dāvinājusi Veļa. Atpakaļ at- sukātos matus saturēja bieza melna lente. Kad satikāmies viesnīcā / lusslcr, viņa man uzsmaidīja tā, kā agrāk nekad nebija smaidījusi. Mākoņi starp mums bija izklīduši, it kā mēs nekad nebūtu strīdējušies. Mūsu skatieni satikās, viņa paņēma mani aiz rokas, un es palīdzēju viņai iesēsties limuzīnā. Atcerējies mūsu īso pusnakts sarunu, es nez kāpēc uzreiz jutos mierīgs. Mēs it ka sākām visu no baltas lapas, un neatkarīgi no tā, kādus lēmumus vēlāk pieņemsim, spējām saprasties.

Pēc krietna brīža villā mēs atkal satikāmies uz platajām kāpnēm, kas savienoja galerijas, un vērāmies lejup uz viesiem. Viņa pacēla skatienu uz mani.

-    Kuram stāstam tu tici? - Elizabete īsos vārdos man atainoja sarunu ar Sandanato, uzsvērdama viņa pārliecību, ka ļaunuma sakne ir d'Ambrici, ka d'Ambrici vēlas iegūt varu pār Baznīcu un ir spējīgs to iznīcināt, nostādamies pret visu, ko pats agrāk aizstāvējis. - D'Ambrici mums ir vai nu labais, vai sliktais puisis. Nesaprotu, kā lai to noskaidro.

-    Es nezinu. Viņi visi ir slikti. Turklāt d'Ambrici atbilst visiem sliktā puiša kritērijiem. To, ka viņš ir labs, saka vienīgi viņš pats.

-   To saka arī tēvs Danns, - Elizabete iebilda.

-   Ak, tu mani pārliecināji! Vai tēvam Dannam var ticēt? Man nav ne jausmas.

-    Un ko saka tava intuīcija?

-   To, ka vēlos pavadīt brīdi vienatnē ar Horstmanu. Pēc tam domāšu par to, kas viņu sūta slepkavot. Viss liecina, ka tas ir Simons, īstais Simons… d'Ambrici.

-    bet Veļu… Viņš nekad nebūtu devis pavēli nogalināt Veļu…

-    bet tevi? Un mani? Vai tādu pavēli viņš dotu?

Elizabete klusēdama aizgriezās.

Pie mums pienāca priesteris vidējos gados ar drūmu, neizdibināmu seju.

-    Masa Elizabete, - viņš teica, - un mister Driskil! Viņa Eminence kardināls Indelikato vēlas ar jums iepazīties. Lūdzu, nāciet man līdzi.

Mēs sekojām viņam pa kāpnēm, pēc tam pa gaiteni, kur bija izvietoti ar zeltainzaļu brokātu tapsēti krēsli un zaļa marmora galdiņi ar apzeltitām kājām. Uz tiem bija vāzes ar svaigi grieztiem ziediem, bet pie sienām karājās ierāmētas gravīras. Garīdznieks apstājās pie kādām durvīm un norādīja, lai dodamies iekšā. Mēs iegājām gara un šaurā telpā ar augstiem logiem un smagiem aizkariem, senlaicīgu paklāju uz grīdas un greznu sekretāru stūrī. Uz vienas sienas bija liels Mazačo audekls. Man nebija ne jausmas, ka tādi darbi var atrasties privātā mājā.

Istaba bija tukša.

-    Momento, - priesteris nomurmināja un nozuda ar griezumiem rotātās durvīs aiz rakstamgalda.

Es pamāju ar galvu. Manu uzmanību saistīja neliela, starp logu un ultraskaņas gaisa mitrinātāju, kas acīmredzot kavēja lietu pārvēršanos putekļos, pakārta glezna. Tajā bija attēlots apmetni tērpies, spokains tēls, kurš, lidinādamies gaisā, ar izstieptu roku radīja vai nu uz skatītāju, vai gleznotāju. Kad ieskatījos ciešāk, ievēroju, ka zem tā kapuces nav vis seja, bet bāls, gluds galvaskauss. Drūmajā fonā slējās kaili koki un melni putni cēlās iesarkanās debesīs, it kā aiz apvāršņa degtu elles liesmas. Glezna mani pārsteidza, jo tēls apmetnī nez kāpēc man atgādināja sapnī redzēto māti, kas stiepj man pretī roku un saka ko nesaprotamu. Tajā brīdī nošvīkstēja smags apģērbs, un pagriezies es ieraudzīju istaba ienākam kardinālu Indelikato.

Viņam bija garena seja ar iekritušiem vaigiem. Gludie melnie mati izskatījās gluži kā pielīmēti pie šaurā galvaskausa. Viņš paspieda roku māsai Elizabetei, pienāca pie manis un izdarīja to pašu. Uz mirkli man šķita, ka dzirdu viņu sasitam papēžus. Kaklā resnā sudraba ķēdē viņam karājās smags sudraba krusts, ko rotāja dārgakmeņi, pēc skata - smaragdi un rubini. Viņš ievēroja, ka tie saistījuši manu uzmanību.

-   Tas nepieder pie mana ikdienas tērpa, mister Driskil. Ģimenes relikvija, kas pasargā no vampīriem un citiem nešķīsteņiem, vismaz tā man teica. Uzlieku vienīgi reizēs, kad vajadzīgs izrādīties. Baidos, ka šī ir tāda reize. Baznīca nedrīkst ignorēt modernos plašsaziņas līdzekļus. Šovakar esam iecerējuši parādīt amerikāņu televīzijas filmu par to, "kā darbojas Vatikans". Pie skatītājiem tā dosies pirmo reizi. īsti amerikāņu garā, vai ne? Vatikāns no iekšpuses - amerikāņus, šķiet, tādi temati valdzina. Viņi allaž meklē ko slepenu… Un tic, atvainojiet, ka tā saku, gandrīz visam, ko viņiem stāsta. Piedodiet, nu gan aizrunajos. Gribēju jums personiski izteikt līdzjūtību sakarā ar māsas pāragro nāvi… Es nepazinu viņu tuvāk, taču viņa bija autoritāte gan Baznīcas aprindās, gan visā pasaulē. Un, dārgā māsa Elizabete, man no sirds žēl, ka jums bija lemts pārdzīvot to šausmpilno brīdi. - Indelikato paslēja augšup garu, tievu pirkstu. - Izmeklēšanu tikpat kā esam pabeiguši un varu apliecināt, ka neviens vairs netiks nogalināts. Baznīca atgriezusies uz pestīšanas ceļa. - Viņa lūpās pavīdēja tikko manāms smaids.

-    Priecājos, to dzirdēdams, - es sacīju. - Ceļš uz pestīšanu - tas ir jauki. Esmu pārliecināts, ka Veļa viņsaulē jutīsies gandarīta. Tāpat kā Robijs Heivuds, brālis Leo un visi pārējie, kas miruši no Horstmana kunga rokas…

-   Jā, jā, es saprotu jūsu jūtas. - To teicis, Indelikato pievērsās māsai Elizabetei, kas centās saglabāt nesatricināmu mieru. Viņa raudzījās uz kardinālu ar tādu interesi, it kā aplūkotu sevišķi interesantu Cardimlus Romānus eksemplāru un meklētu šajā sejā pa- zimes, kas noradītu uz vainu vai, tieši otrādi, pilnīgu nevainīgumu, pazīmes, kas liecinātu par Sandanato versijas patiesumu vai melīgumu. - Tomēr, - Indelikato turpināja, - jūs nedrīkstat aizmirst, ka šī ir Baznīcas lieta un tā jarisina Baznīcas spēkiem, jo tikai tādējādi to iespējams risināt. Tuvākajā laikā Horstmans un viņa saimnieks būs notverti, un Baznīca lems, ko ar viņiem lai dara. Gribu lūgt jūs abus atturēties no turpmākas patstāvīgas rīcības. Tāda ir Svētā Tēva vēlēšanās, jā… viņš izteica savu gribu. Tāpēc jums jāatkāpjas, lai arī kā es cienu jūsu motīvus un jūtas. Vai varu paļauties, ka izpildīsiet šo lūgumu?

-Jūs varat paļauties, - es izgrūdu, - uz ko vien vēlaties.

-Jūs visu padarāt grūtāku, - viņš rāmi sacīja. - Starp citu, mani bridināja, kas jūs par cilvēku. Acīmredzot ne velti. Tomēr šīs lietas iznākumu jūs ietekmēt nespēsiet. Paldies, ka atnācāt. - Viņa lūpās atkal pavīdēja cietsirdīgs, svešāds smaids. - baudiet vakaru, priecājieties… un noskatieties filmu. Uzzināsiet, ko nozimē moderns Vatikāns un kā tas strādā. Manuprāt, filmā Vatikāns atainots pareizi - kā vienkārša un jauka vieta. - Viņš palocīja gludo galvu.

- Jūs tātad sakāt, ka tas ir d'Ambrici, - es teicu, nekustēdamies no vietas, kaut gan viņš mēģināja mūs virzīt uz durvīm. - Vai jūs to pierādīsiet Romas policijai? Un Prinstonas policijai? Vai arī paturēsiet visu Baznicas sienās? Pāvests mirst un varbūt pat nezina, ko jūs tagad runājat un ko darāt. Kurp jūs dosieties ar savu lietu?

Kardināls Indelikato viegli paraustija plecus.

- Kā jau teicu, baudiet vakaru. Atvainojiet. - Viņš apgāja man apkārt, durvīs apstājās un pagriezās, nomērīdams mūs ar savādu skatienu. Un, man par brīnumu, vairs nepateicis ne vārda, aizgāja.

Baznicas dižvīri ieradās pilnā sastāvā. Viņi bija visur. Māniju ari citas pazīstamas sejas, cilvēkus, kuri nebija saistīti ar garīdzniecību.

Nostājies uz balkona, es vēroju drūzmu lejā.

Tur bija kardināls Klammers, ieradies pat no Ņujorkas. Kardinālam Poleti, kurš kārtoja kūrijas lietas, un kardinālam Fandžio, kas bija indīgs ka odze, bija tik nevainīga sejas izteiksme, ka abi izskatījās gluži vai pēc eņģeļiem, bija klāt arī kardināls Veca, kardināls Garibaldi, kuprainais kardināls Otaviāni un kardināls Antonelli ar garajiem blondajiem matiem. Daudzu vārdi man bija pagaisuši no prāta, bet es viņus atcerējos. Tur bija holandietis, kas gāja, balstīdamies uz diviem spieķiem un pievilkdams kāju, vācietis ar iso ezīti, melnādains vīrietis, gandrīz septiņas pēdas garš, - šīs sejas parasti zibēja televizoru ekrānos un laikrakstu lappusēs. Pamanīju arī Drū Samerheisu un viņam blakus Aviņonā redzēto vīreli ar rētas izkropļoto kaklu. Zem ēnu ieskautas arkas pārsteigts ieraudzīju seju, ko nebiju gaidijis šeit ieraudzīt, - Klauss Rihters, ģērbies tumšā uzvalkā, malkoja šampanieti un sarunājās ar kādu priesteri. Viss bija savā vietā - nacisti, mākslas darbi, garīdzniecība. Rihters… bijušais fašists, golfa cienītājs, viens no Veļas nozagtajā fotogrāfijā redzamiem vīriem. Interesanti, kas viņu atvedis uz Romu. Droši vien darījumi ar veco meistaru gleznām vai šantāža. Kas gan cits?

Man blakus nostājās tēvs Danns. Pavērsdamies pret viņu, ar acs kaktiņu lejā, burzmā, manīju pazibam gludu galvu ar sudrabainiem matiem un sveču liesmiņu atspīdumu apaļās brillēs. Strauji pagriezu galvu, taču cilvēks jau bija nozudis. Danns sekoja manam skatienam.

-    Kas nu?

-    Man rādās halucinācijas, - es atbildēju. - Iedomājos, ka redzu Horstmanu.

-    Kāpēc halucinācijas? - Viņš greizi pasmaidīja. - Vai gribat sacīt, ka viņa klātbūtne šeit jūs izbrīnītu? Tad man jābrīnās par

jums.

-    Neko vairs nesaprotu…

-Jūs saprotat visu. Turklāt izskatāties stipri vieglprātīgs. Ļaujiet minēt. Vai izlīgāt ar Elizabeti?

Es pamāju, bet no prāta neizgāja Horstmans. Varbūt viņš patlaban gaida jaunas Simona pavēles? Cik man bija zināms, veselu nedēļu viņš nebija nogalinājis.

-    Skatieties! - Danns rādīja uz rosību pie zāles durvim.

Kardināls Indelikato sasveicinājās ar kardinālu d'Ambrici.

Viens - garš, tievs un drūms, otrs - zems, drukns un omulīgs. No malas izskatījās, ka satikušies divi labi draugi. Abiem, gluži ka magnēta vilkti, piebiedrojās citi kardināli.

-   Izrāde, - Danns noteica. - Šovakar Indelikato saviem viesiem tēlo izredzēto, ar savu izturēšanos pauzdams: es būšu pāvests! Un visi, gandrīz visi cenšas demonstrēt, ka ir viņa pusē. Nenoskatīties!

Stundu vēlāk viesi virzījās uz balles zāli, kur smalkajai publikai bija paredzēta televīzijas filmas pirmizrāde. Kardināls Indelikato izgāja priekšā, lai pateiktu dažus vārdus. Viņš iepazīstināja ar slavenu amerikāni, televīzijas programmu vadītāju, kas filmā runāšot savu autora tekstu. Tas jokodams bilda, ka slavinājumus uzklausīšot tikai pēc tam, kad iedegsies gaisma.

Mēs stāvējām toveros augošu palmu ēnā, kur pēc brīža mums pievienojās d'Ambrici. Danns pagriezās.

-    Eminence…

Kopā ar kardinālu bija Elizabete. Viņš pamāja ar galvu uz pavadones pusi.

-    Viņa joprojām tic, ka neesmu Džeks Uzšķērdējs, - d'Ambrici teica. - Vakara gaitā ceru pierādit ari jums, Bendžamin, ka tas neesmu. Toties mans dārgais draugs Indelikato nolēmis šovakar pielikt treknu punktu Svētā Džeka karjerai. - Viņš paraustīja plecus. - Nu un kas, ja viņam izdodas? Vai tā man būs liela traģēdija? Nē, diez vai. Tā varētu būt traģēdija Baznīcai.

-    Kadu jūs gribētu redzēt Baznīcu? - es pajautāju.

-   Kādu es gribētu redzēt Baznīcu? Man nepatiktu, ja ta nonāktu rokās dzelzs gvardei, kā es to dēvēju. Vecās, ultrakonservatī- vas gvardes rokās. Es nevēlos, ka Baznīcu pārņem Indelikato un pārvērš par savu dzimtmuižu, lāču baidos, ka ir jau par vēlu…

-    Indelikato šovakar izskatās ļoti pārliecināts, - es teicu.

-    Kādēļ gan ne? Esmu viņam zem papēža. Horstmanu radīja Simons, visi tā domā. Un Simons biju es… Es mēģināju nogalināt pāvestu, es vadīju slepkavu vienību, tātad es no jauna esmu aktivizējis Horstmanu. Tas labi iederas Baznīcas ilgajā tumša ja vēsturē, un Indelikato domā, ka var to pierādit. Kā jums šķiet, vai man ir iespējas pretoties viņa šantāžai? Domāju, ka vienīgi Dievs man var palīdzēt. Es, protams, ticu Dievam. - Mute zem kumpā deguna savilkās smaidā, un viņš noglauda ziloņkaula krustu uz krūtīm. - Un Dievs, kā zināms, palīdz tiem, kas paši sev palīdz. Sakiet, vai jūs ļoti gribat redzēt to televīzijas filmu? - Mēs papurinājām galvu, ka ne. - Es ari ne. Nāciet man līdzi. Gribu jums kaut ko parādit.

Pa klusu gaiteni viņš aizveda mūs pie kāpnēm, kas veda pustumšā pagrabstāvā, kuru apgaismoja tikai retas griestu spuldzes. D'Ambrici nospieda slēdzi, un lielās, neizprotamās ēnas pārvērtas plauktos, kas bija pilni ar vina pudelēm. To bija tūkstošiem.

-   Esmu dzirdējis, ka viņam esot labākais vina pagrabs Romā,- Danns sacīja.

D'Ambrici paraustīja plecus.

-   Neesmu vīnu speciālists. Ka tikai stiprs un asinssarkans. Ko no manis, zemnieka, var prasīt… - Viņš gāja starp plauktiem uz priekšu. - Neviens mūs šeit netraucēs, ļums kaut kas jāredz.

-    Kā jūs varat būt drošs, ka mūs neviens šeit netraucēs? - Elizabete nervozi noteica, atskatīdamās pār plecu, it kā kuru katru brīdi tur varētu parādīties šveiciešu gvardu sevišķo uzdevumu vienība. - Mes taču rīkojamies nelikumīgi…

-    Māsa, es pazīstu Manfrēdi Indelikato ilgāk nekā piecdesmit gadu. Nav nekā tāda, ko mēs viens par otru nezinātu. Viņa spiegi nekad nav izlaiduši mani no acīm. Taču viņš uzskata mani par ziloni trauku veikalā. Tic tam, kam vēlas ticēt. Un viņam nenāk ne prātā, ka man ari varbūt ir spiegi, turklāt starp viņa personiskajiem kalpotājiem. Reizēm viņš izmanto informāciju, kādu iespējams iegūt vienīgi no saviem spiegiem. Es nekad neizmantoju par viņu iegūtās ziņas, tikai krāju… ja nu piepeši ievajagas. - D'Ambrici sejā pavīdēja plēsīgs krokodila smaids. - Lieku tās lietā netieši. Gluži vienkārši esmu viltīgāks par Manfrēdi. - Viņš apmierināts pamāja ar galvu. - Šonakt viņš grasās mani nogalināt. Viņam tas jādara… vismaz tā viņš domā. Vai tāpēc esmu uztraucies? Vai nobijies? Neraizējieties, māsa, mēs šeit esam pilnīgā drošībā. Esmu bijis te jau agrāk un vairākas reizes redzējis to, ko vēlos jums parādīt. Acīmredzot vēlos pārliecināties, ka man nav rēgojies… Nāciet!

Pagrabā valdīja vēsums, un es ieelpoju putekļu un koka smaržu. Biju neizpratnē, kāpēc esam šeit atnākuši. Nokļuvis telpas tālākajā galā, d'Ambrici piegāja pie pēdējā plaukta un to pastūma. Atskanēja klusa čirkstoņa, un plaukts paslīdēja sānis, atklādams vēl vienu telpu. D'Ambrici pamāja, lai sekojam.

-   Manfrēdi ir pašpaļāvīgs vīrs. Jebkurš cits tādā villā ierīkotu signalizācijas sistēmu, neskaitāmas novērošanas kameras… ir taču tehnoloģiju gadsimts! Taču sistēmas ierīkotāji varētu noplūdināt informāciju… Manfrēdi ir tik pārliecināts par savu neaizskaramību, tik egocentrisks, ka uzskata sevi par neievainojamu. Domā, ka neviens nekad neuzzinās par šo slēptuvi, neuzzinās, ko viņš te glabā. Taču viņš maldās. Džakomo d'Ambrici to zina…

Telpa atradās vēl dziļāk zem zemes un bija daudz plašāka nekā vīna pagrabs, turklāt gaišāka un tīrāka. Te bija divas lielas gaisa mitrināšanas ierīces, gaisa filtrēšanas sistēma, termometri un automātiska ugunsdzēsības iekārta. Divu tenisa laukumu lielā telpa bija pilna ar dažāda lieluma kastēm.

-   Jūsu acu priekšā, mani draugi, - d'Ambrici sauca, - ir Otrā pasaules kara trofejas, mākslas vērtības. Manfrēdi Indelikato pagrabā! Nāciet apskatiet šīs kastes! - Ar rokas mājienu viņš aicināja mūs nokāpt divus pakāpienus zemāk uz betona grīdas. -Skatieties… skatieties!

Uz kastēm rēgojās melni ērgļi un trešā reiha kāškrusti. Uz vairākām bija pabalējuši uzraksti ar mākslinieku vārdiem. Engrs. Manē. Džoto. Pikaso. Goija. Bonārs. Degā. Rafaēls. Leonardo. Rubenss. Dāvids. Kastēm nebija gala. Daudzas rotāja sarkans uzraksts Vaticano.

-   Glabātava ir droša, - d'Ambrici skaidroja. - Manfrēdi veltījis lielas pūles parei/ā mikroklimata radīšanai. Viņš ir liels tēlotājās mākslas mīļotājs. Ģimene tas iedzimts. Kastes šeit stāvēs ļoti ilgi, jo daudziem darbiem ir apšaubama izcelsme. Tos var glabāt slēptuvē vēl gadsimtu. Ja Fredi kļūs par pāvestu, viņš katrā ziņā parūpēsies, lai tas viss nonāk baznicas īpašumā…

-    bet ja par pāvestu kļūsiet jūs? - es viņu pārtraucu.

-    Neesmu par to domājis, bet gan jau kaut ko izdomātu. Varbūt Indelikato mēģinātu visu paturēt savā ģimene. - D'Ambrici nopūtās. - Nav pareizi, ka tādi dārgumi pieder vienam cilvēkam. Tā kā mums tie netiks, varat uz tiem paraudzīties, lai saprastu, ar kādu vērienu toreiz darbojās Indelikato. Uz daudzām redzamas atzīmes, ka tās paredzētas Geringam, Himleram vai Gebelsam, dažas pat Hitleram, lāču tās piesavinājās Indelikato… un nereti, at- zīstu, ar manu palīdzību.

-    Kā tas iespējams? - Elizabete jautāja. - Kara laikā Indelikato bija Romā, viņš nebija saistīts ar Parīzes algotajiem slepkavām… Jūs, nevis viņš, gādājāt, lai Baznīca saņem savu laupījuma daļu.

-     Ticiet, tas viss mani neinteresēja. Kad radās iecere savervēt jaunus assassini, Fredi bija Pija labā roka. Ne jau Pijs viens mani nosūtīja uz Parīzi, uzticēdams man šo netīro darbu. Ar tādu priekšlikumu pie Pija vērsās Indelikato, ieteikdams mani. Tā viņam bija iespēja 110 manis atbrīvoties. Jau toreiz mēs bijām sāncenši. Viņš cerēja, ka dzīvs no Parīzes neatgriezīšos. Sprieda, ka nacisti ātri vien sapratis, kas esmu par putnu, un nogalinās mani. Turklāt Indelikato rūpīgi sekoja manai darbībai.

-    Vai viņš zināja par jūsu plānu izrēķināties ar Piju?

-Jā, protams! Tieši Indelikato saņēma informāciju par sazvērestību. Un tieši Indelikato pāvestu brīdināja, izglābdams tam dzīvību un tādējādi nostiprinādams attiecības ar viņu. Pijs to nekad neaizmirsa.

-    Kas informēja Indelikato? Kas jūs nodeva?

-Cilvēks, kuram uzticējos, kurš zināja visu. Ilgi biju pārliecināts, ka nodevējs ir Lebeks. 'Tagad zinu, ka tā nebija.

-    Kurš tad?

D'Ambrici klusēdams papurināja galvu

-    Kāpēc visas šīs bagātības ieguva Indelikato? - Elizabete vaicāja.

-   Pijs viņam bija ārkārtīgi pateicīgs. Gribēdams atalgot Indelikato par uzticību un pakalpojumiem, viņš tās visas nodeva glabāšanā Fredi. Taču iespējams ari, ka Indelikato viņu šantažēja… - Ši doma izvilināja d'Ambrici smaidu.

-    Pijs patiešām viņu aplaimoja, - tēvs Danns piezīmēja, - jo Indelikato ģimene vienmēr lepojusies ar savām kolekcijām, vienmēr vākuši un krājusi mākslas darbus.

šajā brīdī man kaut kas ienāca prātā.

-    Kolekcionārs, - es klusi noteicu.

D'Ambrici pamāja ar galvu.

-Jā. Uz Farizi veikt izmeklēšanu Pijs nosūtīja Indelikato… Tieši viņam vajadzēja pierādīt manu nepakļaušanos pāvesta rīkojumiem, vainu Lebeka slepkavībā un sazvērestībā pret Piju. Taču pratināšanā mēs klusējam, neviens neatzinās. Galu galā es sapratu, ka viņš mani nogalinās, lai atbrivotos no manis reizi par visām reizēm. Jā, Pijs dēvēja viņu par Kolekcionāru. Tas bija viņa mazais joks. Lai Fredi pievieno savai kolekcijai mani. Tiklīdz karš beidzās, tieši Indelikato no Vatikāna puses sāka aizbēgušos nacistus šantažēt. "Savstarpēja šantāža", tā jūs to saucat. Fredi, gluži kā zirneklis, vija baiļu tīklu, ievilinādams tajā gan nacistus, gan Baznīcu, un šajā slepenajā tirgū apgrozījās izcili mākslas darbi. Tas bija viņa augšupejas laiks. Indelikato ir nopietns vīrs, nekronēts kūrijas karalis, taču pec savas būtības - biznesmenis. Viens no mums droši vien drīz mirs, lai otram atbrīvotos ceļš augšup…

-   Blēņas, Džakomo! Tieksme uz lētām melodrāmām aptumšojusi tev prātu! - Mums aiz muguras durvīs stāvēja kardināls Indelikato. - Kāpēc man no tevis būtu jābaidās? Vai tev no manis? Kāpēc šīs muļķīgās runas par nāvi? Vai slepkavību jau nepietiek? - Viņa melnās acis šaudījās no sejas uz seju, plānajās lūpās kavējās tikko jaušams smaids. Šajā brīdī viņš man atgādināja Sandanato, mocekli un fanātiķi. Man ienāca prātā, ka Elizabetes vārdi par Sandanato, kurš pēc gadiem ilgas uzticīgas kalpošanas d'Ambrici pārsviedies pretējā pusē, tomēr ir patiesi. Katrā ziņā uz tādām domām vedināja Indelikato sejas izteiksme. Savu mūžu nebiju redzējis divus tik atšķirīgus cilvēkus kā šos kardinālus. Toties abiem piemita milzu godkāre un nežēlība.

D'Ambrici veltīja mums rāmu smaidu.

-    Man jums jāatvainojas, draugi. Es zināju, Fredi, ka tu man sekosi, un gribēju, lai tu šeit ierastos. Ja es brīdinātu viņus iepriekš, viņu šeit nebūtu. Taču tagad viņi redzēja pierādījumus.

-   Baidos, ka esi radījis šiem cilvēkiem aplamu priekšstatu par to, ko viņi te redz. Šajā telpā ir dažādu valstu veltes Baznīcai, ziedojumi gan no pirmskara, gan pēckara laika. Es iznomāju šo telpu Baznīcai dāvanu uzglabāšanai. Dokumenti ir pienācīgi nokārtoti.

D'Ambrici iesmējās.

-    Kāpēc tu man to stāsti, Fredi? Esmu taču viens no tiem, kam vācieši ļāva to visu pievākt. Reizēm tu patiešām kļūsti smieklīgs.

-   Tava laipnība, kā parasti, ir neizmērojama. Taču tev jāsaprot, ka mūsu sāncensība tuvojas nobeigumam. Mēs esam veci vīri, Džakomo. Aizmirsīsim pagātni un mierīgi nodzīvosim savas dienas…

-   Vai tu patiešām tā domā, Fredi?

-    Protams. Ilgais karš ir beidzies. Tavi memuāri, ko tu uzrakstīji un atstāji Amerikā pirms daudziem gadiem, ir pie manis… pareizāk, es tos saņemšu pavisam driz. Un iznīcināšu. Tādējādi izraušu tev nagus. Tavi stāsti par traģiskajiem pagātnes notikumiem nebūs nekas vairāk par tukšu salmu kulšanu…

-   Un četrdesmit gadus pēc šiem notikumiem mums būs pāvests nacists! - D'Ambrici balsī skanēja izsmiekls. - Tas tik būs jauki! Un kas tev piegādās manus memuārus?

Indelikato izlikās jautājumu nedzirdam.

-    Zini, tu esi pagātnes ķīlnieks. Un vārds "nacists" jau sen zaudējis savu agrāko nozīmi.

-   Jo sliktāk pasaulei. Toties man šā vārda nozīme joprojām ir tāda pati kā toreiz.

-   Tu joprojām dzīvo pagātnē. Joprojām karo, joprojām nogalini… Tad nu zini, Simon, - pienācis laiks izbeigt slepkavības. Parūpējies par savu dvēseli! Tavas rokas ir vienās asinīs, jo pagātnē pārāk daudzus esi nogalinājis. Taču mani, Džakomo, tu neesi nogalinājis!

-   Cik saprotu, šī tirāde domāta viņu ausīm. - D'Ambrici pamāja uz mūsu pusi. - Var jau būt, ka tu viņus pārliecināji. Taču man jāteic, Fredi, ka pagātne esi tu. Kamēr esi dzīvs, dzīvo arī seno dienu ļaunums. Tu esi ļaunais gars, kas ielavījies Baznica. Ļaunums. Visīstākais ļaunums…

-   Ak, mans nabaga Džakomo! Līdz ausīm asinis… cilvēks, kas gribēja atņemt dzīvību pāvestam! Un tāds dēvē mani par ļaunumu! Labāk dodies pie biktstēva un nožēlo grēkus, mans draugs. Kamēr vēl ir laiks.

No izsmiekla pilnajiem smaidiem vairs nebija ne vēsts. Kardināli ieurbās viens otrā ar skatienu, atgādinādami aizvēsturiskus dzīvniekus, kas nogaida īsto bridi, lai mestos izšķirīgajā ciniņā. Pēc visa, ko viņi bija piedzīvojuši, par žēlastību un iecietību nevarēja būt ne runas.

-   Kas jūs brīdināja par sazvērestību pret Piju? - Es pārtraucu klusumu, vērsdamies pie Indelikato.

-    Nē! - d'Ambrici iesaucās. - Nevajag!

-   Erchercogs. Cilvēks, kuru mēs dēvējām par Erchercogu. Viņš zināja, kāda ir galvenā Baznīcas cerība. Viņš to zināja toreiz un zina tagad.

Kardināls Indelikato pavadīja mūs atpakaļ pie viesiem. Viņš gāja blakus d'Ambrici, paņēmis to zem rokas. Tēvs Danns, Elizabete un es abiem sekojām. Acīmredzot šie vecie kardināli tā soļoja līdzīgos sarīkojumos jau veselu pusgadsimtu. Tas nebija nekas cits kā vien rituāls, gavote, kurā nebija vietas emocijām. VarbUt spēja kaut ko just abos jau sen bija mirusi un palicis tikai ieradums vērpt intrigas. Man tomēr gribējās redzēt, ar ko deja beigsies.

Brīdi, kad mēs apstājāmies plašajā vestibilā pie balles zāles durvim, televīzijas filma beidzās. Atskanēja aplausi, un sulainis atvēra durvis, lai cilvēki varētu nākt ārā. Amerikānis, ieraudzījis Indelikato, pienāca pie viņa. Abi sāka sarunu, un mēs pagājām malā. Zibēja zibspuldzes, un skanēja filmu slavinoši izsaucieni. Indelikato, pazemigi noliecis galvu, atturīgi smaidija, taustīdams dārgakmeņiem rotāto krustu.

-   Pie joda, taisāmies no šejienes prom! - es teicu tēvam Dannam. - Nespēju vairs šeit izturēt. Mums solīja, ka šovakar noplaiksnīs zibens un viss kļūs skaidrs. Un kas no tā iznāca? Nelieši sadevās rokās. Starp citu… kā Indelikato varēja teikt, ka tūlīt saņems d'Ambrici memuārus? Tu teici, ka Persiks tos sasodītos papīrus atradis un…

Iekams Danns paguva atbildēt, kāds satvēra mani aiz delma. D'Ambrici.

-    Nekur neejiet. Vakars tikai sākas.

Es ieraudzīju drūzmā Sandanato, kas spraucās pie sava jaunā saimnieka, ap kuru plaiksnīja zibspuldzes.

D'Ambrici pieveda mani tuvāk Indelikato.

-    Vai redzat?

bālais Sandanato bija aizelsies. Viņa novājējusi seja spīdēja no sviedriem.

-Atvainojiet, Eminence…

Indelikato majestātiski pret viņu pagriezās, un smaids no kardināla lūpām acumirklī pagaisa.

-   Jā, monsinjor.

-    Nāku tieši no Svētā Tēva, Eminence. Viņš aicina jūs pie sevis. Grib redzēt tūlīt.

Indelikato palocīja galvu un pavērsās atpakaļ pret apsveicējiem un televīzijas ļaudim.

-   Eminence, vai tas nozīmē, ka pāvesta izvēle ir par labu jums? - programmu vadītājs jautāja.

Indelikato izbrīnījies raudzījās uz amerikāni.

-   Svētajam Tēvam nav balsstiesību, - viņš beidzot nočukstēja un, pagājis amerikānim garām, apstājās d'Ambrici priekšā. - Vai dzirdēji, Džakomo? Vai nav pienācis īstais brīdis izteikt man atbalstu?

-   Pasteidzies, Fredi, citādi Kallists vēl ņems un pārdomās.

-Tevi tas uzjautrina?

-    Lai tev veicas, Fredi!

Vairīdamies palūkoties d'Ambrici acīs, Sandanato pavilka Indelikato aiz piedurknes.

-    Vai vēlaties, lai jūs pavadu, Eminence?

Indelikato lēni, it kā lolotu kādu slepenu domu, papurināja galvu.

-    Pēc tā nav nekādās vajadzības, monsinjor.

Jaunā vēsts zibensātri apskrēja puli. Balsīs ieskanējās īpašs satraukums, ko izraisīja svarīgais, vēsturiskais brīdis. Vai Kallista valdīšanas laiks beidzas? Vai savā pēdējā stundā pāvests vēlas paust savu viedokli, kam jābūt viņa pēctecim? Vai viņa pēdējai gribai ir nozīme? Kādus jaunumus nesis rīts?

Uz Sandanato pleca uzgula d'Ambrici smagā plauksta.

-   Tu lieliski paveici savu uzdevumu, Pjetro. Tā jau domāju, ka šovakar Kallistam būs vajadzīgs ziņnesis. Lai tā būtu… Bet tagad aicinu tevi pievienoties mums pie vakariņu galda. Nē, nē, par atteikumu nevar būt ne runas!

SESTĀ NODALA

/

Slavēdama pie ēdamzāles divvertņu durvīm, masa Elizabete mēģināja iztēloties, kādus pārsteigumus vēl būs sagatavojis kardināls d'Ambrici. Telpa bija neliela un mājīga, to apgaismoja divas lustras. Pie galdiem apkalpoja Hassler viesmīļi. Viesnīcas izvēle bija ērta gan Driskilam, gan viņai, jo Driskils bija apmeties dažus stāvus augstāk, bet viņa - ordeņa mitnē laukuma otrā pusē. Kaut kāda iemesla pēc, kas šķita vēstām ļaunu, d'Ambrici bija licis viņai apsolit, ka nakti viņa pavadīs tur, nevis savā Via Veneto dzīvokli.

Kādu bridi kardināls sarunājās ar viru, kam uz deguna bija liela dzimumzīme. Elizabete šo cilvēku pazina - tas bija Drū Samerheiss, ar ko viņa bija iepazinusies Veļas bērēs. Driskils stāvēja blakus un uzmanīgi klausījās, ko Drū Samerheiss saka. bena seja bija neizdibināma, bez izteiksmes, taču acis - nelaimīgas, nogurušas un apmulsušas. Šķita, ka viņa pazīst Benu labak nekā jebkurš cits.

Uz d'Ambrici, kas acīmredzot jutās gluži kā manēžas inspektors, bija vērts nolūkoties. Visu vakaru viņš lieliski valdīja pār sevi, izklaidēja viesus un tāpat bija izturējies arī pieņemšanā pie Indelikato. Taču noslēpumainā krātuve Indelikato pazemē… Elizabete pēc šīs telpas apmeklējuma joprojām nespeja attapties. Interesanti, kāda ir šo kara laikā salaupīto dārgumu vērtība dolāros? Iespējams, četrdesmit gadu laikā tā palielinājusies desmitkārt, nē, simtkārt, tūkstoškārt… Katrā ziņā tā bija unikāla un nenovērtējama.

Pēc sarunas ar kardinālu Samerheiss nostājās pie dzērienu galda ar heresa glāzi rokā. Viņam apkārt grozījās maza auguma nerunīgs vīrs ar neglītu rētu pār kaklu - it kā reiz būtu savainots ar asu bārdas nazi. Monsinjors Sandanato sarunājās ar sirmu kungu platiem, nolaideniem pleciem. Kad Elizabeti ar to iepazīstināja, viņai pretī vērās lielas, miklas acis ar sarkaniem maisiņiem apakšā. Doktors Kasoni. Nedaudz vēlāk viņa iepazinās ar pavecu kungu, kam deguns bija kā nosēts karpām. Tas bija Parīzes žurnālists Paternosters. Mūsu tēvs… Klaivs Paternosters.

Interesanti, vai šeit ir Erchercogs, viņa nodomāja. D'Ambrici uz to būtu spējīgs - atvest nodevēju Erchercogu un iepazīstināt ar viņu šauru personu loku. D'Ambrici rīcību nebija iespējams paredzēt - virfs bija akrobāts, kas staigā pa virvi lielā augstumā bez drošības tikla.

Tēvs Danns klīda starp viesiem, pārmīdams vārdu te ar vienu, te otru, un galu galā ar glāzi rokā apstājās d'Ambrici pie elkoņa. Sarunas bija vispārīgas. Elizabete šeit bija vienīgā sieviete, kā jau vienmēr. Dažs pajokoja par televīzijas filmu, cits atzīmēja, ka Indelikato nodarbojas ar pašreklāmu. Izskanēja daudz minējumu par pāvesta veselību, tāpat ka pie jebkura maltītes galda Romā. Kungi sprieda, kāds cirks sāksies, kad Kallists beidzot nomirs un Romā no visām pasaules maļam sabrauks kardināli, lai ievēlētu viņa pēcteci. Tēvs Danns nespēja noturēties, neironizējis par arhibīskapu kardinālu Klammeru, kas grasījās kļūt par pirmo pāvestu amerikāni.

Lai gan vakariņas ritēja nepiespiestā gaisotnē, ik pa brīdim bija jaušams tikko manāms saspringums, jo viesiem nedeva mieru doma, kāpēc viņi uzaicināti piedalīties šajā kopīgajā maltītē ar kardinālu. Kāds ieminējas par Indelikato došanos uz Vatikānu, un acumirklī pie galda iestājās nogaidošs klusums. Taču d'Ambrici visiem plati uzsmaidīja un norādīja, lai neskatās uz viņu tādām acīm, jo viņam neesot ne jausmas, kas pāvestam šovakar ienācis prātā. Drīz vien sarunas turpinājās tāpat kā iepriekš.

Kad, aizspraukusies pie Bena, viņa apsēdās uz krēsla tam līdzās, Bens apveltīja viņu ar pateicīgu smaidu. Taču viņa skatiens bija izklaidīgs, un viņš tikpat kā nerunāja. Galu galā Elizabete pajautāja, vai ar viņu viss ir kārtībā.

-Jā, droši vien, - Bens atbildēja. - Nē, protams, nav kārtībā. Vai tā viss beigsies? Ar neko? - viņš klusi, nervozi jautāja. Neviens cits viņu nedzirdēja, un viņa seja bija tikpat neizteiksmīga kā iepriekš. - Tātad slepkavību vairs nebūs. Vai mums jābūt apmierinātiem? Kā tad ar Veļu? Ar tevi un mani? Vai mums jāpriecājas, ka esam dzivi, un jāpiekrīt, ka temats iztirzāts?

Elizabete saprata, kā viņš jūtas.

-   Mums gluži vienkārši aizbāž muti. Bet ko lai mēs iesākam? - viņa sacīja.

Bens paraustīja plecus.

-   Nezinu. Un tomēr, lai gan visi par to nospļaujas, es joprojām gribu noskaidrot, kas Horstmanam deva pavēles. Varbūt esmu naivs, tomēr joprojām gribu uzzināt, kas tev uzbruka un pārvēlās pār margam, kas Horstmanam iedeva upuru sarakstu, kas ir tas nelietis… Es vēlos nogalinat Simonu, lai arī kas viņš būtu, pēc tam sameklēt Horstmanu un nogalināt viņu ari. Zinu, ka izklausos pēc jukuša, taču es nelikšos mierā, iekams vainīgie nebūs saņēmuši pēc nopelniem. - Elizabete nekad iepriekš nebija dzirdējusi viņa balsī tādu rugtumu. - Esmu radis atmaksāt pāridarījumus. Gan futbolā, gan advokāta darbā, aizstāvēdams cilvēkus. Vai mums jāsēž klēpī saliktām rokām, lai gan mūs mēģina nogalināt? Nekā nebija! - Viņš piepeši iesmējās. - Mēs esam pelnījuši gandarījumu.

Elizabete uzlika plaukstu uz viņa rokas. Šī kustība likās pavisam dabiska. Viss bija citādi, kopš viņa sadūšojusies nakts laikā ielauzās bena numurā un pārvarēja savu paštaisnumu un lepnību, varbūt pat aizspriedumus. Viņa nu varēja saņemt bena roku, to paspiest, un viņai ne prātā nenāca lasīt benam muļķīgu lekciju, ka Baznīca zina labāk.

D'Ambrici sasita plaukstas, pievērsdams sev uzmanību. Vakariņas beidzās, viesmīļi sāka novākt traukus, bet Elizabete pat neatcerējās, ko ēdusi. Galda pretējā pusē kā uz adatām sēdēja Sandanato, norasojušu pieri cenzdamies saņemt sevi rokās. Šķita, ka viņš nespēj fokusēt skatienu. Ar plaukstas virspusi notraucis no pieres sviedru lāses, viņš novērsās no Elizabetes un palūkojas uz d'Ambrici, savu kritušo elku.

- Paldies, ka pagodinājāt mani ar savu klātbūtni, - d'Ambrici, piecēlies kājās, teica. Izskatījās, ka viņš ir lieliskā omā. - Varbūt jūs bijāt pārsteigti, kāpēc šovakar ar tādu neatlaidību aicināju jūs visus šeit kopā. Tas nebija nejauši. Māsa Elizabete, jūs bijāt māsas Valentīnas labākā draudzene. Ben Driskil, Vela jums bija vienīgā māsa, mīļa māsa. Tēvs Danns, mans senais draugs un uzticības persona… grūtākajās dzīves situācijās allaž esmu vērsies pie jums pēc atbalsta un padoma. Un slepkavības, kas sākās pirms pusotra gada, man, vecam zemniekam, bija milzu trieciens. Dru Samerheis, es pazīstu jus piecdesmit gadu, esmu kalis plānus un pretplānus gan kopā ar jums, gan pret jums, un tas noticis gan kara, gan miera laikā, un kritiskos brīžos jūs esat īstais vīrs. Klaiv Paternoster, jūs kopā ar Robiju 1 leivudu esat tik daudz pieredzējis un tik daudz zināt, ka būtu liela netaisnība, ja es liegtu jums noskatīties pēdējo cēlienu… Žēl, ka Robija patlaban nav kopā ar mums - ši melodrāma viņu ļoti uzjautrinātu. Mans draugs un personiskais ārsts doktors Kasoni… Jūs esat ari Svētā Tēva ārsts un piekritat mani informēt par viņa veselības stāvokli, kas ir visu šo mīklaino notikumu pamatā. Jo slepkavības sākās reizē ar viņa saslimšanu. - Kardināls nokrekšķinājās. - Un tu, Pjetro, monsinjor Sandanato, mans uzticamais sabiedrotais neskaitāmas cīņās, mans balsts un spēks… Pasaulē nav otra cilvēka ar tik lielu ticību nepieciešamībai glābt Baz- nīcu no ienaidniekiem. Tāpēc nolēmu šovakar uzaicināt ari tevi. - D'Ambrici visiem pēc kārtas uzsmaidīja.

-    Vienu cilvēku jūs aizmirsāt! - Bens Driskils iesaucās. - To mazā auguma vīru! Viņš dzinās man pakaļ pa Aviņonas ielām. Mūs nez kāpēc neiepazīstināja.

-    Drū? - D'Ambrici jautājoši sarauca uzacis.

-    Marko Viktors, - Samerheiss paskaidroja. - Kā lai to maigāk pasaka… viņš ir mans miesassargs, kas visur mani pavada. Visur ceļo kopā ar mani. Tonakt Aviņonā, Ben, tu velti no manis bēgi. Tu taču zini, ka no manis nav jābaidās…

-    Protams, - Driskils zobgalīgi atbildēja. - Tagad mēs esam draugi.

Māsa Elizabete nojauta, ko Bens domā. Samerheiss ir Ercher- cogs. Attopies, Svētais Džek, nodevējs ir tepat…

-   Tagad, - d'Ambrici turpināja, - mēs visi esam iepazīstināti. Un es sākšu stāstu, ko ikviens no jums ir tiesīgs dzirdēt. Esiet pacietīgi, mani draugi. Stāsts atbilst Bordžu labākajām tradīcijām… un līdzīgus notikumus Baznīca ir piedzīvojusi un piedzīvos ne reizi vien.

Lai gan īsā laika posmā šī jau bija otrā d'Ambrici lekcija, Elizabete gaidīja to ar nepacietību.

-   Tagad sāksies, - viņa pačukstēja Benam.

-   Cerēsim, - viņš atņurdēja. - Citādi šī izrāde sāk apnikt.

-    Mēs visi esam noraizējušies par Svētā Tēva veselību. - Ierastais atbruņojošais smaids no d'Ambrici sejas piepeši nozuda. - Drīz sāksies jauns posms Baznīcas vēsturē. Mēs ievēlēsim nākamo pāvestu, kam būs jāuzņemas mūsu nākotnes un visas pasaules nākotnes veidošana. Taču vispirms mūsu mīļotajam Kallistam jānomirst. Mēs esam seni draugi, Salvatore di Mona un es, un viņu, jaunāko no mums abiem, nāve paņems pirmo. Es zināju par viņa slimību jau tad, kad viņš pats par to vēl nezināja. Kad doktors Kasoni konstatēja ļaundabīgu audzēju un sirdsdarbības traucējumus, viņš atnāca pie manis un skaidri un gaiši noprasīja, vai viņam šī skumjā vēsts jāpaziņo Svētajam Tēvam, un es atbildēju, ka pāvests Kallists ir ārkārtīgi vīrišķīgs cilvēks. Un ieteicu sacīt viņam taisnību. Šī saruna notika pirms diviem gadiem. Mēs ar Kallistu esam aizvadījuši daudzas nakts stundas, atcerēdamies senās dienas un spriezdami par Baznīcas nākotni… par izdarīto un turpmāk darāmo un to, ko pieļaut nekādā ziņā nedrīkst.

Lielākā daļa no jums zina par manu darbošanos kara laikā, par dienām, kad Parīzē pildīju pāvesta uzdevumu. Es darīju to, ko prasīja no manis karš. Miera laikā tādi soļi ir neiespējami un nepieļaujami, bet toreiz… Salvatore di Mona to saprata. Tajā laikā viņš bija kopā ar mani, un neviens nespēja iedomāties, ka reiz viņš kļūs par pāvestu…

Neilgi pēc tam, kad uzzināju par pāvesta slimību, sākās kaut kas dīvains. Cilvēki, kuri zināja par manu darbību Parīzē, cits pēc cita mira. Es veicu savu izmeklēšanu, un noskaidrojās, ka viņi visi nogalināti. Tā nebija nejaušība. Kādam bija iemesls to darīt, un man vajadzēja izdibināt, kāds tas ir…

Kādu dienu pie manis atnāca māsa Valentīna un izklāstīja savus secinājumus. Viņa bija saskatījusi saikni starp šīm slepkavībām, pat nezinādama to motivu. Māsa Valentīna paveica milzu darbu. Parīzē sameklēja Toričelli papīrus, izjautāja Robiju Heivudu, pētīja dokumentus slepenajos arhīvos, meklēdama vēsturiskus precedentus, pa fragmentam lika visu kopā, sekoja pa nacistu salaupīto dārgumu pēdām, atklāja Simonu, pat aizbrauca uz Aleksandriju, kur noskaidroja, kādas savstarpēji izdevīgas attiecības joprojām saista Baznīcu ar izdzīvojušiem nacistiem. Aleksandrijā Klausa Rihtera kabinetā pie sienas viņa ieraudzīja četrdesmit gadus vecu fotogrāfiju ar savu seno draugu Džakomo d'Ambrici… - Viņš salika rokas sev priekšā kā lūgšanā. - Pagātne uzglūn mums no katra stūra, tā atdzīvojas un metas virsū, kad vismazāk to gaidām. Acīmredzot Dievs tā joko, lai mēs nekad neaizmirstu, ka jābūt pazemīgiem.

Māsa Valentīna visu man izstāstīja, sacīja, ka, viņasprāt, assassini atkal sākuši darboties, ka viņai ir visi segvārdi un versija, kas viņi katrs ir īstenībā. Vai viņa zināja, ka biju Simons? Viņa to neteica… tikai lika saprast, ka daudz ko atklājusi par kara laika notikumiem. Viss atkārtojas, viņa sacīja, assassini atgriezušies un atkal nogalina. Viņa gribēja zināt, kāpēc, bet man bija jābūt piesardzīgam, tāpēc es visu noliedzu. Biju spiests teikt, ka viņa aizrāvusies ar mitu, ka tās visas ir nejaušas sakritības… vārdu sakot, apmēram to pašu, ko atbildēju māsai Elizabetei, kad viņa devās Valentīnas pēdās. Protams, es iesaistīju savu uzticamo Sandanato, kas palīdzēja man maldināt šīs divas izcilās detektives, kaut gan par maniem agrākajiem varoņdarbiem viņš zināja daudz. Sandanato bija mans aizbilstamais, ar kuru dāsni esmu dalījies zināšanās un pieredzē, no jaunām dienām mācīdams viņu kalpot Baznīcai. Es vērsos pēc palīdzības ari pie sava sena drauga un kolēģa tēva Danna, lūgdams viņu sīkāk papētit piecas nesenās slepkavības un pārbaudīt, ar ko nodarbojas Vela. Ar šo delikāto uzdevumu viņš lieliski tika galā… taču, kas nogalināja un kāpēc, joprojām bija mikla.

Slepkavibas, kā jau teicu, bija sākušās neilgi pēc Kallista saslimšanas. Jo vairāk par to domāju, jo vairāk mani nostiprinājās pārliecība, ka šeit meklējams gan cēlonis, gan sekas. Māsa Elizabete man teica to pašu, bet es viņu izsmēju… Savu vainu atzistu, taču bija nogalināta māsa Valentīna, un es nedrikstēju pakļaut briesmām Elizabeti arī. Nojautu, ka šīs slepkavības ir saistītas ar nākamā pāvesta izvēli, taču - kā saistītas? Kas kopīgs sarakstā minētajiem upuriem? Fakts, ka nacistu okupācijas laika tie visi bija Parīzē. Viņi kaut ko zināja vai varēja zināt… tāpēc viņus nogalināja. Tēvs Danns ar savu ierasto zobgalību man paziņoja, ka visticamākais slepkava esmu es. Jo tieši es varu kļūt par pāvestu, tātad man jāatbrīvojas no savas pagātnes lieciniekiem, kas varētu mani kompromitēt. Turklāt es arī zināju Parīzes notikumus, bet nogalināts nebiju! Pārliecinoša, loģiska versija… taču es, protams, nevienu neslepkavoju.

Tad nogalināja māsu Valentīnu, un tēvs Danns man ziņoja par galveno aizdomās turamo - priesteri ar sudrabainiem matiem. Piepeši man ienāca prātā, ka tas varētu būt mans senais biedrs Augusts Horstmans, kuru nebiju sastapis kopš kara beigām. No kurienes viņš uzradies? Zināju, ka viņš kādu laiku dzivoja klosteri savā dzimtajā I lolandē. Kas vēl to zināja? Un kā Augusts - šī miermīlīgā dvēsele - varēja kļūt par slepkavu?

Atbilde uz pēdējo jautājumu bija viennozīmīga - Augusts klausīja tikai viena cilvēka pavēlēm. Tikai viena… Simona pavēlēm. Taču es zināju, ka neesmu viņam pavēlējis nogalināt māsu Valentīnu, kuru pazinu jau tad, kad viņa bija maza meitene, un kura turklāt bija mana senā drauga Hjū Driskila meita… Kāds bija devis tādu pavēli, uzdodamies par Simonu… Kam bija zināma Simona pagātne?

Tiesa, par manu pagātni daudz zināja monsinjors Sandanato. Taču zināja vēl kāds. Un tieši tas cilvēks, kad Kallists saslima, pārvilināja manu uzticamo un centīgo Sandanato pie sevis… Nē, nē, Pjetro, nepartrauc mani, tas tagad nav svarīgi…

Sandanato pielēca kājās un rādīja ar trīcošu pirkstu uz d'Ambrici.

- Jūs esat visā vainīgs! Jūs grūžat Baznīcu posta! Jūs un jūsu Kērtiss Lokharts, kas pinās ar to mūķeni, jūsu dārgo masu Valentīnu, jūsu mīluli māsu Veļu, kura nicināja visu, uz kā balstās Baz- nlca un ko tā māca! Viņai bija jāmirst… vai patiešām to ir tik grūti apjēgt? Viņa postīja Baznīcu, viņa apgrieza visu kājām gaisā! Viņa atbalstīja mācītājus komunistus, dzimstības kontroli, viņa nostājās pret visu svēto, viņa bija varone dumpīgajiem, kam prātā tikai Baznīcas pamatu graušana! Lai Dievs man palīdz… Baznīca ir jāglābj]

Elizabete juta, ka Bens ir sasprindzis. Viņš acīmredzami val- dijās, lai nemestos apvainotājam virsū.

-    Pagaidi, ben, nevajag… - Elizabete čukstēja.

Pie galda iestājās kapa klusums. Sandanato, naidā zvērodams, nenovērsa spožo acu skatienu no kardināla d'Ambrici. Viņš trīcēja, it kā butu pievienots elektriskajai strāvai. Tad, it kā vērstos pats pie sevis, ierunājās no jauna.

-    Viņa grasījās rakstīt grāmatu par nacistiem un Baznīcu, - Sandanato pavisam klusi iesāka, bet, nespēdams valdīt emocijas, atkal sāka kliegt: - Viņa jūs iznīcinātu, Eminence! Viņa savilktu pār mūsu galvām nelaimi un bēdas! Viņa bija jāaptur, citādi Baznīca iegāztos bezdibenī…

-   Apsēdies, Pjetro, - d'Ambrici rāmi teica, - apsēdies, dēls. - Viņš pagaidija, kamēr Sandanato noslīgst uz krēsla. Monsinjora seju izķēmoja mokas, pār vaigiem straumēm plūda asaras. Šis nelaimīgais bija kļuvis par skrūvīti varenā, nežēlīgā mehānismā, kas viņu samala.

Taču viņš to nesaprata. Sandanato nesaprata, ka gluži vienkārši izmantots.

D'Ambrici novērsās no viņa, un kardināla acīs bija lasāmas dziļas skumjas.

-   Kas noveda no īstenā ceļa manu nabaga jauno draugu? Cilvēks, kurš pārzina manu pagātni ne sliktāk par mani pašu. Cilvēks, kuru uz Parīzi nosūtīja pāvests, cilvēks ar segvārdu Kolekcionārs. Indelikato. Tas bija viņš, kas mēģināja noskaidrot visu iespējamo par assassini. Viņš man izsekoja, pēc tam pratināja un draudēja, taču nekad nepārkāpa robežu… jo zināja, ka esmu nodrošinājies. Es nebiju aizmirsis, ko viņš ar Piju toreiz darīja, kādas pavēles deva pāvests… tāpat kā viņi zināja, ko esmu darījis es… ari par tā dēvēto Pija sazvērestību.

Indelikato vēlas kļūt par pāvestu un mani uzskata par galveno sāncensi un šķērsli. Tieši viņam nepieciešams atbrīvoties no pagātnes, no tā laika lieciniekiem. Ta nu viņš izdomāja spožu, matemātiski precīzu risinājumu. Nolēma nogalināt cilvēkus, kuri pārāk daudz zina. Bet vai tad vienkāršāk nebija novākt mani? Nelaimes gadījums, sirdslēkme… Patiešām vienkāršāk, taču tā rīkoties nedrīkstēja viena iemesla pēc. Par plānotās slepkavības ieroci bija jākļūst cilvēkam, kurš agrāk nogalinājis pec manas pavēles. Horstmanam. Un Horstmans nekad pret mani nevērstos. Indelikato ļoti pareizi izskaitļoja, ka Horstmans nogalinātu Simona uzdevumā… nutnā uzdevumā. Atlika vien Horstmanu sameklēt, un tas viņam lielas grūtības nesagādāja. Viņš bija uzokšķerējis visu karā izdzīvojušo algotņu uzturēšanās vietas. Taču Horstmanu vajadzēja ne vien atrast, bet arī pārliecināt, ka Simons atkal viņu aicina doties cīņā par Baznīcu.

Indelikato nebija citas iespējas, kā pārvilināt Sandanato. Mūsu Pjetro ir ievainojams tikai vienā ziņā, un Indelikato nojauta, ka monsinjora vājais punkts ir viņa fanātiķa dvēsele. Pjetro mīlēja mani un apbrīnoja manu prasmi pievērst Baznīcai bagātos un varenos… Taču Pjetro neuzskata mani par pietiekami dievbijīgu, turklāt esmu grēkojis gan vārdos, gan darbos, un viņš bieži aizlūdza par manu dvēseli. Indelikato savervēja viņu, tiklīdz uzzināja par Kallista slimību un stingri nolēma kļūt par nākamo pāvestu. Un tā nabaga Pjetro kļuva viņa spiegs un asiņainās slepkavības līdzzinātājs. Augustam Horstmanam Pjetro kļuva par Simona "balsi". Visi zina, ka Pjetro bija mana "ēna", ka es uzticēju viņam savus slepenākos nodomus. Nu viņam vajadzēja iekarot 1 lorst- mana uzticību. Pjetro kļuva par tādu kā pogu uz tālvadības pults. Kad Sandanato man pastāstīja, ka Horstmans Prinstonā gandrīz, nogalinājis Driskilu, es jau biju gandrīz pārliecināts, ka Sandanato strādā Indelikato labā…

Bens Driskils nenovērsa skatienu no Sandanato, kas bija sa- gumis krēsla ne dzīvs, ne miris. Sandanato nebija pakustējies no brīža, kad d'Ambrici lika viņam apsēsties. Šķita, ka Driskils iesli- dzis līdzīgā transā.

-     Vai Horstmans to apstiprinās? - māsa Elizabete jautāja. - Vai arī tie ir tikai jūsu minējumi?

-   Apstiprinās. Par to, māsa, varat nešaubīties. Pirms pāris dienām es runāju ar Augustu. Viņš izstāstīja visu, ko zināja… Arī to, ka sameklējis cilvēku, kurš pie jums ielauzās, māsa. Tam vīram bija dots uzdevums jūs tikai pabiedēt, taču viņš pārvēlās pār terases margām. Tas bija vienkāršs un krietns vīrs, savā laikā izglāba man dzīvību. Pārcietis gestapo mocības, viņš beidzot rada pieticīgu patvērumu, kur varēja dzīvot mierīgi lidz mūža galam… Neizdevās. Jā, māsa, varu apliecināt, ka slepkavību vairs nebūs…

No Sandanato mutes izlauzās baismīgs, dzīvniecisks kliedziens, pilns sāpju un izmisuma. Tā kliedz, cilvēks, kura plaukstās dzen naglas, kurš mirdams apjēdz, cik daudz bēdu radījusi viņa nodevība, kurš apjēdz, ka pielūdzis neīsto dievu. Apgāzdams krēslu, Sandanato pielēca kājās un, izdvesis vārdos neaprakstāmu skaņu, kāpas atpakaļ uz durvju pusi.

Pielēca kājās arī Driskils.

-    Stāvi! - viņš iekliedzās bālu, dusmu pārvērstu seju, un šis vārds klusumā atbalsojās. Kardināla viesi sēdēja kā pārakmeņo- jušies.

D'Ambrici pacēla roku. Sandanato salicis, it kā justu neciešamas fiziskas sāpes, apstājās. Siekalainās lūpas drebēja, un acis bija ieplestas gluži kā neprātā. Viņš nenolaida skatienu no Elizabetes, kas iekšēji sarāvās, taču lūkojās viņam pretim nenovērsda- mās.

-    Jūs, - Sandanato čukstēja, - jūs sapratāt mani… mēs runājām, māsa… mēs bijām vienisprātis, ka baznīca jāattīra… ļaunums labā vārdā… pasakiet viņiem, kas jādara… - Sandanato aizlūza balss. Viņš noslaucīja piedurknē lūpas. Nosvidusī seja spīdēja.

-    Pasakiet viņiem… Dieva dēļ, pasakiet!

-    Es nekad jums nepiedošu to, ko jūs pastrādājāt… - Viņa papurināja galvu un novērsās. - Nekad… jūs esat prātu zaudējis.

-    Ej, Pjetro, - d'Ambrici sacīja.

Iziedams laukā, Sandanato klusi aizvēra durvis.

-    Eminence, - sausā, lietišķā balsī ierunājās Drū Samerheiss,

-    varbūt jūs paskaidrosiet, kas mums tagad jādara? Kas būs ar Indelikato? Viņš iedarbināja šo asiņaino mehānismu… un nu būs pāvests? Patlaban viņš ir pie Kallista. Dodiet padomu.

-    Runas par nākamo pāvestu ir pāragras. Laiks rādīs, kāda būs Dieva griba, - d'Ambrici mierīgi un stingri atbildēja.

-      Pie joda Dieva gribu! Man apnikusi šī svētulīgā vervelēša- na! - skaļi un nikni iesaucās Driskils. - Ne jau Dievs pielika pistoli manai māsai pie galvas! Ne jau Dievs sita krustā brāli Leo! To izdarija cilvēks! Tas jukušais, kas nupat, brīvs kā vējš, izgāja no šejienes, tas psihopāts, kurš nospieda mēlīti, un varaskārais maniaks, kas patlaban sēž pie pāvesta! Ko mēs ar viņiem darīsim?

-    Ko jūs ierosināt, mister Driskil?

-    Kur ir Horstmans? Jūs nesen runājāt ar viņu…

D'Ambrici pašūpoja lielo galvu.

-    Viņš ir prom. Es aizsūtīju viņu atpakaļ, lai dzīvo klusi un noslēgti ar mainītu vārdu. Viņš izsūdzēja grēkus, un es tos piedevu. Viņš bija apmānīts un darīja to, kas viņam visu mūžu mācīts. Sirdsapziņas mokas un vainas apziņa viņam ir pietiekams sods.

-Jūsu izpratnē varbūt ir. bet ne manā. Neesmu nevienu pilnvarojis lemt manā vārdā… Starp citu, jūs neko nepateicāt par Erchercogu. Kāpēc viņš ir tik liels noslēpums? Kāpēc jus par viņu klusējat? Viņš taču arī jus nodeva… Erchercogs, tāpat kā jūs un Indelikato, zināja visu. Un viņš jūs nodeva Indelikato. Kur viņš ir tagad? Viņa nav uz. fotogrāfijas, un viņš nav nogalināts - tātad Indelikato nelika Horstmanam viņu nogalināt. Vai zināt, ko es domāju? Manuprāt, Erchercogs ir daļa no Indelikato plāna… Erchercogs ir Indelikato sabiedrotais un jūsu ienaidnieks kopš Pija sazvērestības atklāšanas brīža. Manuprāt, Erchercogs un Indelikato apvienojuši spēkus, lai nepieļautu, ka jūs kļūstat par pāvestu, jo viņiem nepatīk ceļš, pa kādu virzās Baznīca… Viņi redz, ka daudzās jomās jums ir tāds pats viedoklis kā manai māsai, un ar to pietiek. Dažas dzīvības nav liela cena par iespēju pabiedēt kūriju un Vatikānu un piespiest kardinālus izraudzīties Indelikato… Tāpēc man nav saprotama jūsu dīvainā klusēšana par Erchercogu.

Driskils apklusa un nenovērsdamies lūkojās uz d'Ambrici.

-    Par Erchercogu man nekas nav sakāms, - kardināls beidzot izstomija, pārlaizdams viesiem skatienu. - Tātad beigsim šodien… Ceru, ka jūs visi šeit dzirdēto glabāsiet noslēpumā. Kārtējais kritiskais posms mūsu baznīcas vēsturē tuvojas beigām. Laiks visu noliks savās vietās, Kallists aizies, un nāks jauns pāvests. Dzīve turpināsies, un pavisam driz neviens vairs neatcerēsies ne mūs, ne to, kas noticis.

D'Ambrici rikotās vakariņas beidzās drūmā noskaņā. Visi klusēja. Šķita, neviens nesaprata, kas darāms. Vai kardināls cerēja, ka viņa viesi izklīdis pa mājām, liksies gultā un aizmigs saldā miegā? Viņš stāvēja pie durvīm un ikvienam no šiem cilvēkiem, kurus pazina jau tik sen, ar kuriem bija dalījis gan priekus, gan bēdas, veltīja kādu vārdu un paspieda roku.

Māsa Elizabete kavējās blakus domās iegrimušajam Benam. Pie viņiem piegāja tēvs Danns.

-Jūs joprojām esat neapmierināts, - viņš teica.

-    Vai tas jūs pārsteidz? - Driskils izgrūda.

-    Nē, nemaz. Tomēr jūs uzzinājāt gandrīz visu, ko gribējāt zināt. Guvāt dziļāku ieskatu notikumos.

-   Taču man nepatīk tas, ko es uzzināju.

-   Vai jus patiešām cerējāt, ka dzirdēsiet ko patīkamu? Apstiprinājās jūsu ļaunākās aizdomas. Vai ar to nepietiek?

Driskils klusēdams raudzījās uz Dannu.

-    Uz ko jūs īsti cerējāt? - Danns turpināja. - Ka Horstmanu un tos pārējos nostādīs pie sienas, lai jūs varētu viņus sacaurumot lodēm? Attopieties, mans draugs, un paraugieties uz lietām reāli.

-    Ārtij?

-   Jā, mans dēls?

-   Aizverieties.

-   Savdabīga attieksme, - Danns noburkšķēja, - taču es uz jums nedusmojos.

-    Kas notiks ar Sandanato? - satrauktā balsi ievaicājās Elizabete. - Nedrīkst taču pieļaut, ka viņš tādā stāvoklī klīst pa Romu.

-   Tev taisnība, - Driskils atteica. Viņam noraustījās vaiga muskulis. - Varbūt man jāiet un viņš jāsameklē.

-    Ak, aizmirstiet viņu! - tēvs Danns novilka.

-    Viņš var nodarīt sev ko ļaunu, - Elizabete nelikās mierā.

-    Viņš ir garīdznieks, - Danns sacīja.

-    Svētā dievmāte! - Driskils iesaucās. - Viņš ir slepkava! Vai jūs to nespējat apjēgt?

-   Gluži par slepkavu viņu nevar saukt, - Danns iebilda.

-    Neaizstāviet viņu, Artij! Viņš ir slepkavas līdzzinātājs. Un toreiz Prinstonā viņš mani tīšām izvilināja uz ledus. Kur man bija prāts? Viņš aicināja mani paslidot… teica, ka man tas nākšot par labu! Ak Dievs!

-    Domāju, ka viņam patiešām ir traucēts prāts, - māsa Elizabete sacīja. - Mēģinu atcerēties, ko viņš man toreiz teica… Man šķita, ka viņš mēģina mani brīdināt… - Ieraudzījusi tuvojamies d'Ambrici, Elizabete piebilda: - Šo nakti pavadīšu ordeņa telpās. Pēc viņa lūguma. - Un pameta ar galvu uz kardināla pusi.

-   Gribu jums visiem pateikties, - d'Ambrici bilda, - ka pacietīgi noklausījāties vēl vienu manu… grēksūdzi. Vēlējos radīt skaidrību.

-   Šķiet, ka jūs esat pavisam aizmirsis Indelikato.

-   Tā nav, Bendžamin. Piedodiet, māsa, man ar šiem kungiem jāpārmij pāris vārdu. Es palūdzu Drū Samerheisu un viņa… e-ē…

miesassargu, lai jūs pavada. - To teicis, viņš paņēma Elizabeti zem elkoņa un aizveda uz durvīm. - Arlabunakti, mana dārgā. Rīt redzēsimies.

Kad Elizabete kopā ar Samerheisu devās prom, d'Ambrici atgriezās pie Driskila un Danna.

-    Es vēlos, lai jūs nāktu man līdzi.

-    Kā teiksiet, - Danns piekrita.

-    Kāpēc? Uz kurieni? - Driskils bija neizpratnē

D'Ambrici nopūtās un uzmeta acis pulkstenim. Tas rādija trešo

nakts stundu.

-    Uz Vatikānu. Mums jātiekas ar Svēto Tēvu.

Gluži kā akls, rnonsinjors Sandanato klīda, pats nezinādams, kurp. Sāka rasināt lietus, bet viņš to nemanīja. Ausīs duca, acis sūrstēja, un sirds dauzījās tā, ka šķita, tūlīt pārplīsīs. Prāts bija tukšs, zaudējis spēju domāt.

Pirms doties lejā pa Spāņu kāpnēm, viņš apstājās, lai atvilktu elpu. Sandanato nepamanīja liela auguma vīru melnā lietusmēteli un zemu uz pieres uzvilktu platmali lejup nolaistām malām. Tas slēpās ēnās.

Un, iedams pa garajām kāpnēm lejup, rnonsinjors Sandanato nedzirdēja aiz muguras soļus.

Kallists vēl bija nomodā, kad viņam pavēstīja, ka priekštelpā gaida kardināls Indelikato.

-    Lai ienāk. Un tad varat iet gulēt. Man neviens nebūs vajadzīgs.

Kardināls nostājās viņa priekšā - slaids, kalsns un drūms. Uz krūtīm karājās smagais, dārgakmeņiem rotātais krusts. Dzimtas dārgakmeņi, Kallists nodomāja un iekšēji pasmaidīja.

-    Esmu jūsu ricibā, Jūsu Svētība, - Indelikato teica.

-    Kāpēc izskaties tik skābs? - Kallists jautāja, tikko manāmi pasmaidīdams. Viņš gulēja gultā, atsliets pret milzīgu spilvenu ar monogrammu. - Galvu augšā! Pēdējais, ko mirējs nakts tumsā var vēlēties, ir cilvēks ar skābu seju.

-   Atvainojiet, Jūsu Svētība. Kā varu jums pakalpot, Jusu Svētība? Jums tikai jāpasaka.

-   Tad pasaki man, Fredi, - kas tas par runām, ko dzirdu par tevi?

-    Nesaprotu…

-    Man stāsta, ka tu esot antikrists, Fredi. - Pāvests klusi iesmējās. - Vai tā ir taisnība?

-   Atvainojiet, Jūsu Svētība, es nedzirdu.

Kallists piepeši apbrīnojami skaidri redzēja visu istabu. Lietu logā, vēstuli uz gultas, tai blakus seno dokumentu, naktsgaldiņa lampas maigo gaismu, televizora ekrānā bez skaņas ņirbošo futbola spēli. Viņš juta palaga blīvo audumu, ko žņaudza savā plaukstā, dzirdēja Indelikato apģērba švīkstoņu. Taču to visu viņš manīja ar vienu smadzeņu daļu. Ar otru smadzeņu pusi Kallists redzēja sniegā ieputinātu mežsarga namiņu, gaidu pārņemtus vīrus, dzirdēja vēja gaudas, dzirdēja, kā Simons viņus uzmundrina, un saoda ieroču smaržu…

-    Pienāc tuvāk, Fredi, lai vari dzirdēt. Tas ir kas svarīgs… - Viņš saņēma pirkstos senu pergamentu. Šķita, ka tas tūlīt izjuks. - Ņem. Te ir kaut kas tev.

Kardināls Manfrēdi Indelikato piegāja pie gultas.

Viņš noliecās pār Svēto Tēvu, lai paņemtu dokumentu. Uz tā bija sens zīmogs.

Svētā Tēva roka bez skaņas izslīdēja no palaga apakšas…

SEPTĪTĀ NODALA

DRISKILS

Es biju Apustuliskajā pilī, pašā Vatikāna sirdi. Nekad man nebija ienācis prātā, ka reiz šeit nokļūšu. Šķita, ka blāvi apgaismotajos, klusajos gaiteņos, pa kuru biezajiem paklājiem mēs nedzirdamiem soļiem gājām, mitinās vienīgi spoki. Sienas klāja gobelēni ar varmācību skatiem no vēstures. Tur bija atainotas armijas, kas soļoja un stāvēja sardzē, eņģeļu pūļi, kuri kaut ko pieprasīja, un Dievs zina kas vēl. Šķita, ka gobelēni ir niknu skaņu, kaujas saucienu un dažāda augstuma trompešu skaņu pārpilni, tikai skaļumu kāds nogriezis. Vai arī tiem vairs nebija spēka taisit troksni.

D'Ambrici lietišķi soļoja mums pa priekšu, mēs ar Dannu turējāmies viņam lidzi. Pāvesta guļamistabas priekštelpā pie rakstāmgalda sēdēja garīdznieks - nakts dežurants. D'Ambrici viņam kaut ko klusi pateica, un dežurants nepakustējies palika sēžam.

Mēs iegājām guļamistabā. Dīvaini. Iegājām pa durvim bez kādām formalitātēm. Bez klauvēšanas. Bez pieteikuma. Tik vienkārši.

Izrādījās, neviens mums neatsauktos.

Šķērsām gultā uz. mutes gulēja kardināls Indelikato. Viņš nekustējās. Pat no desmit pēdu attāluma bija skaidri redzams, ka viņš ir miris. Gluži vienkārši es prātā konstatēju šo faktu, ne par ko vairāk neaizdomādamies. Tēvs Danns nevērigi pārmeta krustu un nopūtās.

-   Ak Jēzu… - viņš noteica.

D'Ambrici noliecās pār otru cilvēku, kuru uz mirkli biju aizmirsis. Zem segas gulēja Kallists, un viņu spieda mirušā ķermenis. Es piegāju tuvāk.

-   Jusu Svētība? - d'Ambrici klusi pasauca. - Vai dzirdat mani? Salvatore… te Simons. - Viņš ieklausīdamies pagaidīja, pēc tam, saņēmis Kallista labās plaukstas locītavu, mēģināja sataustīt pulsu. - Viņš ir dzīvs, bez samaņas, bet dzīvs. Palīdziet man. - Danns nolūkojās, kā mēs ar d'Ambrici apgriežam Indelikato liķi uz muguras.

Apgaismojums telpā bija vājš. Televizors darbojās bez skaņas. Pa sienām šaudījās spokainas ēnas.

Papildus naktsgaldiņa lampai d'Ambrici ieslēdza vēl divas galda lampas. Tad, rokas sānos iespriedis, bridi saspringti raudzījās uz gultu. Beidzot viņš palūkojās uz mani, pēc tam uz Dannu.

-   Šis cilvēks miris ar sirdstrieku.

No Indelikato krūtīm rēgojās dunča spals. Mēs ar Dannu apmainījāmies skatieniem.

-   Tā jau ir, - Danns atteica, - tēlaini izsakoties.

-    Plašs infarkts, - d'Ambrici zinīgi piebilda un lēni izvilka dunci no mirušā krutim. Pastiepies pie naktsgaldiņa, kur stāvēja kārba ar salvetēm, viņš vairakas paņēma un rūpigi noslaucija asmeni. Tad, pārgājis pāri istabai, izvilka rakstamgalda atvilktni un ielika dunci tur. - Ļoti grezns Florences meistaru darinājums. - Viņš aizbīdīja atvilktni ciet.

-   Sirdstrieku ar tādu asinsizplūdumu bieži negadās redzēt.

-    Jūs neesat ārsts, Bendžamin, un nevarat spriest par to, ko nesaprotat. - Viņš pacēla telefona klausuli. - Tā ir privāta linija. Nav saistīta ar Vatikāna komutatoru. - Viņš uzgrieza numuru un gaidīja. - Doktor Kasoni, te d'Ambrici. Vai esat jau pidžamā? Nē? Tad ir labi. Esmu pie Svētā Tēva. Viņš ir bez samaņas, bet elpo vienmērīgi. Būtu labi, ja jus ierastos un apskatītos. Un vēl… šeit ir līķis. Sirdstrieka. Kad būsiet klat, pastāstīšu vairak. Pasteidzieties. Brauciet viens, bez asistenta. Vai sapratāt? Labi. - Viņš nolika klausuli un atkal pievērsa skatienu mirušajam Indelikato. - Mēs pagaidām nezinām, ko Svētais Tēvs uzskata par labāko pēcteci, taču skaidrs ir viens - Fredi viņš neuzticas. Vai piekrītat? - Viņš raudzījās garenajā, kalsnajā senā ienaidnieka sejā. - Neviens par Fredi neraudās. Viņš bija īsts elles izdzimums un saņēma, ko pelnījis. Tagad ar viņu lai noņemas Dievs.

Uzgriezis man muguru, viņš sastādīja vēl vienu numuru. Es aizgāju gultas otrā pusē, netikdams gudrs, kas šeit noticis. Man ienāca prātā, ka esam kadas lugas varoņi un ikviens izturamies atbilstoši savai lomai. D'Ambrici, Indelikato, Kallists, reiz Salva- tore di Mona, Horstmans, Samerheiss, pat Danns un es.

Piepeši segas krokās ieraudzīju pergamentu ar sarkana vaska zīmogu, kas šķita atlupis. Es pastiepu roku, lai to paņemtu, taču tajā brīdī man zem kājām kaut kas nočaukstēja. Biju uzminis papīra lapai, uz kuras vīdēja pāris ar roku rakstītu rindiņu.

To pacēlis un izlasījis, es izpratu šīs dienas šarādi. Salocīju lapu un ieliku to kabata.

-     Mans dārgais kardinal Veca, - d'Ambrici sacīja klausulē, - lūdzu, atvainojiet, ka zvanu tik vēlā stundā. Jā, Eminence, baidos, ka tas ir ļoti svarīgi. Fredi Indelikato nav vairs kopā ar mums… Nē, es gribu teikt, ka viņa vispār vairs nav… miris, Veca, pavisam miris. Jā, liela traģēdija. Jā, jā, protams, jūsuprāt, ļoti jauns. - D'Ambrici klusi iesmējās. - Domāju, ka jums vajadzētu atbraukt. Mēs esam Svētā Tēva guļamistabā. Es piezvanīju Kaso- ni. Neviens neko vēl nezina. Jo ātrāk, jo labāk, mans dārgais Veca. - Kardināls nolika klausuli.

-    Kāpēc Veca? - es jautāju.

-   Mans sabiedrotais. Mans cilvēks ienaidnieka nometnē. Savējais mazā Indelikato atbalstītāju grupā, ko saorganizējis kardināls Poleti. Grūti pārvērtējams cilvēks. Vai zināt, ko viņi atļāvušies? Skabekļa aparātā ievietojuši "vaboli" un noklausījušies manas sarunas ar pāvestu! Patiešām! Taču mēs to zinājām… Savādā pasaulē mēs dzīvojam, Bendžamin.

Klausīdamies pāvesta elpā, mēs gaidījām. D'Ambrici, pamanījis gultā pergamentu, to paņēma rokās.

-   Cik nelaimju tā dēļ noticis… - Savilcis biezās lūpas gredzenā, viņš apklusa. - Pareizāk būtu sacīt, ka tas ir nelaimju saraksts, šis Bordžas konkordāts. Kā lai vēl nosauc šo dokumentu? Algoto slepkavu harta? Pijs sūtīja mani ar to uz Parīzi, tādējādi pilnvarodams rikoties Baznīcas vārdā un laba. Ar brāli Leo un Horstmanu es to nosūtīju uz Īriju, un tagad atkal tas ir šeit. Vārdu saraksts.

-    Kā tas šeit nokļuva? - es jautāju.

-    Vakar Horstmans to atdeva man, bet es - Kallistam. īstenībā viņš to nebija redzējis. Man gribējās, lai viņš tur ierauga savu vārdu. Kas ar to būtu darāms? Jānoglabā slepenajos arhīvos? - Jautājums bija retorisks. - Domāju, ka ne. Bez šīs relikvijas varam iztikt. Vai tā ir?

Kardināls neverīgi iemeta pergamentu lielā pelnutraukā, kas atradās uz galda, un, izvilcis no kabatas zelta šķiltavas, tās noklikšķināja. Nākamajā mirklī liesmiņa strauji apņēma gadsimtiem veco pergamentu. Dažās sekundēs vēsture izkūpēja dūmos. Danns nogrozīja galvu.

-   Kam tas vajadzīgs, tēvs? - D'Ambrici pacēla uz viņu skatienu. - Nevienam. Neko labu tas ļaudīm nav devis.

Apsēdušies mēs televīzijā vērojām futbola spēles ierakstu.

lād ieradās doktors Kasoni un veica dažādas specifiskas darbības.

Šķita, ka pāragrās kardināla Indelikato nāves iemesls patiešam ir plašs infarkts.

Par kardināla Indelikato nāvi oficiāli nolēma paziņot pēc trīsdesmit sešām stundām. Tajā laikā man bija jāsēž lidmašīnā un jādodas mājup, uz Prinstonu. Man vajadzēja atgūties. Turklāt es gribēju satikt tēvu. Kopš aizceļošanas brīža biju uzzinājis daudz ko, taču gandarīts nejutos. Šķita, ka nekas nav tā, ka vajadzētu būt. Bija nodarits tik daudz ļauna, bet neviens īsts ļaundaris atrasts nebija. Pat Horstmans bija pasludināts par upuri, aklu un nevainīgu ieroci intriganta Indelikato meistarīgajā plānā. Varbūt šo plānu viņš izstrādāja kopā ar Erchercogu? To es nezināju. Tāpat kā nezināju, kā rīkotos, ja Horstmanu piepeši sastaptu un man rokā būtu ierocis. Taču tamlīdzīgi minējumi bija bezjēdzīgi, jo Horstmans bija aizraidīts atpakaļ, tumsā, no kuras nācis. Man bija zudusi iespēja atriebt māsu.

No prāta neizgāja monsinjors Pjetro Sandanato. Kas būtu jādara ar šo cilvēku, lai arī kā viņu katrs dēvētu - par sajēgu zaudējušu katoli, maniakālu fanātiķi vai parastu jukušo? Kā viņš, nodevis savu skolotāju un netieši vainojams jaunā sabiedrotā nāvē, turpmāk spēs dzīvot? Es pieņēmu, ka d'Ambrici ar savu gudrību un gluži vai dievišķo varu aizsūtīs šo čūsku, ko gadiem ilgi bija sildījis pie savām krūtim, uz kādu nomaļu klosteri, kur tas beigs dzīvi aizmirstībā.

Droši vien faktam, ka pāvests Kallists nogalināja kardinālu Indelikato, vajadzēja mani satriekt, taču es uzskatīju viņa rīcību par savā ziņā loģisku. Kallists bija viens no assassini, kas devās sniegainajos kalnos kopā ar savu komandieri, lai nogalinātu pāvestu Piju. Un tā pēc četrdesmit gadiem šis pats komandieris atgādina Kallistam, ka tas reiz bijis viens no viņiem, ka toreiz uzbrukums pāvestam neizdevās… bet kas gan var liegt apturēt nākamo nevēlamo pāvestu? Manuprāt, ja jau cilvēks nospriedis, ka spēj nogalināt, pārējais atkarīgs no apstākļiem un pienācīgas motivācijas. Pēc četrdesmit gadiem ši motivācija Kallistam, toreizējam Salvato- rem di Monam, joprojām bija. Droši vien viņš nebija pirmais mirstošais pavests, kas izšķiries par slepkavību. Manuprāt, tāda rīcība pat norāda uz rakstura stingrību. Turklāt Baznīca tikai iegūs, ja to vadīs progresīvi domājošs slepkava. Ja vien savā Golgātas ceļā neesmu zaudējis spriešanas spēju…

Vēlāk tajā pašā dienā mani pie sevis izsauca kardināls d'Ambrici. Par kardināla Indelikato pāragro nāvi plašsaziņas līdzekļiem vēl nebija paziņots. D'Ambrici bija izteicis vēlēšanos tikties Vatikāna dārzos, un mani uz turieni pavadīja smaidīgs apaļvai- dzis priesteris, bez mitas atkārtodams, cik brīnišķīga iegadījušies diena.

Kardināls pastaigājās pa taciņu zem palmām, un viņa vienkāršās melnās sutanas malas plandīja vēss vējš. Šur tur stradaja dārznieki. D'Ambrici skatiens bija vērsts lejup, uz vecmodīgo kurpju apaļajiem purngaliem.

Kad piegāju viņam klāt, viņš paņēma mani zem rokas, un tā mēs bridi klusēdami staigājām. Es jutu starp mums dīvainu tuvību, it kā mēs būtu seni draugi, taču tās, protams, bija iedomas. Izskaidroju šos maldus ar spēku izsīkumu. D'Ambrici apstājās un pavadīja ar skatienu strādnieku, kurš stūma ar treknu melnzemi pilnu ķerru.

- Paskaties uz šo cilvēku, - kardināls teica, - kādas viņam netīras rokas. Taču, kad šodien, retos atskārtas brīžos, domāju par savām rokām, Bendžamin, es redzu, ka tās ir daudz netīrākas.

Esmu tās notraipījis daudz biežāk nekā šis virs. Ak, šīs metaforas… Netīras rokas, tīras rokas - kāda atšķirība? Tomēr es pateikšu, kada ir atšķirība, ja vien vēlaties to zināt.

-    Neesmu par to pārliecināts, - es atbildēju.

Viņš paraustīja plecus un negaidīti iesmējās.

-    Atšķirība ir cilvēkos, Bendžamin. Tā, piemēram, man jau trūkst Sandanato… Nekad nedomāju, ka viņš spējigs uz ko tādu. Vienmēr tik vaļsirdīgs, tik godīgs jauns cilvēks… mans uzticamais Pjetro. Jā, man viņa trūks līdz mūža galam.

-    Ko jūs ar viņu izdarījāt? Nosūtījāt uz tālu klosteri?

-    Es neko ar viņu neizdarīju. Mans senais draugs Augusts pagājušajā nakti viņu nogalināja. Man vajadzēja paredzēt, ka Horstmans viņam atriebsies. Par to, ka Pjetro nodeva mani. Tiklīdz viņš uzzināja, ka Pjetro par Simonu viņam melojis… ak, neko ļaunāku nespēju iedomāties! Augusts dažreiz sūtījis man ziņojumus, domādams, ka tos saņem Simons, kuru viņš tik sen pazīst. Taču Pjetro šīs ziņas lasīja pirmais, likdams nabaga Augustam domāt, ka viņš joprojām strādā manā labā. Tā nu Augusts izdarīja to, ko prot vislabāk… nogalināja Pjetro. Tikko pie manis bija policija. Pjetro nogalināts ar vienu lodi. Pakausī. Tūlīt pēc tam piezvanīju jums.

-   Tieši tāpat bija nogalināta mana māsa.

-   Viss ir beidzies. Horstmans ir prom. Sandanato miris. Indelikato miris. Kallists ir komā, un Kasoni domā, ka vairs neizķepu- rosies. Bendžamin, kas notiks, ja mums pietrūks garīdznieku?

-    Man būtu sasodīti interesanti to redzēt, - es atbildēju.

Klusajā dārzā atskanēja d'Ambrici skaļie smiekli.

-   Jums tāda doma gluži labi patīk, vai ne? Žēl, ka Pjetro vairs nekad neizdzirdēs nevienu joku. - D'Ambrici savādi uz mani paskatījās. - Viņam nebija humora izjūtas. Tas, iespējams, bija viņa lielākais trūkums. - D'Ambrici paraustīja plecus.

-   Trūkumu viņam bija papilnam.

-    Piekrītu. - Vecā vira balsī ieskanējās skumja nots.

-   Tā kā esmu pagāns…

-    Piekrītu.

-   Un garīdzniekus nerespektēju… vai drīkstu uzdot vienu nekaunīgu jautājumu? Vai nākamā ziņa, ko par jums dzirdēšu, būs tā, ka esat ievēlets par pāvestu?

-    Varbūt. Ja vēlēšos, Samerheiss var nopirkt man šo amatu. Taču neesmu vēl izlēmis. Nezinu, kas baznīcai labāk - pāvests uz ilgu vai īsu termiņu? Tāds ir jautājums.

Mēs tuvojāmies vārtiem, pa kuriem biju ienācis dārzos. Piepeši man atausa… Erchercogam var piedot visu, ja viņš spēj nopirkt Pāvesta krēslu!

-    Es pastaigāšos vēl mazliet, Bendžamin. - D'Ambrici pacēla galvu un lūkojās uz mani no smago, puspievērto plakstiņu apakšas. - Atļaujiet jums dot mazu padomu. Kad dodaties mājup?

-   Rīt, - es atbildēju. Diez vai es izmantošu viņa padomu, man ienaca prātā. Bet… kas zina? D'Ambrici bija dzīves cīņās rūdīts vīrs, pieredzējis sava mūžā daudz vairāk nekā es. Varbūt patiešām vērts ieklausīties? Saule rietēja, un palmas pret pelēcīgajām debesīm izskatījās vientuļas.

-    Piedodiet sev, Bendžamin.

-    Atvainojiet, Eminence?

-    Tāds ir mans padoms. Piedodiet sev savus grēkus. Ņemiet piemēru no manis. Nav svarīgi, ko esat pastrādājis, jums jāsaprot, ka pasaulē ir daudz kas sliktāks. Tā dzīve ir iekārtota, ikvienam mums lemts daudz kas labs un slikts… arī. - Kardināls centās vējā aizsmēķēt melno cigareti, līdz beidzot tas izdevās, un viņš tīksmi ievilka dūmu. - Piedodiet sev savus nedarbus, savus grēkus… To jums saka nevis garīdznieks, pat ne katolis, bet cilvēks, kurš nodzīvojis garu mūžu. Atlaidiet sev grēkus, dēls.

Artijs Danns pavēstīja, ka aizkavēsies Romā vēl pāris dienu ii rosi vien, lai kopā ar d'Ambrici izperinātu jaunu sazvērestību, - tāpēc mēs pēdējās vakariņas Romā ieturējām kopā. Mēs ēdām un iedzērām, bet man šķita, ka Dannu nodarbina kāda doma, no kuras viņš netiek vaļā. Saruna nemanot ievirzījās par maniem vecākiem, Veļas nāvi un tēva Governo pašnāvību un apglabāšanu nesvētītā zemē aiz kapsētas žoga. Tas, protams, bija netaisni, jo viņš mira no slepkavas rokas. Nūjā, Dievs ir liels, Dievs ir labs. Danns lūdza nodot tēvam sveicienus un drīzas izveseļošanās vēlējumus un apjautāties, vai tas izlasījis viņa atstātās grāmatas. Es apsolīju to izdarīt. Danns savukārt apsolīja piezvanīt, tiklīdz atgriezīsies Ņujorkā.

Par Indelikato un Sandanato nāvi mēs tikpat kā nerunājām. Pēdējo skumjo vēsti viņš arī bija uzzinājis no d'Ambrici, taču, gluži kā vienojušies, mēs šo tematu neskārām, atlikdami to uz citu tikšanās reizi.

-    Vai zināt, d'Ambrici šodien mani nedaudz izbrīnīja, - es teicu, kad pa Spāņu kāpnēm devāmies atpakaļ uz viesnīcu. - Es pajautāju, vai viņu ievēlēs par nākamo pāvestu…

-    Tā ari pajautājāt? - Danna spurainās uzacis uzšāvās augšup. Acis blēdīgi piemiedzās.

-    Un viņš teica…

-    Ko viņš teica?

-   Viņš teica, ka Samerheiss viņam šo amatu nopirkšot, ja vien viņš izlemšot kļūt par pāvestu. Samerheiss!

-    Sava patiesība tajā ir, Ben. Tas ir labi sakārtots bizness, ko allaž vadīja Samerheiss, tavs tēvs, Lokharts, Hefernans… un citi.

-    Ne jau par to… Samerheiss taču ir Erchercogs! Vai jūs nedomājat… ka tas ir amorāli? Pirms četrdesmit gadiem Erchercogs nodeva viņu Indelikato un Pijam… un tagad viņš paziņo, ka Erchercogs viņam nopirkšot Pāvesta krēslu. Man trUkst vārdu!

-   Es gan domāju, ka tā ir lieliska cilvēku resursu izmantošana, - Danns sacīja un piemiedza man ar aci.

Es nespēju iztēloties savas izjūtas pēc atvadīšanās no Elizabetes. Zināju tikai vienu - es ilgošos pēc viņas, un mūsu attiecības turpināsies. Tas bija galvenais. Tāpēc es viņai piezvanīju.

-   Pirms aizlidošanas man tev kas jāpastasta, - es teicu. - Kaut kas svarīgs. Vai tev bijusi saruna ar kardinālu?

-Jā, ja, - viņa atturīgi atbildēja. - Paklausies, neko vairs nesaki. Iespējams, mūs noklausās… Labāk satiksimies. Kad tu aizlido?

Es pateicu.

-    Skaidrs. - Es dzirdēju čaukstam papīrus. - Varu izrauties uz pāris stundām. Vai tu esi viesnīcā?

-    Esmu brīvs, kad vien…

-Tiksimies lejā pie kāpnēm. Pēc piecpadsmit minūtēm.

Atnācis mazliet agrāk, es stāvēju Spāņu kāpņu lejasgalā un gaidiju. Kad Elizabete aizelsusies man uzsauca, es piegāju viņai klāt un apņēmu viņu ap pleciem.

-    Apstājies, - es teicu, un viņa palūkojās uz, mani jautājošām acīm. -Šķiet, neesmu tevi redzējis veselu mēnesi. - Elizabete pasmaidīja, un es maigi noskūpstīju viņu uz lūpām. Kas gan pasaulē ir dabiskāks… Mugurā viņai bija tumša vējjaka ar ordeņa rozeti pie atloka.

-   Nāc! - Viņa vilka mani aiz rokas sev līdzi. - Kādi tev ir jaunumi?

-   To ir vairāk, nekā gribētos, - es atbildēju.

-    Vai tu zini, ka Indelikato ir miris?

-    Vai zinu? Elizabete, mēs ar d'Ambrici griezām otrādi līķi… un reizē ieraudzījām dunci…

-   Dunci? Kādu dunci? Ko tu runā?

-   Florenciešu dunci, ja gribi zināt precīzi.

Elizabete neticīgi lūkojās uz mani. Tad, neatlaizdama manu roku, ieveda mani nelielā parkā. Bērni tur drūzmējās ap pārvietojamu skatuvi, uz kuras ritēja amizanta leļļu teātra izrāde. Pino- kio, ietērpts garīdznieka sutanā ar stāvo balto apkaklīti, lielījās skaistai meitenei, cik viņš drosmīgs, un deguns viņam stiepās arvien garāks. Spiedzīgā balsi viņš stāstīja par savām dižajam uzvarām pār ļaunumu, kad piepeši no aizmugures, sēdēdams zirgā, viņam tuvojās draudīgs bruņinieks melnās bruņās. Jaukā meitene ar cirtainajiem gaišajiem matiem pūlējās pārtraukt tukšo salmu kūlēju, lai brīdinātu, ka tam draud briesmas, bet viņai tas neizdevās, un bruņinieks nāca aizvien tuvāk. Bērni, reizē izbiedēti un sasmīdināti, lēkāja un spalgi kliedza, lai muļķa I'inokio paskatās atpakaļ. Mēs nogriezāmies sānu alejā un apsēdāmies uz sola zem kokiem, kuru lapotnē šalca vējš.

-    Ben, kardināls Indelikato mira ar sirdstrieku. - Viņa veltīja man bargu skatienu. - D'Ambrici šorīt mani izsauca pie sevis un pastāstīja, ka sarunas laikā ar Kallistu Indelikato ķēris infarkts, viņš sabrucis un miris, bet viņi nolēmuši ziņu neizpaust līdz rītdienai…

-    Vai d'Ambrici minēja, kā Kallists Indelikato uzņēmis?

-    Nē, bet…

-   Tu vari man ticēt, jo es tur biju. Kardinālu Indelikato nogalināja… nenoknti no sola… viņu nogalināja Kallists.

-    Ko tu runā…

Es viņai visu izstāstīju. Ka slepkava Kallists tagad guļ komā. Ka Horstmans nogalinājis Sandanato. Elizabete nebilda ne vārdā, it kā nemaz nebrīnītos par šīm vēstīm, it kā nekas vairs ne- spetu viņu pārsteigt. Pārāk daudz satriecoša viņa bija uzzinājusi pēdējās dienās. Pieņemt un izprast šos jaunumus nebija viegli.

Kad apklusu, gan Pinokio, gan melnais bruņinieks no skatuves bija nozudis. Skolēni formas tērpos un jaunāki bērni ar mātēm un auklītēm sāka izklīst. Saulainās debesis apmācās. Uzpūta auksts vējš. Līdz Ziemsvētkiem vairs nebija tālu.

-   Es raugos uz visiem šiem notikumiem ar žurnālistes acīm. Neko nevaru sev padarīt, - Elizabete sacīja, domīgi raudzīdamās kaut kur tālumā. Viņa izbrauca ar roku caur tumšajiem, kuplajiem matiem. Pirksti viņai bija gari un ļoti skaisti. - Kāds raksts no tā iznāktu! - Viņa rūgti iesmējās. - Kādas beigas! Pāvests nogalina…

-    Indelikato nogalināja Salvatore di Mona.

-    Jā, droši vien tev taisnība. Un tagad viņš guļ komā. Tātad d'Ambrici man sameloja. - Elizabete piecēlās.

-   Tas vēl nav viss. Šo uzdevumu viņam deva Simons. Simons lika nogalināt Indelikato.

-   Simons… d'Ambrici?

-Jā. Viņš uzrakstīja Kallistam zīmīti, atgādinādams, ka tas ir viens no viņiem un ka darāms darbs. Es izlasīju to zīmīti. Bija pakritusi Kallistam zem gultas.

-   D'Ambrici acīmredzot pirmām kārtām mani redz žurnālisti, - Elizabete sacīja. - Tāpēc neteica, kā viss bijis. Taču viņam jāsaprot, ka tu man visu izstāstīsi.

-    Protams. Viņš zina ari, ka tu proti glabāt noslēpumus.

-   Turklāt… ko gan es varētu? - viņa iesaucās. - Pierādījumu taču nav! Kur ir asiņainais duncis?

Es pavadīju Elizabeti atpakaļ.

-   Cik vēl ir tādu notikumu? - viņa domīgi sacīja. - Tādu, par kuriem neviens nekad neuzzinās?

-    Kas to lai zina? Droši vien simtiem skeletu paslēpts dažādos putekļainos, ēnainos stūros… - Piepeši man paspruka: - Ak Dievs, kā man tevis trūks, Elizabete!

-    Droši vien trūks, kur gan tu liksies. Tu taču esi mani iemīlējies, Ben.

-   No kurienes tu to ņēmi?

-    Pietiek paskatīties uz tavu skumjo seju, lai viss būtu skaidrs.

-   Nūjā, seja esot dvēseles spogulis. Pēdējā laikā tik daudz esmu piedzīvojis. Iemeslu skumjām netrūkst. Taču… jā, es milu tevi.

-Tad neskumsti. Mīlestība ir laime. Vela būtu teikusi to pašu.

-   Mīlestība ir laime tad, ja tā ir abpusēja.

-    Kāda tam nozīme?

Es pasmaidīju.

-    Patiešām.

-   Atvadīsimies šeit, Ben. - Mēs stāvējām ļaužu pilnā laukumā.

-   Es tomēr nesaprotu… Man mieru nedod doma par Samerheisu. Ne tikai tas, ka viņš var nopirkt d'Ambrici pāvesta amatu…

-    Kas tad vēl?

-    Ko viņš toreiz darija Aviņonā? Neviens man tā arī to nepaskaidroja. Kāpēc viņam bija līdzi tas Marko?

-    Viss ir beidzies. Kāda tam nozime?

-   Nē, kaut kas tāds nekad nebeidzas. Vai tu nesaproti? Nekas nebeigsies, ja Samerheiss patiešām ir Erchercogs… - Es apklusu.

Nebija jēgas viņu ilgāk aizkavēt. - Ko lai tev saku, Elizabete? Tu esi gudra sieviete. Turies! - Man bija laiks iet.

-    Nodod savam tēvam Ziemsvētku sveicienus, Ben. Man… mums abiem daudz kas jāpārdomā. Vai saproti?

-   Protams.

-    Drīz tiksimies un parunāsimies atkal.

-    Kad?

-    Pagaidām vēl nezinu… Nesteidzini mani.

Es lūkojos uz Elizabeti un domāju, ka viņai ir taisniba.

Tad viņa devās prom, un es pavadīju viņu ar skatienu.

Nepagriezusies viņa vienu reizi man pamāja, paceldama augšup roku.

Es iekāpu lidmašīnā, atkritu savā sēdekli un acumirkli jutu neaprakstāmu nogurumu. Tomēr iekrist dziļā bezsapņu miegā man neizdevās. Tam traucēja sejas, kas rēgojās manu aizvērto acu priekšā, turēdamas mani dīvainā pussnaudā starp miegu un nomodu.

Mani apstāja sejas no pagātnes un tagadnes. Sejas no fotogrāfijas, ko biju atradis bungās, piepeši atdzīvojās, vienīgi cilvēks ar fotoaparātu joprojām slēpās ēnā, joprojām noslēpumains… Es redzēju Rihteru un domāju par to, kas tagad būs viņa partneris baznīcā, kas aizstāvēs viņa intereses, ja Indelikato miris… Redzēju šausmu sastindzināto Lebeku viņa mākslas galerijā Aleksandrijā, un šo paniku izraisīja mana ierašanās un jautājumi, ko bija uzdevusi ari mana māsa… Pēc tam redzēju skaistu mūķeni, kas uzved mani uz īsta ceļa un kopā ar mani ietur vakariņas, un Gab- riēlu, kuru nekad vairs neredzēšu… Starp sejām, kas drūzmējās ap mani, pazibēja ākstīgais Toričelli brāļadēls, Paternosters ar savu plato degunu, klaidoņi, kuri lietū uz ugunskura gatavo vakariņas… brālis Leo, miglains, klinšains krasts, bangas, no kurām nodreb zeme, un mana baiļu pārņemtā dvēsele… Artijs Danns, kas iznirst manā acu priekšā Īrijā gluži kā džins no dūmakas un sāk stāstu par d'Ambrici memuāriem, un māsa Elizabete raud Parīzes dzīvokli, kur dažreiz apmetusies Vela… Aviņonā, Ērihs Keslers, Samerheiss un viņa miesassargs… tie visi gan tuvojās, gan attālinājās, kā jau sapni… Horstmans, atradis mani vienkāršajā baznīcā, smejas par manu rotaļpistoli un liek vākties mājās… Elizabete Aviņonā atklāj man savu dvēseli, un mans naids pret Baznīcu posta visu, it visu, kas man dārgs… Un tad Roma…

Lidmašīna traucās arvien tālāk uz rietumiem, un spožas saules pielietā diena slīga uz vakaru. Aiz iluminatora biezēja migla. Es mazliet ieēdu, iedzēru paris malku un beidzot iekritu miegā.

Taču viņa jau bija priekšā, gluži kā gaidīja mani. Tās pašas vecās drāmas pēdējais cēliens.

Un māte rēga lomā - tāda pati, ne druskas nepārvērtušies.

Viņa joprojām sauca mani, atdzīvinādama atmiņas, ko es neatlaidīgi pūlējos aizmirst. Atkal runāja par nelaimīgo tēvu Governo…

Tu, tu, tas biji tu… tu izdarīji tu… tu esi visā vainīgs!

Un rādīja ar pirkstu uz mani.

Viņa bija pilnīgi pārliecināta par savu taisnību.

SESTĀ DALA

.

PIRMĀ NODAĻA DRISKILS

No ķirbju lukturiem, raganām uz slotas, rūķiem Niksona maskās vairs nebija ne miņas - tos bija nomainījuši priecīgi, tukli Ziemsvētku vecīši, sniegaviri un ziemeļbrieži ar sarkaniem purniem. Universitātes pilsētiņas ielas klāja vairākas collas bieza sniega kārta, lielie, ar sarmu klātie Naso ielas vārti vizēja saulē. Ziema šajā gadā bija neparasti agra un barga. Ietves bija slidenas, salts vējš nepatīkami spraucās piedurknēs, toties it visur skanēja Ziemsvētku dziesmas, jautri džinkstēja veikalu durvīs iekārtie zvaniņi un izrotātajos skatlogos gulēja spoži iesaiņotas dāvanas. Ziemsvētki bija klāt. Ikviena ģimene, ja vien liktenis nebija lēmis citādi, pulcējās kopā, lai līksmi pavadītu laiku.

Apturējis Mercedes uz sniegainā piebraucamā ceļa, es izkāpu ārā. Bija redzams, ka vairākas dienas pa šo ceļu neviens nav braucis. Māja bija tukša, nemīlīga un auksta. Es bezmērķīgi izstaigāju istabas, nesaprazdams, ko lai domā. Zīmīti nekur neredzēju. Bija redzams, ka pēc iznākšanas no slimnīcas tēvs šeit uzturējies. Es piezvanīju uz Manhetenas biroju Mārgaritai Korderei un sacīju, ka esmu mājās, bet tēva šeit nav.

-   Ben, jums vajadzēja mūs brīdināt! Viņš ir savā Adirondaka medību namiņā. Ja runājam vaļsirdīgi, - Mārgarita Kordere pikti piebilda, - ar viņu nav viegli. Dažas pēdējās dienas pie viņa uzturējās slimnieku kopēja, taču vakar šī sieviete man zvanīja un raudādama sūdzējās, ka viņš to izmetis pa durvīm. Nezinu, ko ar viņu lai iesāk.

-    Kā viņš tur nokļuva, Mārgarita? Vai viņš jūtas tik labi, ka var palikt viens?

-    Vai jūs jokojat? Viņš uzskata, ka ir pilnīgi vesels, bet, protams, tā nav. Taču pamēģiniet viņam pateikt, kas jādara un kā jāuzvedas. Viņš acumirklī sāk ārdīties. Uz turieni viņu aizveda jūsu draugs mācītājs, pēc iesaukas Persiks. Aizveda un palika tur vairākas dienas, bet cilvēkam taču jābūt darbā… - Mārgarita apklusa, lai ievilktu elpu.

-   Domāju, ka apciemošu mūsu veco zēnu, Mārgarita. Man nepatīk doma, ka viņš tur dzīvo viens. Došos ceļā jau rit.

-    Brauciet uzmanīgi, Ben. Radio ziņoja, ka mūsu pusei tuvojas sniegavētra. No Čikāgas, kur sniegs sasnidzis divas pēdas. Tātad jus tikko atgriezāties? Ko pieredzējāt?

-    Ak, Mārgarita, visu tāpat neizstāstīšu! Ņujorkā ielidoju tikai vakar.

-    Labi, ka esat atgriezies. Ceru, ka visu noskaidrojāt un visi ir apmierināti.

-Sakiet, Margarita, kad jus esat redzējusi, ka visi ir apmierināti? Tā nenotiek.

-   Turklāt tāda nelaime… Kardināla Indelikato nāve. Vai jūs ti- kāties ar viņu?

-   Jā, - es atbildēju. - Patiešām nelaime. - Tad vēlreiz pateicu, ka rīt došos pie tēva, un viņa vēlreiz mani brīdināja par gaidāmo sniegavētru. Nolicis klausuli, es bridi prātoju, cik ilgs laiks paies, iekams apradīšu ar domu, ka ne ar vienu nedrīkstu apspriest Romas notikumus. Cik ļoti man pietrūka Veļas!

Vēlreiz biju spiests to atcerēties lenča laikā.

Es piezvanīju Persikam, un mēs norunājām satikties viesnīcas Nassau alus bārā, turpat, kur jau reiz sastapāmies citā aukstā un sniegainā dienā, kad Vela mirusi gulēja mūsu kapelā. Viņš atbrauca no Ņūprudensas, degdams nepacietībā uzzināt, kā bijis "tur".

Es atbildēju, ka viss ir neiedomājami sarežģīti, ka ar to nodarbojas Baznīca un svarīgu lēmumu pieņemšanā iztika bez manis. Un tā talak, un tā joprojām. Persiks savādi uz mani paskatījās un piemiedza ar aci, it kā viņš gan zinātu, kā Romā kārto lietas.

-   Tad pasaki man, - viņš teica, - kas nogalināja Veļu. - Šī brūce viņam acīmredzot nekad nesadzīs. Persiks uzskatīja, ka šo atbildi esmu viņam parādā. - Vai tas pats tips, kas uzbruka tev un monsinjoram no Romas?

-   Tas pats. Tā vismaz pagaidām uzskata. Vecs, prātu izkūkojis priesteris. Dievs zina, kas viņam uznāca. Šaubos, vai viņu kādreiz atradīsim. Zini, Persik, tas viss man ir līdz kaklam. Parunāsim par to vēlāk - labi? To atceroties, galva plīst vai pušu.

-Saprotu. - Persiks pasmaidīja savu pazīstamo zēnisko smaidu, bet viņa seja palika tāda pati kā iepriekš - nogurusi un nopietna. Pulkstenis bija trīs dienā, mēs košļājām člzburgerus ar ceptiem kartupeļiem un bārā bijām vienīgie apmeklētāji. Arā gaudoja vējš. - Tad pasaki man, vai pa šīm dienām tava attieksme pret veco labo Romas Baznīcu kļuvusi citāda?

Man sanāca smiekli par tik savādu jautājumu.

-   Varbūt tas izklausīsies jocīgi, Persik, taču vēl nekad Baznīca man nav likusies tik cilvēcīga kā tagad. Tā ir tik nepilnīga, ka šo nabaga vecenīti gandrīz var iemilēt.

Es apjautājos, ko dara tēvs, bet Persiks sāka stāstīt, kā atradis d'Ambrici manuskriptu un atdevis to Artijam Dannam.

-    Es tikos ar Dannu, - es teicu. - Viņš man pastāstīja par šo dokumentu.

-    Tiešām? Tu tikies ar viņu? Interesants cilvēks! Kad atradu manuskriptu, mēs veltījām tam veselu nakti. Ja tu redzētu viņa dzīvokli! Skaidrā laikā pa logu var redzēt Prinstonu… Viņš teica, ka helikopteri lido zemāk par viņa dzīvokļa logiem.

-    Viņš lielos vilcienos man izstāstīja memuāru saturu, - es sa- ciju. - Visai noslēpumains dokuments. Zinu, ka savā laikā d'Ambrici ar to nodrošinājās, bet nu tā ir pagātne. - Es nevēlējos to visu skaidrot Persikam. Labāk, lai viņš turas no šim lietām pa gabalu.

Acis viņam mirdzēja, vaigi bija piesārtuši.

-   Visi tie segvārdi, spiegu piedzīvojumi… Dīvaini, bet tavs tēvs par to manuskriptu zina! Viņš teica, ka viņam par to neesot daļas un viņš nekad par to neesot domājis… taču zina, ka d'Ambrici vecajam mācītajam iedevis manuskriptu. Pirms desmit dienām esot piepeši atcerējies. Savāda tomēr ir cilvēka atmiņa, ļoti savāda…- Persiks pārstāstīja man visu, ko bija dzirdējis no mana tēva, par pļāpigo dzērāju mācītāju, kurš glabājis d'Ambrici papīrus un viņu ķircinājis. Izklausījās ticami. Es atcerējos veco nelgu, kura elpa vienmēr oda pēc džina. - Iznāk, - Persiks novilka, ar dakšiņu grūstīdams pēdējo kartupeli pa atlikušo kečupu, - viņš visu zināja. Sasodīti interesanti!

-    Vai tu pateici viņam, ka parādīji papīrus Dannam?

Persiks paraustīja plecus.

-    Nu… laikam jau ne. Negribējās ielaisties garā skaidrošanā. Pēc tam viņš man lika, lai aizvedu viņu uz medību namiņu. Tu zini, kāds viņš ir - radis komandēt. Nevar ne atkratīties.

-   Tikai tagad to ievēroji? - es iestarpināju.

-    Pametis draudzi novārtā, pavadīju tur gandrīz veselu nedēļu. Lieliska vieta. Klaiņoju pa kalniem… Māja arī ļoti skaista, ar milzu lāča izbāzni stūri…

-   Ar ko vēl nodarbojies?

-   Uzcēlu sniegaviru! Aizbraucu uz Everetu, kur sapirku pārtiku, pēc tam piekrāvu pieliekamo pilnu ar produktiem. Daudz staigāju, izlasīju divus romānus, gatavoju, uzkopu māju, īsi sakot, ap- rupēju tavu tēvu.

-    Un ko darīja tēvs?

-    Pāris reižu izlasīja d'Ambrici papīrus, bet nekomentēja. Līdzi bija paņēmis kaudzi plašu un skiču albumu. Visu laiku lika plates un klausījās mūziku. Mēs sarunājāmies maz… Tavs tēvs izturējās draudzīgi, bet turējās savrup. Pārmijām kādu vārdu par tevi, par to, ko tu dari. Viņš atgūstas itin strauji, Ben. Raizējas par tevi, domā, ka, jaukdamies Baznīcas lietās, tu uzprasies uz nepatikšanām. Vēl viņš teica, ka tu nesaprotot Baznīcu. Es tikai māju ar galvu, lai runā. Viņš ļoti pārdzīvo Veļas nāvi. Kādu nakti dzirdēju viņu raudam… Iegāju pie viņa, pavaicāju, vai viss kārtībā. Viņš atbildēja, ka sapni redzējis Veļu, bet pamodies un atcerējies, ka viņa mirusi. Man bija žēl večuka.

-    Rīt pie viņa aizbraukšu, - es teicu. - Viņam bijusi kopēja, taču viņš to padzinis. Nav labi, ka viņš tur uzturas viens.

-   Vai negribi, lai braucu kopā ar tevi? Gaidāma stipra sniega- vētra.

-   Nekas ar mani nenotiks, Persik. Labāk pieskati savu ganāmpulku.

-    Mans ganampulks, - Persiks noburkšķēja. - Nav tam veicies ar mani.

Tukšajā mājā es nespēju aizmigt. Televīzijas ziņu sižetā par pāvestu, kas nebija rādījies publikai jau divus mēnešus, un viņa veselības stāvokļa pasliktināšanos izskanēja arī vēsts par Indelikato nāvi. Pēdējā ziņu izlaidumā vienīgais jaunums par Baznīcu bija tas, ka arhibīskaps kardināls Klammers nolēmis palikt Romā uz Indelikato bērēm. Es sēdēju Garajā istabā, malkoju jau trešo Laphroaig glāzi un klausījos, kā aiz loga auro vējš, triekdams pret rūtīm ledus graudiņus.

Es centos nedomāt, kas noticis pēc Veļas nāves, taču mani mēģinājumi bija neveiksmīgi. Galu galā, iztukšojis viskija glāzi, es uzvilku veco aitādas kažoku un siltos zābakus un izgāju ārā.

Aukstais gaiss ieplūda plaušās un apskaidroja prātu. Es devos uz dārzu, kur, iespējams, tādā pašā naktī ka šī ābeles zarā bija pakārts mirušais tēvs Governo. Pa šo pašu ceļu kopā ar Sandanato biju devies slidot. Aiz dārza mēnessgaismā vizēja dīķis, pa kura ledu bez skaņas slīdēja pāris slidotāju, un viņu slidas sudrabaini mirdzēja.

Mani nepārvarami vilināja kapela. Tas nebija sentimentalitātes uzplūds, un to es sapratu, iegājis iekšā. Pakāpieni lidz neaizslēgtajām durvīm bija apledojuši.

Es ieslēdzu gaismu. Ko es šeit daru? Ko ceru ieraudzīt? Kapelā spoku nebija, tātad ne skaņu, ne balsi no pustumsas es neizdzirdēšu. Es apsēdos uz sola, uz kura bija sēdējusi Vela brīdī, kad Horstmans tai pie pakauša pielika ieroča stobru.

Un tad izdarīju to, ko nebiju darījis divdesmit piecus gadus.

Es nometos uz ceļgaliem, noliecu galvu un aizlūdzu par savu mirušo mazo māsu. Aizvērtām acīm čukstēju lūgšanas vārdus un, kā pieklājas krietnam katolim, izsūdzēju grēkus un lūdzos piedošanu no Tā, kas spēj piedot.

Vēlāk naktī gulēju savā vecajā gultā zem Dimadžo portreta, ieklausījos vēja gaudās aiz loga un parastajā čaboņā pažobelēs un jutu, kā velk caurvējš. Es ieslīgu miegā, bet nākamajā mirklī jau uztrūkos, atkal iemigu, un vienu bridi redzēju Veļu, kas paslēpj bungās fotogrāfiju, bet tad piepeši stāvēju kāpņu augšgalā un no- raudzijos, kā tēvs krīt…

No jauna pamodies, es vēlējos, lai vismaz māte vienu nakti man nerādītos, jo biju tik sasprindzis, ka baidījos aizmigt. Tur, miegā, viņa mani gaidīja, lai uzbruktu ar savām apsūdzībām.

Es svaidījos un grozījos no viena sāna uz otru, nez kuro reizi pārkārtodams spilvenu, līdz atcerējos nakti, kad pie manis istabā ienāca Vela. Vēl pavisam maza, ar sarkanu flaneļa naktskreklu mugurā, viņa raudāja un berzēja ar dūrītēm acis. Nez kāpēc es atcerējos šo nakti, iztēlē ļoti skaidri redzēdams miegaino, pārbiedēto un šņukstošo Veļu. Es jautāju, kas noticis. Viņa esot piecēlusies, jo savajadzējies uz tualeti, bet gaitenī stāvējusi mate un viņai uzklupusi, sākdama kliegt.

Vela sacīja, ka māte bijusi ļauna.

Es pajautāju, kāpēc.

-   Viņa teica, ka to izdarīju es, Ben. - Vela ieraudājās pilnā balsī. - Kad pajautāju, ko tad, viņa nepaskaidroja, tikai atkārtoja, ka to izdarīju es…

-    Ko tieši viņa teica?

-    "Tu to izdarīji, tu, to izdarīji tu… tur, dārzā… tu viņu aiznesi, tu to izdarīji…" - Veļai asaras plūda straumēm. - ben, es neko tādu nedarīju, goda vārds, nedariju!

Es apskāvu māsu un teicu, ka viņa drīkst rāpties pie manis gultā un palikt visu nakti. I'ec tam piebildu, ka māte droši vien redzējusi sliktu sapni. Cik atceros, par šo gadījumu mēs nekad vairs nerunājām. Varbūt tāpēc, ka tas bija saistīts ar nelāgo notikumu dārzā, kur it kā bija atrasts ābeles zarā pakāries cilvēks…

Pēc vairākiem gadu desmitiem mātes murgs atdzīvojās.

Veļas vairs nebija, bet mātes murgs bija kļuvis par manējo.

OTRĀ NODALA

DRISKILS

Ceļš uz medību namiņu bija ilgs un grūts. Braukšanu apgrūtināja biezā sniega kārta, turklāt vēja brāzmas bija tik stipras, ka drebināja automašīnu. Kad nokļuvu gandrīz līdz Everetai un ieraudzīju aizlieguma zīmi, kupenas visapkārt jau atgādināja kalnus. Noskaidrojās, ka tilts nebija izturējis ceļu inspekcijas pārbaudi, tādēļ, lai nokļūtu Everetā, man bija jābrauc apkārt, caur Menanderu, citu mazpilsētu. Es devos bultu norādītajā virzienā un drīz ieraudzīju, ka ceļš ved stāvā, augstā pakalna, apliekdams akmens tiltu pa labo pusi. Bridi šaubījos, vai tikšu tajā augšā. Ar mežu apaugušajās nogāzēs koki ar šajā gadalaikā kailajiem zariem auga tik blīvi, ka pakalni šķita melni. Pa nogāzē iebrauktu taciņu ar ragaviņām vizinājās Menanderas bērni. Pakalnu virsotnes tinās miglā. Sniegs uz ceļa sasniga arvien biezāks, ieplakās jo īpaši, bet zem sniega bija ledus. Ja es izbrauktu stundu vēlāk, situācija būtu vēl draudīgāka.

Menandera bija saposusies Ziemsvētkiem. Pie laternu stabiem karājās spuldzīšu virtenes, virs galvenās ielas bija novilkti transparenti ar apsveikumiem. Pie baznīcas starmeši apgaismoja maketu, kura jumtu klāja sniegs, bet iekšā bija redzamas spuldzītes, silīte ar Jēzu, Jāzeps, Marijs un gudrie, kas izskatījās nedaudz izmisuši. Apstājies pie veikala, kas reiz bija piederējis brālim un māsai Poterveldiem, bet tagad piederēja Rekseliem, es piezvanīju uz namiņu un izdzirdēju tēva balsi, kas izklausījās daudz mundrāka nekā tad, kad biju zvanījis no okeāna otras puses. Es teicu, ka drīz būšu klāt.

-   Sen bija laiks, - viņš noteica. - Man vajadzēja paredzēt, ka uz Ziemsvētkiem ieradīsies. Negribēsi palikt bez dāvanām. Es tevi pazīstu, Ben. - Tēvs iesmējās, lai es saprastu, ka viņš joko, nevis turpina seno dzēlību karu. - Pasteidzies, jo satumst un stipri snieg.

-    Būšu pec stundas.

Pa bistami līkumaino un slideno ceļa posmu es virzījos uz priekšu vēl piesardzigāk - varbūt tāpēc, ka tēva balss uzjundīja siltas jūtas. Domas atgriezās laikā pirms daudziem gadiem, un es atcerējos senu ainu - spid saule, un verandā sēž tēvs ar Gari- ju Kūperu un runā par kino. Manu acu priekšā atkal atdzīvojās SIB aģentu ekrāna piedzīvojumi, es redzēju, kā mans tevs, neuzvarams un dižs varonis, skrien pa lidlauku, bet viņam apkārt svilpj nacistu lodes, pie kājām iecirzdamās zemē un uzsizda- mas gaisā putekļu mākonīšus… Saulaina diena, mazā Vela drais- kojas ūdens šaltis, un izrādās, ka Kūpers mūs zīmē… Burvīgas dienas. No šīm atmiņām ap sirdi atkal kļuva silti. Taču Kūpers jau sen miris, Vela nogalināta, no tēva varonības pilnajām dienām Slb palikušas tikai atmiņas… vēsture… kino… viss pārvēršas putekļos un pīšļos.

Medību namiņš atradās uz plakanas kalna virsotnes, un to ieskāva gan kaili koki, gan mūžzaļas priedes un egles. Rietošās saules stari uz pakalniem un mežiem meta sārtu blāzmu. Kad iegriezos piebraucamā ceļa, tam abās pusēs slējās bagātīgas kupenas, gluži kā putukrējums uz tortes. Caur zariem krita retas sniegpārslas. Namiņš bija celts no resniem baļķiem, pamatīga būve. Slīpo jumtu klāja gandrīz pēdu bieza sniega kārta. No viena kamīna skursteņa augšup vijās dūmi. Viena jumta puse ar lielo logu gandrīz skāra zemi, un zem šā loga bija mājas galvenā istaba pirma- ja stāvā. Ši istaba bija ziemeļu pusē, lai tēvam būtu piemērota gaisma gleznošanai. Logā dega gaisma, un, kad es apstādināju automašīnu uz ceļa akmens plāksnēm, durvis atsprāga vaļā, uz sliekšņa iznāca tēvs un māja man ar roku. Viņš bija novājējis, taču tumšzilā rupja adījuma svītera ieskautie pleci bija tikpat plati un taisni kā vienmēr. Neatcerējos, ka vēl kādu reizi tēvs būtu mani sagaidījis, iznākdams pretī.

Pirmajā vakarā tēvs izturējās neierasti laipni - vismaz iztika bez dzēlībām. Acīmredzot slimība bija padarījusi viņu rāmāku, taču man gribējās ticēt, ka mūsu attiecībās sākas jauns posms. Labāk vēlu nekā nekad.

Mēs divatā darbojāmies pa virtuvi un beidzot sēdāmies pie vakariņu galda ar grilētu steiku, ceptiem kartupeļiem un salātiem. Maltīti papildināja sarkanvīns, bet pēc tam - stipra cigoriņu kafija. No daudzajiem sarunu tematiem izvairīties nebija iespējams, taču mēs skārām tos lēni un piesardzīgi, īpaši, kad runa bija par Veļas slepkavību. Es nesteidzīgi izstāstīju, kā viss noticis. Vakars ievilkās, taču viņa interese un uzmanība nemazinājās.

Vārdi, ko es minēju, atmodināja viņa atmiņu, tāpēc ik pa laikam viņš mani pārtrauca, izstāstīdams kādu atgadījumu no šo cilvēku dzīves. Tās bija atmiņas par Toričelli, Robiju Heivudu, Klausu Rihteru un d'Ambrici, par karu, par Pretošanās kustības dalībniekiem. Viņš izstāstīja notikumus, par kuriem agrāk nebija minējis ne vārda. Kā desants nakts vidū ar izpletņiem nolaidies okupētajā Francijā, kā cits desants izcēlies krastā no zemūdenēm, izmantodams gumijas plostus, kā viņi pēc tam devušies dziļāk teritorijā, vairīdamies no vācu patruļām, kā nodibinājuši sakarus ar Pretošanās kustības cīnītājiem, kā viņš saticis d'Ambrici visādās neiedomājamās vietās. Pēc tēva balss es nojautu, ka tā bijusi spēle, riskanta un bīstama, taču viņi toreiz bija jauni, plosījās karš, un ikvienam bija jādod sava artava…

-   Tu pazini Rihteru? Viņš bija vācu virsnieks…

-    Redzi, dēls, Parīzē viņš sadarbojās ar d'Ambrici, un es arī sadarbojos ar d'Ambrici. Toreiz tā notika uz katra soļa. Man šis karš bija visai savāds….

-    Vai Rihters zināja, ka tu esi no SIB?

-   Protams, nē, Ben. Ko tu iedomājies? Varbūt d'Ambrici viņam iestastīja, ka esmu jau kara sākumā Parīzē iesprūdis amerikānis. Nezinu…

-    Bet tevi varēja nodot jebkurš, kas zināja, kas esi.

-   Katrā ziņā ne Rihteram. Viņam bija vienalga, kas esmu, un vienalga, kas uzvarēs karā. Rihteram bija savas raizes - savs bizness. Katram bija savs karš. Tādi cilvēki kā Lebeks un visi pārējie ari…

-   Tu pazini Lebeku? - Doma, ka pēc tik daudziem gadiem esmu bijis tēvam nozīmīgās vietās, mani mulsināja. - Vai tu zini, ka d'Ambrici viņu nogalināja, jo viņš nodeva vīrus, kuri bija sazvērējušies pret Piju?

-    Protams. - Tēvs ielēja sev kafiju, apgrieza cigāram galu un pielika tam šķiltavas liesmu. - Tā sazvērestība… tā bija gatavais neprāts… - Viņš ievilka dumu. - D'Ambrici spēlējās ar uguni. Pār- kapa robežu.

-    Kāpēc neprāts? - Mēs pametām virtuvi un iekārtojāmies istabā ar jumta logu. Virs galvas vējš pār stiklu dzina sniegu. No neaptēstiem akmens bluķiem būvētajā kamīnā liesmoja uguns. Mēs apsēdāmies viens otram pretī dziļos, ar pārvalkiem segtos krēslos. Istabas tālākajā stūrī pie arkveida ejas, kas veda uz ēdamistabu, slējās liela lāča izbāznis ar plati atplestām ķepām, it kā grasītos kādu apkampt. - D'Ambrici pamatoti uzskatīja Piju par kara noziedznieku, jo Pijs simpatizēja nacistiem.

-    Bet šis cilvēks, d'Ambrici, aukstasinīgi gatavojās nogalināt pāvestu! Vai, tavuprat, tas ir normāli? Un nekāds kara noziedznieks Pijs nebija. Viņam vajadzēja rīkoties ārkārtīgi uzmanīgi, jo no viņa bija atkarīgi likteņi miljoniem katoļu, kas atradās vācu okupācijā… Atšķirībā no d'Ambrici Pijs neizdarīja - varbūt viņam nebija tādas iespējas? - pareizo morālo izvēli. Nu un? D'Ambrici kārtoja darījumus ar nacistiem katru dienu. - Tēvs apklusa un lūkojās ugunī.

-    Pēc Pija pavēles.

-    Paklausies, d'Ambrici ir izcils cilvēks, es to nenoliedzu. Taču reizēm viņam bija tieksme uz galējībām. Nogalināt pāvestu… Taču nekas no tā neiznāca… - Tēvs paraustīja plecus. Pirmo reizi viņš runāja ar mani vaļsirdīgi, uzticēdamies - kā vīrs ar vīru.

-   Neiznāca, jo Erchercogs viņus nodeva, - es teicu. - Un d'Ambrici viri gāja bojā.

-    Ne visi.

-    Vai tev kādreiz iznāca saskarsme ar Erchercogu?

-   Tajā laikā es Francijā nebiju, taču valodas sasniedza ari mani. Pēc tam vajadzēja izpestīt d'Ambrici no turienes. Man patika šis virs, krietns cilvēks. Vatikāns bija viņam uz. pēdām, vajadzēja glābt. - Piemiegtām acim viņš raudzījās uz mani caur dūmu plīvuru.

-    Ko tu zini par Erchercogu?

-    Nekad neesmu ticies ar šo cilvēku.

-    bet tu taču zini, kas viņš ir!

-    Neesmu pārliecināts, ka zinu. Tas viss ir pagājis… kāda tam nozīme?

-     Nozīme tāda, ka viņš joprojām saistīts ar to, kas notiek šodien… ar Veļas slepkavību…

-   Tu jauc pagātni ar tagadni, Ben.

-   Nē, tēvs. Esmu gandrīz izpratis ciešo saikni starp tagadni un pagātni. Divi cilvēki. Pirmais, kas man netieši palīdzēja sasaistīt pagātni ar tagadni, bija Indelikato. Taču ir vēl viens cilvēks, Erc- hercogs. Domāju, ka viņš joprojām ir dzīvs. Toreiz viņš nodeva d'Ambrici un kļuva par Indelikato sabiedroto… un bija tā sabiedrotais arī vēlāk, cenzdamies nepieļaut d'Ambrici kļūšanu par pāvestu un atbalstīdams Indelikato. Tagad šie plāni, protams, izgā- zušies.

-    Tu piešķir Erchercogam pārāk lielu nozīmi, - tevs noteica.

-    Vai tev ir kāda nojausma, kas viņš ir?

-    Esmu pārliecināts, ka to zinu.

-    Un kas viņš ir?

-   Tev tas nepatiks. - Es dziļi ievilku elpu. - Samerheiss.

-    Kas? - Tēvs uzblieza ar lielo plaukstu pa krēsla paroci.

-   Samerheiss? Dieva dēļ, kāpēc Samerheiss?

-   Toreiz Londonā viņš bija tavs sakarnieks, vai ne?

Tēvs pamaja, un viņa platajā sejā bija lasāms izbrīns.

-    Viņam biji tu un daudzi citi informācijas avoti gan Francijā, gan Vācijā. Viņam bija pieejami visi izlūkošanas dati, kas no Eiropas ieplūda Londonā… Viņš jau ilgi bija cieši saistīts ar Baznīcu, pazina Piju, iekams tas kļuva par pāvestu… Baznīcas jautājumos ir tradicionāli konservatīvs… Viņš mācīja tevi un Lokhartu, kā lietas darāmas. Tikai viņš var būt Erchercogs, vai nu tev tas patīk, vai ne!

-   Un tu gribi teikt, ka viņš ar šīm lietām nodarbojas vēl tagad? Tam ir grūti noticēt, Ben.

-    Grūti noticēt, ar ko viņš nodarbojās pēdējos astoņpadsmit mēnešus, slēpdams pēdas, kas ved no pagātnes! Tēvs, tev man jāpalīdz, lai es varu to pierādīt… Samerheiss tev uzticas.

-    Bet es neko nezinu, Ben! Ak kungs, Drū Samerheiss… Sen tas viss bija, daudz kas aizmirsies.

-    Tu taču atsvaidzināji atmiņu, izlasīdams memuārus, ko d'Ambrici pirms aizbraukšanas atstāja Prinstonā.

Tēvs pamāja ar galvu un iesmējās.

-   Jā, jā, protams, taču Samerheiss… tu patiešām mani pārsteidz, Ben. Tu esi uz nepareiza ceļa, citādi nevar būt. Jā, es lasīju d'Ambrici papīrus, un Persiks man stāstīja…

-   Cik zinu, viņu vajadzēja mazliet pamudināt.

-    Tātad tu runāji ar Persiku? Un viņš tev izstāstīja par veco dzērāju mācītāju, kas nemitīgi plātījās, kādi svarīgi papīri tam esot?

Es pamāju.

-    Vārdu sakot, es mazliet patirdīju nabaga Persiku, un viņš galu galā atzinās, ka papīrus atradis. Interesanta lasāmviela, tikai nekādu jēgu tai neredzu. Jā, baznīca atbalstīja dažas Pretošanās kustības šūniņas, jā, laupīja mākslas darbus, bija slepkavības, bija segvārdi… taču tas nav nekas jauns! Ko tas viss dod?

-    Tas deva iespēju noskaidrot, kas ir šie cilvēki, - es sacīju. - Vai tev kādreiz ienāca prātā, ka Kolekcionārs ir Indelikato? Vai tu zināji, ka tieši Erchercogs brīdināja Indelikato par sazvērestību pret Piju?

-   Varbūt zināju, ben. Kas to vairs atceras? - Spēcīga vēja brāzma iecirtās mājas sienās, un tēvs pacēla galvu. Pār grīdu pārskrēja caurvējš. - Jā, es uzzināju, ka cilvēks, kuru toreiz atsūtīja pēc d'Ambrici, bijis Indelikato. Protams. Kad Indelikato bija d'Ambrici uz pēdām, es Džakomo izvedu no Eiropas.

-   Visas šīs slepkavības ir Horstmana roku darbs. Vai kara laikā tev iznāca tikties ar viņu?

Es redzēju, ka saruna tevu nogurdinājusi, taču šķita, ka viņš to nevēlas beigt.

-    Nē, nedomāju, ka esam tikušies. Kāds tur brīnums? D'Ambrici bija savs ļoti sazarots aģentu tīkls…

-   Assassini, - es noteicu.

-   Sauc viņus, kā vēlies, bet ļaudis viņam bija. Viņa darbībām ar mani nav nekada sakara, Ben. Mēs varētu iedzert brendiju. Sirdij tas nāk par labu.

Es ielēju stipro dzērienu divās mazās glāzītēs. Tēvs, atgāzis galvu, savējo acumirklī iztukšoja.

-    Padomā par to, tēvs. Ja nu mums izdodas atmaskot Samerheisu… viņš ir tāds pats slepkava kā Indelikato, ne par matu labāks.

-   Nez kāpēc piepeši jūtos noguris. Turpināsim sarunu rīt, ben. Patiešām gribu izprast visu līdz galam. - Tēvs lēni piecēlās un devās uz kāpņu pusi. Es zināju, ka manu palīdzību viņš atraidis, tāpēc paliku sēžam. Viņš devās augšā pa kāpnēm un nelielā laukumiņā, kur bija durvis uz balkonu un gaiteni, kas veda uz otrā stāva guļamistabam, atskatījās. Ārā joprojām sniga un sniga, kupenas auga acīmredzami. Pa logu redzēju, ka manu automašīnu sedz sešas collas bieza balta kārta. - Gribu tev ko lūgt, Ben. Rīt sagādā mums Ziemsvētku egli. - Viņš nopūtās. - Man ļoti trūkst tavas māsas, dēls. Sasodīts…

Kad pamodos, rīts jau bija sen uzausis un tēvs cepa šķiņķi ar olām. Mēs apsēdāmies pie galda, un es krietni ieturējos. Man ienāca prātā Elizabete, kas, tāpat kā es, nekad nesūdzējās par ēstgribas trūkumu. Tēvs nolika uz galda kafijas kannu, teikdams, ka grib dzirdēt, kā galu galā Romā viss beidzās.

Es izstāstīju par d'Ambrici paskaidrojumiem viņa rikotajās vakariņās viesnīcā Hassler, piebilzdams, ka mani nedaudz izbri- nīja uzaicinātās personas. Protams, tie bija viņa tuvākie un uzticamākie cilvēki, un tomēr… Tur bija pat Samerheiss! Es tēvam sīki izstāstīju visu, cerēdams uz viņa atbalstu Samerheisa atmaskošanā un nepateikdams tikai vienu - kāpēc Veļu nogalināja. Es nepateicu tēvam, ka viņa bija uzzinājusi patiesību, aptvērusi kopsakarības, ka bija ieradusies mājās, lai visu izstāstītu tēvam un brālim…

Man bija vajadzīga pārliecība, ka viņš dzirdēto izprot. Tāpēc es gaidīju. Viņš nejautāja par Veļu, tāpēc es gaidīju vēl.

Visu pārējo es izstāstiju. Par Indelikato nāvi, kā mēs viņu atradām, par to, ka d'Ambrici kara laikā bijis Simons, kā d'Ambrici Simona vārdā deva Salvatorem di Monam pēdējo pavēli… nogalināt kardinālu Indelikato.

Tēvs raudzījās uz mani pāri kafijas tases malai iekritušām, apsarkušām acīm, it ka visu nakti nebūtu gulējis.

-    Esmu studējis Baznīcas vēsturi, tā ka varu teikt - pāvests, kas izdara slepkavību, nav nekas jauns. Pat iespējamā pēcteča nogalināšana - tas viss jau ir bijis. Nav nekā jauna zem saules, un nav nekā jauna zem Svētā Pētera katedrāles kupola. - Tēva nogurušais skatiens gluži vai urbās manī. Pēc nakts kaut kas bija citādi. Mēs nebijām ienaidnieki, bet draugi arī vairs nebijām. It kā starp mums būtu nostājies kas neredzams.

Es izstāstīju, kā Sandanato nodevis d'Ambrici, sadarbodamies ar Indelikato.

-    Visi viņi ticēja, ka rīkojas pareizi, - tēvs sacīja. - Tā taču ir, vai ne? Tā ir traģēdija, ben. Vienmēr bijusi baznīcas lielākā traģēdija. Indelikato, Sandanato, Erchercogs, viņi visi gribēja Baznīcai labu… d'Ambrici, tava mazā māsa… pat Persiks, cik zinu, vēl Baznīcai tikai labu… Kallists Baznīcas labā nogalināja tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešajā gadā un nogalināja tagad - ar to pašu mērķi. Vai saproti? Vai tu tici, ka pasaulē ir kas tāds, kā dēļ vērts nogalināt?

-   Nezinu. Nekad nevienu neesmu nogalinājis.

-    Domāju, ka lielāka daļa cilvēku spētu cildena mērķa vārdā nogalināt. Taču ne visi tādu situāciju piedzīvo.

-    Baznīcas sirds, - es sacīju, - ir tumsas sirds. Es tur biju, ielūkojos tajā un tikko esmu no turienes atgriezies. Un nevaru teikt, ka sastapu daudz dižu cilvēku, kuri vēlētos vairot labu zemes virsū.

-    Tu vel neesi bijis tumsas sirdī, dēls. Pat tuvumā tai neesi bijis. Man gan tas bija lemts. Un tavai mātei arī. Bet ne tev. Pasaulē nav briesmīgākas vietas par to, un, kad tur nonāc, to zini. Uzreiz jūti.

Pēc tam es viņam pateicu, ka Sandanato arī noslepkavots.

Tēvs piegāja pie loga un ilgi vēroja, kā ārā krīt sniegs.

-    Horstmans, - viņš beidzot sacīja, - neliksies mierā, iekams visi rēķini būs nokārtoti. Šis cilvēks neko neatstāj pusdarītu.

Pēcpusdienā es uzvilku veco aitādas kažoku, paņēmu cirvi un zāģi un izgāju ārā. Vējš bija rimis, no debesim klusi krita lielas, mīkstas sniegpārslas. Iedams garām lielajam jumta logam, es ieskatījos istabā. Mājas siltums sniegu no stikla nokausēja, kaut gan visapkārt tas krājās biezā kārtā. Tēvs sagumušiem pleciem stāvēja pie grozāmā galdiņa un cilāja skaņuplates. Uzlicis plati uz atskaņotāja diska, viņš ar spieķi lēni atgriezās pie krēsla, piesardzīgi apsēdās un sāka raudzīties liesmās. Tēvs izskatījās pavisam cits cilvēks, it kā butu nometis masku. Trausls vecs virs, kas ilgi vairs nedzīvos. Es noversos, nožēlodams, ka esmu viņu tadu redzējis.

Es devos lejā pa kokiem apaugušu nogāzi. Šur tur starp mūžzaļajam eglēm vīdēja pelēkzaļu sūnu klāti milzu akmeņi, slējās viena otra priede, augsta papele, kupla goba vai izstīdzējis ozols. Pēc kādiem simt jardiem nonācu pie neliela ezera, kur savulaik mācījos peldēt un apguvu burāšanas iemaņas. Ūdens mazajā ezerā allaž bija neparasti auksts. Tagad tas bija aizsalis. Virzīdamies pa nogāzi augšup, jutu, ka vējš te pūš stiprāk. Pūkainās pārslas šķita asas un dzeļošas.

Ceļā uz virsotni pamanīju pāris piemērotu egļu. Augšup mani vilka kāds savāds spēks, iespējams, tās bija pagātnes atmiņas. Kopš pēdējās reizes, kad šeit ierados, bija pagājis daudz gadu. Kad līdz virsotnei bija atlicis divdesmit jardu, es apstājos un atspiedos pret koka stumbru, lai atvilktu elpu. Šajā brīdi saodu kādu aromātu. Smaržoja pēc ugunskurā dedzinātiem zariem un priežu čiekuriem.

Ugunskura vietu atradu ātri. ledobē starp diviem klintsakme- ņiem vidēja mitri, ar sniegu pavirši apbērti pelni, no kuriem augšup joprojām vijās tieva dūmu stiga. Acimredzot nakti pie šā ugunskura kāds bija sildījies. Es atskatījos uz astoņdesmit jardu attālo māju. Pelēkajā pēcpusdienā caur biezo mežu tā nebija redzama, vienīgi no lielā jumta loga krita izplūdusi dzeltena gaisma. No skursteņiem gaisā cēlās dūmi. Vējš man aiz apkakles dzina sniegu. Kāpdams augšup, biju nosvīdis.

Kāds pie uguns bija sēdējis un kaut ko gaidījis. Ko? Apkārt bija tikai mežiem apauguši kalni un mūsu medību namiņš.

Es pārbaudīju, vai neieraudzišu pēdas. Ap ugunskura vietu sniegs bija nomīdīts, taču dažus jardus tālāk pēdas bija aizsnigušas un tik tikko samanāmas. Viens bija skaidrs - pēdas nāca no ezera puses. Es sāku pa tām iet, bet drīz tās izbeidzās. Atgriezies kalna korē, pārlaidu skatienu aizsalušajam ezeram. Nevienas dzīvas dvēseles. Ledains, ass vējš, gluži kā zāģis, ko stiepu sev lidzi, iecirtās man sejā. Acīs sasprāga asaras.

Drīz satumsīs.

Lai arī kas slēptos mežā un mani vērotu, man vajadzēja nocirst egli. Kas gan būtu atmaldījies uz tik nomaļu vietu, tik tālu no ceļa, turklāt naktī? Es, protams, to nezināju. Tomēr kāds bija sakūris ugunskuru šeit, nevis citur. Kas? Un kāpēc? Varbūt noslēpumainais svešinieks vēro tēvu? Vai tomēr mani? Vai viņš gaidīja manu ierašanos?

Pārvarēdams instinktu atskatīties pār plecu, es izvēlējos egli, ar cirvi nokapāju apakšējos zarus un, nometies uz ceļgala, sāku darboties ar zāģi. Mani neatstāja nepatīkamas izjūtas, ka tūlīt izdzirdēšu aiz muguras nogurkstam sniegu, izdzirdēšu par vēlu, un manu galvu ķers spēcigs sitiens. Taču sniegs nenogurkstēja un neviens neatnāca.

Nogāzis egli, es vēlreiz pārlaidu skatienu apkārtnei, parāvu vaļīgāk biezo vilnas šalli un apsēdos uz akmens, ko nezināmais tūrists bija pievilcis tuvāk ugunij, jumta logs lejā šķita vēl gaišāks. Tur tevs klausijās mūziku, gaidīja, kad atnesīšu Ziemsvētku egli, un pārdomāja, ko īsti nozīmē "tumsas sirds".

Es sēdēju uz akmens krietnu brīdi, domās turpinādams sarunu ar tēvu. Ne bridi nebiju šaubījies, ka tēvs bijis pašā tumsas sirdī, baisākajā vietā, kur zūd cerības un veselais saprāts. Taču kāpēc viņš ieminējās par māti? Par māti, kas dzīvoja labklājībā, pārticība un bezrūpībā? Nē, gluži tā vis nebija…

Māte bija mēģinājusi izdarīt pašnāvību. [Divas reizes. Pirmo reizi, kad mēģināja noslīcināt savu sāpi alkoholā, otro - nolēkdama 110 balkona… Iespējams, tieši viņa atšķirībā no mums pārējiem bija ielūkojusies vismelnākajā, visbaisākajā tumsas bezdibenī.

Man nedeva mieru doma, kāpēc viņa tā rīkojās. Iepriekš nekad nebiju par to daudz galvu lauzījis. Viņa bija mana māte, un mātes reizēm uzvedās neprātīgi. Arī skolas biedru mātes šad tad izturējās dīvaini, gan mātes, gan tēvi. Alkohols, pašnāvības - tādas lietas notika, un mēs visi to zinājām, taču runāt par to nebija pieņemts.

- Māte… - es neviļus izelsoju.

Taja pašā mirklī izdzirdēju viņas balsi, it kā viņa būtu kaut kur blakus. F.s raudzījos gandrīz aizsnigušajos pēdu nospiedumos un jutu viņas klātbūtni - tepat ēnās viņa kaut kur bija. Šeit nevajadzēja būt nedz pēdu nospiedumiem, nedz mātei, bet es dzirdēju viņas balsi gluži kā sapnī, tomēr šis nebija sapnis un balss skanēja pavisam skaidri, un es sapratu, ko viņa pirms daudziem gadiem teikusi Veļai un man.

Hjū* to izdarīja… Hjū, to izdarīja Hjū… tur, dārzā… Hjū, viņu aiznesti, liju to izdarīja…

Hjū. Nevis "tu", kā bijām saklausījuši mēs ar Veļu.

Mēs bijām bērni. Nobijušies bērni, kas neko lielu nesaprata.

Māte mums gribēja pateikt, ka Governo nogalinājis musu tēvs.

Veļa arī to atcerējās. Tieši tas acīmredzot nodarbināja māsas pratu, kad viņa, atgriezusies Prinstonā, sāka uzdot jautājumus par Governo…

Ģimenes meli, ģimenes noslēpumi.

Es lēni pieslējos kājās, uzcēlu egli sev plecā un vilkos uz māju. Un tikai pie pašām namdurvīm iedomājos, ka mani, iespējams, kāds vēro.

Ar pūlēm iedabūju egli lielajā istabā. Mana atnestā skaistule bija septiņas pēdas gara, kupla, simetriska, gluži vienkārši lieliska. Tēvs sameklēja rotājumus - vizuļus un sarkanu, zaļu un zilu spuldzīšu virtenes. Viņš vēroja, kā es iestiprinu egli speciālā pamatnē, deva padomus un pieturēja egli, kamēr pievilku skrūves. Tēvs centās izlikties, ka jūtas labi, ka šie gluži vienkārši ir vēl vieni

* Angļu valoda vardu Hugh (Hju) un i/om (tu) izrunā ļoti līdzīgi.

Ziemsvētki, ko svinēsim savā ārpilsētas mājā. Taču viņš bieži sēkdams apsēdās, lai atpūstos. Vēlāk viņš piepildīja mums glāzes, un es ievēroju, cik stipri viņam tric rokas. Viņš lūkojās uz mani, bet acis, kuru skatiens reiz spēja sasaldēt ūdeni glāzē, bija miklas un mirkšķināja.

Hjū to izdarīja… to izdarīja Hjū…

Kad egle beidzot stalta slējās istabas vidū, ārā bija pavisam tumšs. Tēvs ar savu glāzi devas uz virtuvi, lai vakariņās pagatavotu makaronus. Dzirdēju, kā viņš rosās, šķindinādams pannas un kastroļus.

lis aizgāju uz savu guļamistabu un, pavandijies ceļasomā, no kreklu apakšas izvilku aploksni ar veco uzņēmumu. Apsēdies uz gultas, grozīju fotogrāfiju rokās, skumji domādams, ka mana māsa Vela nekad vairs neiebrāzlsies manā istabā kā vējš, es nekad vairs nedzirdēšu viņas smieklus, mēs abi nekad vairs nesēdēsim kopā pie kamīna, atcerēdamies mums vien zināmus notikumus. Es joprojām nebiju apradis ar domu, ka viņa aizgājusi uz visiem laikiem.

Es vēros fotogrāfija. Kas nofotografējis šo draudzīgo kompāniju - Toričelli, Rihteru, d'Ambrici un Lebeku?

Erchercogs. Neviens cits tas nevarēja būt.

Samerheiss. Tēvu tāds pieņēmums pārsteidza. Kā gan citādi?

Samerheiss, Indelikato un Sandanato bija sazvērējušies glābt baznīcu, savu Baznīcu, mēģinādami to izdarīt pa savam un parakstīdami nāves spriedumu manai māsai…

Vela attraucās uz Prinstonu, nolēmusi izstāstīt man un tēvam visu, ko noskaidrojusi, visu par šo vēzi, kas saēd Baznīcu no iekšpuses… Un viņa bija atcerējusies mātes vārdus. Hjū to izdarīja…

Man vajadzēja pieņemt lēmumu. Teikt vai neteikt tēvam? Vai ir jēga jautāt viņam par to, ko toreiz kliedza māte? Vai tā ir taisnība? Un, ja tēvs patiešām nogalināja Governo - tāpēc šo gadijumu neviens isti neizmeklēja -, kāpēc viņš to darīja?

Jautājumi bija svarīgi, taču es nezināju, ka man vajadzētu rīkoties.

Turklāt kāds kvernēja mežā, sniegā un salā, no tumsas mūs vērodams. Vai tas tēvam jāpasaka? Vai viņš nojaustu, kas tas ir? Ja vien es zinātu…

Vakars pagāja rāmi. Tēvs izklaidīgi bakstīja ar dakšiņu makaronus šķivī, it kā domās atrastos pavisam kur citur. Un tomēr viņš pamanījās man pastāstīt dažus jocīgus atgadījumus gan par sā- vām kopējām, gan Persiku, gan raižpilno cāļu māti Mārgaritu Kor- deri. Pēc tam ieminējās par Artija Danna romāniem, ko biju viņam atstājis. Viņš esot dažus mēģinājis lasīt, taču secinājis, ka tie nav viņa gaumē, piebilzdams, ka "vāki gan ir labi". Tā viņš jokoja.

-    Kaut kas tev ir uz sirds, Ben, - tēvs beidzot sacīja.

-    Tāpat kā tev, - es atbildēju.

-   Tad parunāsim par to, kas nomāc. Ja vēl brīdi uz tevi skatīšos, man vēders sarausies krampjos. Labi, ja nepiemeklēs vēl viena sirdslēkme. Ja tas notiek, apsoli vienu - ļauj man nomirt. Aiziešanai esmu sagatavojies. - Tēvs atstūma krēslu. - Bet pirms sarunas izrotāsim egli.

Es apjozu zaļo, durstīgo egli ar lampiņu virteni. Pēc tam tēvs man pa vienai sniedza krāsainas stikla bumbas, mazus ziemeļbriežus, sniegavīrus un nosarmojušus spīdigus čiekurus. Kamēr es gudroju, kā lai iesāk sarunu, tēvs to iesāka. Viņš runāja un runāja, bet es domāju, cik viss būtu vienkārši, ja viņš nebūtu piedzīvojis sirdslēkmi. Jau biju pieradis šo cilvēku ienīst. Viņš izpostīja manu dzīvi. Reiz viņš teica - tiesa, tas bija sen -, ka labāk es tajā autoavārijā butu ņēmis galu. Viss, ko es darīju, viņu tracināja, aizvainoja, kaitināja un pazemoja. Es nekļuvu par garīdznieku, tāpēc man nebija vietas nedz viņa sirdī, nedz prātā. D'Ambrici varbūt tieši to gribēja man teikt - piedod sev, ka neattaisnoji tēva cerības. Padoms bija labs, taču vieglāk uzklausāms nekā īstenojams. Tēvs kārtējo reizi bija apvedis mani ap pirkstu. Kļuvis vecs un slims, gandrīz jau mirst, un mans naids izplēn, un es gluži vienkārši nespēju viņam visu izteikt.

Es atkal paliku viens ar savu vainas apziņu, ar savu naidu, par kuru izmisīgi nosodīju sevi. Zinādams, ka tā nedrīkst būt, es daudzus gadus vērsu šo naidu pret sevi. Un nu es raudzījos uz vārgo viru sava priekšā, bet domās redzēju pavisam citu Hjū Driskilu, stipru un saltu, nicinājuma pilnu, nežēlīgu un kategorisku savos spriedumos…

-     Es šeit mazliet padomāju, - viņš sacīja, pasniegdams man Ziemsvētku vecīti zaļās, davanu pilnās ragavās, - par to nacistu un Baznīcas biznesu, savstarpējo šantāžu, Pija sazvērestību, par Erchercogu. Tas viss ir pretīgi, Ben. Taču tā ir pagātne, un drīz no šiem varoņiem neviena vairs nebūs, nāks jauna paaudze. Vai patiešām tas vēl ir svarīgi?

-   Nē, nav. Ja pieveram acis un izliekamies neredzam ne slepkavības, ne Indelikato villas pagrabā noglabāto salaupīto bagātību kalnus. To pietiks ilgam laikam.

-      Ļoti labi. Baznīca būs ieguvēja. Nacistu laiks sen pagājis, bet māksla izdzīvoja. Tas viss paliks Baznīcai.

Sapratu, ka šis temats atduries strupceļā. Turklāt viņš nerunā par galveno, es nodomāju.

-    Paklausies, vai patiešām tu negribi uzzināt, kāpēc nogalināja Veļu? Vai patiešam tu nesaproti, ka tieši tāpēc esmu šeit?

-    Domāju, ka esi ieradies kopā ar tēvu nosvinēt Ziemsvētkus…

-    Viņa visu zināja. Visu…

-   Nē, nē. Neesmu pārliecināts, ka mums tas jāapspriež tagad, Ben.

-    Acumirkli… - Es iekāru zarā vēl vienu spiguli un izslējos taisns. Tēvs rakņājās pa rotu kasti. - Runa ir par Veļu. Vai tad tevi neinteresē, kāpēc Horstmans sekoja viņai uz Prinstonu? Kāpēc viņš to nogalināja? Kas viņam pavēlēja to darīt? Kāpēc viņam bija jānogalina Lokharts, Hefernans un tava meita?

-    ben… - Tēvs sniedza man vizuļu kaudzīti.

-   Tāpēc, ka Indelikato un Erchercogs baidījās no viņas, baidījās, ka Vela visu, ko zina, izstāstīs tev un man, un Lokhartam… Sandanato aizvilināja mani uz dīķa, lai Horstmans varētu mani nogalināt, jo viņi baidījās, ka Vela pirms nāves man visu izstāstījusi. Arī tu būtu nogalināts, bet tevi piemeklēja sirdslēkme, tāpēc viņi nolēma nogaidīt un paskatīties, kas ar tevi notiks… Pēc Īrijas, varbūt agrak, viņi pārdomāja un lika mani mierā. Vai viņiem kāds padeva ziņu, lai man neuzbruk? Kāpēc viņi rimās? To es nezinu, taču gribētu uzzināt. Tāpat kā gribētu uzzināt ko vairāk par Erchercogu. Viņi nogalināja dažādus cilvēkus, bet mani piepeši nolēma neaiztikt. Kāpēc?

Tēvs ielēja divās glāzēs viskiju, pievienoja ledu un vienu glāzi pasniedza man.

-   Lai musu ienaidniekiem stipri pretinieki, - viņš noteica, pieskandinādams savu glāzi manējai.

Es gaidīju, ka tēvs teiks vēl ko, vienalga ko, taču viņš piegāja pie egles un uzlika uz zariem spīdīgas strēmeles, tik smalkas kā matus.

-    Vai tevi nekad nav interesējis, kāpēc Vela piepeši sāka uzdot jautājumus par tevu Governo? - Man gribējās tēvu sapurināt, sais- tīt viņa uzmanību, panākt kaut kādu reakciju. - Vai tev nelikās savadi, ka, atbraukusi uz Prinstonu, viņa uzreiz apjautājās par Governo slepkavību, jā, slepkavību, nav jēgas to noliegt. Es nespēju saskatīt sakarību. Tātad, uzzinājusi par Baznīcas netīro pagātni un tagadni, viņa ierodas mājās… un ko dara? Sak u/dot jautājumus par tēvu Governo. Saistībai jābūt. Veļa nekad nerīkojās bezjēdzīgi. Esmu ilgi par to domājis un pavisam nesen izdarīju dažus secinājumus.

-   Patiešām? Tad jau gan tu man esi ļoti gudrs, Ben! Taču es ne velna nesaprotu, par ko tu runā. Kāpēc gan tu nevarētu mazliet iedzert un pabeigt egles rotāšanu? - Atslējies pret kamīnu, viņš grozīja glāzi ar dzintaraino šķidrumu. Liesmu atmirdzumi kristālā uzzibsnīja visās varavīksnes krāsās. Par spīti nogurušajai sejai, tēvs, kas bija ģērbies pelēkās biksēs un mīkstā pērļu pelēkā svīterī, izskatījās lieliski. Saltās acis, kurās bija atgriezusies dzirksts, it kā atspoguļoja manu izmisumu un vilšanos. Viņam patika agresivitāte, un tās pazīmes viņš tikko bija manī ieraudzījis. Ikviens izaicinājums viņu uzmundrināja. - Veļa interesējās par tēvu Governo tāpēc, ka acīmredzot bija atcerējusies, ko māte sacīja gan viņai, gan man.

-   Tava māte? Kāpēc jātraucē nabaga dvēsele? Vienalga, vai tā radusi mieru vai joprojām dēmonu plosīta… - Kamīnā sprēgāja uguns, skursteni svilpoja vējš. - Vai tu nebaidies ragus aplauzt, dēls?

-   Tu nogalināji tevu Governo, - es teicu. - Un Veļa to zināja.

-Jā, viņu nogalināja, - brīdi klusējis, tēvs atbildēja. Viņa balss

bija rāma un neizteiksmīga, un tas biedēja vairāk neka kliegšana. - Tajā ziņā tu nekļūdies. Taču to neizdarīja tavs tēvs. Ja būtu nogalinājis to nožēlojamo draņķi, es atzītos un vēl kļūtu par varoni. Un visi mani cienītu. Taču es viņu nenogalināju. Gluži vienkārši izdarīju muļķību, tādējādi sagādādams sev lielas nepatikšanas, taču citas iespējas toreiz man nebija. Uzrāvu viņu ābelē… patiešām biju ka prātu zaudējis, kā apstulbis… Pēc tam izmantoju savu ietekmi, lai patiesību noslēptu. Vari ticēt, vari neticēt. Dzīvē gadās situācijas, kad vīrietim jāriskē, Ben. - Malkodams viskiju, tēvs vēroja mani.

-    Nesaprotu! Kāpēc tas bija jāslēpj, ja varēji kļūt par varoni?

-   Bruņnieciskums. Cik tu esi neattapīgs, Ben! Governo nogalināja tava māte. Aci nepamirkšķinādama!

Man ietrīcējās kājas. Šķita, ka egle salīgojas. Cilvēks, kuru tik ilgi biju ienīdis, slīdēja no manis prom.

-    Neko nesaprotu…

-   lāva māte bija savāda sieviete… nezinu, vai tas ir īstais vārds. Ļoti ilgi slimoja. Nav runa tikai par dzeršanu… sasodīts, es nevēlos apspriest šo jautājumu ar tevi, viņas dēlu! Turklāt viņa pelnījusi cieņu kaut vai tāpēc, ka ir tava māte. Tas, ko vēlos teikt, daudz no tas nelaupis. Kas notika ar tēvu Governo, es izstāstīšu, jo biju viņa nāves aculiecinieks. - Tēvs nopūtās un sarauca pieri. - būtu labāk, ja tu liktu tam visam mieru! Tu esi mans dēls, bet tevi ir kaut kas no mežoņa. Lauzies visur iekšā, ne ar ko nerēķinies, nesaproti, kad jāapstājas. Nemāki uzvesties. Gluži tāpat kā Vela. Droši vien iedzimtība. Izrādās, pats esmu visā vainīgs. - Tēvs no jauna piepildīja glāzi. - Tajā dienā devos uz svarīgu tikšanos Ņujorkā un vakarā atgriezties mājās negrasījos. Ak, pagājis gandrīz pusgadsimts, taču atceros visu līdz pēdējam sīkumam… Tikšanos pēdējā brīdī atcēla, un es braucu uz mājām. Prinstonā ierados apmēram pusdesmitos. Bija ziema, visur sniegs, auksts. Uz piebraucamā ceļa stāvēja vecs Chevy, kapelā dega gaisma, bet es nepievērsu tam īpašu uzmanību. Novietoju mašīnu garāžā, brīdi tur uzkavējos un devos mājā iekšā. Tur priekšā bija tēvs Governo ar sporta kreklu mugurā un zeķēm kājās… nu, gluži kā muļķīgā komēdijā… bet māte bija kaila. Neaizmirsti, dēls, ka tu apsūdzi mani slepkavībā un es paskaidroju, kas īstenībā notika; Viņa grūda to projām, izlikās, ka pretojas, un darīja to tikai manis dēļ. Tēvs Governo, seksuāli uzbudināts, pagriezās pret mani un sastinga gluži kā zaķis automašīnas lukturu gaismā. Acīmredzot viņi bija milējušies uz grīdas kamīna priekšā… Un brīdi, kad viņš tā stāvēja un skatījās uz mani, droši vien prātodams, ko lai saka bīskapam, kad tas par šo gadījumu uzzinās, tava māte ar smagu Voter- fordas kristāla karafi iebelza viņam pa galvu. Piemērotāku ieroci priestera, meitu mednieka, savaldīšanai grūti iedomāties. Tu varētu sev ieliet, dēls.

Es pamāju, iešļācu glāzē viskiju un malku iedzēru. Arā žvīgo- ja vējš, pret jumta logu grabinājās sīks sniegs.

- Viņa mēģināja man iestāstīt, ka Governo viņu izvarojis. Priesteris gulēja uz grīdas kā baļķis, viņa kaila kaut ko vervelēja, un tajā visā no komēdijas vairs nebija ne smakas. Es liku viņai apģērbties, iedzert un teicu, lai aizmirst, ka viņa atvērusi Governo durvis… Man bija skaidrs, ka viņi satiekas jau sen. Pēc tam piezvanīju uz Ņujorku Drū Samerheisam un lūdzu, lai viņš steidzami atbrauc uz Prinstonu. Drū bez liekiem jautājumiem sēdās savā Packard un notikuma vietā ieradās pēc vieniem. Tava māte jau bija gultā, gandriz nemaņā, un es izstāstīju Drū, kas noticis. Līdz mirklim, kad viņš ienāca pa durvīm, neko nebiju aizticis. Mēs iedzērām. Tēvs Governo gulēja uz paklāja. Bridi lau/.ijuši galvas, mēs ar Drū nospriedām, ka šajā incidentā iejaukt tavu māti nedrīkst vairāku iemeslu pēc. Veselība viņai bija trausla. Policijai nebija jāzina, ka viņa ielaidusies dēkā ar priesteri vai tas viņu izvarojis, vienalga. Nebija svarīgi ari, kas vainīgs priestera nāvē, es vai viņa. Policija sāktu uzdot jautājumus, un tas nobeigtu māti pavisam. Tā nu mēs ar Drū līķi apģērbām - riebīga padarīšana, es tev teikšu, - un sākām gudrot, ko ar to lai iesāk. Drū ieteica mironi izmest pēc iespējas tālāk, taču tā mēs nevarētu ietekmēt izmeklēšanu, kas galu galā novestu pie mātes… Mēs strīdējāmies, izteicam neskaitāmas idejas un galu galā pamatīgi piesūcāmies. Tad es ieminējos, ka vislabak butu imitēt pašnāvību. Drū piekrita, un mēs iznesām nedzīvo ķermeni dārzā un pakārām ābelē. Atceros, tobrīd sniga… Un nevajag man norādīt, ka esmu pastrādājis briesmīgu noziegumu! Jo savu mēs panācām. Drū aizbrauca veco priestera Chein/ uz lauku ceļa un pameta. Es sekoju viņam ar Pac- kurd, mēs atgriezāmies mājās, un tad viņš aizbrauca uz Ņujorku. Tas ir viss, kas tev jāzina. Mēs ar tavu mati nekad par to nerunājām. Tādi ļaudis mēs esam, velns parāvis! Un tā visa ir patiesība… un man vienalga, ko tu par to visu domā! Tava māte bija ļoti vientuļa, es, viņas virs, biju tālu no pilnības, un viņa ņēma un sapinās ar to glīto priesteri. Un viņš par to samaksāja. Vainīgs bija Governo, nevis tava māte, un tāpēc es nevēlējos, ka viņu apglabā svētītā zemē, kur guļ kārtīgi cilvēki! Ak, tas bija sen… Tā ka nomierinies, Ben. Ģimenes noslēpums, skelets skapī. Nu un tad? - Viņš pienāca man klāt, blēdīgi uzsmaidīja, tad pievērsa skatienu eglei. - Vajag vairāk spiguļu. - Tajā brīdi es piepeši jutu sev uz muguras viņa plaukstu, kas mani viegli paplikšķināja. Es acumirkli atcerējos mūķenes mitrā vilnas tērpa smārdu, mani atkal apskāva tās sievietes rokas. Kāds atvieglojums mani toreiz pārņēma, kad viņa piekļāva mani sev klāt! Kārdinājums bija pārāk liels, un es atkal biju mazs zēns. - Es tevi pārsteidzu, vai ne, dēls?

-   Jā, - es atbildēju, - pārsteidzi. - Pirmo reizi tēvs man pastāstīja kādu no saviem noslēpumiem, pirmo reizi uzticējās. Man acīs nez kāpēc sariesās asaras, un es jutos kā pēdējais nejēga. Es aizgriezos, nevēlēdamies, ka viņš mani tādu redz. Mēs no jauna pievērsāmies eglei, papildinādami zarus ar vizuļiem. Tajā brīdi ārpusē atskanēja skaļš krakšķis. Es sarāvos.

-    Vējš kokiem lauž zarus, - tēvs noteica.

-   Tātad Vela maldījās tāpat kā es?

Viņš pamāja ar galvu.

-   Smieklīgi… Mani bērni noturējuši mani par slepkavu. Mani bērni pārāk daudz domā, tāpēc ari izdomā diez zina ko. - Vārdi pār lupām vēlās mazliet neskaidri - vai nu no izdzertā viskija, vai sevi atgādināja slimība. Kārnais tonis pagaisa, toties balsi ieskanējās aizkaitinājums un īgnums. Tam iemesls varbūt bija atmiņas par briesmīgo nakti. Varbūt iemesls biju es…

-    Vai Veļa tev izstāstīja par savām aizdomām?

-    Ben, beigsim šo sarunu. Esmu zaudējis meitu, bet par dēlu… ne reizi vien esmu domājis, ka butu labāk, ja dēla man nemaz nebūtu… Viņš ierodas un apsūdz mani slepkavībā! Ak kungs! Bet to jau varēja gaidīt. - Tēvs noņurdēja lāstu, tad savaldījies teica: - Derētu mazliet mūzikas, Ben. - Viņš pamāja uz atskaņotāja pusi. - Uzliec Bēthovena Trio. Vakara noskaņai tas būs īsti piemērots. Ar šo Trio man saistītas atmiņas. Trīsdesmitajos gados Romā iēpazinos ar d'Ambrici. Bijām jauni un dzīvespriecīgi. Kādu vakaru nopirkām biļetes uz koncertu… Tas bija lielisks vakars, muzikantu sniegums mūs aizkustināja. Kopš tā laika esmu iemīļojis šo skaņdarbu. Pēc tam d'Ambrici uzdāvināja man šo lielo, smago plati īpašā apvākā. Bēthovena Trio. Numur deviņdesmit septiņi, Si bemola mažors. - Tēvs pacēla pie lūpām glāzi.

Es piegāju pie skaņuplašu plaukta un atradu īsto plati zem Kabaļevska Koncerta čellam. Rindā tā bija otrā.

Es paņēmu plati rokās, un nākamajā mirkli man aizrāvās elpa. Šausmas, kādas mani pārņēma, nebija salīdzināmas ar tām, ko toreiz jutu kapelā, ieraudzīdams Veļas mirušo augumu un saoz- dams viņas asiņu un apsvilušo matu smārdu, šķita, ka man uzvēdījusi elles saltā elpa, dvaka no paša nelabā mutes. Jutos tā, it kā man smadzenes būtu caururbusi lode. Tik neizmērojamam ļaunumam manā vārdu krājumā trūka vārda! Tas bija kas baisāks par Veļas nāvi… es biju spiests ielūkoties cilvēka nelietības bezdibeni, un mani pildīja naids un riebums.

Plate bija ierakstīta tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestaja gadā. Izpildītājs bija "Suka trio" - Jozefs Suks, Jozefs Šukro un Jans Paņenka.

Kaut ari šis skaņdarbs, ko mans tēvs un d'Ambrici bija baudījuši Romā pirms kara, kurš noteica viņu tālākos likteņus, bija pazīstams ar nosaukumu "Trio nr. 7, Si bemola mažorā, opuss 97", uz šis plates bija minēts vēl viens nosaukums. Tas bija rakstīts uz apvāka ar roku.

"Erchercogs. Trio."

Beidzot es uzliku plati uz diska un ieslēdzu atskaņotāju. Rokas man tricēja.

-   Vela bija visu sapratusi, vai ne? - Es no jauna pagriezos pret tēvu.

-   Es jau tev teicu, Ben. Tu un tava māsa pārāk …

-   Vela zināja, ka tas esi tu. Kaut kā bija to izsecinājusi. Viņa zināja… - Man bija grūti runāt. - Viņa zināja, ka Erchercogs esi tu.

-    Pie velna, ko tu runā?

-   Viņa zināja, ka tu esi Erchercogs. Ka esi kopā ar Indelikato un dari visu, lai d'Ambrici nekļūtu par pāvestu…

-    Muļķis tu esi! Neko neesi sapratis!

-    Vela atbrauca uz mājām, lai tevi brīdinātu, ka to visu publicēs. Tajā dienā, kad viņu nogalināja, tu satikies ar viņu. Visi tavi alibi, visas šis sanāksmes Ņujorkā nav ne plika graša vērtas, neviens to nav pārbaudījis, jo tu esi Hjū Driskils! Ja vajadzēs, alibi tev nodrošinās pat prezidents! Vela acīmredzot gribēja ar tevi aprunāties, gribēja, lai tu viņu pārliecini, ka viņa kļūdījusies… Bet tu, nolādētais izdzimteni, gādāji, lai Horstmans viņu nogalina! Tu glābi savu ādu, savu netīro sazvērestību! Un tāpēc Veļai… - naids mani smacēja nost, acu priekšā mirgoja oranžsarkani loki, - un tāpēc Veļai bija jāmirst…

Mūzika spēlēja. Glāze izkrita tēvam no rokas un saplisa uz akmens grīdas kamīna priekšā.

-   Mans pienākums bija glābt baznīcu! - Viņš nobālēja, paspēra soli uz priekšu, bet salīgojās un nokrita uz stikliem. Pacēlis roku, viņš raudzījās, kā no vietas, kur bija iedūrusies lauska, plūst asinis, un kliedza: - Es biju spiests upurēt pašu dārgāko, kas man bija! Viss baznīcas dēļ, ben, viss tikai baznīcas dēļ!

TREŠĀ NODALA

DRISKILS

Mēdz teikt, ka grēksūdze ir svētīga dvēselei, taču, klausoties tēvā, mani pārņēma šaubas, vai dvēsele viņam vispār ir. Viņš bija to pārdevis jau sen, un es neticēju, ka ar grēksūdzi to varētu atgūt.

Dvēseli, lai arī kāda viņam tā bijusi, viņš bija pazaudējis, un savā priekšā es redzēju tikai nožēlojamu vraku. Šī būtne bez dvēseles radīja vienīgi bēdas un nelaimes, un tai piemita spēja bezgalīgi nodot, un tas notika uz visu gatavās Baznīcas un Tā Kunga labā. Tikpat labi varēja pielūgt tīģeri, tam kalpot, tā vārdā nogalināt un beigās tam kļūt par barību.

Runādams ar mani, viņš sēdēja blakus ugunij uz kamīna malas un auklēja klēpī savu asiņaino delnu. Lielais Hjū Driskils, kas brīvi varēja iet iekšā un ārā Baltajā namā, kas apgrozīja rokās milzu bagātību, to nemitīgi vairoja un baudīja tās sniegto varu un ietekmi, lielais Hjū Driskils, kas uzsūtīja savai meitai slepkavu, kas nodeva savu veco draugu un, jā, protams, izglāba dzīvību pāvestam ar apšaubamu reputāciju. Hjū Driskils, kas, glābdams sievu, gādāja, lai viņas upuris netiktu apglabāts Baznīcas zemē. Hjū Driskils, kas bija saistījis savu dzīvi ar Katoļu baznīcu un uzskatīja, ka vislabāk zina, kādai tai jābūt, tāpēc bija izlējis daudz, asiņu, lai saglabātu Baznīcu tādu, kādu vēlas to redzēt. Viņš nicināja dēlu un nu sēdēja starp glāzes lauskām ar stikliem savainotu plaukstu un sūdzēja grēkus tam pašam kvēli nīstajam dēlam, kurš tajā brīdī viņu tik ļoti neieredzēja, ka valdījās, lai nepagrābtu krāsns kruķi un tēvu nenodauzītu līdz nāvei…

-    Indelikato teica, ka Veļa pārāk daudz zina, - tēvs klusi sacīja. Viņa klīstošais skatiens pievērsās te savām rokām, te man, it kā viņš meklētu izskaidrojumu tam, kas ar viņu noticis. Ar asinīm notriepto seju viņš izskatījās pēc indiāņa, kas nostājies uz kara takas, taču ne uz kādu kauju vairs nebija spējīgs.

-   Indelikato, - es atkārtoju un, raudzīdamies sprakstošajā ugunī, atcerējos dunci ar izrakstīto zelta spalu, kas rēgojās no Indelikato krūtīm. Tēva seju klāja sviedri, bet viņš to nemanīja. Acīmredzot sūdzēt grēkus nebija viegli, turklāt viņš centās sevi attaisnot.

-    Indelikato un es, neviens cits no senajām dienām nebija atlicis. Vēl, protams, d'Ambrici, taču viņam trūkst veselā saprāta, viņš nesaprot Baznīcu. Uzskata, ka tai jādanco pēc viņa stabules… Mēs ar Manfrēdi izpratām Baznīcu, zinājām, kāda tā bijusi… un kāda ir tagad. Baznīcas daba ir nemainīga, mēs tai kalpojam, un tai nav jākalpo mums. D'Ambrici to nespēj saprast. Ar savu kritisko garu viņš inficēja Veļu… Indelikato man stāstīja, ka Veļa grasās iznīcināt mūsu Baznīcu. Veļa, d'Ambrici un Kallists, d'Ambrici ieliktenis. Taču tad iejaucās Dievs un uzsūtīja Kallistam sli- mibu. Un mčs turpinājām ciņu, jo vajadzēja sagatavoties Kallista nāves brīdim…

Tēvs runāja, un es brižam raudzījos viņa nosvīdušajā un asinīm notrieptajā sejā vai lūkojos ugunī, vai ari klausījos vēja gaudās un skrapstēšanā, ko, sizdamies pret jumta logu, radīja sniegs. Ziemsvētku egle, īsts bērna sapnis, istabas vidū mirdzēja krašņa un brīnumu pilna.

-    Lai cik tas neticami, Vela visu uzzināja, izpētija, rekonstruēja notikumus, turpināja rakņāšanos aizvien dziļāk un dziļāk, viņa vienmēr tāda bija…

-   Nestāsti man, kada bija Vela, - es viņu pārtraucu.

-    Slepkavības… gan kara laikā, gan tagad. Viņa visu saprata… ka d'Ambrici bija Simons, Indelikato - Kolekcionārs, saprata, ka esmu Erchercogs, cilvēks, kurš izglāba pāvestu, bet raudzījās uz to diemžēl pavisam citādām acīm, pavisam citādām! Baznīca pārcietusi ne vienu vien uzbrukumu, un mēs ar Indelikato mēģinājām atrisināt situāciju, taču Veļas savāktie pierādījumi… nē, tas bija par daudz pat šajā straujajā plašsaziņas lidzekļu attīstības laikmetā, šajā žurnālistu izmeklētāju gadsimtā. Tev jāsaprot, ben, ka pirmo reizi vēsturē bija uzradies cilvēks, kurš patiešām varēja Baznīcu izpostit, izlikt apsmieklam visas pasaules televīzijas kanālos, - un tā bija pasaulē pazīstama mūķene, ko uzskatīja par tikumības paraugu, cienīja par viņas aso prātu, gudrību, par labdarību un viņas darbiem!

Tikai padomā, Ben! Televīzijas studijās tavu māsu dievināja. Viņa spētu pārliecināt ļaudis, ka vēsture atkārtojas, un cītīgie reportieri mestos rakt vēl un vēl, kaut tuneli līdz Ķīnai! Viss sabruktu, vai saproti? Pāvests bija uz nāves gultas, no jauna uzpeldēja stāsti par Jāņa XXIII un Jāņa Pāvila 1 nogalināšanu, šoreiz tie tik viegli nenoklusīs, turklāt nepatikšanas ar Vatikana Banku, pašnāvības, slepkavības un krāpšanas… Viss tiek celts dienas gaismā, turklāt eļļu ugunī ielietu pēdējie Veļas atklājumi… - Tēvs notrauca no pieres sviedrus, un plaukstā iedūries stikla gabaliņš atstāja uz pieres sarkanu švīku. Man ienāca prātā simboli - asiņojoša piere, ērkšķu vainags, moceklis, kas cieš savas ticības, savas Baznīcas dēļ. - Tā būtu antikristu uzvara, Romas Baznīcas beigas… un vainiga butu mana meita, Ben. Nevienu savā mūžā neesmu tik ļoti mīlējis kā viņu… Es viņai to teicu, taču apturēt nespēju. Viņa bija nelokāma. Nezinu, kā viņa bija uzzinājusi, ka esmu Erchercogs, taču viņai bija veca fotogrāfija no Rihtera kabineta, un viņa man pavēstīja, ka es esot Erchercogs, vienmēr tas esot bijis, SIB aģents, kara laika varonis, mūžīgais Baznīcas kalps. - Es klausījos, ko tēvs saka, bet dzirdēju Veļas balsi. Viņa bija nepiekāpīga, īsta cīnītāja, iespējams, viņai gēnos bija slepkavas instinkts. - Vai zini, ko viņa man sacīja? Viņa sacīja: "Un tu, dārgais tēti, viņus visus nofotografēji, vai ne? Un tieši tu nodevi savu draugu d'Ambrici tam draņķim Indelikato!" Viņa nosauca Manfrēdi Indelikato par draņķi, Ben! Kas vispār notiek? Ko tas nozīmē, ka mūķene uzdrošinās ņemt mutē tādus vārdus?

-     Tas nozīmē, ka mūķenei bija taisnība. Indelikato bija draņķis. - Varbūt tajā brīdī, atcerēdamies Veļu, es pasmaidīju. - Tas vēl bija maigi teikts, acīmredzot viņa negribēja aizskart tavas jūtas.

-   Viņa nesaprata, ka Indelikato un Pijs - es pazinu šo cilvēku, Ben, - rūpējās par Baznīcu, nedomādami par mirkļa morāli… Ak Dievs, ko lai vispār saka par d'Ambrici, Ben? Viņš taču gribēja nogalināt pāvestu! Viņu vajadzēja apturēt! Tā kā biju viņam tuvs draugs, es varēju viņu gluži vienkārši nogalināt! Taču es mīlēju viņu… un tāpēc nodevu! Taču Veļa man paziņoja, ka es, redziet, esot rīkojies nepareizi, nododot sazvērniekus, lai glābtu pāvestu! Tas bija neprāts, Ben! Lai ari ko viņa darīja, tas viss bija neprāts! Bija aizmirsusi visus savus mūķenes solījumus, kļuvusi par Lok- harta piegulētāju! Vai saproti? Nē, tu nesaproti… Es izdarīju to, ko man vajadzēja izdarīt. Pēcpusdienā devos no mājas prom, un Horstmans gaidīja uz Prinstonas ceļa. Mana aizbraukšana viņam bija signāls… - Tēvs raudāja. - Tas bija ļaunākais bridis manā mūžā. Tā bija tumsas sirds, Ben, un tu nezini, ko tas nozīmē…

-   Jā, tēvs, viegli tev nav bijis. Esi izgājis caur īstu elli… - Man acu priekšā satumsa, cik ļoti es vēlējos viņu nogalināt… tagad, uzreiz.

-     Es joprojām esmu ellē! Vai tu nesaproti? Elle, no kuras nekad vairs neizkļušu…

-    Un ļaudis runā, ka pasaulē nav taisnības, - es noteicu. - Man vajadzīga skaidrība… Tātad tu padevi ziņu Indelikato vai Horstmanam, lai nogalina tavu meitu. Es tev neprasu, kad un kā… taču atbildi - ko Veļa bija noziegusies? Vai viņa kādu nogalināja? Vai viņa atstāja ceļmalā vai kapelā kādu nomirstam? Viņa bija mūķene un mīlēja savu Baznīcu, ticēja tās labestībai un spējai darīt labu. Viņa gribēja atbrivot Baznīcu no ļaunuma un nebija ne fanātiķe, ne jukusi. Viņai bija pierādījumi, ka Baznīcas vadībā ir vājprātīgie. Tā ir galvenā atšķirība starp tevi un Veļu. Tu netici Baznīcas būtībai, bet viņa ticēja. Viņa ticēja baznīcas taisnīgumam, krietnumam un spēkam un zināja, ka pec attīrīšanās tā uzplauks…

-    bet es tevi izglābu, ben! Viņi tevi arī gribēja nogalināt, kad es gulēju slimnicā… un Veļas dēļ gribēju nomirt. Toreiz tev uzbruka, un es teicu Indelikato, ka visu izstāstīšu, ja tu mirsi, jo man nekas vairs nebūs palicis… Vai dzirdi? Es izglābu tevi un izglābu baznicu!

-   Apsveicu, tēvs.

-    Un tad viņa sāka runāt par Governo, teica, ka slepkavības esot manā stilā… ka tas arī nāks dienas gaismā… Viņu bija sagrābusi tumsa, un viņa vilka mani sev līdzi…

-    Es zinu, kas ir tumsas sirds, es patlaban tajā raugos. - Es paspēru soli uz tēva pusi. Gara acīm redzēju Veļu rotaļājamies saulē. Maza meitene sarkanā peldkostīmā dejoja zem laistāmās ierīces ūdens strūklām, un ūdens lāses saulē spidēja kā briljanti. Bija laiks darīt galu ciešanām, bija laiks iznīcināt trako suni.

Viņš parāvās atpakaļ, saprazdams, kas viņu gaida, un sargādamies pacēla roku. Patricids… šis noziegums lieliski iederējās mūsu ģimenes dosjē.

Es sadzirdēju troksni. Klauvēšanu, vēja slāpētu kliedzienu. Es atskatījos. Egle izsmējīgi mirkšķināja krāsainu spuldzīšu actiņām, un uguntiņas atspīdēja lāča acis, it kā izbāznis piepeši būtu atdzīvojies. Virs galvas atskanēja sitienu skaņas, kaut kas nokrakšķēja.

Uz jumta loga ar izplestām rokām gulēja cilvēks un dauzīja pa stiklu.

Piepeši debesis krita istabā. Alumīnija rāmis izliecies lūza, stikls krakstēdams plīsa, vējš sagrieza virpuli miljonu sniega kristālu, un mirdzošs stikla un metāla lietus lidoja lejā. Tēvs kaut ko kliedza, un visā šajā jūklī, gluži kā meteorīts, gāzās cilvēks.

Viņš uzkrita uz dīvāna atzveltnes, pēc tam novēlās uz kafijas galdiņa un visbeidzot nosliga uz grīdas Ziemsvētku egles pakājē, kur uz mutes palika guļam, cimdotām rokām raudams no sejas melnu slēpotāju masku, it kā zem tās trūktu elpas.

Nometies negaidītajam viesim blakus, es apgriezu viņu otrādi. Baltās vējjakas priekšpuse bija piesūkusies asinīm. Es pacēlu viņa jaku augšup un vidukļa kreisajā pusē, tieši virs jostasvietas, ieraudzīju lodes caurumu, un tāds pats robains caurums bija mugurā, kur lode bija izskrējusi ārā. No brūces sūcās asinis. Izrādījās, ka ne jau zars oija lūzis. Vīrietis joprojām stīvēja nost no sejas masku. Gan jakā, gan maskā bija sadūrušies stikla gabaliņi. Mēģinādams ko teikt, viņš ieklepojas.

Es palīdzēju masku noņemt. Tas bija Ārtijs Danns. Viņa seja bija saskrāpēta.

Viņš paskatījās uz mani un nolaizīja no lūpām asinis.

-     Nudien, neveiksmīga diena, - tēvs Danns noburkšķēja un sēcoši iesmējās. - Tas nelietis šāva uz mani. Uz mani… Es sargāju jūs, sēdēju pie ugunskura… Zināju, ka viņš ieradīsies pēc jusu tēva… Viņš ir te…

-Jūs zinājāt?

-    Es zināju, ka Samerheiss nav nekāds Erchercogs. Ka tas ir jūsu tēvs, kurš tad vēl… Baidījos, ka jus to nekad nesapratīsiet… Sasodīts, kā sāp… Piedodiet par jumtu… bet man vajadzēja brīdināt… - Danna acis mazliet aizmiglojās. Lēni pagriezdams galvu, viņš paskatījās visapkārt. - Jūsu tēvs neizskatās labi… Jums vajadzīgs aizstāvis, patiešām. - Viņš noklepojās un aplaizīja lūpas. Siekalas bija sārtas, varbūt no savainojumiem mutē. - Man ir labāk… Paklausieties, viņš ir te… Es zināju, ka viņš ieradīsies, tāpēc gaidīju, vēroju… - Danns smagi elpoja. Es apliku roku viņam ap pleciem un mazliet pacēlu viņu augšup. Viņa spēki zuda.

Tēvs joprojām sēdēja pie uguns, aptvēris rokām galvu. Pēc tam izberzēja acis, iztriepdams asinis pa seju. T īrajās vietās viņa āda bija slapja cementa krāsā.

-    Ko viņš saka? Pasaki man! - es dzirdēju viņu saucam. Un pēc brīža: - Kas tas tads? Kas jus tāds esat?

Aiz muguras atskanēja cita balss, ko es biju dzirdējis jau agrāk. Es to dzirdēju Aviņonā, kur ta raidīja mani mājās. Nu es zināju, kāpēc viņš mani pasaudzēja. No slimnīcas gultas Prinstonā tēvs bija aizbildis par mani. Bija nolēmis mani apžēlot.

Es pagriezos un ieskatījos Augusta Horstmana bezdibeniga- jās acīs. Viņš bija ģērbies garā melnā mētelī, melnu platmali ar zemu nolocītām malām galvā. Acis raudzījās caur apaļiem briļļu stikliem. Ap kaklu viņam bija spilgti sarkana šalle, bet mētelis un platmale - ar sniegu. Viņš bija pavisam mierīgs.

-   Viņš saka, Erchercog, ka esmu atnācis pēc tevis. Tu taču zināji, ka es atnākšu. - Horstmans, uzgriezis muguru lāča izbāz- nim, apstājās. Šķita, ka lācis no aizmugures tūlīt uzklups, bet viņš to pat nenojauš.

Es mēģināju ko teikt, bet viņš pacēla roku. To, kurā nebija deviņu milimetru Wa!tlwr.

-   Tu man neesi vajadzīgs, - viņš noteica un pārlaida man šaudīgu skatienu no galvas līdz kājām. Apaļajos briļļu stiklos atstarojās egle. Tad viņš pagriezās pret manu tēvu. Es jutu, ka Danna roka lēni ieslīd vējjakas kabatā. Viņš klusi ieklepojās. Horstmans turpināja: - Tas bridis ir klāt, Erchercog. Jūdas nenovēršamais nāves brīdis. - Tēvs sastindzis lūkojās viņā plati ieplestām acīm, kā neticēdams. - Tu nodevi Simonu, daudzi tevis dēļ aizgāja bojā. Un tagad tu ļāvi man nogalināt nevainīgus… Esmu ieradies atriebt nevainīgos, Erchercog. Viņu ir daudz. Viņi ir tepat. Viņi ir mums visapkart. Aizver acis, un tu redzēsi viņu sejas. - Tēvs lēni piecēlās, nostājās viņam pretī un aizvēra acis. - Vai tu redzi viņus, Erchercog?

Un viņš iešāva tēvam galvā. Trieciens atsvieda tēvu atpakaļ, un viņš ar galvu un pleciem iekrita kamīnā. Uz visām pusēm pajuka dzirksteles, degošās pagales nosprakstēja. Liesmas apvija līķa seju, un šķita, ka tā kūst. Kājas uz grīdas noraustījās. Agonija.

Danns nopūtās. Es jutu, ka viņš ieliek man plaukstā ko aukstu un smagu. Sārtām putām uz lūpām viņš atslīga atpakaļ. Danns elpoja lēni, taču plankums ievainojuma vietā kļuva arvien lielāks. Satvēris četrdesmit piektā kalibra armijas kolta spalu, es to pacēlu augšup.

Horstmans gluži kā hipnotizēts raudzījās uz liesmu apņemto tēvu, tad pagriezās pret mani. Kamīnā kaut kas nočūkstēja.

-   Es negribu ar tevi strīdēties, - viņš teica, pavērsis ieroci pret mani. Šķita, ka smago automātisko revolveri manā rokā viņš nemaz nemana.

-    Domāju, ka patiešām nav vērts, - es atbildēju. - Neko neesmu tev nodarījis. Toties tu sašāvi manu draugu tēvu Dannu un nogalināji manu māsu… Tāpēc ar atvainošanos vien būs par maz. Jā, zinu, tu esot maldināts, dzirdēju. Taču es nejutu pret tevi nekādu žēlumu.

-    Es darīju visu, lai nokārtotu rēķinus.

Es papurināju galvu.

-    Ar to nepietiek. Ne jau tu atriebsi manu māsu. Es viņu atriebju. Tu viņu nogalināji, un es zvērēju sev, ka sameklēšu tevi. Tu pats atnāci, un es tevi nogalināšu. Man nekas cits neatliek.

Horstmans man uzsmaidīja.

-   Vēl viena rotaļpistole, mister Driskil?

-    Nē, - es atbildēju, - šī ir īsta.

Lode sadragāja Horstmana krūškurvi un iesvieda viņu lāča ķetnās, kur viņš palika, sastindzis ar izbrīna un sāpju izteiksmi sejā. biju nogalinājis viņu ar pirmo šāvienu, taču manī kūsāja naids. Biju gaidījis sasoditi ilgi, turklāt man trūka publikas, jo biju sagatavojies nākt klaja ar paziņojumu. Tāpēc manā vārdā runāja revolveris. Katrs šāviens kliedēja manu izmisumu un naidu, un elpot kļuva viegāk un vieglāk. Katarse. Attīrīšanās. Ugunskristības ar četrdesmit piekto kalibru.

-    Manuprāt, tu viņam trāpīji, Ben, - aiz muguras atskanēja klusa Danna balss.

Es piezvanīju Menanderas policistiem un ugunsdzēsējiem un izsaucu neatliekamo palidzību, lūgdams atbraukt cik ātri vien iespējams. Pec tam no kamīna izvilku tēva apdegušo līķi. Telpa baismīgi oda pēc apdegušas miesas. Artijam Dannam necik daudz palīdzēt nespēju. Viņš vai nu izdzīvos, vai ne - tas bija atkarīgs no organisma. Es apņēmu viņu ap pleciem un runāju ar viņu, neļaudams aizmigt un nomirt. Sacīju, lai viņš skatās uz Ziemsvētku egli. Pa izsisto loga aiļu istabā krita slapjš sniegs un pūta ledains vējš.

Pēc brīža es sāku dziedāt Ziemsvētku dziesmas. Tēvs Danns manās rokās sakustējās, un es dzirdēju viņu čukstam:

-    Dievs Tas Kungs ir jautrs zēns,

Un nevienam prāts nav sērs…

Tā arī mūs atrada.

Telpā griezās sniegpārslas, kuplajā eglē priecīgi mirgoja uguntiņas, un tai blakus dzisa divu diženu grēcinieku ķermeņi, kuru dvēseles jau bija devušās ilgā un tālā ceļojumā, jau bezmērķīgi klaiņoja kaut kur tumsā, kas agri vai vēlu paņems mūs visus.

DUSI MIERĀ

Ziņa par tēva nāvi ieņēma pienācīgu vietu avīžu un žurnālu pirmajās lappusēs, taču to ātri nomainīja vēsts par Viņa Svētības pāvesta Kallista aiziešanu mūžībā. Pēc maniem paviršiem aprēķiniem, pāvesta sirds bija apstājusies apmēram divpadsmit stundu pec tam, kad Augusts Horstmans nošāva manu tēvu. Ja atmeta emocijas un psiholoģiskos zemtekstus, visu, kas bija noticis, varēja salīdzināt ar deviņpadsmitā gadsimta Anglijā populāru spēli ruleti, kurā pēdējais dzīvs palikušais spēles dalībnieks saņem lielo balvu, lzskatijas, ka beidzamais dzīvais karavīrs ir kardināls d'Ambrici. Vai viņa balva būs Pāvesta krēsls?

Pēc notikumiem medību namiņā mani apbēra jautājumiem, uz kuriem atbildēt es gluži vienkārši nedrīkstēju, lai nesāktos "skeletu atrakšana". Man atlika tikai viens - vērsties pie Drū Samer- heisa. Viņš izmantoja savu ietekmi, lai vāks katlam netiktu norauts. Nakts vidū viņš pamodināja arhibīskapu kardinālu Klammeru, kas sāka raustīt vajadzīgos pavedienus, un drīz vien skatuve ietinās necaurredzamā dūmakā. Samerheiss nebija Erc- hercogs, taču viņa dzīslās ritēja gan Hērakla, gan Makjavelli asinis.

Kad pajautāju, ko viņš toreiz darīja Aviņonā, Samerheiss mēģināja izlocīties. Redzēdams manu uzstājību, viņš paskaidroja, ka jutis bailes. Nopratis, ka Baznīcas iekšienē ieperinājies audzējs, taču neesot sapratis, ko īsti tas skāris. Viņš mēģinājis novērst triecienu no manis. "Atvaino, Ben, ka tev vajadzēja samaksāt tādu cenu." Ak Dievs, viņš bija mani sargājis!

Oficiālā versija pauda, ka tēva slimā sirds negaidot viņu pievīlusi. Sic transit* No mums aizgājis kara varonis, mitra vēstnesis, uzticams Baznīcas kalps līdz mūža galam.

Augustu Horstmanu klusi apglabāja nelielā kapsēta Pensilvā- nijas kalnraču pilsētiņā līdzās vecu un vientuļu katoļu garīdznieku pansionātam. Tēvu Dannu nogādāja privātā slimnīcā, kur * Sic transā gloria intiudi (lat.) • Tā paiet pasaules godība.

ārstēja vienīgi ļoti bagātus, slavenus un ietekmīgus cilvēkus. Jau pēc divdesmit četrām stundām bija zināms, ka viņš dzīvos.

Pēc visiem šiem sarežģītajiem notikumiem man vajadzēja vēl pāris reižu apmeklēt Menanderu, lai nokārtotu vairākus finansiālus jautājumus. Menanderas varasvīri ar prieku uzklausīja ziņu, ka no baznīcas fondiem un anonīmu katoļu miljardieru dziļajām kabatām saņems līdzekļus pilsētas vajadzību apmierināšanai. Turklāt man, sava tēva mantiniekam, piedienēja ziedot gan ugunsdzēsēju depo, gan turienes slimnīcai, gan slidotavas un vidusskolas sporta halles celtniecībai. Samerheiss teica, ka tēvs pat pēc nāves turpina savus labos darbus.

Atvadīšanās no Hjū Driskila notika Svētā Patrika katedrālē Piektajā avēnijā. Ielu nosprostoja limuzīni, procesiju pavadīja zilos mundieros ar spožām pogām tērpušos jātnieku eskorts, no zirgu nāsīm cēlās tvaiks, pie dzidrajām debesim spoži spīdēja saule, televīzijas kameras sekoja ikvienam sēru brīža dalībniekam. Kardināls Klammers jutās aplaimots, jo vakara ziņās bija uzaicināts par runātāju pirmajā sižetā. Rokfellera centra slidotavas vidū slējās brinišķiga Ziemsvētku egle, un neapmierināti pircēji īgņojās, ka Ziemsvētku rītā uz vairākām stundām avēnijā slēgta pieeja veikaliem. Kad viss bija beidzies, tēvu katafalkā aizveda un viņu pavadīja tikai piederīgie un tuvākie draugi, bet pārējie šīs- pasaules varenie un ietekmigie atgriezās Volstrītā, Olbani, Vašingtonā, Londonā un Romā. Daudzi pēc dažām dienam no jauna satiksies pompozajās pāvesta Kallista bērēs Romā. Mēs, tuvākie, devāmies uz Ņūprudensu, uz Svētās Marijas baznīcu.

Man trūka Artija Danna un viņa spožo, asprātigo komentāru. Man trūka māsas, bet ar šo smeldzi jau sāku aprast, un es zināju, ka tā nepametīs mani līdz mūža galam. Un, protams, man trūka māsas Elizabetes. Taču viņa dzīvoja Romā un piederēja Romai, un es reizēm iztēlojos, ar ko viņa tur nodarbojas. Droši vien satraukta un ieinteresēta ar nepacietību gaida pēdējos gājienus šaha partijā, kuras iznākumā kronēs uzvarētāju, Kallista pēcteci. Es stāvēju mazajā kapsētā, gremdējos domās un ļāvos atmiņām. Dzidrajās, saltajās debesīs saulē slīga uz apvāršņa pusi, kur drūzmējās sudrabaini mākoņi, gluži kā tikko uzsnidzis sniegs. Ēnas uz zilganajām kupenām kļuva aizvien garākas. Persiks gatavojās nolasīt aizlūgumu. Šeit vēl bija Mārgarita Kordere, daži tēva draugi, bijušais valsts sekretārs, pensionēts televīzijas programmu vadī- tajs, vairāki seni biznesa partneri un Drū Samerheiss, kurš bija izvadījis pēdējā gaitā daudzus savus biedrus.

Mēs gaidījām, kad zārku izcels no katafalka un aiznesīs pie kapa, un Samerheiss nostājās man blakus. Viņš izturējās ta, it kā mums abiem būtu kāds briesmīgs noslēpums. Droši vien tā ari bija, taču es nespēju iedomāties, cik viņam zināms. Viņš veltīja man savu ierasti vēso un neizdibināmo smaidu.

-   Jūs esat parūpējies par visu, par katru sīkumu, - es klusi teicu. - Pat nezinu, kā jums pateikties.

-   Gan jau pateiksies, Ben, gan jau. - Mums garām aiznesa zārku. Persiks sarunājās ar Mārgaritu Korderi. Šķita, ka Samerheiss labprāt atdotu tēva mirstīgajām atliekām militāru godu. - Kādu dienu pienāks arī mana kārta. Esmu atstājis vēstuli, kurā uzrakstīts, kā viss jāizdara. Nekā sarežģīta. Būs cilvēki, kuri noteikti gribēs ierasties, pret kuriem vajadzīga īpaša attieksme. Es ticu, ka tu visu izdarīsi, kā pienākas. - Viņš paņēma mani zem elkoņa, un mēs lēni gājām uz nesen izraktā kapa pusi. Tēvs gulēs vidū starp manu māsu un māti. - Aizmirsti visu. Visu, ko piedzīvojām pēc tavas māsas nāves… Vai dzirdi, Ben?

-    Par ko jūs runājat? No kā tagad jābaidās?

-   Es pārāk ilgi eju šo ceļu, lai vēl baidītos. Vai zini to izteicienu? Kad neziņa ir laime, but gudram ir muļķīgi.

-    Kā tad. Tiklīdz runa ir par Baznīcu, tās pagātni vai tagadni, neziņa ir pats labākais. Dīvaini, Drū. Man tomēr šķiet, ka kaut kur pa vidu jābūt arī ticībai.

-    Neziņa un ticība. Viena bez otras tās nevar iztikt. Tas pierādījies gadsimtu gaitā. Un Baznīca vēl ilgi pastāvēs.

-   Tas vismaz kaut kā attaisno ticību. Ja Baznīca spēj visu pārdzīvot un pastāvēt…

-   Tavs tēvs… - Samerheiss neizturēja, neieminējies par nelaiķi. - Tas viss ir tik sarežģīti. Viņa uzticība Baznīcai…

-   Tas ir sarežģīti, ja par to domā, - es sacīju. - Es ceru pavadīt atlikušo mūžu nedomādams.

-   Tev tas neizdosies, Ben. Tavs tēvs patiešām bija liels cilvēks. Un savā ziņā tu esi viņam ļoti līdzīgs. - Vējš bija tik auksts, ka man šķita - sejas āda tūlīt saplaisās. - Viņš nespēja sev piedot, kā izturējies pret tevi. Taču nezināja, kā visu vērst par labu.

-   Kāda tam vairs nozīme, Drū? Mēs esam tādi, kādi esam, nav viegli mūs lauzt.

Mēs stāvējām pie kapa, un es atkal domāju par māsu, par savu ģimeni. No Driskiliem biju palicis tikai es viens. Jutos mazliet savādi, noraudzīdamies uz kapu kopiņām un vietu, kur kādu dienu ari es blakus māsai radišu mieru.

Dzirdēju, ka aiz muguras, uz ceļa netālu no tēva Governo kapa, piebrauc automašīna. Aizcirzdamās dobji noklaudzēja durvis, un es nodrebēju. Persiks runāja par tēvu, par visu Driskilu ģimeni…

Piepeši man pa vaigiem sāka plūst asaras, un es nesapratu, kāpēc.

Aizlūgums beidzās, tēvu nolaida kapā, un pavaditāji pa vienam nāca man klāt, paspieda roku un sacīja tādām reizēm piedienīgos vārdus. Tad es paliku pie kapa viens. Pamazām satumsa.

-    ben…

Es, protams, uzreiz pazinu šo balsi. Juzdams, ka sirds sāk dauzīties kā jukusi, pagriezos.

Viņa nāca pie manis platiem, straujiem soļiem, un vējš plivināja garo vilnas mēteli, tāpēc viņa mazliet atgādināja pirātu. Zābaku purngali katrā solī uzsita gaisā baltas sniega šķipsnas, biezos matus vējš pūta priekšā sejai, un viņa tos bīdīja sānis ar cimdā tērpto roku. Un raudzījās manī ar savām lielajām zaļajām acīm.

-    Piedod, ka nokavēju. Apmaldījos… - Es gluži vai slīku šajās acīs, nespēdams atraut skatienu no viņas sejas. Neko nevarēju sev padarīt. - Mēs esam šeit… pie Veļas. - Viņa saņēma manu roku. - Kā turies, Ben?

-    Viss ir labi, Elizabete. Vai tev vajadzēja doties tik tālā ceļā?

-    Es nezinu.

-   Roma droši vien virmo… Kallista bēres, no visām malām ierodas kardināli… Tev viss jāatspoguļo, jāprognozē, kas finišēs pirmais.

Viņa pasmaidīja.

-    D'Ambrici pagaidām ir vadībā ar rezultātu pieci pret trīs. Indelikato atbalstītāju pulkos valda apjukums. Viens otrs apgalvo, ka d'Ambrici līdz vēlēšanām nemaz nenodzīvos…

-Šķiet, ka Svētajam Džekam ir labas izredzes.

Elizabete paraustīja plecus. No lūpām viņai nenozuda smaids.

-    Kāda tam galu galā nozīme? Vai ne, Ben?

-    Patiešām. Tikai dīvaini, ka to dzirdu no tavas mutes. Cik ilgi grasies šeit palikt? - Domās es redzēju viņu ejam atpakaļ uz automašīnu, lai pēc šīs pieklājības vizītes atgrieztos Kenedija lidostā, bet nedaudz vēlāk piezvanītu un pateiktu, ka aizlidojusi labi.

-   Tas atkarīgs no tevis, - viņa atbildēja.

-   Kā tas jāsaprot?

-   Esmu tur, kur vēlos būt, Ben. Esmu šeit, blakus tev.

-    Vai tu labi visu pārdomāji? - pēc brīža es vaicāju. Baidījos ticēt savām ausīm.

-     Muļķīgs jautājums, Ben. - Elizabete saņēma manu roku. - Acīmredzot tev vajadzēs samierināties un aizvērties. - Viņas sejā kā jauks pavasara rīts atplauka vēl viens smaids.

-    Velns parāvis… - es noburkšķēju, adresēdams to sev.

Elizabete mani vilka no kapsētas ārā. Viņas vaigi salā piesārta,

matus un drēbes pluinīja saltas brāzmas, un es dzirdēju, kā tās svilpo gar ausīm. Dīvaini. Biju domājis, ka esmu jau miris, bet piepeši no jauna atgriezos dzīvē. Vējš atnesa jautrus māsas smieklus… vai arī man tikai izlikās?

-    Man daudz kas tev jāsaka, - es teicu.

Bija iestājusies tumsa. Netālu no kapsētas slējās neliela baznīca, kuras gaišie logi izstaroja siltumu. Mēs pagriezāmies un devāmies turp.

Tomass Gifords

ASSASSINI

Redaktore Ilze Aķe Korektore Silvija Sīlite Operatore Ilona Smirnova Maketētāji Helēna Daņilova un Igors Iļjcnkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rigā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27308243.

T. Gifords

Gi 297 Assassini / No angļu vai. tulk. Armīns Voitāns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 573 lpp.

Vatikāns, 1982. gads. Ap mirstošo pāvestu pulcējas kardināli, čukstus minēdami nākamā Svētā Tēva vārdu.

ISBN 978-9984-35-310-4

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatu).

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jus savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] mans draugs. (tulk. no fr. vai.)

[1] skull tulkojuma no angļu valodas nozīme "galvaskauss, miroņgalva".

[2] Viduslaiku moku rīks.

[3] musu svētais Tēvs. (Tulk. no Int. vai.)

Content

Gifords Tomass Assasini

PROLOGS 1982. GADA OKTOBRIS, ŅUJORKA

ROMA

MALIBU

ŅUJORKA

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

OTRĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA Grūtsirdība.

OTRĀ NODALA DRISKILS

TREŠA NODALA

CETURTĀ NODALA

PIEKTĀ NODALA

TREŠĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODALA

CETURTĀ NODALA

CETURTĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODALA

TREŠĀ NODAĻA

PIEKTĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODALA

TREŠA NODALA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODALA

SEPTĪTĀ NODALA

SESTĀ DALA

PIRMĀ NODAĻA DRISKILS

OTRĀ NODALA DRISKILS

TREŠĀ NODALA DRISKILS

DUSI MIERĀ