Beresņēvičs Ģedimins

Belogrivs Imants

Baltijas Teiksma. Lietuviešu fantāzija un fantastika

Baltijas Teiksma

Lietuviešu fantāzija un fantastika

.

Saulus Toms Kondrots DZIMTA AR KENTAURU ĢERBONI

Kaut kas mūsos ir tāds, kas liek savilkties un sarauties kā zaglim nakts tumsā vai cilvēkam, kurš, vīna skurbulī nejauki aizskāris savu valdnieku, nākamajā rītā satraukti gaida, ar ko tas beigsies, kāds būs turpmākais liktenis.

Kas ir tas, kas ieslēpies mūsu miesas vai dvēseles dzīlēs? No kurienes tas rodas? Neesmu vienīgais, kuram piemīt šādas izjūtas.

Man prātā, ka Kukovaitis, mans tēvs, piepeši mēdza pielēkt kājās no sava, šķiet, tik mierīgā diendusas snaudiena un skatīties visapkārt, gluži kā ar acīm meklējot uzglūnošo ienaidnieku. Es nezināju, kāpēc viņš tā dara. Parasti nodomāju, ka viņš nobažījies par savu dzīvību. Tikai tad, kad biju sasniedzis brieduma gadus, es piedzīvoju to, ka ienaidnieks, kas piepeši liek mums pamosties un skatīties visapkārt, slēpjas mūsos pašos. Tas vēl nav viss! Jau vairākas reizes esmu redzējis, ka mans dēls Svētraģis, kuram septiņpadsmit gadu, rotaļādamies, šaudīdamies ar stopu vai kaut ko pārdomādams, strauji iztrūkstas, viņa redzokļi saraujas, bet muskuļi saspringst kā lūsim pirms lēciena.

Mēs visi gan mans tēvs, gan es, gan Svētraģis esam veselīgi un spēcīgi vīrieši, kuriem klājas ķerties dzīvei pie ragiem un nogāzt to uz sāniem, savā priekšā nolikt uz ceļiem un pataisīt no tās ērtu ieroci savu mērķu sasniegšanai. Taču mums piemīt zināms kūtrums un zināmas šaubas par savu rīcību un domām, šīs šaubas padara mūs līdzīgus plaukstai ar ieplestiem pirkstiem, no kuras dzīve birst kā saules izkaltētas smiltis. Mēs nevis paši valdījām pār dzīvi, bet gan ļāvām, lai tā valda pār mums. Visu laiku mēs kaut ko gaidījām, bet pēc tā, kā gaidīdami izturējāmies, šķiet, šim kaut kam jābūt nelaimei.

Man šķiet, ka mūsu dzimtā kāds izdarījis kļūdu un mūs vajā šīs kļūdas sekas. Man šķiet, ka es pat zinu, kas tā bijusi par kļūdu. Vārdu sakot, man šķiet, ka mūsu vārgums jāmeklē pagātnē.

To man izstāstīja Varšis.

Varšis pusguļus atlaidies lāčādās, un viņam visapkārt neskaitāms daudzums cilvēciņu un zvēriņu figūru, izgrieztu no gobas un kadiķa koka, tās visas noziestas ar tauku un sodrēju maisījumu. Daudzi, kuri šīs figūriņas redzējuši, uzskata, ka tās esot mazi elkdieviņi, kuriem viņš izrādot goddevību un kurus klusībā viens pats pielūdzot, bet Varšis man paskaidroja, ka tajās attēloti tie cilvēki un dzīvnieki, kuriem viņš savā ārkārtīgi garā mūža gaitā laupījis dzīvību. Un tomēr es domāju, ka Varšis izstāstījis tikai pusi patiesības viņa mūžs, šādi iemiesojies daudzajos veidolos, laika skrejā viņam pārvērties par svētumu. Es domāju, ka Varšis savu mūžu iedievinājis tik stipri, ka tas, viņa patiesais mūžs, nemaz vairs neliekas piederīgs pašam tas pieder visiem. Vētras naktīs ieklausīdamies mežu, zemes, gaisa un mājas trokšņos, Varšis iztēlojas, ka viņš tik ilgi dzīvo tāpēc, ka viņa rokās nonākušas to dzīvības, kuriem viņš nesis nāvi.

Pieļauju, ka es maldos un koka figūriņas ir tikai parasti no koka izdrāzti gabaliņi, kurus Varšis glabā istabas izrotāšanai tāpat kā bijušais mednieks, kas mājokli izgreznojis ar nošauto aļņu un tauru ragiem.

-     Paklau, Varši! es viņam saku. Kāpēc tu savu istabu esi izrotājis ar tiem, kurus esi iznīcinājis, nevis tiem, kurus esi radījis?

Viņš tik tikko paver smaidam baltās lūpas, un no vecuma pavisam tievo pirkstu galiņi sāk trīcēt.

-    To tu, Uteni, dabūsi zināt, kad būsi sagaidījis manus gadus!

Varša balss ir maiga un tīkama, un tad, kad viņš apklust, istabas gaiss kādu laiku vēl virdzinās. Varšis no atbildes izvairījies. Taču man viņa atbilde nemaz nav svarīga. Galvenais, ka Varšis zina, kas ir dzīve. Tieši par to es arī viņam gribu pajautāt.

Varšis ir mans kalps, kurš vairs nekalpo.

Nē, tas slikti sacīts!

Varšis nedara nekādus darbus un nesniedz man ūdens kausu padzerties, viņš nesaliek kārtībā manas mantas, neuzklāj gultu un neatved tajā kunigieni Visagali. Šādiem darbiem viņš par vecu. Taču mums viņš pakalpo citādi. Varšis ir mūsu vienīgais balsts grūtajā atziņas ceļā. Varšis sniedz mums roku, kad esam sapinušies savās domās, kad vairs netiekam gudri, kas jādara, kad vairs nezinām, kā lai soda vaininieku, un, galu galā, kad vēlamies izdibināt, kas mēs tādi esam.

Varšis prot rakstīt vēstules. Viņš bijis mana tēva Kukovaiša kalps, bet zēnībā kalpojis manam vecamtēvam Zivinbudam. Viņam būtu jāzina atbilde uz daudziem jautājumiem, kuri man nedod mieru. Tas, kurš prot rakstīt vēstules, zina tādus noslēpumus, kādus cilvēki aiznes līdzi kapā, nevienam tos neatklājuši. Varšim no manis nekas nebūtu slēpjams.

Viņš paņem mazu kaltētas aļņa gaļas gabaliņu un sāk to zelēt, vienlaikus arī rīvēdams ar savām bālajām un mīkstajām smaganām. Kaltētas gaļas kaudzīte guļ viņam priekšā uz galda. Zulinot gabaliņu, acis Varšim aiz labsajūtas kļūst tumšākas, tomēr skatiens mani iebelzts ar tādu pašu vērību. Varša skatiens man itin kā pārmet, ka neesmu tikpat vecs.

Durvis vaļā, ārpusē saule un vējš. Ziemelis liek lēkāt un raustīties kokiem, krūmiem, zālei un retajiem, baltajiem mākoņiem debesīs. Dzidrā saules gaisma vienaldzīga pret zemi. Auksts. Ciešāk apņemu apkārt apmetni, prātodams, kā lai izskaidroju Varšim to, ko no viņa vēlos izdibināt. Seit, puskrēslā, Varša augums liekas viegls un caurspīdīgs. Jebkurā mirklī Varšis var izkust kā ledus.

-     Varši, es saku, gribu, lai tu man kaut ko izskaidro!

Viņš neatbild, vienīgi vēro trakulīgo vēju laukā un bezdelīgas, kuras aizšaujas tuvu zemei. Es varu apzvērēt, ka viņš zina, par ko es viņu grasos izklaušināt.

-     Kāpēc, Varši, mēs, dzīvodami zemei gandrīz pašā vidū, pastāvīgi jūtamies itin kā šeit būtu zemes mala? Gluži vai tā, ka mūs kāds mēģinātu sargāt no visas pasaules gandrīz kā dārznieks savus dārzeņus.

Varšis cieš klusu un purina galvu.

-    Nē, Varši, es saku, tu zini! Es tev pavēlu! Atbildi, kas mūs sagaida!

-    Tu man vari pavēlēt vai nepavēlēt, tava darīšana. Manā vecumā tas vairs nav svarīgi.

-    Atbildi man, Varši!

Nevilšus mana balss zaudējusi skarbumu.

-     Cilvēki priecājas, ja var dzīvot mierīgi un bez raizēm. Grūti iedomāties dzīvi, kura būtu mierīgāka nekā tev un tavam dēlam, vai arī taviem tuviniekiem. Tu esi laimīgs! Visa cilvēku pasaule vārīties vārās kā treknas gaļas katls, tā pārpilna ar briesmām, jo cilvēki ir plēsonīgi. Tev no briesmām nav jābaidās, jo neviens neapdraud ne tavus valdījumus, ne tavu dzīvību.

-     Varši, lai daru ko darīdams, visu laiku jūtu, ka mugurā man cieši iebelzts skatiens! Sviežos apkārt strauji, visnegaidītākajā brīdī, taču nepagūstu ieraudzīt nevienu, kurš mani būtu izsekojis. Un tomēr kāds izseko! Tā izsekoja manu tēvu, tā vēro ari Svētraģi. Mēs visi gaidām uzbrukumu. Ko tas nozīmē, Varši? Tu taču zini!

Varšis norij siekalās atmiekšķēto gaļu kumoss pa viņa barības vadu lēnām slīd lejup. Istabā pland ieskāņa vecuma smaka. To nav pārmākušas pat visvisādas zālītes, kuras bagātīgi saspraudītas starp sienas baļķiem.

-     Es zinu, klusi bilst Varšis. Zinu!

Istabā iešaujas bezdelīga, apmet loku mums virs galvas, iečiepstas un atkal izzibinās laukā. Šo putnu te daudz, bet pašlaik esmu jūtīgs un uzbudināts, un bezdelīgas ielidojums telpā man liekas zime, ar kuru pausta vēlēšanās Varšim aizspiest muti un viņam neko neļaut pateikt. No manis izlaužas tāda kā nopūta, tāds kā vaidiens. Mani jutekļi saspīlēti līdz galējai robežai. Taču Varšis to visu neredz. Tagad viņš, iedūris acis vienā punktā, meklē vārdus, ar kuriem varētu sākt runāšanu.

Tā nu, kā jau teicu, te būs tas, ko Varšis man izstāstīja.

-     Pie visa vainīgs Kentaurs,-viņš ierunājās, un ļučis, Jēremferdena kalps. Tas notika sen. Varša balss te kļuva skaļāka, te slābāka, itin kā viņš būtu dziedājis garu un stieptu garīgo dziesmu. Bet vēl senāk bija uzradies Mandaziga dēls Atilla, kurš nežēlīgās dabas dēļ bija iesaukts par Dieva Rīksti. Viņš bija nokāvis trīs savus brāļus Ačaru, Rohu un Bledonu un tālu zemju princesi līdz ar vienpadsmit tūkstošiem gluži nevainīgu meiteņu. Viņam patikušas plūstošās biezās asinis. Viņš tīksminājies par sarkano krāsu, un nāsis viņam drebējušas kā vilkam, ieostīdamas salkano karstu asiņu smaku. Apkāvis brāļus, Unguru zemē Atilla sācis valdīt viens pats. Kopā ar pieciem simtiem savas ģints vīriem, kuri arī alkuši pēc asinīm, viņš devies uz Itāliju, un it viss, kas vien dzīvs, bēdzis no viņa un slēpies zemes šķirbās. Pontas ķēniņa dēls Marks Antonijs Palemons, pārbijies no nevalodām, kādas izplatījušās par Atilla, kopā ar četrām patriciešu dzimtām kāpis kuģos, un pēc gariem klaiņojumiem pa jūrām un okeāniem viņi atpeldējuši pie Nemunas upes un braukuši pa to uz augšu, lūkodami pēc vietas, kur varētu piestāt un apmesties uz dzīvi bez bailēm, jo visu laiku viņiem rādījies, ka Atilla jau min uz papēžiem. Braukdami pa Nemunu uz augšu, viņi nonākuši pie Dubīsas, iebraukuši šajā upē, ieraudzījuši abos krastos augstus kalnus, bet aiz šiem kalniem plašus līdzenumus un kuplas ozolaines, pilnas zvēru tauru, sumbru, aļņu, briežu, stirnu, lūšu, caunu, lapsu, vāveru, sermuliņu un visādu citu, upēs milzumu neparastu zivju ne vien tās, kuras dzīvo šeit pat, bet arī tās, kuras iepeld no jūras, jo pavisam tuvu taču Nemunas grīva.

Šo upju krastos pie Dubīsas, pie Nemunas un pie Jūras viņi apmetušies uz dzīvošanu un sākuši vairoties. Šo zemi viņi nosaukuši par Žemaitiju.

Četras patriciešu dzimtas, kuras ieradušās šeit kopā, bija tādas: ar Kentauru ģerbonī, ar Stabu ģerbonī, ar Lāci ģerbonī un Rozi ģerbonī. Galvgalā tām bija Dausprungs, Prospērs Cezarīns, Juliāns un Hektors. Palemonam piedzimuši trīs dēli, no kuriem tikai vienam, Kūnam, bija pēcnācēji Ķerņus un Ģimbuts. Bet arī viņiem bija tikai pa dēlam. Ķerņum piedzima Živinbuds, bet Ģimbutam Mantvils. Un, kad Živinbudam bija tik daudz gadu, cik pašlaik tavam dēlam Svētraģim, kunigs Ķerņus mani, vienpadsmit gadus vecu, paņēma no Bisēniem, lai es kalpotu viņam un viņa dēlam Živinbudam.

-    Nē, Varši! es ierunājos. Mana vectēva tēvs nav bijis Ķerņus. Tu taču pats stāstīji, ka Kentauri cēlušies no Dausprunga. Tu esi sajaucis, Varši! Tas noticis tik sen!

-     Klausies manī mierīgs, kunig! Es nejaucu. Tavs vecaistēvs patiešām bija Mantvila Ģimbutaiša brālis. Un tu līdz šim laikam būtu Palemona kunigs, ja nebūtu Juča lai viņš nekad neatdzimst jaunai dzīvošanai!

Varšis apklusa, sakopodams domas ap svarīgākām lietām, bet es aizvien vēl sēdēju un sēdēju nepakustēdamies, un jutu, ka seja man pietvīkst.

-    Pirmais Juči bija ieraudzījis Sudvajs, kuniga Ķerņus zirgupuisis, kad tas, pārpeldējis upi un no tās izbridis, upmalas karstajās smiltīs izlika žāvēšanai savas drēbes. Jučis bija kārtīgi noaudzis vīrs. Apmēram trīsdesmit pieci gadi, stiprs kā zvērs un ar nenosakāmas krāsas acīm, kuras izurbjas cauri visam, uz ko vien viņš paskatījies. Ja no četrām krūzēm piens bija tikai vienā, Jučis vienmēr paņēma tieši to, nemaz neatsedzis un nepaskatījies, kas tajā iekšā. Jučim piemita viena apbrīnojama īpašība uz visa viņa prāvā auguma nebija neviena matiņa. Ne uz galvas, ne zoda, ne padusēs, ne vēdergalā kā citiem cilvēkiem. Pat uzacu viņam nebija, bet acu vāki bija bez skropstām. Saulē iedegušais

Juča pauris bija gludens kā strazda ola. Tas izskatījās ārkārtīgi neparasti, un visi par to būtu brīnījušies, taču Juča uzvešanās bija tāda, ka likās nevis mums par viņu, bet gan viņam par mums jābrīnās visvairāk. Es nevaru teikt, ka Jučis būtu augstprātīgs. Viņš taču bija varējis ierasties kā brīvcilvēks, un neviens par to nebūtu izrādījis šaubas. Tomēr viņš teicās esam kalps. Pirmie vārdi, kurus viņš sacīja kunigam, bija šādi:

"Es esmu Jučis, Jēremferdena kalps! Jēremferdens jūs liek sveicināt!"

Ne kunigs, ne viņa tuvākie cilvēki nemaz nezināja, ko lai atbild. Līdz šim neviens par Jēremferdenu nebija dzirdējis.

"Ko tu, Juči, vēlies? Kas ir Jēremferdens?"

"Jēremferdens, mans pavēlnieks, nav licis stāstīt par viņu. Man viņš lika nodot vēsti, kura jūs apbēdinās. Taču ļaunu Jēremferdens jums nevēl. Pavēli, kunig, lai ierodas tavs brālis, un tad es izteikšu to, kas man likts! Bet tagad lai man parāda, kur varu atpūsties. Četrdesmit trīs dienas un naktis esmu nosoļojis bez miega. Jūtos piekusis."

Juča valoda bija vienkārša un neizpušķota, toties iespaidīga gan. Tiklīdz pieskāries guļvietai, Jučis jau bija aizmidzis un atmodās tikai tad, kad no Kaunas bija atjājis kunigs Ģimbuts un viņa zirga soļi nodimdējuši pagalmā. Jučis nogulēja četras dienas un naktis, nepamodies ne ēdienreizēs un pat nepakustējies. Vairākkārt es viņam pienesu ēdienu un katru reizi uzgāju viņu tādu pašu kā iepriekš. Apbrīnojami bija arī tas, ka Jučis gulēja atvērtām acīm. Kad gāju pāri istabai, Juča acu zīlītes sekoja manām kustībām. Taču viņš patiešām bija aizmidzis elpa vienmērīga, ķermenis atslābinājies, mēles galiņš pabāzts laukā, bet no mutes kaktiņa notecējusi un pie ādas piekaltuši slienā.

Ieradies viesu zālē, Jucis paklanījās abiem kunigiem un apsēdās viņiem iepretim. Mēs visi gaidijām, ko viņš teiks.

"Jēremferdens sveicina Palemona dzimtu," Jučis ierunājās, "un ar manu, viņa kalpa Juča, starpniecību liek jums nodot vēsti, ka Palemona dzimtai lemts iznīkt divpadsmitajā paaudzē."

Es redzēju, ka kuniga Ģimbuta seja pārtop pelēka un roka sažņaudz dunča spalu, bet Jučis pat nenotrīc.

"Palemona dzimtas vīri vai nu izkaus cits citu, vai arī tā izmirs pati. Jēremferdens, kuram uz šīs zemes nav nekādu noslēpumu, redzējis, ka pēdējais no Palemoniem mirst ar vīna kausu rokā. Tas ir tas, ko man lika jums pavēstīt mans pavēlnieks."

Jučis apklusa, bet visi, kas šeit bija, neko nesaprazdami, skatījās cits uz citu vai nu nobijušies, vai arī sadusmojušies. Pirmais no pārbrīna attapās kunigs Ģimbuts un teica:

"Viņš ir blēdis! Sasieniet viņu!"

Bet kunigs Ķerņus tomēr apturēja kalpus un jautāja:

"Kura dzimta izcelsies pēc mums?"

"Kentaura dzimta!" nešaubīgi atbildēja Jučis.

"Un pēc tam?"

"Es nezinu," Jučis teica. Jēremferdens gan zina droši."

"Kur šis Jēremferdens ir?" kunigs Ģimbuts iebaurojās. "Parādi man viņa valdījumus! Es viņu nogalināšu."

"Jēremfcrdenu nav iespējams nogalināt," Jučis mierīgi atbildēja, likās, viņam svešas jebkādas kaislības un viņam piemīt apskaužami labas pašsavaldīšanās spējas. "Viņa dēļ jums galvu lauzīt nevajadzētu. Laiks padomāt par savu dzimtu!"

"Ja taisnība ir tas, ko tu stāsti, te vairs grūti ko izdomāt," Ķerņus teica.

"Tā nav," Jucis sacīja. "Vienam jūsu dzimtas zaram jākļūst par Kentauru."

Viņa vārdiem bija tikai viena jēga. Ukmerģes zemē dzīvoja vienīgais Dausprunga pēcnācējs. Viņa liktenis būs izlemts tajā pašā mirklī, kad viens no abiem šeit sēdošajiem kunigiem būs ar mieru pieņemt Kentaura ģerboni par savējo.

Kādu laiku zālē valdīja klusums. Pēc tam to pirmais atkal iztraucēja Ģimbuts.

"Es neticu nekam, ko runā šis bezbārdainais krāpnieks!" Viņš pielēca stāvus un aiz niknuma sāka dauzīt kājas pret gndu. "Mūsu dzimta ir mūžīga! Nevienam nav tiesības šaubīties par to, nebaidoties par savu dzīvību! Es nomušīšu Kentauru, un viņš vairs neapdraudēs Palemonus ne tagad, ne arī kādreiz nākotnē. To jums saku es, Ģimbuts!"

"Pēc Palemoniem būs Kentaurs," atkārtoja Jēremferdena kalps Jucis.

Kunigs Ķerņus ne acu nenolaida no Juča. Ģimbuts nodrebēja, izdzirdis brāļa balsi:

"Esmu ar mieru. Jā! Es tev, svešzemniek, uzticos! Mans dēls Živinbuds kļūs par Kentauru!"

Dūres vīkstīdams, kunigs Ģimbuts kopā ar savējiem izgāja no zāles. Drīz jau mēs sadzirdējām viņus aizjājam.

"Kopš šī brīža jums būs jāgaida," Jucis teica. "Jūs neko vairs nedarīsiet, vienīgi gaidīsiet, skatīdamies, kā cits pēc cita izmirst jūsu dzimtas cilvēki. Jūsu dzīve būs gara un gausa, bet jūsu tuvinieki dzīvos īsi, kvēli un satraukuma pilni. Katrs viņu solis viņus tuvinās nebūtībai, bet katrs jūsu solis nozīmēs attāluma samazināšanos līdz varenībai, kura jums lemta!"

"Esmu ar mieru," dobji atkārtoja Ķerņus.

"Bet tas vēl nav viss!" Jucis piecēlās, piegāja pie Ķerņus un pieliecās viņam pie auss, tā ka mēs tikko spējām sadzirdēt viņa balsi. "Tas vēl nav viss. Par dzimtas dzīvību un godu būs jāsamaksā!"

Kunigs Ķerņus satrūkās, atrāvās atpakaļ un noskatīja Juči no galvas līdz kājām.

"Nē, man ne!" Jucis tik tikko manāmi pasmaidīja. "Ne Jēremferdenam, ne man neko no jums nevajag, varat neuztraukties! Tā taču ir dievu apkrāpšana. Viņus jūs apkrāpjat, nevēlēdamies samierināties ar likteni, kas jūsu dzimtai lemts no turienes." Viņš parādīja ar pirkstu uz griestiem. "Tas ir noziegums, bet par noziegumiem taču uzliek sodu, vai ne?"

Kādu sodu mēs varam sagaidīt? Vai to Jēremferdens nav uzminējis?"

"Nē, to viņš nezina! Toties Kentaurs baigi nepatīk man pašam. Viņš tāds pa pusei cilvēks, pa pusei dzīvnieks."

"Tas ir tikai ģerbonis," kunigs bikli ieminējās.

"Jā!" Jucis apstiprināja. "Skaidrs viens, ka tikai tāds ir Palemonu dzimtas saglabāšanās ceļš."

"Bet varbūt…" Nu jau kunigā bija ieperinājušās bailes. "Vai neiznāks tā, ka mums par to vajadzēs samaksāt pārāk bargu cenu?"

Viņš pagriezās pret mums, kā gaidīdams, lai mēs viņu atbalstām.

"Tēvs," teica Živinbuds, "es esmu ar mieru būt par Kentauru!"

Jučis izslējās, pirmo reizi pa visu šo laiku, ko viņš bija uzturējies pie mums, iesmējās, rādīdams baltus, spēcīgus zobus un, ne vārda neteikdams, izgāja no zāles. Pēc četrām vai piecām dienām tieši tāpat, ne vārdu neteicis, viņš nozuda. Kopš tā laika neviens viņu vairs nav redzējis.

Varšis apklusa un iedūra skatienu kādā, kas bija aiz manas muguras. Es pavēros atpakaļ. Durvīs stāvēja Svētraģis, mans dēls. Viņa izskats vēstīja, ka viņš noklausījies Varša stāstu. Vispirms man uznāca dusmas, un es jau gribēju mest viņam ar kādu priekšmetu. Bet Varšis ar skatienu mani aizkavēja. Ko lai saka, jo labāk, ja tā. Agri vai vēlu Svētraģim viss būtu jādabū zināt, nav jāšaubās, ka šādiem jautājumiem viņš būs nobriedis, tāpat kā biju nobriedis es.

-     Cik ilgi mums vēl jāgaida, Varši? Svētraģis iejautājās.

-     Daudz vairs nav atlicis, valdniek! Varšis atbildēja. — No Kuniga Ķerņus tu esi ceturtā paaudze. Bet kopš Ģimbuta jau apkārt deviņas. Kā jau Jucis teica, viņi steidzas dzīvot un nomirst agri. Ģimbuta dēlam Mantvilam bija divi dēli Vīkints un Erdvils. Vīkints nomira, neatstājis pēcnācējus. Edvilam bija dēls Minigailis, Minigailim bija divi dēli Skirmants un Ģinvils. Ģinvilam bija Boriss, Borisam Rogvolds, Rogvoldam Gļebs, kurš miris, neatstādams mantiniekus. Skirmantam bija Prisimants, Ļubarts un Treņota. Pirmie divi miruši, neatstādami mantiniekus. Treņotam bija dēls Aļģimants, Aļģimantam dēls Ringauds. Ringaudam bija divi Mindaugs un Dausprungs. Dausprungam bija dēls Tautvils, kurš nomira, nevienu neatstājis. Mindaugam bija Vaišvilks, Repeiķis, Ģirstutis un Ruklis. No šiem četriem palicis tikai Vaišvilks, Lietavas lielkunigs. Dēlu viņam nav, autoritātes kunigu un bajāru vidū viņam nav, tikumības viņam nav, un viņš pārlieku nodevies dzeršanai. Pēc viņa nāk tava, Svētraģi, kārta, ja vien Jučis runājis patiesību.

-    Tagad, Svētraģi, atstāj mūs vienus! es teicu, un viņš aizgāja tik nopietns un domās dziļi grimis, ka man pat sažņaudzās sirds.

-    Vai esi apmierināts ar to, ko dabūji zināt? Varšis pavaicāja, kad bijām palikuši vieni.

-    Teikšu tev taisnību, Varši! Man nav skaidrs, kāpēc šīs gaidu sajūtas, kuras mūs nomoka, tik līdzīgas nelaimes priekšnojautām? Vajadzētu taču būt pretēji.

-    Gluži vienkārši tu esi ieradis gaidīt, pats nemaz nezinādams, uz ko. Cilvēka mūžs iekārtots līdzīgi četriem gadalaikiem. Priekam atbilst vasara. Bet pārējie trīs gadalaiki ir auksti, nejauki, slapji un drūmi. Tikpat daudz drūmu sajūtu mēdz būt cilvēkam, Varšis atbildēja, un es sapratu, ka vairāk neko viņš nezina un man turpmāk palīdzēt nevarēs.

Viņš atkal paņēma kaltētās gaļas gabaliņu un sāka žammāt. Vecumdienu veidols ir pretīgs, es nodomāju, pamezdams viņu un iziedams saules un aukstā vēja pārpilnajā dienā.

Bet kopš tā laika bija apritējuši gandrīz četri ierasto gaidu mēneši, līdz notika tas, kam acīmredzot bija jānotiek un kas pēc būtības pārvērta manu skatījumu uz pasauli un cilvēka dabu. Nē, Varšis nekādu padomu man vairs nevarēja dot! Viņš tikai sēdēja, ietīstījies sermuliņādu kažokā, asarojošām acīm skatīdamies liesmu atblāzmojumā uz sienas, un atkārtoja:

-    To padarīja Jucis. Es zinu, ka visā vainojams Jučis.

Bet, pēc patiesības ņemot, Jučis, kas droši vien sen jau

pārvērties pīšļos, nav vainojams. Taču Varšis nav spējīgs padoties un izrādīties bezspēcīgs, tāpēc ka neko nevar izskaidrot. Ko būtu bijis vērts viņa garais mūžs, ja nāktu zināms, ka pasaulē pastāv lietas, kuras saprast nav viņa spēkos? Es nerunāju pretim Varšim, tomēr sāpīgi bija noskatīties, ka viņš cieš un moka savu bezpalīdzīgo atmiņu.

Sagaidījuši pirmo sniegu, kad zvēri jau atstāj skaidras pēdas, pa kurām tos var izsekot visu cauru dienu, mēs sarīkojām brīnišķīgas, plašas medības. Saaicinājuši viesus no apkārtējām zemēm, mēs cerējām lieliski izklaidēties. Zvēri, nobarojušies un pieganījušies pēc pavēsās vasaras un garā, siltā rudens, un svaigais, gurkstošais sniegs spirdzināja jutekļus tie vēl asi un spēcīgi, it kā kāds pieskartos nupat sadzijušai brūcei. Tā nu sniega gurkstoņa, zirgu siltā dvaša, vīru rupjie joki, medību kaisme, dzinējsuņu rējieni, sviedri uz sejas pēc saspringtā jājiena un šķēpa mešanas, kauss vēl karsto, salkano asiņu no nupat nogalinātā dzīvnieka kakla, tās noglāsta izkaltušo rīkli un izraisa neatkārtojamo sātīguma sajūtu, kā tas viss spirdzina cilvēka garu un sirdij liek pukstēt sparīgāk!

Salauzis četrus līdzi paņemtos šķēpus, es nevis kalpu raidīju pakaļ jauniem, bet gan pats griezu zirgu apkārt un, medību kaismē iekarsis, auļos aizdrāzos uz māju pusi.

Manu piekūnu sauc par Nestanu. Viņu man bija izaudzinājis Varšis, un medibās viņš man vienmēr līdzi. Nestanam nevajag kā citiem piekūniem piesegt acis, līdz būs aizgādāts medību vietā vai atgādāts atpakaļ no tās. Ja dodos kādā izjādē, es lieku palaist Nestanu, un viņš allaž riņķo gaisā augstu virs manas galvas kā mans nemanāmais pavadonis. Kad iegribas, viņš nolaižas lejā un piemetas man uz pleca. Taču tā gadās visnotaļ reti. Parasti, pacēlis acis uz augšu, es viņu redzēju nekustīgi karājamies debesīs plati atplestiem spārniem.

Aizpērnajā ziemā es medībās biju nokritis no zirga un satriecis ceļgalu. Pusi dienas nogulēju dziļajā sniegā, nespēdams tikt kājās un atkal kāpt zirgā, sals pamazām sāka lodāt tuvāk miesai, un es jau domāju, ka pagalam būšu, bet tad visbeidzot cilvēki mani uzgāja. Meklējumos viņiem par ceļrādi bijis Nestans, kas pacietīgi un uzticīgi metis lokus gaisā tieši virs tās vietas, kur mani bija piemeklējusi nelaime. Katrs, kurš vēlas zināt, kurā meža pusē esmu, savu vēlēšanos var remdināt vienā mirklī, tiklīdz pametis skatienu debesīs.

Tā nu tagad, kad, uzšāvis zirgam, drāzos uz mājām, piepeši sajutu kādu cieši žņaudzam manu plecu. Tas bija Nestans, mans piekūns. Viņa asie nagi caurdūra manu apģērbu un sāpīgi iecirtās ādā. Es sapurinājos, gribēdams nomest putnu nost un likt, lai viņš lido. Nestans palaida spīles mazliet vaļīgāk, tomēr gaisā necēlās. Citkārt es būtu aptvēris, ka Nestans savā valodā man kaut ko grib pastāstīt, kaut ko pavēstīt un kaut kā ietekmēt manu rīcību. Taču šajā brīdī, kā jau teicu, biju kaismes pilns un piekūnu vairs neņēmu vērā. Kad par to padomāju tagad, atzīstu, ka tomēr būtu bijis labāk, ja viņš vēl būtu palaidelējies. Var gadīties, ka tad visi būtu zinājuši, kur es esmu, un tā būtu bijis iespējams izvairīties no tā, kas sekoja vēlāk.

Sētsvidū nolēcis no zirga, ieskrēju iekšā un steigšus aizsteidzos uz guļamzāli, kurā turēju savus šķēpus un zobenus, lai vajadzības reizē tie vienmēr būtu pa rokai. Baltūte, manas sievas kunigienes Visvares kalpone, mani ieraudzījusi, pārbijās un izmeta no rokām urnu ar pelniem, bet es tam nepievērsu uzmanību. Dažos soļos jau biju iedrāzies zālē un satvēris šķēpu. Griezos apkārt, grasīdamies atkal traukties uz medībām, un tad es ieraudzīju ainu, kādu nemaz nebiju domājis ieraudzīt. Mūsu platajā gultā starp garspalvas segām gulēja divi cilvēki vīrietis un sieviete. Pats pēc tā nekārodams un itin neko nezinādams Dievs mans liecinieks! -, es viņus biju pārsteidzis tajā mirklī, kad mīlas un vairošanās dzinulis viņus iegremdējis nebūtībā. Sievietes baltā seja ar aizvērtajām acīm un pār spilvenu klaidā izirušajiem matiem bija manas sievas Visvares seja skaistāku es viņu nekad neesmu redzējis! Vīrieti pirmajā acu uzmetienā nepazinu.

Mana roka rīkojās straujāk par domu. īsi ierēcies, kā biju radis medībās, itin kā rēciens spētu piešķirt rokai spēku, es atvēzējos un ar visu sparu izmetu šķēpu. Kārtīgi izkaltais šķēps izdūrās vīrieša ķermenim cauri, jo tad, kad viņš iebaurojās, izliecās un novēlās uz sāna, es ieraudzīju, ka šķēpa smaile izlīdusi otrā pusē laukā, atstādama mazu brūcīti Visvares krūtī. Tagad es pazinu arī vīrieti.

Tas bija Lisica, viens no mūsu kalpiem, divdesmit gadu vecs zaļknābis, kura skatiens un visa seja kāda trūkuma dēļ vienmēr bija izskatījusies zobgalīga. Šīs sejas izteiksmes dēļ viņš bija licies gudrāks nekā patiesībā. Domāju, ka nāve viņu bija pārsteigusi, iekams viņš paspējis atgūties no mīlestības skurbas un kaut ko paguvis aptvert. Asinis šļācās no viņa brūces kā ūdens no nupat pārcirsta ledus un nolēja Visvarei vēderu un gurnus. Viņa atvēra acis un iedūra skatienu manī, tomēr mani vēl neredzēja un neko nezināja. Domāju, ka viņa sāks spiegt un kliegt kā visas sievietes. Taču, kad viņas skatiens bija pavērsies uz mīļāko un atkal pagriezies pret mani, neizdzirdēju ne skaņu. Viņa nesakustējās, pat nepavilka segu, lai apklātu kailumu. Tomēr viņa cieši raudzījās manī, kad ņēmu rokās vēl vienu šķēpu.

-    Tu sekosi viņam! es dzirdēju savu balsi sakām.

Un tad viņa pavēra lūpas.

-    Mēs nevarētu piedzimt, ja nepastāvētu cita esamība, kuru varēsim gaidīt.

Mana seja pāršķobījās, bet sirdī biju satricināts. Visvare bija gudra sieviete, ļoti gudra, un līdz šim laikam nebeidzu brīnīties, kas viņu pagrūdis uz šādu slidenu slepenas mīlestības ceļu. Taču jutu, ka šie vārdi bijuši pārgudri tam brīdim, tamdēļ neīsti. Jā, viņas balsī skanēja pašpaļāvības trūkums! Itin kā viņa ar nūju būtu pārbaudījusi, vai neatvērsies akacis tajā vietā, kur viņa grasās likt soli. Nekad neesmu sapratis sievietes. Man viņas bijušas pārāk svešas viņas dzīvo līdzās, bet vienlaikus arī kur citur, tāpat kā kaķi, kuri nekad nepieradinās pie cilvēka. Šī jautājuma dēļ nekad nebiju apgrūtinājis prātu, un pat māte, kura mani stipri bija mīlējusi, man bija sveša. Sievietes īpatnējas jau tāpēc vien, ka iedomājas pazīstam mūs savus dēlus, vīrus un brāļus.

-     Kāpēc tu to darīji? es jautāju.

-    To esmu darījusi visu laiku, nevis tikai tagad.

Nu viņa bija atžilbusi. Viņu sāka kratīt drebuļi, un viņa vairs nespēja savaldīties. Viņa kļuva vai traka aiz niknuma. Es stāvēju ar šķēpu rokā un piekūnu uz pleca un klausījos viņas aizskarošajos vārdos. Jo stiprāk iekarsa viņa, jo mierīgāks kļuvu es. Bālām lūpām viņa runāja:

-     Visu laiku nekas vairāk tev nav bijis prātā, tikai paša nolādētais liktenis. Kas tu esi par vīrieti?! Citi vīri stingri staigā pa zemi, viņi ēd, dzer, medī, karo un neaizmirst veltīt nodevas sievietēm. Viņi ir veselīgi un sīkumu dēļ nelauza galvu. Kāds tur labums, ja tu esi augstāks un stiprāks par pārējiem, bet vienīgi blenz uz ēnām un kaut ko bubini zem deguna, un staigā kā pa sapņiem! Apskaudu pat kalponītes par to, ka kalpi vismaz reizi pa reizei viņas tumšā kaktā piespiež pie sienas. Nekad tev pa īstam manis nav vajadzējis, bet, ja ari ievajadzējās, tad tikai tālab, lai tev izperētu tādu pašu jukušu puskunigu. Kentauri! Iedomājies tikai! Puse no cilvēka, puse no zirga. Labāk jau būtu zirgs viscaur! Visi tikai smejas, ka šī jūsu ģerboņa otrā puse esot ķēve, nevis ērzelis.

Es notrīcēju, kad viņa aizskāra Svētraģi. Visa pārējā viņas tērgavošana bija sīkums, un to es zināju; galu galā arī viņa pati apjauta, ka nekad tā nerunātu, ja nebūtu pārskaitusies. Bet man pagalam nepatika tas, ka viņa ķengājas par Svētraģi. Es notrīcēju un pacēlu šķēpu.

Visvares tumsnās, spīdošās acis iepletās.

-     Nē! viņa iekliedzās. Nē! Tu mani nespēsi nonāvēt! Tev nebūs drosmes!

Neko neatbildēju, vienīgi sašūpoju galvu, kā grasīdamies mest.

-     Es esmu kunigiene! Tagad viņa jau spiedza. Es esmu tava sieva, tu dzirdi?! Neuzdrīksties! Es saukšu kalpus! Ei, palīgā! Nē, Uteni, tev nebūs drosmes! Viņa apsviedās uz vēdera un mēģināja līst man tuvāk. Asaras lija viņai pār vaigiem, un kliedziens bija pārvērties šņākoņā. -Tev nebūs dūšas, tev nebūs dūšas! Tu mani nevari nokaut, Uteni! Tu nevari!

-    Varu! es teicu. Tu taču zini, ka varu. Tu zini vēl vairāk-es to arī izdarīšu. Un aizkavēt mani nespēs nekas pasaulē.

-     Nē, Visvare čukstēja, līzdama tuvāk, nē, nē…

Atvēzēju šķēpu, bet tad viņa pacēla pret mani savu seju,

un tas, ko es ieraudzīju, atturēja manu roku.

Viņas tums.ni valgās acis bija kļuvušas apaļas un dzeltenas kā divi dzidri akmentiņi. Bez jebkādas izteiksmes šīs acis sastapās ar manu skatienu. To es neaizmirsīšu nemūžam! Līdzīgas acis kaut kur jau biju redzējis, vienīgi nevarēju atcerēties, kur. Aizvēru acis, un tad man talkā nāca atmiņa. Tādas acis ir odzei!

Ar šo īso mirkli, kamēr stāvēju aizvērtām acīm, bija pieticis, lai nebūtu ieraudzījis pašu galveno. Kad atkal pametu skatienu uz savu sievu Visvari, kunigieni vairs neieraudziju man iepretim uz četrām kājām bija nostājusies cilvēka auguma ķirzaka ar izvalbītām, dzeltenām acīm, zvīņainu ādu un asiem zobiem pilnu sarkanu rīkli. Viņas pakakle tukstēja.

Es sastingu, un ķirzaka paspēra soli uz manu pusi. Atmuguriski pakāpos atpakaļ un atkal atvēzēju šķēpu. Ķirzaka iešņācās un palēca sienmalē. Apsviedos riņķī, grasīdamies skriet laukā, un durvīs ieraudzīju Varši. Ar rokas mājienu viņš atturēja mani un norādīja uz Lisicu, kas gulēja plānvidū. Paņēmu viņu uz šķēpa kāta, pacēlu caurdurto augumu un, nesdams to līdzi, izgāju no telpas.

Varšis aizcirta durvis un aizšāva bultu. Kad pagriezos pret viņu, vēlēdamies pajautāt, kas, viņaprāt, būtu darāms tālāk, es ieraudzīju, ka viņš viscaur gan kājas, tieviņas kā virbiņi, gan rokas, iztiklotas ar pulsējošiem pirksta resnuma asinsvadiem kā čūskām, gan vājais kakls ar smailo smakru, gan prāvā galva ar aizvērtajām acīm trīc un raustās. Nometis šķēpu ar uzdurto līķi, es apskāvu kalpu ap pleciem un teicu:

-     Rimsties, Varši! Nebaidies, Varši!

Joprojām viņš drebēja kā caurcaurēm pārsalis zēniņš. Neko skaidri nevaru atcerēties, ko jutu pats. Šķiet, ka neko.

Visu gribēju sakārtot pirms medību beigām. Laika man bija krietna puse dienas.

Lisicu aprakām, izkaluši sasalušo zemi mežā vairākas verstis no mājām. Vislielākās raizes sagādāja ķirzaka. Sākumā ne iedomāties nespēju, ka būs jāšauj vaļā guļamzāles durvju bulta un jāiet zālē iekšā. Rāpulis tomēr mājās palikt nevarēja. To sapratām mēs abi gan es, gan Varšis.

-    Es tev varētu palīdzēt, bet esmu jau par vāju un tev tikai traucēšu.

Izdzirdēju vēja atnestos medību kliedzienus, brīvus un līksmus, un dzinējsuņu spalgos rējienus. Es apskaudu viņus, šos medniekus! Pat tad, kad ar dunci rokā stājies pretim lācim, vienmēr esi drošs, ka būsi uzvarētājs. Citādi nebūtu stājies. Turpretim tagad es biju aci pret aci ar parādību, kuru nespēju izvērtēt un kura nekam nebija līdzīga. Tāpēc jau nevarēju sajust ne savus spēkus, ne iespējas. Gluži kā karājos gaisā, nedabūdams atsperties pret zemi. Kad iedomājos, cik laimīgs biju pirms dažām stundām, man acīs izsprāga asaras. Vēlējos, kaut es aizvien vēl būtu medībās, vēlējos, lai nekas nebūtu noticis!

-     Paņem stipru un asu šķēpu! Varšis teica. Lai viņas zobi būtu cik asi būdami, ierocim noturēties pretim viņa nespēs. Bet varbūt labāk mazliet jāpaplēš caurums jumtā un pa to jāšauj no stopa tik ilgi, kamēr būs pagalam?

-     Nē! Es papurināju galvu. To es nespēju. Tā kā Varšis mani nebija sapratis, paskaidroju: Nespēju skaidrā prātā iet un galināt. Galu galā viņa ir Visvare…

Man bija smagi izrunāt šos vārdus riebīgais, trulais radījums itin nemaz nesaskanēja ar manas gudrās sievas skaistules tēlu, kas stāvēja man acu priekšā. Un tomēr tas, ko teicu, bija patiesība.

-     Pirmīt taču tu grasījies atņemt viņai dzīvību! Tagad, kad viņa savu izskatu jau zaudējusi, tev būs vieglāk to izdarīt.

-     Es nespēju! es atkārtoju. Nemēģini pierunāt mani, Varši! Sev pāri es netikšu. Pirmīt bija pavisam savādāk. Mani muskuļi darbojās, pie galvas nevērsdamies. Tagad galva atkal ņēmusi virsroku.

-    Tad viss būs krietni grūtāk, Varšis domīgi sacīja. Netieku gudrs, kā lai tev palīdzu. Iešu un pasēdēšu vienatnē, mēģināšu izdomāt.

Nevēlējos palikt viens. Man nebija tumša kakta ar figūriņām, kuru vidū būtu iespējams atgūt līdzsvaru. Tāpēc viņam palūdzu:

Paliec šeit, Varši! Šobrīd tu man esi ļoti vajadzīgs!

Viņš bija ar mieru, nebilzdams ne vārda.

Drīz jau kaut ko bijām izgudrojuši.

Kalnā man bija ierīkots pagrabs. Tā bija plaša, auksta telpa ar biezām gareniski šķeltu baļķu durvīm. Ja no mūsējiem kāds nomira vasarā, viņa ķermeni mēs ielikām pagrabā, un līķis nebojājās divdesmit un vēl vairāk dienu, līdz pienācīgi bijām sagatavojušies bērēm. Nolēmām, ka rāpuli ieslēgsim pagrabā. Grūtākais jautājums, kā lai to aizved no mājām uz kalnu. Tomēr izeju atradām.

Paņēmām rokas resnuma virvi un abos galos iemetām pa cilpai. Pie pašām durvīm piesējām zirgu un vienu cilpu uzmaucām tam kaklā.

Mājās bija palicis vēl kāds desmits cilvēku, ne tikai Baltūte. Visiem liku saiet vienā zālē un, kad visi bija iekšā, uz kādu laiku viņus tur ieslēdzu. Es negribēju, lai saimes vidū paklīst runas par to, ko grasījos paturēt noslēpumā. Ieslēgtie pat neizrādīja visai lielu neapmierinātību, laikam taču izskatījos briesmīgi, un viņi skaidri bija redzējuši arī manu Lisicas asinīm notašķīto apģērbu.

Tā nu mierīgāku prātu, jo mūs neviens neredzēs, turpinājām savu darbu. Varšis nesa manu šķēpu. To viņš bija saņēmis abām rokām un cieši sažņaudzis, tomēr tik tikko spēja noturēt bezspēcīgie pirksti laidās vaļā, no sasprindzinājumā sejā saplūdis tumšs, tāds kā pelēcīgs vecuma sarkanums, krunciņas acu un mutes kaktiņos trīcēja, plati izliktās kājas gandrīz nespēja novaldīt augumu, ko smagi nospiedis nesamais. Varšis tomēr turējās varonīgi. Kas gan viņu mudināja? Paļaušanās? Ieradums? Pašcieņa? Spītība? Pārliecība, ka bez viņa es netikšu galā?…

Es nezinu.

Es nesu cilpu. Atšāvu bultu un ar strauju rāvienu atvēru durvis. Gaidīdama uzbrukumu, man sažņaudzās sirds. Rāpulis tomēr nemetās virsū. Tas gulēja tajā pašā vietā, kur viņu bijām pametuši, izstiepies visā garumā un galvu nolicis uz grīdas. Spīdēdama saltā dzeltumā, viena viņa acs nekustīgi skatījās uz mums.

Ķirzaku vajadzēja pacelt kamēr galva gulēja uz grīdas, tai nevarēju uzmest cilpu. Paņēmu no Varša rokām šķēpu un gāju tuvāk, pēkšņi atguvis mieru un pārstājis uztraukties, it kā visu mūžu būtu tvarstījis šādus radījumus. Par ķirzakām pārvērtušās sievietes. Neizdarīju nevienu neveiklu vai lieku kustību. Šķēpu pastiepis, ar aso galu pabakstīju dzīvnieku kaklā pretīga bija pat pieskaršanās ar šķēpu. Viņa pacēla galvu un dusmīgi iepleta muti. Sajā mirkli uzmetu cilpu. Nemaz nevajadzēja skubināt zirgu, kas stāvēja ārpusē, lai virvi varētu savilkt; rāpulis tik sirdīgi cirtās lēcienā uz zāles otru malu un svaidījās tik ilgi, līdz cilpa bija sažņaugusies pati, un viņa sāka slāpt. Mūsu baiļošanās nebija apstiprinājusies viņa neizturējās kā cilvēks, viņa bija kā visi zvēri. Lai virve atslābinātos, viņa nemetās uz mūsu pusi; rāpulis krita panikā un centās aizbēgt no mums, šādi mūsu darbu padarīdams vieglāku.

Tagad Varšis bija tikpat mierīgs, cik es.

-     Reizē ar miesu Dievs viņai laupījis arī prātu, viņš teica. Nabadzīte!

Man rīklē iestrēga kamols, bet es to noriju.

-    Ved, Varši, zirgu uz kalna pusi! es viņam liku. Es ar šķēpu iešu blakus un skatīšos, lai nekas nenotiek.

Drīz jau kalna pagraba stiprās durvis aizcirtās, lai droši varētu nosargāt neparasto zvēru. Varšis smagi elpoja, tomēr smaidīja. Izdzirdēju mājup nākošo mednieku balsis tālumā un steidzos izlaist laukā kalpus un saimi.

Piespiesti smaidīdams un dziru viesus līksmoties mudinādams, jutu žēlumu un ilgošanos. Ilgojos pēc skaistules mīļotās sievas, pēc savas Visvares. Es būtu atdevis sazin ko, lai tikai viņa atrastos līdzās! Ievērojis, ka visi ir skurbulī, cēlos un nemanīti izgāju no zāles.

Klusi sniga lielām pikām un smilkstēja suns vai nu aizrijies ar kaulu, vai arī tam sāpēja medībās savainotie sāni. Pametuši viņu vienu, pārējie dzinējsuņi zālē maisījās starp viesiem, izstiepuši kāros, miklos purnus, un mielojās ar cepto gaļu, kuras bija jo bagātīgi. Brītiņu noklausījos vientuļā suņa vaimanās un, stigdams sniegā, devos pie Varša. Varšis sēdēja pie uguns un mirdzošām acīm vēroja liesmu. Man ienākot, viņš neatskatījās.

Pie visa vainīgs Jucis, Jēremferdena kalps… Uz visa auguma viņam nebija neviena matiņa…

Es biju domājis, ka pie Varša atradīšu mierinājumu. Diemžēl nekā!

Atkal izgāju naktī un putenī, kas vienā mirkli ietina sniegā manu muguru, matus un bārzdu. Pārslas izkusa, nokritušas uz manas kvēlošās sejas. Augums bija pārpilns ar jaunām, vēl nepiedzīvotām sajūtām, gluži kā es būtu stāvējis pie pagalam citādas dzīves sliekšņa.

Visvare… Cik stipri man pašlaik viņas pietrūkst!

Jūtas paloja manā sirdī un krūtīs kā smags un salts šķidrums, grasīdamies sastingt. Nekad neko tādu nebiju pārdzīvojis! Aizvērtām acīm stāvēju zem klajām debesīm.

Es ilgojos pēc pagātnes.

Suns smilkstēja joprojām.

Sniegs sniga.

Pēc brītiņa attapos, ka vairs neesmu viens. Ne tikai es, vēl kāds iznācis laukā. Domās grimis, nebiju pamanījis, kurš tas bija. Dažu soļu atstatumā saskatīju tumšu apveidu. Es nezināju, vai viņš mani redz, vai neredz. Lai būtu kā būdams, viscaur apsnidzis, nevarēju vairs ilgāk stāvēt. Nopurinājos, lai mazliet nobirst sniegs, un gāju viņam klāt. Par mani mazāks cilvēks stāvēja, uzgriezis muguru, un atgāztu galvu raudzījās augšup debesīs. Man zem kājām iegurkstējās sniegs, un viņš lēnītiņām, gluži kā sapīcis, ka viņu kāds traucē saistošā un svarīgā darbā, paskatījās pār plecu.

-     Ko tu te dari? es jautāju.

-    Es zināju, ka te esi tu, viņš atbildēja. Redzēju tevi izejam no zāles.

-     Kas tev šādā laikā no manis vajadzīgs, Svētraģi?

Tas patiešam bija mans dēls.

Viņš neatbildēja tūlīt. Cieta klusu. Mani didīja nepacietība, baiļojoties, kaut viņš nepajautātu to, par ko vēlējos klusēt. Sals pieņēmās spēkā. Naktī būs īsts spelgonis. Aukstumu Svētraģis, liekas, nejuta. Viņš atkal atgāza galvu un, muti iepletis, ar lūpām sāka tvarstīt krītošās pārslas. Viņš izskatījās pēc vājprātīgā.

-     Kas ir?! Runā taču, Svētraģi!

Viņš pagriezās pret mani, un no acu iespīdēšanās es sapratu, ka viņš apskurbis. Iedzēris par daudz vīna. Kopš tā laika, kad Svētraģim biju atļāvis piedalīties medībās, viņš bija klāt arī dzīrošanā. Reizēm viņš mēdza iedzert. Tas man nebija pa prātam, tomēr paļāvos uz viņu. Kaut arī gados jauns, viņš bija cilvēks, kurš lieliski saprot, ko spēj, un ne sapņos nemēģina darīt to, kas nebūs pa spēkam. Tā ir reta īpašība. Cilvēki pat prāta gados sliecas pārvērtēt sevi un savus spēkus.

-     Kad atgriezos no medībām, nesastapu māti. Kur viņa ir?

To jau es biju gaidījis.

-     Viņa devās ciemos pie māsas.

-     Neatvadījusies no manis…

-    Viņa steidzās.

Domāju, ka šāda atbilde viņu apmierinās, tomēr maldījos.

-     Kas viņu pavadīja?

Pat skurbumā Svētraģis nebija zaudējis skaidru galvu.

-     I.isica.

-     Lisica? Viņa balsī manīju sašutumu un rūgtumu. — I.isica? viņš atkārtoja un tā kā grasījās vēl ko piemetināt, bet iekoda lūpā un apklusa.

Sapratu, ka viņš zina par nabaga Visvares sakaru ar kalpu. Man sanāca dusmas, ka pat mans dēls zinājis vairāk par mani.

Svētraģis strauji pacēla galvu, un viņa skatienā ieraudzīju aizdomas.

-     Vai esi drošs, ka māte patiešām devusies pie māsas?

-     jā!

Biju atbildējis pārāk strauji un noteikti. Svētraģis uzreiz saprata, ka es zinu visu. Visu, ko viņš nezin cik ilgi no manis slēpis.

-     Kāpēc viņa tā darīja?

Balss vienlaikus pauda gan vilšanos, gan dzēlīgu nicinājumu.

-    Vecākus nosodīt neklājas!

Viņš sažņaudza dunča spalu.

-    Es nogalināšu Lisicu! Panākšu un noduršu! No zemes apakšas viņu izraušu!

-    Tas vairs nav vajadzīgs.

Viņš nopietni palūkojās manī bija sapratis.

-     Bet māte? Tu taču teici, ka viņš viņu pavadījis.

-     Gandrīz. Viņš gribēja…

-     Kas ar viņu noticis? Kur viņa ir?

-     Šeit viņas nav.

Sals bija pieņēmies spēkā, bet man nosvīda mugura šo iztaujāšanu spēju izturēt ar grūtībām.

-    Vai tu viņu nogalināji?

-     Nē!

-     Es neticu!

-     Es tev zvēru! es izdabūju pār lūpām, un, kad biju pateicis patiesību, man kļuva vieglāk.

-     Paldies! Svētraģis sacīja. Es justos pagalam nelāgi, ja tu būtu aptraipījies ar manas mātes asinīm. Lai gan nebiju domājis neko teikt, viņš pacēla roku, lai es ciešu klusu. Par to vairs nerunāsim!

Tāpat kā jau vairākkārt, pēkšņi jutu, ka man kāds it kā skatītos mugurā. Arī Svētraģis sadurstījās. Kad pēc brītiņa viņš bija iegājis iekšā, es paskatījos atpakaļ. Tieši man aiz muguras bija kalns ar pagrabu.

Tagad jau droši varu teikt, ka tam, kura jutīgums pavairojies simtkārt, zūd laiks un katrs šāds cilvēks kļūst simtkārt spēcīgāks. Sāku saprast tos gudros zintniekus, kuri sevi mērdējuši badā un slāpēs meža biezoknī tālab, lai spētu ieraudzīt pasauli tādu, kāda tā ir pati no sevis, lai varētu izbaudīt svēto jūsmu, ar pirkstu galiņiem spējot pieskarties patiesajai esamībai, kurai nav ne augšas, ne apakšas, ne sākuma, ne gala. Šo prātnieku pilnestību nebiju sasniedzis, taču viņus jau spēju saprast. Ja nav bijušas citas iespējas pamodināt garu, viņi spīdzinājuši savu miesu.

Varšis tomēr bija gudrāks par mani. Ja nebūtu viņa, šajā ziemā es būtu pagalam. Viņš baroja mani ar bišu medus, kausētu sveķu un piena maisījumu, deva man dzert visdažādākās zālītes, lika norīt zirnekļtīklus, kas savirpināti zirņa lieluma lodītēs, un tikai ar viņa pūlēm es saglabāju spēju elpot un vismaz kaut kā orientēties īstenībā, kura man visapkārt, lai gan murgu pārpilnajās, tumšajās dziļās ziemas naktīs to, kura snaikstījās ap mani, es saucu par īstenību, kura sasaista. Ja nebūtu Varša, kurš pats tik tikko spēja turēties, jo patiešām jau stāvēja uz nebūtības sliekšņa, es būtu nomiris kādā no ziemas rītiem, pārslām klusi sijājoties, un nekad nebūtu uzzinājis, ka esmu nomiris. Varšis tomēr nepameta mani, un, kad no jumtiem bija sākušas pilēt palāses, kādudien sapratu, ka guļu savā istabā, ievīstīts kažokādās, starp kurām ieraudzīju arī Varša baltos sermuliņus.

Pa to laiku, kamēr atrados citur, daudz biju sapratis, tomēr visu ne. Galvenais, ka Visvarei biju piedevis viņas pārkāpumu. Tagad viņas izskats man vairs nebija svarīgs. Rāpulim manā apziņā nebija palikusi vieta. Es domāju par savu sievu kā par sievieti tādu, kāda viņa bija kādreiz. Apzvērēju, ka nepametīšu viņu. Pārdomās vairs nejutu pretīgumu pret šo riebīgo, nelaimīgo radījumu, kādā pārvērtusies viņas miesa.

Izdzirdēju soļus, un zālē ienāca Baltūte, nesdama divus garojošus māla traukus. Sastapusi manu skatienu, viņa apstājās. Es pasmaidīju.

-     Kāda laime! Kāda laime, ka tu esi vesels, kunig!

-    Vai tad es biju slims? es jautāju.

Nezinādama, vai visu drīkst stāstīt, meitene apjuka. Pēc brītiņa viņa saņēma dūšu.

-     Es nezinu. Tā slimojam nebiju redzējusi nevienu. Cilvēki runāja… Bet Varšis teica, ka tā esot slimība un ka tu noteikti būšot vesels. Kāda laime!

Slīpeni pa logu krita iekšā saules staru kūlis, no vienas puses apgaismodams Baltūtes seju un izceldams viņas glītos vaibstus. Jutu, ka pa muguru noskrien vieglas trīsas, gluži kā būtu uzpūtis caurvējš.

-     Pienāc tuvāk, Baltut! es bildu.

Viņa nolika traukus uz grīdas un trīsēdama pienāca klāt. Vienu mirkli es gandrīz vai aizmirsos un atkal izteicu: V i s v a r e. Man sāka šķist, ka viss, kas noticis kopš tās dienas, kad ar Nestanu plecā biju lēkšojis mājās paņemt šķēpus, bijis tikai sapnis. Bet, atvēris acis, es ieraudzīju Baltūtes liegos plakstienus, un ilūzija izgaisa.

Kad viss bija beidzies un mēs brītiņu atvilkām elpu, es izklaušināju Baltūti, vai pa šo laiku, kamēr manis nebija, nav notikušas kādas pārvērtības.

Mājās nebija noticis nekas vērā liekams, kamēr pasaulē bija. Dzīru laikā kunigs Ļevs ar dunci nodūris Vaišvilku pēdējo no Palemonu dzimtas. Es apstulbu. Kas tas ir vai sakritība, vai arī piepildās senie pareģojumi? Modās vēlēšanās iegūt drošākas ziņas. Pagriezos pret meiteni un teicu:

-    Apvelc drēbes un pasauc Varši! Vēlos viņu redzēt un ar viņu parunāties.

Viņa paklausīja. Steigšus uzrāva mugurā apģērbu un jau grasījās iet laukā no istabas, bet atcerējās, kāpēc uz šejieni nākusi. Viņa nolika man pie gultas traukus ar ēdienu, kas smaržoja pēc mētrām, mārsila un gaļas, un tikai pēc tam aizsteidzās pie Varša.

-     Gods pasaules Radītājam! Varšis teica.

Viņš stāvēja, atspiedies uz stibiņas ar to pietika, lai atbalstītu viņa miesas ēnu -, bet viņa acis mirdzēja priekā: varēja taču teikt, ka viņš mani dzemdinājis no jauna! Šajā mirklī viņš man bija tas pats, kas tēvs un māte. Viņš pienāca klāt un nomutēja mani uz pieres.

Baltūte stāstījusi patiesību. Vaišvilks miris. Bet visu viņa nebija varējusi zināt. Pēc apspriešanās augstmaņi nolēmuši, ka Svētraģis esot vispiemērotākais lielkuniga tronim. Viņi atsūtījuši ziņnesi jautāt pēc manas piekrišanas, bet viņš to nebija varējis izdarīt, tāpēc Svētraģis, pārrunājis visu ar Varši, izlēmis uz savu roku. Viņš licis pateikt, ka esot ar mieru zemi pārvaldīt. Atlikusi vienīgi viņa tronī celšanas ceremonija, bet tā notikšot pēc vairākiem mēnešiem. Jučis nebija melojis. Es esmu Lietavas lielkuniga tēvs.

-    Tu nemaz nepriecājies, Uteni! Varšis teica.

-     Priecājos, es atbildēju, taču es būtu priecājies vēl stiprāk, ja Visvare, mana kunigiene, būtu varējusi priecāties kopā ar mani.

-     Diemžēl… acis nodūris, Varšis sacīja.

-     Kā viņa jūtas? jautāju nedrošā balsī bez skumjām nespēju atsaukt viņu atmiņā un par viņu runāt. Kā viņa jūtas? es atkārtoju.

-    Drīzāk gan VIŅŠ. Kaut gan par šo ķirzaku dzimumu grūti kaut ko spriest.

-     Kā VIŅA jūtas? atkārtoju vēlreiz.

Varšis mani bija sapratis, un no šī briža stāstīdams arī teica VIŅA.

-    Visu ziemu baroju viņu un, cik spēdams, piekopu pagrabu. Nezināju, kāds ēdamais viņai labāks. Tagad varu teikt, ka vislabāk viņai iet pie dūšas jēla gaļa. Sākumā viņa neēda neko… Neņēma nekādu ēdienu un visu laiku skatījās uz durvīm, kā vēlēdamās aizbēgt. Tagad gan viss kārtībā.

-    Vai var notikt brīnums? es jautāju.

-     Nezinu. Sirds man vēsta, ka tas jau noticis un tu nekad viņu neieraudzīsi sievietes izskatā.

Arī pats es par to biju pārliecināts, kaut gan maza cerībiņa bija saglabājusies.

-     Vai tev nebija bail, Varši? Neesi nekāds spēkavīrs…

-     Kad tu… saslimi, pēc mēneša nopirku pieradinātu lāci. No lāča viņa baidās.

Kādu laiku abi cietām klusu. Pēc tam es ierunājos:

-     Vai tu savu uzskatu neesi grozījis, Varši?

-    Nē! Joprojām domāju, ka tā ir atmaksa par kādreiz izdarītu krāpniecību. Iespējams, ka Jučis par to zināja jau tolaik, tikai neteica.

Es viņam noticēju viegli un gluži pašsaprotami, itin kā man galvā sen jau būtu bijusi vieta šādai domai. Varētu sacīt, ka es pat sajutu atvieglojumu.

-     Nevar būt drošs, ka šāda nelaime nepiemeklēs vēl kādu. Nedomāju, ka tas varētu notikt ar Svētraģi, toties ar kādu citu no mājas ļaudīm gan var. Mums visiem jābūt piesardzīgiem.

Klusēju un skatījos uz to vietu, kur pavisam nesen, saules apmirdzēta, bija stāvējusi Baltūte. Atkal modās iekāre pēc viņas.

-     Paldies, Varši! es sacīju. Tagad par visu sākšu gādāt es pats.

Nekad nebiju domājis, ka manā mūžā pienāks tādas dienas, kad zvērs man kļūs par tuvāko radījumu pasaulē. Bet tā notika! Divi cilvēki, kuri visu laiku bija man bijuši līdzās un zināmā izpratnē pat kļuvuši par daļu no manis, nemanāmi, toties nepārprotami no manis sāka attālināties.

Pirmais no viņiem, Varšis, kas ieguldījis tik daudz, spēka un pūliņu manai apkopšanai un pieskatišanai visu garo ziemu, kļuva pavisam vārgs, ja viņš nebūtu tik vecs, vislabākais vārds, ar kuru izsakāma viņa nevarība, būtu vecum s. Kad bija nokusis sniegs, Varšis vairs nespēja atstāt savu kluso un mierīgo istabu. Viņam nebija veselības. Kaut gan es darīju visu, ko mācēju, kļuva skaidrs, ka nākamo ziemu Varšis nesagaidīs. Viņš tikai gulēja mūžīgajā puskrēslā, rimts un ar visu samierinājies, tik tikko spēdams pakustināt rokas, bet viņa acis bļāvēja un bļāvēja vien, līdz bija zaudējušas krāsu pavisam tās tikai vāri, vāri spīdēja kā divi ametisti. Ar viņu gandrīz nemaz vairs nebija iespējams sarunāties. Ja gribēja saklausīt viņa sacīto, pareizāk gan ko viņš pūlas pateikt ar stingstošām, ļenganām lūpām, ausi vajadzēja piebāzt pie pašas mutes. No otras puses, ja arī kaut ko varēja sadzirdēt, bieži vien neko nebija iespējams saprast. Galvā viņam dažādi laiki pagātne un tagadne bija sajukuši tā, ka reiz pieliecies dabūju uzklausīt viņa solīšanos, ka viņš būšot labs zēns un nekad vairs gultā nečurāšot. Tā palēnām vien biju zaudējis Varši.

Otrs cilvēks, kura tuvības man pietrūka, taču nebija dūšas to pieprasīt, bija Svētraģis. Viņš no manis vairījās. Ja tuvojos Svētraģim, viņš aizgāja, izmantojis pirmo ieganstu. Nezinu, kas viņu mudināja tā izturēties. Visdrīzāk, viņš nebija noticējis manam zvērestam, ka Visvari, viņa māti, neesmu nogalinājis, un, pirmajai dedzībai noplokot, sācis viņu žēlot un ilgoties pēc viņas. Nevēlējos un neko viņam arī nevarēju paskaidrot, lai atgūtu viņa uzticēšanos, tāpēc, domāju, viņš mani uzskata par savas mātes slepkavu. Viņš aprobežojās tikai ar tādām attiecībām starp abiem mums, no kurām nevarēja izvairīties. Varšis man bija stāstījis, ka pa visu ziemu Svētraģis ne reizi neesot iegājis telpā, kurā biju es. Iespējams, esmu maldījies; gluži vienkārši Svētraģim kādu laiku vajadzēja uzturēties vienatnē un sakopot domas. Iekšēji viņam vajadzēja sagatavoties kļūšanai par lielkunigu. Nezin ko es būtu atdevis, lai spētu ielūkoties dēla sirdī. Bet to, protams, neviens man nevarēja solīt.

Šādos apstākļos es tad nu biju sadraudzējies ar zvēru. Tas bija Kutlubugs Varša nopirktais lācis. Šķirtam no mežiem un sev līdzīgajiem, arī viņam acīmredzot bija vajadzīgs radījums, ar kuru draudzēties.

Pārņēmis zvēru no Varša, pirmajās dienās viņu turēju un vadāju, piesējis ķēdē, jo lācis likās pikts un gatavs man uzklupt. Taču drīz ievēroju, ka viņa piktums vairāk tēlots vai, pareizāk sakot, tas, ko biju uzskatījis par piktumu, viņam bija ierasts stāvoklis, kas norāda, ka viņš ir modrs, nevis aizsnaudies. Pieēdies gaļu un kļuvis kūtrs, viņš pārstāja ņurdēt, bija gauss un vienaldzīgs, ja tikai neviens viņu neaiztika. Atklājis viņā šādas īpašības, es ķēdi noņēmu, jo Kutlubugs vienmēr nevainojami turējās man pie kājas, nemēģinādams aizbēgt vai citādi spītēties. Drīz vien ķēdi tomēr vajadzēja atkal uzlikt, jo, pieķēries man, lācis juta nepatiku pret citiem mājas ļaudīm. Pietika vien skarbāk pateikt vārdu vai straujāk pamāt ar roku, lai Kutlubugs, rūkdams un ilkņus atiezdams, celtos pakaļķepās, gatavojoties uzbrukumam. Neviens no ģimenes locekļiem lāci nevarēja ciest, tieši tāpat kā Kutlubugs viņus. Ar visu savu zvēra dvēseli viņš uzticīgi bija pieķēries man. Lai gāju kur iedams vai jāju kur jādams, līdzi vedu arī viņu. Ieslēgts mājās viens, viņš rēca un ar nagiem skrāpēja durvis, kalpiem iedzīdams briesmīgas bailes. Zirgi sākumā no lāča baidījās, bet drīz pie viņa bija pieraduši un jau no tālienes sagaidīja ar zviedzieniem. Reizēm, naktī pamodies un tumsā sienāžu sisināšanā klausoties, nevarēdams aizmigt, maigi plūkāju Kutlubuga kažoku un tērzēju ar viņu runāju visādas muļķības kā māte mazulītim vai iemīlējies vīrietis meičai, vai arī atstāstīju viņam savu dzīvi. Lācis apmierināts ņurdēja, un tad iesāku sevi izprašņāt par visādām lietām, vērsdamies pie viņa:

Ko tu, Kutlubug, par to domā?

Nepavisam Kutlubugam nepatika Baltūte, un es pārstāju aicināt viņu sievietes mani vairs nevilināja. Parasti pamodos agri no rīta, kad murrādams un stenēdams Kutlubugs sāka laizīt man pēdas. Tad cēlos augšā, paņēmu gaļu, kura bija nolikta jau vakarā, un devos uz kalna pagrabu. Jā, VIŅU es apmeklēju katru dienu.

Lai gan biju izlēmis, ka neskatīšos uz viņu kā uz rāpuli, pirmajā laikā tas nebija viegli. Nevēdinātais pagrabs bija caursmircis ar kādiem sairuma garaiņiem, kuri rauj ciet elpu. Nevienu reizi viņu nebiju pārsteidzis aizmigušu. Vienmēr mani sagaidījis dzelteno acu stiklainais skatiens. Jutu gluži kā tādas sirdsapziņas ēdas. Kaut arī viņa patiešām baidījās no Kutlubuga, iet iekšā pie viņas bez lāča es neuzdrīkstējos. Bet lācis pret viņu bija pavisam vienaldzīgs. IJ arasti nosviedu gaļu uz akmens klona un tūlīt pat gāju laukā. Kamēr stāvēju klāt, viņa gaļu neaiztika. Vienīgi bez apstājas skatījās uz mani, kamēr vien tur atrados. Centos aizkavēties kalnā pēc iespējas īsāku laiku. Šis pienākums mani nomāca.

Laika gaitā pamazām sāku pierast. Jau pēc mēneša pats sev par pārsteigumu iedomājos, ka acis parāda viņai joprojām piemīt apziņa. Mēģināju sarunāties ar viņu, iegājis aizvien pajautāju:

Kā dzīvo, Visvare?

Taču nekādu atbildi nesagaidīju. Ne ar vārdiem, ne kustībām. Un tomēr manas nojausmas nebalēja, kaut arī nekad nebija guvušas apstiprinājumu. Droši vien maldījos, un maldīties mani bija mudinājusi vēlēšanās viņā ieraudzīt cilvēka iezīmes. Ieradinājos sarunāties ar viņu tāpat, kā parasti naktīs tērzēju ar lāci. Lai gan runas bija vienpusīgas, atklājis savas rūpes, baiļošanās un nelaimes, izstāstījis, par ko esmu priecīgs un par ko sapņoju, allaž jutos labāk. Jābūt kādam, ar kuru cilvēks var parunāties! To es sapratu tikai tad, kad biju sācis sarunāties ar zvēriem. Reizēm manas atmiņas dzīlēs uzradās kāds pagātnes notikums, kas bija risinājies tolaik, kad tikko bijām uzsākuši kopdzīvi ar Visvari, vai manā bērnībā un jaunībā, un stāstīdams es apraudājos. Bet viņa gluži pretēji ne uz manām atmiņām, ne asarām nereaģēja itin nemaz. Asaras reizēm nolaizīja Kutlubugs. Viņam patika to sāļums.

Arvien biežāk un biežāk nodevos domām par pagātni. Jo tālāk un vairāk tā ieguva īstumu, jo nozīmīgāka man kļuva. Aizgājušo laiku Visvari mīlēju tā, gluži kā tas būtu tagad. No visas sirds ienīdu tos, pret kuriem kādreiz biju izjutis nelabvēlību vai kurus biju nicinājis. Tuva man bija kļuvusi māte, kuru bērnībā maz biju sapratis, dziļu cieņu jutu pret tēvu, no kura viņos laikos biju bijājies. Manās domās visvairāk vietas tomēr ieņēma Visvare. Atmiņa bija atspirdzinājusi pat tādus mūsu kopdzīves sīkumus, kurus nebiju pamanījis vai arī biju pamanījis un tūdaļ aizmirsis. Kā tagad redzu viņu biklu jaunavu stāvām krūtīm, kura novilkusi drānas, gatavodamās kāzu gultai, redzu viņas baltos, līdzenos zobus, kad viņa smejas, skatīdamās uz Svētraģi, kurš lodā pa zvērādām, un sniecos ar roku, vēlēdamies pieskarties viņai, kura dejo svēto deju, lai Svētraģis var izaugt veselīgs un spēcīgs. Taču roka satvēra tukšu gaisu, acis galu galā ieraudzīja sienu vai galdu, bet tas, kas bija šķitis līdzīgs smiekliem, kā atklājās, bijusi vien kalpoņu parastā spiegšana. Sirdi man sažņaudza ilgošanās, sev nosolījos nekad vairs par to nedomāt un sevi nespīdzināt, taču vārdu neturēju. Galu galā tas pat nemaz nebija atkarīgs no manis. Nemanāmi biju iegremdējies pagātnē un aptvēris to tikai tad, kad viss jau pagājis. Pamazītēm vien sāku saprast Varši ko viņam bija izteikušas izstādītās un ar taukiem ieziestās figūriņas. Nezinu, cik ilgi tas tā būlu turpinājies. Nekas taču nav mūžīgs. Jābūt piesardzīgiem, bija sacījis Varšis. Kaut kam vēl jānotiek.

Un notika arī!

Kādu rītu pamodos vēl tumsā, un, lai gan necik ilgi nebiju gulējis, mans noskaņojums pēc ilgāka laika bija ārkārtīgi pacilāts. Priecājos, pats nemaz nezinādams, kāpēc esmu priecīgs. Jutos jauns un spēcīgs, pat mēģināju cīkstēties ar Kutlubugu. Visbeidzot, možs un iekvēlināts, uzmaucu lācim ķēdi un, paņēmis gaļu, devos uz kalnu. Iespējams, ka tā bijusi nakts, kura visam piešķir dzīvīgumu, parasti šādās naktīs tiek ieņemti vislabākie, visspēcīgākie un visgudrākie bērni -, jo ari VIŅA šoreiz nebija ieslēpusies pagraba dziļumā pie sienas: paslietu galvu viņa stāvēja plānvidū, gluži kā ieklausīdamās no tālienes plūstošās skaņās.

No dīvainās līksmes man viegli reiba galva, un acīmredzot ar to pietika, lai uzrastos neprātīga doma. Daudzo dienu skrejā man pirmo reizi bija radusies vēlēšanās iepriecināt VIŅU. Man iegribējās izlaist viņu uz brītiņu brīvībā, lai viņa var ieelpot spirgto gaisu un no gaismas atradušajām acīm palūkoties debesīs, kurās nebija skatījusies tik sen. Es izgāju, pametis durvis vaļā, un piesēju pie koka lāci. Pats nostājos atstatāk, skatīdamies, kas tagad būs.

Pēc brītiņa viņas tūļīgais rumpis izsvempās no tumsas un nekustīgi palika stāvam durvīs. Kādu laiku viņa stāvēja sastingusi, caur apaļajiem nāšu caurumiņiem ievilkdama veldzinošo rīta gaisu, pēc tam sakustējās. Paspērusi dažus soļus uz priekšu, viņa apstājās zālājā. Ja būs vajadzība, ar Kutlubuga palīdzību bez pūlēm iedabūšu viņu atpakaļ pagrabā, es nodomāju. Man bija prieks, ka uz brītiņu esmu izlaidis viņu laukā.

Spēji ierēcās lācis. Apsviedos riņķī un paguvu vēl ieraudzīt jātnieka siluetu un izdzirdēt neprātīgu zirga kāju dimdēšanu pret zemi. Lielus iespiedis zirgam sānos, ieplēties un lejup nolaisto šķēpu sažņaudzis, VIŅAI tieši virsū drāzās Svētraģis.

Nē! es iebrēcos, bet jau bija par vēlu.

Šķēpa smaile ietriecās rāpulim sānos un izrāva gabalu miesas. No trieciena ķirzaka izliecās kā mēness sirpis, un no rīkles tai izlauzās dīvaini džerkstoša skaņa. Svētraģis dzina zirgu atmuguriski atpakaļ, izrāva šķēpu un sāka griezties jaunam uzbrukumam, bet es vairs nevilcinājos. Ātrāk, nekā pats būtu spējis noticēt, es pieskrēju klāt un, sažņaudzis šķēpa kātu, pavērsu to pret sevi. Svētraģis sazvārojās un noslīdēja no zirga. Zibenigi viņš palaida vaļā šķēpu, pielēca kājās un izrāva zobenu. Atmuguriski kāpos atpakaļ, ar vienu aci vērodams Kutlubugu, kurš raustījās pie ķēdes un rēca kaut tikai viņš nenorautos! -, ar otru dusmās savaikstīto jauneklīgo seju, kura pārpilna cietsirdīga žēluma. Svētraģis atvēzēja īso zobenu un cirta sajutu caururbjošas sāpes vēderā.

-     Še tev! viņš sēca. Še tev! Par māti. Nu tu mani vairs nevarēsi krāpt!

Dzirdēju šņirkstam viņa zobus, it kā viņš ar tiem maltu granti.

-    Svētraģi! Es nebiju aptvēris, man ne prātā nebija ienācis, ka esmu nopietni ievainots. Stājies! Es esmu tavs tēvs.Tava māte…

Viņš atkal atvēzēja zobenu un cirta, caur zobiem izdvesdams:

-     Še tev!

Vēl divas reizes jutu, ka dzelzs izduras cauri manas miesas iesvelmējās kā kvēlošas ogles. Ar rokām satvēru vēderu un tikai tagad ieraudzīju, ka patiesībā man vairs nav ko satvert vēdera vairs nebija. Tajā vietā bija lipīga gaļas, drēbju drisku un asiņu pļurza. Man saļodzījās kājas, un es pakritu zālē. Redzēju, ka Svētraģis apmetņa stērbelē noslauka zobenu, iebāž to makstī, pagriežas un uzlec zirgam mugurā.

Kaut ko viņam gribēju uzsaukt, bet nespēju. Ne tikai tāpēc, ka man pietrūktu spēka. Manas miesas bija kā sarautas krampjos. Bailes! Neizsakāmas, dzīvnieciskas šausmas pārņēmušas mani, kad sapratu, ka miršu. Nekad vēl man nav bijušas tādas bailes! No manis nebija palicis pāri nekas es biju vienvienīgas bailes!

Acu āboli sacietējuši, āda saplaisājusi un sasprēgājusi tūkstoš gabaliņos. Es pacēlu galvu un skatījos nopakaļ Svētraģim, kas attālinājās aulekšiem. Tas, ko ieraudzīju, mani satrieca pavisam. Kaut kas pasaulē bija pārvērties. Nē, nevis pasaulē, bet gan manī! Pārvērties biju es.

Es biju pārvērties par ķirzaku.

Man lemts nomirt ķirzakas izskatā. Mans prāts piepeši apskaidrojies. Esmu sapratis visu līdz pēdējam.

Maldījušies bijām mēs abi gan Varšis, gan es. Jučis nepavisam nav vainīgs, tāpat kā nav vainojama Kentaura zīme, liktenis vai dievi. Tās bijušas vienas vienīgas bailes, kuras pārvērtušas par pretīgiem rāpuļiem, par dzīvniekiem mūs manu sievu Visvari un mani. Nekas cits, tikai tās, šīs sajūtas, kuras nav savienojamas ar cilvēka dabu un tomēr cilvēku pārņem, ir cēlonis tam ļaunumam, kas mūs piemeklējis. Bailes izzust, nespēja rotaļāties ar savām sajūtām un izjūtām, nespēja jūsmot par skaņām un krāsām, bailes it visu zaudēt.

Ja tieši ar tādu pašu spēku mēs būtu ļāvušies laimei, mēs gluži vienkārši būtu izkusuši gaisā. Bet mēs bijām baidījušies. Mūs bija pārņēmušas šausmas par savu dzīvību.

Par tādiem mūs padarījušas bailes.

Vai patiesi katrā ziņā jāmirst, lai spētu nākt pie šādas atziņas?

Mana nabaga Visvare, mana nabaga gudrā meitene! Cik drausmīgi tev toreiz bija vajadzējis baidīties no manis…

Mēģināju paslieties uz četrām kājām un palīst, bet no manis šaltīm gāzās asinis, pārplūdinādamas zālāju. Nespēju ne pakustēties. Jutu, ka man kāds pieglaužas. Pagriezu galvu un ieraudzīju VIŅU. Ķirzaka, tāda pati kā es, ar sānos izrautu milzīgu brūci, bija atrāpojusi pie manis un atgūlusies līdzās tā, ka nebija palikusi ne spraudziņa. Valgā mēle nolaizīja manu kaklu.

Mēs kunigs Utenis un viņa sieva Visvare, Kentaura ģerboņa radinieki, mēs divi cilvēki, vīrietis un sieviete, kuri pārdzīvojuši neredzēti spēcīgas jūtas, mēs divas

ķirzakas ar dzintarkrāsas acīm mirām rasotajā zālē, vasaras rīta saulei lecot.

Tas, kas mūs izšķīris, atkal mūs bija savienojis. Esi laimīgs, dēls!

Ģedimins Kuļikausks pieminekĻu meistars

Tiklīdz Jaspis palūkojās pa mājas ziemeļu logu, skats piepeši tā kā samācās un, sācis līdzināties duļķainam ābolu ķīselim, netīkami spieda acis. Pat briļļu slaucīšana piedurknē necik nelīdzēja. Sabiezējušais, drebošais gaiss kā tumšs, spīdīgs receklis draudīgi karājās kādus 200 metrus attālu. Gandrīz precīza kupola veidā šī putra bija apņēmusi pelēku divstāvu celtni un nojumes pie tās. "Kā apgāzta bļoda," iespējams, sacītu tante Bezālija. Noskaņojums no šī skata mēdza sabojāties uz kādu stundu vai divām (starp citu, no tantes tāpat).

Nemazgātais loga stikls, šī nedzīvā, ar matētu spīdumu apvilktā govs acs, bija appelējis, kaut kādu sažuvušu, baltu un caurredzamu lāsīšu traipiem un notecējumiem klāts. Sīku, zaļu ķērpju punktiņiem izraibināts (jo īpaši loga apakšējā trešdaļa).

Tomēr tas vien šo skatu izskaidrot nespēja, jo neviens nekad nebija mazgājis arī pārējos mājas logus, tomēr pa tiem neko tamlīdzīgu ieraudzīt nevarēja. Tātad stikls nebija vainīgs. To vainot Jaspis bija pārstājis jau tad, kad viņam bija kādi deviņi gadi. Acīmredzot samaitāts ir pats gaiss ap celtni. Smirdošs kā aizaudzis ezers karstā vasaras dienā. Nebija šaubu, ka te sava loma pienācās arī sasodītajai drebēšanai, neskanīgajai šņākoņai, kas kaut kādā veidā bija sagrozījusi gaisu un pārmākusi pat divu blakus augošo bērziņu šalkoņu, ļaunais Oreinšteins bija gandrīz pārliecināts ja ziemelis stiprāk uzpūstu un logs nejauši būtu palicis neaizvērts, visa šī masa sagāztos istabā, piepildītu telpu un viņš smaktu, pa to mētādamies. Par laimi, loga aizvirtņi bija stingri.

"Tas no putekļiem," uz soliņa garlaikodamies un sānus saulītē sildīdams, viņam reiz bija sacījis pensionārs Maspo (Jaspis zināja, ka, nevienam neredzot protams, izņemot viņu! ,vecis mēdza veikli ieraut no mazītiņas pudelītes, ko slēpa angļu žaketes iekškabatā. Tātad varēja teikt, ka viņš sildījās pat divējādi!) "Jā, tas ir to dēļ," Maspo noklepojies bija atkārtojis. "Miljoniem smalku akmens daļiņu lidinās ap to velna kaltuvi. Taisnību sakot, ne mazums to atlido arī šurp un kā adatas izalo mūsu plaušas, tā ka nevajag ne pīpēt… Un lai mani Pērkons sasper, ka savs desmits pilsētiņas iedzīvotāju jau nav no tā atstiepuši kājas!"

Pilsētiņas rietumu pusē Jaspja mājas bija turpat vai pēdējās, no pieminekļu darbnīcas tās šķīra tikai augļu dārzs, sakņu dārziņi un ar gaišbrūnu granti nobērts lauku celiņš, bet aiz tā garu, skabargainu dēļu sēta. Pa šo celiņu darbnīcā ieradās skumju apņemti klienti. Tādi paši ari aizbrauca, uzzinājuši pieminekļu cenas. Jaspim bija iespēja to visu vērot pa jau minēto otrā stāva logu. Ar tālskati. Viņš vēroja ilgi, cenšoties nepalaist garām ne mazāko sīkumu. Viņu interesēja ne tikai ziemeļu puse. Otrajam stāvam bija četri logi uz visām galvenajām pasaules pusēm, gluži kā tādam skatu laukumam. It kā tēvs, māju ceļot, butu paredzējis, ka reiz… Tad nu viņš skatījās. Piemēram, kā kaimiņiene Ozēnija ravē sīpolus. Sākumā saliekusies. Pēc tam jau pietupjas. Bet vēl vēlāk sāk pa dārzu rāpot uz ceļiem, it kā lūgtos Dievam lietu priekš kalstošās zemes vai ķertu kurmjus. Viņas garā, resnā bize velkas nopakaļ, teju vai skardama zemi, bet aizmugurē paliek divas pamatīgu ceļgalu atstātas sliedes, starp kurām laiski iztaisnojas sīpolu vaga. Nabadzīte. Vecmeita. Vai arī tas pats Maspo iedomājas, ka tumsā neviens neredzēs, kā viņš uz garajiem elektrolīnijas vadiem uzmet kaut kādus stiepļu kāšus. Skaidrs, ka zog elektroenerģiju. Pilsētiņā taču jau pāris reižu bija parādījušies divi zilos kombinezonos tērpti kompānijas darbinieki un mēģinājuši noskaidrot noslēpumainus elektrības zudumus. Viņiem tas, protams, neizdevās. Jaspim viņi netika taujājuši, un, ja arī būtu, nez vai būtu Maspo nodevis, viņam večuks patika.

Grrrržīhvennnn! Bija sabrukusi no tukšām alus skārdenēm celtā piramīda. Lamāšanās sulīga, vecmodīga, salīdzinot ar tagadējo, pat savdabīgi naiva un nevainīga. Un smagas elšanas pavadīta, jo tante jau kāpa pa trepēm. Oreinšteins ātri iegrūda tālskati zamšādas futrālī un nobāza nelielajā nišā zem palodzes. To aizsedza ar līmlenti pielīmētu sāniski atveramu tapetes gabalu. Vēl slēptuvē gulēja piedauzīgu kāršu komplekts.

Soļi (plakšķināšana ar indiešu čībām, ko viņš bija uzdāvinājis pērnajos Ziemassvētkos) tuvojās. Tā. Tagad piecpadsmitais pakāpiens, otrā trauksmes zona. Rībēdams sāņus aizripo spainis. Un no savu trīs metru augstuma triecas pret lakoto koka grīdu. Brržamvīhn! Varbūt pat ielieksies.

Tu, čūskulēn, varbūt arī uz galvas man kādu spaini uzlaidīsi? Beze pārkāpa istabas slieksni. Un, atbildi negaidīdama, sāka ložņāt pa istabu, palaikam izsaukdamās: Un kas tad te? Ak Dievs! Kāda cūcība! Oreinšteins demonstratīvi nolika atvērto grāmatu uz galda. "Histēriķe," simto reizi domās konstatēja Jaspis. Kur manis dāvātā māla tasīšu servīze? Dzimšanas… Dzimšanas dienas dāvana… Ak! Tu esi to saplēsis! "Vecā muļķe," viņš, jau sapīkdams, nodomāja. "Es tikai vienu krūzīti iešķēlu, kad stūmu to sasodīto servīzi plauktā…" Šņākdama un burkšķēdama vecā kaza okšķerējās pa Jaspja mantām, skaļi izkliedzot neīstus šausmu un līdzjūtības izsaucienus. Būtu uzkarinājis pie sienas krustu, viņa visbeidzot ķērās pie sava mīļākā psalma, un ik dienas lūgtu Dievam kungam veselību… Piepeši Bezālija apklusa, jaunā Oreinšteina tumšo acu asā skatiena vai pie sienas piekalta. Atvaino, viņa samulsusi izdvesa. Piedod, bērniņ, pati nejutu, kā… Tu taču to nevari… Es pati piekāršu… Es… Atnesīšu tev pienu… Un izmetās pa durvīm. Samulsusi viņa pukstēdama ātri kāpa lejup pa pakāpieniem, un Jaspim uz bridi pat kļuva viņas žēl. Mātes vecākā māsa, nelaimīgi apprecējusies, jo vīrs jau pēc sešiem mēnešiem lielās mokās nomiris no vēža… Tā arī vairs nekad pie vīra neizgājusi, savus trīsdesmit gadus drūmi dzīvojusi atraitnēs un pārvērtusies par vecu, riebīgu īgņu… Līdz gluži negaidīti bija radusies vajadzība pēc viņas pakalpojumiem… Jaspis ar invalīdu ratiņiem klusi piebrauca pie tantes pusvirus atstātajām durvīm un aizvēra tās. Tad pagriezās uz pretējo pusi un aizripināja ratiņus pie dienvidu loga. Jau gandrīz trīs, Ozēnijai drīz vajadzētu sākt skaldīt malku bērza bluķēnu kaudzi, ko viņas pagalmā pirms nedēļas bija izgāzusi biedrības smagā mašīna. Būs interesanti pavērot.

Taču lija. Tādā laikā pat pusdullā vecmeita neņems rokā cirvi. No slapjās pagales sāna noslīdējis, tas var savainot apakšstilbu. Un vispār kāds gan prieks mērcēties lietū? Tāpēc pagalmā rādīties Ozēnija i nedomāja. Viņš atrāvās no loga un, nokļuvis istabas vidū, vienu riteni ar roku pieturot, otru trakā ātrumā griežot, veikli apsviedās riņķī. Pārlaida skatienu savam pieticīgajam mājoklim. Haotiskā lietus lāšu rībināšanās pa skārda jumtu mazliet nomierināja sasprindzinātos nervus, iegremdēdama savdabīgā transā. Patiesībā tā bija tumša, omulīga pažobele, savulaik ierīkota kā mājas otrais stāvs. Paaugstināts jumts, mūra pamatam pievienotas koka sienas iznākusi tāda kā vasarnīca, tikai uz jumta. Lai ari liela, tomēr silta, patīkama istaba, kurā bija aizritējusi liela daļa bērnības ar žurnālu un grāmatu kaudzēm, interesantiem eksperimentiem, sveču dedzināšanu, nedroši izmēģinot pirmo spiritisma seansu… Bet tagad… Iespējams, te tā ari nāksies pavadīt visu atlikušo dzīvi, bezjēdzīgi mēģinot salīmēt sasistā likteņa suķes.

Mamm… Uzplaiksnījums, sejā sitas plīstoša stikla lauskas, tās griež… Ādu. Brakšķēdams lokās metāls… Durvis spiež kājas… Viss sagriežas kūleniski… Pasaule… Tikai neskaidri plankumi un asa benzīna dvaka… Kliedziens…

Bīstamā ceļa pagriezienā viņi nogāzās no kraujas. Tēvs vienmēr bijis slikts braucējs, līdz galu galā neapstrīdami to pierādīja… Dzīvs palika tikai laimesbērns Jaspis, zaudējis brāli un abus vecākus… Un arī kājas… Radinieki visu ģimenes īpašumu noguldīja bankā, un ar procentiem pilnīgi pietika viena cilvēka uzturēšanai pirms traģēdijas viņiem bija piederējusi neliela naglu fabrika. Pie viņa "gādāt par nabaga bērnu" palika arī bezkauņa Beze, visai pamatoti nospriedusi, ka bankas procenti plus invaliditātes pensija viņai ļaus bez rūpēm sagaidīt vecumdienas. Ļaunākais, ka viņa bija ieguvusi oficiālas aizbildnes tiesības, un Jaspis, notikušā pārāk satriekts, nebija paspējis iebilst.

Rībināšana pieņēmās spēkā. īsta svētlaime klausīties un vērot to visu no istabas siltās, tumšās dzelmes. Lietus sāka rimties tikai pēc kādas pusstundas, kad Oreinšteins jau bija iegrimis grāmatā par dzenbudismu. Beidzis lasīt grāmatas trešo nodaļu, Jaspis pēkšņi ieplāja sev pa pieri. Lietus! Kā viņš varēja aizmirst?! l'ad, rau, kas visu laiku bija kutinājis viņam krūtis trīsas, kuras atgādināja, ka aizmirsts kaut kas patīkams. Kurš, lietum līstot, strādā? Nu, protams, vienīgi Vervis! Lieliski redzams pa ziemeļu logu vakaros, ja slikts laiks, apmēram no septiņiem līdz… īsi sakot, kamēr satumst. Tikai pats to nezina.

Oris steigšus aizripoja pie loga un izvilka tālskati. Tā arī bija. Melns stāvs. (Garš, tumšs zvejnieka lietusmētelis ar kapuci… Ahā, arī galošas! Droši vien "Matros" tipa. "Vai lietus līst, vai apkārt slapjš, ar tevi firma "Matros"…") Tātad sastindzis pie akurātas akmeņu rindas, turpat blakus darbnīcas nojumei. Tie bija kapu pieminekļi, jau noslīpēti un sagatavoti likšanai uz kapa. Ja tikai būtu kapi un, protams, arī mirušie. Tomēr pieminekļiem trūka kāda sīkuma uzrakstu. Cilvēka vārda, uzvārda un divu datumu, kas bezdvēselisko akmens gabalu personificētu.

Tērauda kalts no lēnajiem, precīzajiem āmura sitieniem krampjaini drebēja. Vienmēr lietū. Turklāt viens, bez palīgiem, atklātā laukā. Pieminekļus taču, jādomā, var apstrādāt arī nojumē, tiesa, tur gan pastāvīgi grozās vienkāršie strādnieki… Pusjucis večuks. Bet varbūt nevienam negrib atklāt, kādā veidā uz kapakmeņu sāniem viņš izkaļ tos izlocītos burtiņus ar uzrotījumiem, bezmaz vai gotisko rakstu, ērkšķainās rozes un sarežģītos ornamentus? Varbūt tieši to dēļ tik daudz klientu brauc tieši pie viņa labākā pieminekļu meistara visā apkaimē! īpašos gadījumos (ja mirušā radi vēlas un ir pietiekami turīgi) varot ar dzēli akmenī iegriezt pat baltu aizgājēja seju. Tikai savādi, kā viņš to spēj, ja strādā vienīgi sliktā laikā, būdams pārliecināts, ka neviens viņu nevēro… Bet ja nu nedēļu vai divas nebūtu lietus?.. Droši vien strādātu naktīs, ja to jau nedara… Jukušais vecis! Jaspis ar baudu vēroja melno stāvu; šķiet, sasprindzinot dzirdi, bija saklausāma pat āmura ritmiskā klaudzēšana. Viens dīvainis lietū strādā, otrs viņu vēro… Lielisks skatiņš! Turklāt mīkla viena no nedaudzajām baudām, kas vēl palikušas… Tikai kā lai noskaidro Vervja dīvainās uzvedības iemeslu? Vienkāršākais būtu ņemt un pajautāt. Viņam pašam vai strādniekiem, ja vien tie zina. Bet tā viņš sevi nodotu; tomēr gribas šo lietu nostrādāt smalki un tīri, jo vairāk tādēļ, ka laika viņam atliku likām. Vēl nevienam viņa vērojumu objektam nebija radušās aizdomas, ka tiek izsekots, un Jaspis savā ziņā ar to lepojās. Kā nekā dzīvo mazpilsētiņā, kur noslēpumi nemēdz būt. Vēl nekas, ja ļaudis, par viņa izpriecām uzzinājuši, tik pavirpinātu pirkstu pie deniņiem un turpinātu darīt savus darbus. Taču jau zinātu, kā skatiens kņudina viņiem muguru. Vai tad vairs būtu kāda bauda no viņu vērošanas? Ne velna! Līdz šim neviens viņu nebija pamanījis un nepamanīs arī turpmāk. Un nezinās. Izņemot vienu personu, kam vakarā vajadzētu parādīties. Un kaut ko atnest. Jaspim tas ļoti noderēs.

Smagi elsdams, viņš ratiņos mazliet pacēlās un, pāris reižu spēcīgi parāvis, aizvilka aizkarus. Visvairāk baidījās, ka auduma stūrītis varētu atrauties no turētāja pats to pielikt nespētu. Nāktos saukt to veco īgņu ar taukainajiem matiem, kura tūdaļ ņemtos pārmest, kāpēc gan nepasauc viņu, ja sagribējis atvilkt aizkarus. Bet drīzāk gan sāktu vaimanāt un pierunāt, lai taču beidzot nāk lejā un iekārtojas vienā no tukšajām istabām. Lai pārstāj uzvesties kā bērns, jo tik un tā neko nepanāks; kas par to, ka tajās istabās zārkos gulējuši viņa vecāki un brālis… Spokiem taču viņš netic! Vai varbūt vēl joprojām baidās no troļļiem? Interesanti, kā viņa reaģētu, ja Jaspis izstāstītu…

…tā joprojām mēģina aizlipināt acu plakstiņus, smaga un lipīga kā… Svina medus?! Viņš smok, žagodamies rij pār vaigiem tekošos sviedrus, tomēr mostas… Viņš valstās tumsas biezenī, ar domām kā rokām ieķēries apziņā, lai neaizbēgtu, neizspruktu, ja atgriezusies tikai nejauši, uz sekundi… Citādi atstās viņu nejūtīgo ķermeni vienu pašu grimt staignā, lipīgā biezenī: bezzvaigžņu tumsā, džinkstošā neesamībā, tur visi ir ar kājām, nevis ar stumbeņiem kā tu, bet, ja negribi elpot tumsu, rij to nost, virsū uzdzerot savus sviedrus…

Murgs beidzās, un viņš pārstāja plātīt muti. Juta, ka spazmas vairs neplēš krūtis, tomēr… Apkārt džinkstēja klusums, tā atbalss uzmācīgi spiedās miklajās ausīs, valgi un mīksti cenšoties viņam atņemt… PRĀTU? Ļauns, plēsīgas gaidīšanas piesūcināts klusums… Kāds to bija radījis, tāds klusums pats no sevis nerodas… Miranda… Pats no sevis.

Izvēlies no sviedriem piesūkušās guļvietas, viņš saduga ratiņos blakus gultai. Tagad klusums apņēma no visām pusēm, ar neredzamiem, gumijotiem pirkstiem lēni gumzīdams viņa rīkli. Jaspis pabrauca uz priekšu un aizķērās aiz krēsla. Tas iedžerkstējās, pašļūca uz priekšu, un šī džerkstoņa ar sarūsējušas dzelzs asumu sadūrās viņam panadzēs, nedzīva priekšmeta balsī kliedzot: "TE KĀDS IR! Tāds klusums nemēdz būt un…" Aiz šausmām vai čokurā sarāvies, viņš aizripināja ratiņus pie loga. Riteņu mīkstā gumija klusi gurdzēja pa lakoto koka grīdu. TE KĀDS… Caur biezajiem aizkariem neskaidri baltoja mēness. Laukā iebrēcās pūce, taču arī tas nepāršķēla klusumu… Ar vienu roku pret ratiņu paroci atbalstījies, ar otru Jaspis parāva vaļā aizkarus… Pilnīgs klusums. Kā jucis viņš blenza logā, aiz kura, balta kā kaula pilnmēness, degunu pie stikla kā cūkas šņukuru piespiedusi, viņā vērās brāļa seja…

Interesanti, kā reaģētu… Aizvilcis aizkarus (istaba iegrima zida mīkstā tumsā), viņš klusēdams aizbrauca ieslēgt gaismu.

Pēc tam atkal lasīja grāmatu par Dzen, pusstundu nosnaudās. Vēl sagaidīja tanti ar putraimu putru un piena glāzi vakariņām. Klusēdams paēda, vienaldzīgi fonā dzirdēdams Bezālijas gaušanos un sūdzēšanos par locītavu reimatismu, kā arī viņas mudinājumus iet dzīvot lejā, apakšstāvā, klausījās, kā viņa lād šo drūmo, mitro māju un savu muļķību, uzkraujot sev plecos tādu nastu, bet viņš… viņš, raug, ne sasveicināties ar viņu nevarot, tikai blenžot ar tādu skatienu, kā nogalināt gribēdams… "Tev ir pilnīga taisnība, vecā kurkšķe," viņš nodomāja un, joprojām klusēdams, izvilka no rakstāmgalda apakšas kāršu paciņu. Tā viņiem bija sena tradīcija vakarā uzspēlēt pokeru. Šahs tantei nepatika. Beidzot Bezālija apklusa, spēlē iedziļinājusies, aprima, lai atkal sāktu tarkšķēt kā uzvilkta, tiklīdz sāks likties, ka pretinieks krāpjas (t. i.,uzvar). Viņa varētu nomirt. Jā, patiesi. Nomirusi sapūtu savā melni lakotajā koka zārkā, zemes piciņām, pikām un kukuržņiem, grants, māla un melnzemes kilogramiem apbērta. Tad šī viņam vairs netraucētu. Varētu činkstēt un grozīties savā četrkantainajā zārķelī, žēlodamās, ka ir šaurs, mitrs, ka radinieks par gadiem ilgo nervu bojāšanu jau nu būtu varējis pagādāt labāku… Un neviens to nedzirdētu jo vai tad bieži ļaudis ausi pie zemes pieliek? Un kur nu vēl kapos. Oreinšteins apzināti un skaudri alka pēc viņas nāves, taču patiesībā pret tanti noskaņots nebija. Nekādu slēptu dusmu vai ienaida. Vienkārši aukstasinīga vēlēšanās atbrīvoties no veca parazīta bez jebkāda tur sasodīta sentimenta. Jo, ja vien Bezei būtu kāds cits iztikas avots (vecuma pensija neskaitās!), viņa jau sen būtu pametusi "mūsu jauno invalīdu" jeb "vanadziņu ar aplauztajiem spārniņiem", kā šī viņu mēdza dēvēt. Droši vien apmestos kādā lielpilsētā. Apmeklētu piektdienu vakaros kultūras namā rīkotos dāmu tējas vakarus. Vāktu labdarības dāvanas vecas, taukainas lupatas zemestrīces vai bada upuriem Āzijā vai Āfrikā; varbūt slepeni uzturētu kādu žigolo un… Galu galā, cienījamu vecumu sasniegusi, nomirtu, teiksim, no triekas smaga, resna un vientuļa, lai arī tik daudz cilvēku visapkārt… Diemžēl, tā kā citu līdzekļu viņai nebija ("Vecuma pensija tas taču ir smieklīgi, vai ne? Domā, ka no tās iespējams izdzīvot?!"), bija spiesta tupēt uz kakla jaunam, bagātam slimniekam, aiz bezpalīdzības audzēdama dusmas un dalīdamās niknumā ar viņu. Tik vien tā labuma, ka Jaspis ir pacietīgs, toties Bezes veselība, gadiem ritot, manāmi pasliktinās, sēkšana kļūst smagāka, tā ka ilgi varbūt nebūs jāgaida. Varbūt tikai dažus gadus. Un tad… Melns, lakots zārks tantei (Jaspis naudu nežēlos) un jauna seksīga kalpone -viņam. Iespējams, maksātu viņai krietni vairāk, lai tikai paciestu invalīda dīvainības…

Viņa zaudēja partiju un burkšķēdama piecēlās. Ies lejā nomazgāt traukus, varbūt arī viņš varētu nolaisties pa to savu mākslīgo kalniņu blakus kāpnēm, kurš bija maksājis tādu briesmīgu naudu; varbūt tas vispār nebūtu bijis vajadzīgs, ja viņš nemuļķotos un nedzīvotu bēniņos kā tāds sikspārnis… Tātad… Nobrauktu palīdzēt, jo rokas taču veselas, fizisks darbs nenāktu par ļaunu, lai gan kāds tur darbs, pavei, ja viņam būtu katru dienu jāstaipa pilni ūdens spaiņi ("Melo, čūska, tak jau sen ievilkts ūdensvads!"), iepirkumu maisi, tad gan… Klusēdams viņš pavadīja tanti līdz kāpnēm, tur pateica, ka vajadzētu iegriezties Andrim, lai tante uzvāra vieglu tēju un ar viņu uzsūta augšā. Tālāko burkšķēšanu neklausīdamies, aizvēra durvis, atstājis viņu tumsā kāpjam pa trepēm. Varbūt ar Tā Kunga gādību lauzīs sev sprandu. Un atgriezās pie grāmatas.

Apmēram pēc pusstundas lejā atskanēja skaļa klauvēšana pie durvīm. Kāds elsdams pūzdams smagiem, neveikliem soļiem ieklamzāja iekšā, sasveicinājās. Andris. Viņu sagaidīja Bezālijas tēloto izbaiļu vaimanas, gaušanās, cik ļoti viņš šo ar savu ziloņa gaitu nobiedējis un tā joprojām. Andris samulsis kāsēja, gaidīdams, līdz fūrija pierims un viņš varēs kāpt augšā pie Jaspja. "Un ko tu tur atnesi? Kas tas par saini? Viņam?" Oreinšteins valdīdamies sažņaudza krēsla paroci. Viņš taču teica… Iedot tēju un pavadīt uz augšu, bet šī sarīkojusi aukstā kara laiku cienīgu pratināšanu. Taču Andris pats bija sapratis, ka nav vērts pie tantes kavēties, un, atvainošanās vārdus noburkšķējis, steigšus iešmauca drūmajā koridorā un devās augšup pa kāpnēm. Joprojām rībinādams, šķavādams un Bezālijas brēcienos "Kājas… Vai tu kājas noslauciji?" neklausīdamies. Jaspis uzelpoja un pasmaidīja. Vecais, labais Andris, kura rokās plīst rāvējslēdži, kājas liek ļodzīties kāpņu margām, bet pleci ķeras aiz durvju stenderēm.

Beidzot uzkāpis, īsi pieklauvējis, pavēra durvis un pasmaidīja vispatiesāko izmirkuša cilvēka smaidu.

-    Arā pamatīgi gāž, paziņoja acīmredzamo faktu un tikai tad spēra soli iekšā. Sveiks, Pažobelniek!

Oreinšteins pasmaidīja un paspieda spēcīgo roku.

-     Apsēdies kaut kur, kaut vai uz dīvāna, viņš piedāvāja. Kas ar pirkumu?

-     Ir! Uz naktsgaldiņa, kas stāvēja blakus dīvānam, smago ādas jaku uzsviedis, vecās atsperes čīkstinādams, apsēdās arī pats.

laspis nepacietīgi pamāja skārda jumts lietū dārdēja tā, it kā pa to ripotu velnu vilkts divjūgs. Un piebrauca tuvāk, vērodams, kā Andris dzintarkrāsas lampas gaismā taisa vaļā paku.

-     Naudas pietika?

-     Aha. Un vēl pāri palika, lai arī paņēmu labāko, kāds Teda ieroču veikalā bija.

-     Pārpalikumu vari paturēt. Par pūlēm.

Andris paskatījās uz Jaspi un pamāja. Beidzot pievarējis kartonu un bālās plastmasas lentītes, izvilka tumšu divstobru tālskati ar paplatinātiem galiem. Sīki, balti burtiņi uz melnās, mirdzošās virsmas vēstīja, ka tas ir vācu firmas "Narconia" izstrādājums.

-     Palielina piecpadsmit reižu.

-     Labi. Jaspis paņēma tālskati rokās. Statīvs ir?

-     Ir, var gan pie galda, gan pie palodzes piestiprināt…

-     Labi. Oreinšteins domīgi noglāstīja gludo cauruli. Izmēģināšu rīt, šovakar tikpat ne velna nebūs redzams. Alu gribi? Ledusskapis ir kaktā.

"Viņam manis žēl," prātoja Jaspis, ar skatienu sekodams drauga plecīgajam stāvam. "Tāpēc arī, ne vārda neteicis, paņēma naudu centās saglabāt līdzvērtības ilūziju: es viņam maksāju, viņš — izpilda."

-    Arčis grib tevi satikt, ledusskapi atvēris, paziņoja Andris. Pietupies ilgi pētīja pudeles, līdz beidzot izvēlējās importa "Pilsner". Teicās rīt, parīt ienākt; vai tik tu, vecais, neesi ko sastrādājis?

Abi iesmējās, jo Arčibalds bija pilsētiņas vienīgais policists. Jaunākais inspektors, no visas sirds aizrāvies ar garīgo un reliģisko literatūru… Diezgan interesants savienojums: pat ar gumijas nūju zveldams, viņš varētu noaurot kādu Bībeles citātu…

-    Uzraujam kārtis? vaicāja Andris, kuram pat prātā neienāca, cik neoriģināli cilvēki izturas pret invalīdiem.

-     Uz, viltīgi smaidot, atsaucās Oris.

Lai jau žēlo viņu uz veselību un tā joprojām, bet pusi nopelnītās naudas Andris šovakar zaudēs. Pokeru spēlēt Jaspis prot.

* * *

Tālskatis bija lielisks. Par to Jaspis pārliecinājās jau nākamajā rītā, vērodams, kā Ozēnija iznirst no naktskrekla. Vēlāk pārlūkoja apkārtni, par neparasti aso skatu un skaidri saskatāmajām detaļām sajūsminādamies. Vērošana bija desmitkārtīgi uzlabojusies, tagad pilsētiņas dzīvei sekot būs daudz interesantāk. Nez, kāpēc gan tā žestikulē pa vidusskolas logu labi redzamā jaunā skolotāja praktikante? To Jaspis uzzinās pusdienlaikā, kad garām trauksies skolēni.

Desmit trīsdesmit. Dārzā ar savu korejiešu traktoriņu izbrauca Greno. Kabīnē blakus sviestmaižu kastei kratījās plastmasas kokakolas pudele. Jaspim jau sen bija radušās aizdomas, ka kaimiņš limonādei kaut ko piejauc klāt. Jo vakaros, kad viņš atgriežas no savas cidoniju plantācijas, traktoriņš ļoti vieglprātīgi un strauji līkumo pa izmiekšķēto lauku celiņu.

Bez piecām vienpadsmit. Vilindžers aizstiepa uz veikalu divus tīkliņus ar tukšām pudelēm, burkām un tml., no kurām visvairāk bija… Dominēja… Jaspis pagrozīja asuma regulētāju. Jā, "Holsten" pudeles.

Tieši divpadsmitos blāvajā dienasvidus saulē aizsnaudās vecīte Kreim, bet viņas pļaviņā izlaistās vistas ņēmās cītīgi kašņāt netālā dārziņa zemeņu dobes un jāņogulāju saknes.

Pusviens. Arčibalds Kičeners, kā parasti, aizslāja uz "Mēness aci" vienu no divām pilsētiņas kafejnīcām apēst ābolmaizīti un izdzert glāzi tējas. Lai gan… Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, policistam vairāk interesēja papļāpāt ar kafejnīcas bārmeni simpātisku, tumšmatainu skuķi, kas nesen beigusi vidusskolu un atteikusies no domas stāties kādā universitātē, jo vārgais tēvocītis solīja šo kafejnīcu atstāt viņai.

Bet pēc piecām minūtēm pie "Mēness acs" apstājās kāds gluži jaunā sarkanā mazdā sēdošs garāmbraucējs, lai pavaicātu ceļu uz… Arčibalds sparīgi pamāja ar roku, un šaubu vairs nebija. Pie vecā Vervja, uz pieminekļu darbnīcu. Tālskati rokā sažmiedzis, Jaspis veikli aizripoja pie ziemeļu loga.

Saviebās. Kā vienmēr: pelēks, mutuļojošs mākonis (putekļu vērpetes?), caur kuru tomēr kaut kā izspiedās tāla un neskanīga akmens slīpēšanas mehānismu dūkoņa. Neizskaidrojami draudi, slēptu dusmu viļņi plūda no šīs celtnes un visām tām sasodītajām darbnīcām. Tieši pa šo logu uz viņu tajā neaizmirstamajā naktī bija raudzījies mirušais brālis… Jaspis ar pūlēm pasmaidīja; juta, kā krūtis sīkām adatiņām dursta baiļu aukstums: varbūt mirušais bija atnācis no darbnīcām auksts, no akmens, noslīpēts, ar pulētiem granīta vaigiem… Tāds, kāds attēlots uz kapa pieminekļa: balta, neizteiksmīga seja bez jebkādām izteiktākām pazīmēm. Oreinšteinam Vervja darbs nekad nebija paticis.

No vecā nebija ne smakas, vienīgi divas pieminekļu rindas drūmi rēgojās blakus nojumēm. Ar brezentu pārklātas (interesanti, kādēļ?), tās gaidīja lietu, miglu vai velns zin' kādi vēl sliktu laiku, kad redzamība samazināsies līdz minimumam… Tad iznāks viņš, tumšā lietusmētelī ietinies stāvs, un atkal kals mirušo vārdus, ar svītriņu starp diviem datumiem apzīmējot cilvēka dzīvi un viņa darbus.

Tātad Greno kokakola un veča pieminekļi. Šodien, jo pret vakaru solīja lietu. Pat negaisu.

Vēlāk Jaspis piezvanīja Arčim uz nodaļu.

-     Šovakar apturi Greno, kad viņš atgriezīsies no dārza, viņš ierosināja. Kamēr vēl nav nogāzis kādu ceļa zirni… Un noteikti painteresējies, kas tas par šķidrumu viņa limonādes pudelē. Varēsi savai priekšniecībai uzrakstīt par vienu protokolu vairāk.

-     Pateicos, laipni atsaucās Arčibalds. Kā tev ar veselību?

"Idiotiskāku jautājumu invalīdam laikam neizdomāsi," klusībā nodomāja Oreinšteins. Inspektors turpināja:

-    Tad es vakarā piekāpšu, ja? Varbūt tev ir literatūra par Gurdžijeva skolu? Varbūt? Paskaties!

Pievakarē tiešām sāka līņāt, strauji satumsa, tomēr solītā negaisa nebija, un lietus salīdzinājumā ar vakardienas gāzienu smidzināja pavisam mēreni.

Jaspis piestiprināja tālskata statīvu pie ziemeļu loga palodzes un gaidīja, kad parādīsies pieminekļu meistars dabas apstākļi tam bija vispiemērotākie. Taču viņa vietā Oreinšteins sagaidīja tanti ar kūpošu kāpostu zupas šķīvi pusdienas un vakariņas, jo viņa grasījās iet pie draudzenes ("Vilipsone, tāda pati skābumķērne, lai viņu visi velni") skatīties filmu "par mīlestību". Labi, atteica Jaspis, bet šī jau sastingusi stāvēja un blenza uz palodzi. Kas tas? Lampas statīvs puisis caur zobiem izgrūda un, lai izvairītos no turpmākiem jautājumiem, likās virsū pārsālīto kāpostu šķīvim. Tālskati Oris bija paguvis paslēpt, bet statīvs palicis. Par laimi, Beze tovakar bija ne visai ziņkārīga, jāatzīst, pat izklaidīga. Sēca dziļāk un klepoja biežāk nekā parasti. Jaspis tūlīt to ievēroja un domās vismaz par pusgadu saīsināja tantes dzīves laiku. Šķīrās viņi gandrīz draudzīgi, sarkastiski novēlēdami viens otram labu vakaru.

Viņš piebrauca pie paslēptuves, paņēma jauno tālskati (vecais bija pabāzts zem gultas). Steigšus piebrauca pie statīva un nolaida to līdz acu līmenim. Drīz vajadzētu ierasties Arčim, bet līdz tam vēl jāpapētī vecais Vervonijs ja vien šis vispār parādīsies. Jaspis tūdaļ bija novērtējis statīva priekšrocības: ainava ne mazdrusciņ neraustījās, varēja daudz labāk ieskatīties. Viņš nolamājās. Tajās sasodītajās desmit minūtēs, kamēr Jaspis ēda, pieminekļu meistars jau bija paguvis atsegt vienu no noslīpētajām akmens plāksnēm un tagad steidzīgi vicināja āmuriņu, no kalta apakšas birdinādams slapja granīta šķembas. Vieglais lietus tikpat kā netraucēja, toties stiprais tālskatis ļāva labāk saskatīt detaļas. Burtu galiņus meistars ielocīja, uzsitot pa kaltu un tajā pašā brīdī pagriežot to uz sāniem iznāca kaut kas līdzīgs komatiņam, kuru vēlāk apdarināja ar citu, pavisam mazu kaitinu. Viņa kustības bija nesteidzīgas un daudzu gadu pieredzes nodrošinātas, tomēr nez kādēļ nomācošas. Tā nepielūdzamā stingrība, kas tīru, pelēku akmeni pārvērta noslēgtā nāves simbolā, tā lēnā un šķebinošā, monotonā klaudzināšana, kuras atbalss uzšķērda lietus smalci, tā… Tā, it kā grebtu dzīvu augumu, kas svaidās, sitas… Oreinšteins ar pūlēm atrāvās no tālskata, juzdamies tā, it kā būtu izrāvies no gļotainiem, aukstiem slīcēja apkampieniem… Interesanti, kas šo pieminekli pasūtījis? Negribīgi atkal paskatījās, noregulēja asumu, visu uzmanību koncentrēdams uz uzrakstu, kas bija gandrīz pusē vecis strādāja fenomenāli ātri.

SOFIJA KR vēstīja baltie, izdaiļotie burti, it kā grasitos paziņot pasaulei kaut ko priecīgu, piemēram, Sofijas kāzu datumu… Tomēr kāzām par godu pieminekļus neviens neliek. "Sofija Kreveļainā", "Sofija krāj gardumus" acis neatraudams, pie sevis klusi murmināja Jaspis. Te meistars mazliet pavirzījās pa labi, atsegdams burtu E. Tātad jau SOFIJA KRE… Nu, tālāk, tālāk! Un tad vēl nojauta nerimstas un čukst ausī, ka tas nav gluži nejauši. Cik labi, ka viņš ir iegādājies normālu tālskati, ar veco tik tikko varēja uzrakstu kontūras saskatīt! Pie pēdējiem burtiem Vervis nez kādēļ kavējās, un Orim sāka sāpēt sprands. Nolādējies iztaisnojās. Paskatīsies, kad vecais pabeigs. Tikai pastāvīgi jāuzmet acs, lai šis beidzis nepaspētu akmeni aizsegt ar brezentu.

Kur Arčibalds? Istabā bija kluss. Tikai koka sienas brakšķēja, un no krītošo lāsīšu miljoniem tik tikko dzirdami dunēja skārda jumts. Stūros pamazām savilkās tumsa. Vakars lietū…

Da da dum! Lejā kāds skaļi pieklauvēja, un Oris, aiz pārsteiguma pat noskurinājies, uzsauca, lai nāk iekšā. Kā vienmēr, ar skaļu sveicienu iekšā ievēlās… Jā, Arčibalds. Taču tante jau bija aizgājusi, un neviens viņam neatbildēja. Policists pa koka kāpnēm veikli uzkāpa augšā.

-    Sveiks, Jaspi! viņš uzsauca mundri, pavisam ne tā, kā pienāktos pēc darba dienas.

Bet tāds jau tas viņa darbs bija: pēdējais lielākais notikums dažu vistu zādzība atgadījies pirms diviem mēnešiem, turklāt jau nākamajā dienā vistas tika atrastas (gan bez galvām) pie pilsētiņā pazīstama alkoholiķa.

Tā ne visai labi par draugu padomājis, Oris kā kompensācijai pasteidzās pastiept roku sveicienam.

-    Kā tad klājas? apvaicājās Arčibalds. — Vai savā bibliotēkā atradi kaut ko ezotērisku? Vai ir tas, ko lūdzu?

Viegli pasmaidījis, Jaspis norādīja uz galdu, kur gulēja trīs grāmatas.

-     Blavatska interesē?

-    Vairs ne.

Arčis izklaidīgi pašķirstīja grāmatas. Tad uzmeta skatienu Jaspim un ieraudzīja tālskati ar statīvu.

-     Kas tad tas?

Viņš blenza uz metāla izstrādājumu, it kā tādu redzētu pirmo reizi dzīvē. Jaspis ar zināmu apmierinājumu nodomāja, ka tante statīvu bija ieraudzījusi ātrāk.

-     Vēroju veco Vervoniju, lakoniski atbildēja Oris. Ehē…

Puisis ar plaukstu iesita sev pa pieri.

-    Pagaidi! Jaspis uzsauca policistam, kurš jau vēra muti, lai kaut ko sacītu vai vaicātu. Ceļu!

Un, gluži kā piedalītos invalīdu sacensībās, aizbrāzās pie loga, pagrūzdams sānis ceļā patrāpījušos krēslu. Drebošām rokām noregulēja tālskati. Un jau vieglāk uzelpoja, redzot, ka meistars vēl darbojas pie akmens. Vervis nupat bija beidzis darbu un saliecies stūķēja mugursomā savus darbarīkus, lielākoties dažāda izmēra kaltiņus. Blakus rēgojās zaļš, riebīgs plankums brezents, ar kuru večuks cieši nosegs savu mākslas darbu.

Jaspis zibenīgi noregulēja skaidrāku attēlu SOFIJA KRE1MSON, nāves datums -, un jau pēc mirkļa uzrakstam uzgūla raupjš brezenta audums. Nolādēts, vecis sajuta, vai?! Vervonijs pielaboja brezentu, piespieda tā malas ar akmeņiem, lai vējš nenopūš. Un aizgāja; melns, rēgam līdzīgs tēls izgaisa lietū. Vecais psihopāts. Oreinšteins aizdomājies atrāvās no tālskata.

-     Nu? mazliet ironiski ievaicājās Arčibalds, kurš šai laikā bija pacietīgi vērojis viņa muguru. Apgūsti pieminekļu mākslu?

Vēl joprojām aizdomājies, Jaspis lēni brauca uz galda pusi.

-     Pie velna to pieminekļu mākslu, ja es… viņš murmināja. Sofija Kreimson… Varbūt zini, kas tā tāda?

-     Protams, ka zinu ja jau esmu policists. Tā taču tava kaimiņiene, mīļais cilvēk! Nu, tā vecīte…

-     Ko?… Jaspis atzvēlās atpakaļ krēslā. Tu gribi teikt, ka vecā Kreim?! Es taču vēl šodien… viņš gribēja pabeigt: "…redzēju viņu snaužam saulē," taču aprāvās.

Atkal sāka kā traks griezt ratiņu riteņus un aizjoņoja pie dienvidu loga.

-     Kas tev lēcies? satraukti iesaucās policists, taču Oreinšteins viņā neklausījās, tikai klusēdams skatījās pa logu, kamēr rokas līdz baltumam maidzīja ratiņu rokturus.

-     Arčibald, panāc šurp! viņš neskanīgā balsī aicināja.

Tas, pieri krunkās savilcis, piegāja. Aiz loga smidzināja;

lietus visu bija pārklājis ar drūmu, pelēcīgu miglu. Taču, cītīgāk ieskatoties, arī caur miglu varēja saskatīt vientuļo, kaulaino veco Kreim… Kā statuja sastingusi, viņa sēdēja tajā pašā krēslā zem plūmēm, kur bija iesnaudusies ap pusdienlaiku, vistas ganot… Iesnaudusies… Un joprojām snauda lietū…

-     Bet… Ak Kungs… Vecā Kreim… satriekts murmināja Arčibalds.

Lietus slacīja vecītes vaigus.

-     Jāpiezvana viņas meitai! Jaspis pagriezās uz telefona pusi.

-     Pagaidi! Arčis pēkšņi bija aizdomu pilns. Kā tu uzzināji? Ka vecīte mirusi?

Padomājis Oris nolēma teikt taisnību.

-     Nu, vispirms viņa no šejienes ir labi redzama.

Taču Arčibalda prāts jau darbojās policista dedzībā.

-     Nevajag, labi? Pirms piecām minūtēm tu vēl neko nezināji. Tikai vēroji, kā tas pusjukušais pieminekļu taisītājs Vervonijs kaļ savus akmeņus. Un tad pēkšņi ne no šā, ne no tā…

Viņš apklusa, ļaudams, lai Jaspis turpina.

-     Jā, tas, drūmi pasmaidījis, apstiprināja. To, ka vecīte mirusi, vēl neviena dzīva dvēsele pilsētiņā nezināja, bet Vervonijs JAU IEKALA PIEMINEKLĪ VIŅAS NĀVES DATUMU!

* * *

-     Piespiedīsim veco pie sienas! Pa priekšu soļoja apņēmīgi noskaņotais Arčibalds. Es jau runāju ar Sofijas Kreimson meitu, viņa apliecina, ka par pieminekļa likšanu nemaz miv domājusi. Tātad nekāds pasūtījums Vervonijam nevarēja būt! Interesanti, kā viņš to izskaidros?!

Jaspis, ar rokām lēni griezdams ratiņu riteņus, drūmi ripināja tos nopakaļ. Viņš gan nebija tik sparīgi noskaņots.

Kas tad par to, ka meistaram ir piemineklis mirušajai? Vai tas ar likumu aizliegts, vai?

-     Galvenais kā viņš uzzinājis par vecītes nāvi?! policists turpināja sarunāties pats ar sevi. Vai tik pats nebūs roku pielicis, ko?

Viņš apklusa un apstājās tieši darbnīcas vārtu priekšā. Senatnīgie, grezni izlocītiem dzelzs zariem rotātie vārti nepavisam nesaderējās ar noplukušo dēļu sētu abpus tiem. Visticamāk, tos dabūjis no kādas paputējušas aristokrātu dzimtas, vairākas tādas puspamestas muižiņas bija izsvaidītas pilsētiņas pievārtē.

Pie vārtiem Arčibalda apņēmība mazliet saplaka. Policists pagriezās, pagaidīja, līdz piebrauks Oreinšteins, un tikai tad uzsauca, lai atver, jo ieradusies pilsētiņas policija. Un lai suņi tiktu piesieti! Jo, ja tie kluptu virsū, viņam ir tiesības tos nošaut! Tā tukšajam pagalmam aiz vārtiem piedraudējis, policists vairākkārt dziļi ieelpoja un izelpoja. Spēkus līdz pēdējam sasprindzinājis, Jaspis smagi tvarstīja gaisu. Bet ne jau tādēļ, ka būtu sevišķi noguris. Acis iepletis, viņš skaidri redzēja, kā…

Glums, vibrējošs gaiss jaucās ar pelēkiem mutuļojošas masas pikučiem… Visa šī riebeklība viļņiem vien vēlās pa pagalmu, bez skaņas sašķīzdama pret sīkiem pilieniem nosēto vārtu dzelzi… Burvja miteklis…

Viņus ielaida strādnieks ar nedrošu skatienu, tērpies saburzitā apģērbā. No suņiem nebija ne vēsts acīmredzot Vervonijam to nebija. Uz jautājumiem neatbildējis, strādnieks tikai piesmakušā balsī noburkšķēja, ka īpašnieks ir darbnīcā, un tūdaļ nolīda malkas šķūnim līdzīgā nojumē.

-     Tad tādas tās lietiņas! iesvilpās Arčis. Ejam!

Tikko turēdamies, lai riebumā nesaviebtos, aukstās, mitrās putras pieskārienus sejai jūtot, Oris lēni brauca nopakaļ. Bija tāda sajūta, it kā airētos pa indīgu miglu. Vai gan to vispār iespējams elpot? Vai tiešām Arčibalds nemana to pārdabisko draņķi?!

-     Vervonija kungs? Pilsētiņas pieminekļu meistars?

No pieminekļa, kuru, jāteniski uz tā apsēdies, bija berzis ar smilšpapīru, lēni kā dūmi piecēlās garš, izģindis… Vecis? Nē, tā vis nevarēja sacīt, kaut gan viņa garie, sapinkājušies mati bija gluži sirmi. Debeszilas acis, seja gluda, bez grumbām, taču iekritušiem vaigiem. Ass, kumps, plēsonīgi uz priekšu izšāvies deguns… Par veci viņu varēja nosaukt tikai iztālēm. Cilvēkbūtnes vecums nebija nosakāms. Visu to varētu ievērot ari Arčibalds, taču policists acīmredzot neredzēja tāpat kā to, ka gaisā lidojošais, visapkārt ņirbošais pelēkais, pretīgais šķidrums, pieskaroties meistara augumam, īsi uzdzirksteļo. Un ka no viņa dveš sveloša mitruma un ledaina aukstuma viļņi…

Vervonijs ir netaisījās atbildēt, tikai sakrustoja rokas uz krūtīm. Arčibalds mēģināja citādāk:

-     Lūdzu, parādiet savus pieminekļus.

Šķībi pasmaidījis, viņš norādīja uz nojumi, kurā bija pazudis strādnieks. Visi klusēdami devās turp. Divas rindas ar brezentu pārklāto pieminekļu izskatījās tāpat. Arčis jautājoši paraudzījās uz Jaspi: kurš? Uz Vervi neskatīdamies, viņš pamāja tas.

-    Vai drīkst? jau vilkdams nost brezentu, noprasīja policists.

Viņu acu priekšā atsedzās pelēka granīta piemineklis ar Sofijas Kreimson vārdu un uzvārdu, viņas dzimšanas un vakardienas nāves datumu. Vervis vēlreiz pasmaidīja.

-     Kad… pa kuru laiku paspējāt? acis piemiedzis, prasīja Arčibalds. Un kas to pasūtīja?

-    Šorīt. Pasūtījuma pagaidām nav bijis. Pieminekļu meistara balss atgādināja elektrības dzirksteļu sauso sprakstēšanu.

-    Tad kāpēc? Ja nu viņas meita izlems, ka pietiek ar koka krustiņu?

-     Meistara nojauta. No Vervja mutes turpināja skanēt auksti spraksti. Līdz citai pieminekļu darbnīcai ir sešdesmit kilometri.

-     Labi, tas nav svarīgi. Lūdzu, atbildiet: kā jūs paspējāt? Pat ja par vecītes nāvi esat dzirdējis šorīt agri no rīta, piekritīsiet, ka tādu pieminekli uztaisīt pāris stundās, kamēr mēs te ieradāmies, nav iespējams…

Vervonijs pretīgi pasmaidīja, dzeltenus zobus rādīdams. Tad demonstratīvi lēni piegāja pie blakus stāvošā aizsegtā pieminekļa. Norāva brezentu. "Antonijs Maspo". Pensionārs Maspo! Uz pieminekļa trūka tikai nāves datuma.

-     Skaidrs? Vervonijs kā putns jautājoši sašķieba galvu. Te ir visi pilsētiņas iemītnieki, kas vecāki par sešdesmit pieciem gadiem… Vēlāk man atliek pierakstīt tikai vienu nāves datumu.

-     Bet kādēļ jūs turat tos aizsegtus? jau bezcerīgi murmināja Arčibalds.

-     Vai tad jūs gribētu redzēt šeit savu vārdu?

-    Vienalga… Vienalga… tiepās policists. Mēs labi zinām, ka jūs…

-    Ejam, Arčibald! viņu pārtrauca Jaspis. Paldies par informāciju, Vervonija kungs!

Tas klusējot zobgalīgi palocīja galvu. Pavadīja viņus līdz vārtiem.

-     Starp citu, kur jūs ņēmāt šos vārtus? Oreinšteina gandrīz aiz rokas vilkts, Arčis joprojām nemitējās piesieties.

-     Ššššitie vārti, puika, te stāvēja, kad tu vēl bez biksēm ssskraidīji, nošņācās beidzot no pacietības izvestais meistars un aiz viņiem skaļi aizcirta vārtus.

Debesīs trīsoša dienas vidus saule.

Klusi lādēdamies, Arčibalds stūma invalīda ratiņus, palīdzēdams Jaspim braukt.

-     Es taču nevaru viņu iesēdināt, gandrīz raudulīgi žēlojās policists, tikai par to, ka viņš akmenī pareģojis Kreimson nāvi!…

Viņi šķīrās pie Oreinšteina mājām.

-     Vēro viņu, labi? sarūgtināts lūdza Arčis. Un ja kas tūdaļ pat zvani man. Kaut vai naktī.

-     Labi. Jaspis skumji pamāja. Bet tagad viņš būs piesardzīgāks. Mēs esam sevi nodevuši, Arč. Vajadzēja nopietnākus pierādījumus.

Domās iegrimušais policists, šķiet, Oreinšteina vārdos nemaz neklausījās.

-     Vai zini, viņš, tā savādi uz Jaspi paskatījies, izmocīja, man šķiet, ka viņš ir pats Velns.

* * *

"Vai tu zini, kā Dievs var tevi glābt?" Blakus uzrakstam trekns, melns krusts. Lapele bija atnākusi pa pastu kopā ar avīzēm un jau paguvusi Bezālijā raisīt jaunus reliģiozitātes uzplūdus. Atgriezusies no Kreimson bērēm, viņa visu dienu tarkšķēja par cilvēciskās esības nīcību un Dieva žēlastību, mudinādama Jaspi kaut reizi pašam pasūtīt svēto misi mirušo dvēselēm. Bet Sofijas meita gandrīz nemaz nav raudājusi un vispār nav izskatījusies diez ko noskumusi, varbūt tikai mazliet bālāka un nogurusi. Un bēru mielastu nav rīkojusi. Pieminekli gan likšot jau pasūtījusi pie Vervonija. Bet māju droši vien pārdos, lai arī… Bet kāpēc māsasdēls tik bāls? Vai kaut kas nav labi? Varbūt validolu vajag?

Ir labi, labi, ātri nomurmināja Jaspis un palūdza atstāt viņu vienu.

Tante apvainojusies norāpās lejā gatavot pusdienas un noskaitīt lūgšanas "par visiem bezdievjiem".

Tātad meistars nebija kļūdījies. Interesanti, vai šim ir piemineklis arī pašai Bezālijai? Viņai taču vēl nav sešdesmit pieci… Un Jaspim? Nu jā, viņš vispār gandrīz vēl bērns, tomēr, ņemot vērā dažus apstākļus, viņam minēto vecumu sasniegt nez vai izdosies…

Mēģināja klausīties radio, tomēr drīz pārstāja, diktora muļķīgā, māksloti līksmā toņa aizkaitināts. Vakarā atkal būs lietus… Neko darīt rudens… Jaspja krūtīm bija uzgūlis kaut kas smags, it kā būtu noticis nelabojams ļaunums. Pret vakaru šī sajūta pastiprinājās. Piezvanīja Arčis. Vai nekas sevišķs nav noticis? Nē, bet šovakar varētu notikt, ja līs. Policists, saprotoši noducinājis, nolika klausuli. Jaspis turpināja mētāties, nerimās un braukāja pa istabu, kas bija kļuvusi tāda kā sveša un neomulīga. Mēģināja lasīt, bet pēc piecām minūtēm nometa grāmatu biezu Paipera romānu. Krūtīs strauji dauzījās sirds. Augumu pārņēma sāpīga satraukuma pilna smeldze. Oris mēģināja saņemties un nomierināties, elpodams saskaņā ar joga Ramačarakas instrukcijām. Velti. Visas pūles izklīdināja viena vienīga baiga doma: "Kā uzvārdu Vervis izkals šoreiz?" Sāka drebēt rokas. Piezvanījis uz leju tantei, palūdza viņu šovakar netraucēt un nekādas pusdienas nenest. Kad šī sašutusi sāka burkšķēt, cik ļoti nopūlējusies ar ēdiena gatavošanu (šķiet, frikadeles ar kāpostiem), viņš nometa klausuli. Tagad Beze vismaz dienu ar viņu nerunās. Tas nekas galvenais, lai gatavo ēst un nemaisās pa kājām. Pa kājām. Viņš histēriski iesmējās.

Līt sāka tikai ap pusvienpadsmitiem, kad jau bija pavisam satumsis. Nemiera pārņemts, Jaspis braukalēja no viena loga pie otra un skaļi lamājās. Kad beidzot? Gaismu viņš neiededza. Pieminekļu meistars droši vien būs sapratis, kam var pateikties par policista vizīti, lai arī uz Ori, šķiet, toreiz tā arī ne reizi kārtīgi nepaskatījās. Saprast nemaz nebija grūti: Oreinšteinu māja bija vienīgā palielā celtne darbnīcas tuvumā, no kuras varēja saskatīt, kas notiek viņpus sētas. Tagad večuks būs piesardzīgāks… Bet vai tiešām strādās gluži tumsā?

Beidzot Jaspis bija sagaidījis. Nē, vai tik nespokojas? Nu kādi gan šai gadalaikā jāņtārpiņi?! Dzirksts darbnīcas pusē atkal uzplaiksnīja un, par garu staru pārtapusi, sāka vandīties tumsā. Starmetis. Sēkdams Jaspis steigšus stiprināja pie palodzes tālskata statīvu. Noregulēja asumu. Gaismas kūlis lēkāja pa brezenta pārklātajiem kapakmeņiem, līdz sastinga pie viena uzkumpuma. Vervonijs uzmanīgi noņēma pārklāju. Pagāja dažus soļus nostāk, lai papriecātos pats vai arī… lai to redzētu Jaspis?! Kapakmens bija tukšs. Oris noslaucīja no sasprindzinātās skatīšanās izspiedušās asaras un noregulēja vēl asāku skatu. Pa starmeša gaismu atstarojošo slapjo granītu lejup tecēja lietus straumītes. Pilnīgi gluds, bez jebkādiem ierobiem. Kam gan Vervis to (Jaspis nemaz nešaubījās) rāda? Roka sānā iespiesta; meistara melnais stāvs nedaudz, tomēr manāmi trīcēja, drebēja. Tā ka pat starmeša gaismas stars mazliet lēkāja. Ora ausis caur lietus vienmērīgo šalkoņu sasniedza… Tāda kā vāja atbalss… Kā stikla lausku šķindoņa… Vervonijs… Smējās? Puisis iekoda lūpā un juta, kā nemiera pārņemtajā sirdī pamazām iesūcas aukstums. Lielā, tumšā kapuce neļāva saskatīt veča seju, taču, pat ja viņš smējās, tas nebija ilgi. Meistars novietoja starmeti uz blakus esošā pieminekļa tā, lai gaismas kūlis plūstu tieši uz atsegto akmens plāksni. Un sāka lēnām vilkt no mugursomas darbarīkus.

Jaspis atrāvās no tālskata, lai atgūtos acis, gar kurām jau raibs sāka mesties. Sirds dauzījās kā pneimatiskais āmurs. Āmurs? Viņam šķita, ka dzird tos vājos klaudzienus no darbnīcas puses. Jā, jā, tā drūmi… Lietū… Tiek nogalināti cilvēki. Kurš? Knaukššš, knaukššš… Skanēja lietū. KURŠ? Un kad? Vai brīdī, kad tiek izkalts pēdējais burts vai cipars? Vai vēlāk? Jauno Oreinšteinu sāka kratīt drebuļi.

Stingdams no aukstajiem sviedriem, kas plūda pār muguru, viņš stīviem pirkstiem kaut kā tomēr sagrābstīja tālskati. Taču meistara stāvs pilnīgi aizklāja to, ko viņš jau varētu būt izkalis… Kas būs būs. Pēc desmit minūtēm būs jau pusē. Tad Oris paskatīsies. Atkal atrāvās no loga un juta pie miesas pielipušo kreklu. Kas ar viņu notiek?… Tās taču ir blēņas, pilnīgas blēņas, ka tikai dēļ muļķīgiem akmenī iekaltiem simboliem kāds varētu… Mirt Jaspis negribēja. Lipīgajā, smacīgajā tumsā minūtes ritēja murgaini lēni. Nē, tās neritēja, bet gan līda, vilkās, rāpoja, likdamas līdz pēdējam uzvilktajiem nerviem vai plīst… "Mēs taču nenodarījām viņam neko ļaunu," Jaspis jau nez kuru reizi lūkoja pats sevi pārliecināt. "Tas viss ir sapnis… Nē, nejaušība… Sakritība… Bet kas gan, ja ne realitāte… Mitra, lipīga kā tā putra Vervonija pagalmā… Jau?" Klaudzināšana, ja vien tas nebija dzirdes māns, apklusa. "Mēs neko neesam izdarījuši, lai viņu apturētu!" pie novēlota secinājuma nāca čokurā sarāvušās smadzenes. "Ātrāk, kamēr nav par vēlu, citādi dabūsi mocīties līdz rītam!" Stāvs noliecās pie… "Pat visļaunākajā gadījumā pašlaik viņam visbīstamākais ir Arčibalds" iepīkstējās smadzenes. Meistars stāvēja kā nakts reklāmu stabs, iztapīgi apgaismodams… Oris sēkdams izelpoja. ARČIBALDS KORNĒLIJS KIČENERS, bet datums… Starmetis piepeši sāka pētīt kaut ko sānos, tad aizslīdēja pār citu nosegto kapakmeņu augšgalu un… Nodzisa, atstādams nepacietībā trīcošo Jaspi tumsā…

Nekavējoties metās pie telefona. Nolādēts tumsā nevarēja saskatīt aparāta taustiņus… Kamēr ieslēdza naktslampiņu, šķiet, pagāja vesela mūžība. Aizelsies uzspaidlja policista mājas numuru… Klusums. Pēc tam īsi signāli. Nolādētais nejēga ar kādu sarunājās. Tādā bridi! Varbūt ar… Nav svarīgi. Galvenais, ka dzīvs. Vismaz pagaidām. Būs jāpiezvana rīt, pēc iespējas agrāk no rīta, un jāpasaka. .. Vervoniju nāksies ņemt ciet jebkurā gadījumā.

Viņš aizmiga tikai pret ritu, savanditos palagos satinies. * * *

CELIES, TAVS DRAUGS MIRIS!

Kāds smagiem soļiem kāpa pa kāpnēm. Pie velna, vakar neizlika skārdeņu barjeru! Un devās gulēt neizģērbies. Viņš ar pūlēm centās izrauties no miega lipīgajiem apskāvieniem. Kāds pagrabinājies (pie velna, tante!) vēra istabas durvis. Oris, uz drebošiem elkoņiem pieslējies, smagi mirkšķināja miega pilnās acis.

Celies, puis, tavs draugs miris!

Viņa pat bija sataisījusi raudulīgu, žēlabainu balsi. Ak tu, krustmāte!

-     No rīta atrasts pie gultas ar telefonu rokā…

Bezālija pārvilka pirkstus pār gluži sausajām acīm. Tas

jau ir par daudz!

-     Sirdslēkme, jau sen sirds slima bijusi…

Vecā muļķe… Kāpēc viņa uzreiz nesaka?! Kurš, kurš, kurš?

-     Kurš?

Viņa dobjā balsī:

-     Arčibalds Kičeners.

* * *

-…un noteikti ar optisko tēmēkli, ņem vislabāko, kādu atradīsi, bet, ja izvēles nav, vienalga, kādu.

Jaspis apklusa un atkal iemalkoja alu, acu uz Andri nepaceldams. Tas klusēja. Jau kuru reizi Oris vaicāja:

-     Kā tad būs?

Klusums.

-     Varēsi?

Andrim nebija, kur sprukt, un viņš sāka spirināties pretī. Ar rokām nikni gumzīja jakas stūri. Līdz beidzot drūmi, negribīgi izmocīja:

-    Ori… Saproti pareizi, bet… Vai tev ir atļauja ieroča turēšanai?

-    Ja būtu, es nelūgtu tev šo pakalpojumu, Oreinšteins rāmi atbildēja.

-     Nevaru, Ori, nē. Tas jau ir nopietni. Andris joprojām gumzīja jaku. Nē, Jaspi, nē.

Ko iesākt? Oreinšteins sajuta acīs riežamies asaras. Nenoticēs taču. Noteikti nonoticēs, pat ja pastāstītu. Un izlēma.

-     Labi, tad cita runa. Man vajadzīgi divi cilvēki. Nu, pats saproti, kādi. Ne jau bandīti, bet… Tādi, kas gatavi uz visu, ja par to samaksā.

Andris ievaidējās.

-     Priekš kam, Ori, priekš kam?

-    Tagad es to nevaru teikt. Taču garantēju, ka neviens no tā necietis. Un… Tas tev.

Jaspis sniedza Andrim prāvu banknoti, taču šis tikai atgaiņājās.

-     Nemuļķojies, mēs taču esam draugi. Ko varēšu, to palīdzēšu, ja jau tik ļoti vajag, bet… Tu man skaties!

Oreinšteins atviegloti uzelpoja.

Vakarā viņi bija klāt. Divi. Abi no tuvējās pilsētiņas, tātad vietējiem nepazīstami. Tas labi.

-    Trešā daļa naudas tagad, pārējais pēc darba. Jaspis uzreiz ķērās pie lietas, un šie piekrītoši pamāja.

-    Visam jānotiek šonakt. Tiklīdz vecis beigs kalt vārdu un dzimšanas datumu, tu viņš ar pirkstu norādīja uz vienu, aizdedzināsi nojumi. Meistars, protams, metīsies to dzēst, nu, un vispār izcelsies jukas. Nekavējies meties no turienes prom, lai tiktu sveikā cauri!

-    Tikmēr tu, viņš pievērsās otram, — pielavīsies klāt ar kaltu, ko tev iedevu, un iekalsi nāves datumu. Tādu datumu…

Jaspis apklusa, prātodams, ar cik viņam varētu pietikt. Eh, ar tādām kājām…

-…lai iznāktu tieši simt gadu ilgs dzīves laiks. Vai skaidrs?

Sie pamāja.

-     Naudu es jums izmetīšu pa logu, pēc tam pacentieties pēc iespējas ātrāk no šejienes pazust… Un… Ja nu kas jūs mani nepazīstat.

Kafiju litriem tempdams, Oris kaut kā sagaidīja vakaru. I.aiks kā par spīti iegadījās labs, vakarpusē lēni rietēja sarkana saule… Rīt apglabās Arči… Jaspis sažņaudza dūres. Ja šonakt neizdosies, arī viņu tāpat… Nāksies apglabāt. Tikai vai Vervonijs parādīsies? Lietu taču nesolīja. "Ir jāparādās", nosprieda Jaspis, "citādi viņš pārāk aizkavētos un dotu man iespēju atgūties un kaut ko pasākt." Nolādētais izdzimtenis!

Nakts bija klusa. Tik klusa, ka Oreinšteins skaidri dzirdēja no pilsētiņas otras puses plūstošās raudas. Tur bija Arčibalda mājas.

Starmetis uzplaiksnīja tikai ap vienpadsmitiem. Vervonijs devās uz darbu veikt savu žēlsirdības cirtienu, piebeigt sev ceļā patrāpījušos invalīdu. Viss bija tāpat kā vakar, tikai nelija. Meistars atkal novietoja prožektoru tā, lai tas apgaismotu jauno neaizsegto granīta pieminekli, un ķērās pie darba.

Zobus sakodis, Oris ar pūlēm atrāvās no tālskata. Nav īpaši patīkami raudzīties, kā tevi nogalina. Lēni noskaitījis līdz trīssimt piecas minūtes -, viņš atkal paskatījās. Skaidri redzams bija tikai uzvārds OREINŠTEIN, braši iekalts sarkanā granīta plāksnē. Vervonijs tieši tobrīd kala dzimšanas datumu. Kur viņi ir? Ātrāk!

Pēc mirkļa aiz sasprindzinājuma viņam no deguna sāka tecēt asinis. Augsts asinsspiediens vai… Sāk piepildīties Vervonija ļaunie nodomi… Pēkšņi nakts klusumu pāršķēla sausi spraksti. Liesmoja nojume. Dzeltenas uguns mēles cēlās augšup pa dēļu sienām, sasniegdamas jumtu. Drīz sāks sprāgt šīferis. Kur Vervonijs? Viņš nebija redzams, arī starmetis izdzisis. No tālienes atplūda satraukti kliedzieni ap piebūvi skraidelēja tumši silueti. "Vai pirmais aizbēga? Vai otrais kaļ datumu, kas pagarinās manu dzīvi vismaz par astoņdesmit gadiem?" dūcošajā galvā virpuļoja domas.

Pār lūpām un zodu atkal notecēja silta straumīte, taču Jaspis tikai novilka ar plaukstu gar degunu un nenolaida acis no ugunsgrēka. Pagāja piecpadsmit minūtes, bet pirmais joprojām nerādījās. Vēl desmit. Uguns jau sāka noplakt: sienas un jumtu sen aprijušai, tai vairs nebija ar ko baroties, turklāt atjēgušies ļaudis ar spaiņiem lēja ūdeni uz krāsmatām. Pēc pusstundas ārā iečabējās. Jaspis atvēra logu.

-    Eu, tumsā kāds čukstēja, kā mācēju, tā izkalu, turklāt bija tumšs. Bet salasīt var.

-     Labi, Jaspis klusu atbildēja un nometa lejā banknošu žūksnīti. Kur pirmais?

-    Nav te bijis? Tātad noķerts… Velns, velns… Tad es pazūdu!

Vēlāk, jau nākamajā dienā, Oris uzzināja, ka ugunsgrēka vietā atrasti apdeguši cilvēka kauli. Nez, vai Vervis sagrābis nelaimīgo vai ari tas pats nav paspējis izskriet no telpas? Bet tobrīd tas Jaspim bija gluži vienalga. Viņš līksmoja un tik tikko spēja noturēties, nesācis ķiķināt. Pat ja viņu sagrābtu, pat ja tiktu viņam klāt šonakt viņš bija ilgdzīvotājs! Kazi, vai tante nav dzirdējusi to sačukstēšanos? Nez vai viņa parasti guļ ciešā miegā. Ja tā ar skaidru prātu padomā, pēc desmit, piecpadsmit gadiem viņš būs sava likteņa noteicējs… Joprojām nevarēdams rimties, Jaspis šaudījās pa istabu. Kaut tikai ātrāk uzaustu gaisma! Viņš pats ar tālskati izlasīs izšķirošo uzrakstu! Tikai… Nez, vai otrais atstāja kapakmeni atsegtu?

Nakts bija gara un Oris nejuta, kā savos ratiņos aizsnaudās. Pa atvērto logu deguma smaku vilka vēss vējš, puisis pa miegam didījās un murmināja.

Atmodās viņš no smiekliem. Pa logu istabā plūda salti, tāli smiekli. Gaisma bija uzaususi. Rīts slīga miglā. Atsegtā pieminekļa priekšā slējās melns stāvs: rokas sānos iespiedis, tas raustījās smieklos, uzmodinot suņus, it kā aicinātu arī šos piebiedroties. Ļaunais burvis. Jā, tas bija viņš.

Noguldzinājis siekalu, Jaspis lēni pielika pie acīm tālskati. Aina acu priekšā kustējās viņa rokas drebēja. Lēni augšup kāpa saule. Uz tikko dzimušo sarkano staru fona piemineklis izskatījās kā oreola apņemts. Lēni, gandrīz pa zilbēm Jaspis izlasīja uzrakstu. Datumu. Burvja necilvēcīgajiem smiekliem pamazām pievienojās suņi, vienlaikus kāds ducis kauca pret rīta debesīm. Arī Oreinšteins iesmējās. Lēni nolika tālskati uz palodzes. Tad piepeši paslējās, sagrāba to un laida pret logu. Atskanēja plīstoša stikla šķinda. Lejā, gultā, uz otriem sāniem nemierīgi pagriezās tante. Jaspis iebrēcās. Kliedza tik briesmīgi, ka pat suņi pieklusa, un tikai pieminekļu meistara smiekli, kļuvuši vēl dārdošāki, saplūda ar kliedzienu. Otrais savu darbu bija paveicis apzinīgi: ja no nāves datuma atņēma dzimšanas, iznāca tieši 100 gadi. Bet vārds… Sarkanajā granītā ar izliekumiem iekaltie burti lepni vēstīja:

BEZĀLIJA OREINŠTEIN

Ruta Marija Klovaste SAUSUMS

…tad Tie uzsūtīja sausumu. Zemes iedzīvotāji lūdza Dieviem lietu: saule izdedzināja zemi un sējumus, krita lopi, un svelmē izvārgušie ļaudis nespēja vien apglabāt savus mirušos. Dievi gan dzirdēja lūgšanas, bet viņu sirdis bija dusmu pilnas.

Tad Čūsku Māte Ethna vaicāja cilvēkam:

-     Vai atdosi man savas sievas iznēsātu bērnu, ja es atvēršu debesu un pazemes ūdeņus, lai tu un tava cilts paliktu?pacēla galvu un piekļāva māla krūzītei sakaltušās lūpas, bet, kad vēsais ūdens notecēja gar aukslējām un samitrināja rīkli, atkal atkrita uz spilvena, ikkatrā sīkākajā muskulītī juzdama nogurumu un trulas sāpes. Pretodamās pēcdzemdību domu stingumam, piespieda sevi atdarīt acis un sāka puskrēslā meklēt seju. Naars noliecās pār sievu un notrausa viņai no pieres slapju matu šķipsnu.

-     Kur mazulis? viņa vaicāja, ar roku cenšoties sataustīt siltu, kustīgu radībiņu,

viņam jābūt tepat… kāpēc es nedzirdu viņa šņākuļošanu… kur… neatceros, ka viņš būtu ieraudājies… kur…

bet, jūtot zem delnas tikai vēsu palagu, saprata:

Viņš… Nē, tikai nesaki, ka viņš piedzimis nedzīvs, tikai nesaki! Iida, Naara rokā ieķērusies, mēģināja iesaukties, bet no rīkles izlauzās vienīgi aizsmacis gārdziens; viņa sāka slīgt līganā, aijājošā nebūtībā, bet ap viņa lūpām ievilkušās rievas ņirbēja, aizmiglojās, līdz saplūda ar tumsu.

Atmodās vēlāk, kad diena savu vietu bija atdevusi naktij. Atmodās no sirdi plosošām raudām, kas plūda pa visu ciemu un atbalsodamās atsprāga no ēku sienām. Paslēpa seju spilvenā, aizspieda ausis, tomēr skaņa nekļuva klusāka, tā spraucās gar pirkstiem kā ūdens un urbās, urbās galvā. Vairs nespēdama izturēt, izrāpās no gultas un, gar sienām balstīdamās, aizšļūca līdz priekšnamam. Piespieda nosvīdušo pieri durvju stenderei un juta, ka sirds deniņos dun kā akmeņiem piekrautu ratu rinda. Kaut kur laukos, ar asarām aizrīdamies, brēca zīdainis aizvien klusāk un klusāk, līdz šņukstēdams apklusa. Dienvidvēja iešūpotas, sanēja kviešu vārpas. Zīdainis vairs neraudāja.

Brīdī, kad kaimiņš iznesa no savas mājas nelielu saini un sakumpis devās uz bērzāju ciema galā, Naars pagalmā krāva sienu. Piepeši dakšas viņa rokās ietrīsējās, kā par dzīvu būtni tapušas, un nokrita zemē. Naars paskatījās lejup, bet dakšas mierīgi gulēja pie kājām un nebija nekas cits kā tām pienākas būt koka nūja ar sazarotu galu. Trīcēja rokas. Viņa paša rokas.

Kad, drebuli savaldījis, atkal pacēla acis, kaimiņa sakumpusī mugura jau pazuda starp baltajiem stumbriem. Vīstoklis zem krūma saknēm nedzīvi dzimušajiem nav dvēseles, tā ir tikai gaļa, ko tārpiem ēst. Desmitais, varbūt vienpadsmitais… Šais laikos, kad pilnas labības vārpas un rijas vai lūst aiz pārpilnības, bērni dzimst nedzīvi. Un mātes

mātes?

pēc tam laukos dzird mazuļus raudam. Visas ciema mātes. Bet viņa lida…

Pietiks.

Lēnām pacēlis dakšas, atbalstīja tās pret mājas sienu, iegāja iekšā, paņēma svārkus, cirvīti, pirms dažām dienām sagatavoto somu: toreiz lida nevaicāja, priekš kam, un, ja arī vaicātu, nez vai būtu varējis atbildēt. Pats nezināja. Tad vēl ne.

Uz sliekšņa apstājās: lida skatījās pa pavērtajām guļamistabas durvīm, bet neko neteica. Redzēja viņas acis, saprata arī viņa noraudzījusies, kā kaimiņš aizsteidz uz bērzāju. Gribēja pieiet, apskaut, bet sieva noteikti papurināja galvu un aizcirta savā priekšā durvis. Aizejošo pavadīja tikai uz plaukta sasēdināto leļļu nedzīvās acis.

Gāja ilgi. Mežs nebeidzās ar Keteta valdījumiem, kā bija domājis bērnībā. Lai arī pats no ciema izbrauca reti, zināja, ka meži plešas līdz pat Ausainajiem kalniem un vēl aiz tiem. Cilvēki tur iemaldījās reti, un vēl mazāk tur kāds dzīvoja. Naars zināja, kurp iet: aizvien apstājās, ieklausīdamies un vērdamies uz koku stumbriem, ielūkodamies strautu tecējumā; viņš meklēja klusu, rāmu vietu, kur dzīvo Vientuļniece.

II

Cilvēka ierašanos viņa sajuta jau no tālienes. Būtu bijis viegli no satikšanās izvairīties nozust meža taciņās, saplūst ar senmeža krēslu un gaidīt, līdz nelūgtais viesis aizies savu ceļu. Taču šis cilvēks meklēja viņu: ar baisiem sirdēstiem un bezcerību sajaukusies apņēmība līda tuvāk un tuvāk kā sarkanmelnu, dzēlienam gatavu čūsku spiets. Domas par ražu, bērniem, nāvi…

Nē, pagaidīs, līdz pienāks tuvāk. Piecēlās no zemes, kur bija sēdējusi, lēni piegāja pie simtgadīga ozola. Izdabūja no dobuma vecu, ar trūdošas koksnes smaku pievilkušos drānu saini; uzmeta tās un juta, kā miklā auduma pieskāriens liek trīsām pārskriet pār sarepējušo ādu. Tad apsēdās un gaidīja. Virs galvas koks sarunājās ar vēju. Par lietu un pazemes ūdeņiem.

Atnāca no ziemeļiem. Jauns, plecīgs vīrietis. Rokā žņaudzīja somu un cirvīti.

Iida Iida… jāatrod, kamēr nav par vēlu… mans bērns… kurš viņš bija: devītais varbūt… gaļa, tikai gaļa tārpiem, tikai gaļa

Izlīda klajumā, saules staros mirkšķinādams plakstus kā kucēns, kam tikko atvērušās acis. Ar roku piesedza acis, pavērās apkārt. Un tikai tad ieraudzīja viņu, simtgadīga koka oša, oša… es jau pat aizmirsu, kā viņu sauc… osis paēnā sēdošu savādu cilvēkbūtni. Iztālēm palocījās, lieliem soļiem pienāca tuvāk. Zemnieks.

Naars palocījās vēlreiz. Zināja, ka ar Vientuļnieci var arī nerunāt: nav jāstāsta, kāpēc esi atnācis, nav jāžēlojas. Ja būsi atnācis ar sīkām rūpītēm vai ļaunu nodomu sajutīs, un tu viņu vairs neredzēsi. Bet, ja būs liela nelaime, kas sauc pēc tūlītējas palīdzības celsies un ies tev līdzi. "Viņa redz pašu cilvēka dvēseli," tā mēdza teikt tie, kam ar Vientuļnieci bija iznākusi darīšana. Tādēļ arī daudzi no viņas vairījās: cilvēka dvēsele slēpj daudz tāda, par ko labāk nezināt.

Apstājās dažus soļus no cilvēkbūtnes degunā sitās drānu skāņā dvaka. Apsēdās pretī uz it kā tīši tādam nolūkam nolikta balta akmens. Izvilka no somas sieru, nogrieza maizes riecienu un sniedza viņai. Kādu brīdi būtne ar kapucē ieslēpto seju pat nepakustējās; sāka šaubīties vai maz pieņems? Ja nepieņems vai tā būs slikta zīme? Vai nāksies aiziet tukšā, atgriezties un skatīties, kā kaimiņi un varbūt arī pats ar saiņiem rokās velkas uz bērzāju. Gadu pēc gada. Bet sievietes… Tumša, grumbaina roka iznira no apmetņa krokām un uzmanīgi paņēma maizi. Naars vēroja, kā rieciens pamazām pazūd zem kapuces. Juta, ka nemiers nez kādēļ pierimst.

III

Logā krītošajā saules starā virmoja putekļi. Iida kūtri iemērca lapaino bērza zariņu ūdens spainī un sāka slacīt klonu. Klausījās, kā zemē krīt putekļus uzsūkušās lāses: plakš plakš, plakš plakš.

Sen nebija lijis.

-     Mēs esam nolādēti! laukā kāds iekliedzās.

Bija dzirdama cīkstēšanās, kaut kas skaļi noklaudzēja, nolādējās, iečīkstējās kaimiņu vārtiņi, un atkal kāds šausminoši iekliedzās:

-    Mēs esam nolādēti! Nolādēti, nolādēti! Dievi mūs ir atstājuši, mums vairs nebūs žēlastības!

Iida juta, kā no šī kliedziena mati uz visa auguma ceļas stāvus un krūtīs sažņaudzas sirds; pieskrēja pie atvērtajām durvīm…

Ieliņas vidū puskaila svaidījās kaimiņiene Etma. Izlaistie mati staipījās uz visām pusēm, bet plati ieplestās acis maldījās apkārt, nevarēdamas atrast, kur skatienam aizķerties. Slaucīdams asinis no pārsistās acs, viņai piesardzīgi tuvojās kaimiņš.

-Etma… viņš iesāka, pastiepis roku uz sievietes pusi.

Taču viņa atrāvās, saceldama no zemes putekļu mākoni, un atkal sāka kliegt:

-     Ej nost no manis, ej nost! Nepieskaries man! Kas tas ir tavā acu priekšā? Tikai sažuvis klēpis! Viņa pārlaida pirkstus pār plakano vēderu. Mans bērniņš, balss ieskanējās glāstoši, bet sejas vaibsti atkal sašķobījās. Kur mans bērniņš? Kur mans mīļais? Mans gaidītais? Kur… Etma raudzījās apkārt, un viņas skatiens apstājās pie bērzu audzes, kas līgojās ciema galā.

-     Mans bērniņš, viņa izdvesa un lēni sabruka zemē.

Sakņupa pašas saceltajos putekļos, trieca dūri pret zemi,

tad vēlreiz, tikai jau otru. No pavērtās mutes izlauzās rēciens, kas visai maz līdzinājās cilvēka balsij. Etma aizvien diktāk dauzīja zemi, līdz putekļos vairs nevarēja saskatīt ne viņu, ne arī blakus stāvošo vīru. Ausis uztvēra tikai vaimanas un reižu reizēm izdvestos vārdus "Mans bērniņš!".

lida nezināja, cik ilgi tā stāvējusi, pret durvju stenderi balstīdamās un pati atkal pārdzīvodama pirms vairākām dienām (bet varbūt nedēļām) piemeklējušo bezcerību. Apkārt sāka lasīties kaimiņi. Ar acs kaktiņu varēja redzēt, kā tie, neuzdrošinādamies tuvoties, stāv nostāk. Vaimanas mitējās. Bija dzirdama vairs tikai sāpīga raudāšana un klusi čuksti, mierinoši kā avota guldzēšana. Putekļi nosēdās, un nu jau skaidri varēja redzēt, kā Etma sēž zemē un blakus, apņēmis viņas plecus un mierinājuma vārdus čukstēdams, tup kaimiņš. Etmas acis nebija pārplīsušas, tikai no raudāšanas sasarkušas; un viņa pati nebija vis prātu zaudējusi praviete, bet tikai nogurusi un par vairākiem gadiem novecojusi sieviete.

Kaimiņš piecēlās, palīdzēja piecelties sievietei varēja redzēt, ka viņai tas nenācās viegli, un abi, sakļāvušies un saķērušies tā, it kā viens bez otra nespētu ne nostāvēt, devās uz bērzu audzes pusi.

Viņiem nopakaļus palēnām tuntulēja kaimiņi. Pat šais laikos, kad labības vārpas briest pilnas, bet bērni dzimst nedzīvi, cilvēku ziņkārība ir nepārvarama.

Iida aizvēra durvis. Kūtri iemērca lapaino bērza zariņu ūdens spainī un sāka slacīt klonu. Plakš, plakš, plakš. Nobrauca roku gar vaigu, kādēļ mana seja ir slapja noslaucīdama sviedrus, bet varbūt asaras. Kur gan Naars palicis tieši tad, kad man viņu visvairāk vajag? Plakš. Esmu tā noilgojusies pēc lietus. Mēs esam nolādēti, nolādēti.

Iida papurināja galvu. Juta, kā sirdi pārņem bezcerība un cik sāpīgi dur tukšums, kurā vēl nesen atradās viņas mazulis. Tagad tur bija sausums, droši vien mutuļo putekļi. Pikti nopurināja zaru, vairs neklausīdamās ūdens lāšu pakšķēšanā pret klonu.

Mēs esam nolādēti, nolādēti! galvā gluži kā tie zīdaiņi naktīs cita caur citu dūca, kauca un kliedza desmitiem balsu. Nolādēti! kāds skaļi ņirdza.

Nejuta, kā nosvieda zaru zemē, dusmīgi to paspēra un, skaļi elsodama, devās uz guļamistabu. Attapās tikai tad, kad garāmejot neviļus nogrūda no plaukta lelli un tā dobji nobūkšķēja pret grīdu.

Iida nedomājot pacēla lelli, noslaucīja no plikās, gludās koka galvas putekļus un nolika blakus citām. Tā nu tās visas sešas sēdēja, nedzīviem skatieniem vērdamās sienā tām iepretī. Jau pašā sākumā, tikko šajā ciemā, šajās mājās ieprecēta, viņa bija brīnījusies par koka lellēm, kas, baltās sēru drānās ieģērbtas, plikām, lielām galvām sēdēja pašā goda vietā un truli blenza ikvienā atnācējā. Lai arī kā viņa centās izjautāt, Naars neko nepaskaidroja. Varbūt nesaprata vai nevēlējās stāstīt, varbūt pats nezināja, kāpēc. Vēlāk pierada un piemirsa slepeno solījumu, ko pati sev bija devusi pirmajā šejienes dzīves gadā kļuvušai par saimnieci, tās kaut kur nobā7,t, lai vairs nelūrētu uz viņu ikreiz, kad viņa ienāca mājā.

Iida vēlreiz noslaucīja putekļus no lelles apaļās galviņas. Tās vaibsti mazliet līdzinājās Naaram. Tikai acis nedzīvas, kādreiz bijušas debeszilas, tagad krāsa izbalējusi. Vīramāte līdz pat savai nāves stundai tās visas sauca vārdos tā, lai vedekla nedzirdētu. Kā sazvērniece sargāja noslēpumu.

Tik tiešām šī lelle ļoti līdzinās Naaram. Tāds varētu izskatīties viņu mazulis. Tā kā jukusi! Asaras aizžņaudza rīkli. Brīdī, kad rokas pašas sniedzās pretī lellei, vēlreiz nosauca sevi par jukušu, tomēr paņēma, pacēla augšup, pašūpoja saules staros un pieglauda pie krūtīm. Kaut jel reizi sajust, ko nozīmē turēt rokās bērnu.

lelle ir gluži kā mazulis… tādam vajadzētu būt nesen dzimušam bērnam… ja vien viņa pareizi atceras… jau cik gadus nav redzēts…

Tikai mazlietiņ.

Joprojām kļaudama sev klāt lelli mazuli, iegāja guļamistabā, apsēdās gultā un juta, kā koks no jaunā auguma pieskārieniem sasilst.

Sēdēja ilgi.

Jau otrā diena, kopš Vientuļniece čapināja viņam aiz muguras. Lai arī desmit, divdesmit soļus atpalikdama, tomēr gāja kopā ar viņu. Sākumā bija apstājies, gribēja pagaidīt: domāja veca, nevar vairs paiet, varbūt locekļi sāp, kā lai viņa tiktu jauneklim līdzi. Bet, tiklīdz apstājās viņš, stāvēja arī viņa. Rēgojās koku ēnās kā tāds ugunī apkvēpis stabs, ar iedegušo roku pakasīja dzīsloto kāju (apģērbs tik tikko sniedzās līdz ceļiem), notrauca zemē kādu skudru un gaidīja, kad viņš dosies tālāk. Vēlāk viņš vairs neapstājās, un baso kāju čapināšana aizmugurē kļuva par tikpat pierastu skaņu kā putnu vidžināšana un koku šalkas. Varbūt tā bija arī labāk: jau tā smaka, kas dvesa no viņas…

Vakarā, kad iekūra ugunskuru, vispirms kvernēja tumsā, tālāk no uguns, bet vēlāk, it kā kaut ko atcerējusies, pievirzījās tuvāk, izstiepa pēdas pret siltumu, paņēma no Naara rokām maizi un apkaltušo sieru. Kapuci nenoņēma. "Ko viņa tur slēpj?" zaru ugunī iemezdams, prātoja Naars. Vai viņa vienmer cilvēkiem rādās tā apģērbusies, seju neatklādama? Naritē, kur, Vientuļnieci meklēdams, bija apstājies, vecie ļaudis stāstīja par sadegušu, rētainu ādu, izkritušām acīm, rētām ausu vietā un citām šausmām. Naars gan tam īpaši neticēja: stāstījumi bija pārāk miglaini, un galu galā veci ļaudis dažkārt sastāsta tādas lietas… Bet…

Ko viņa dara ziemā? Tur, kur bija viņu atradis, nekādu mājokli neredzēja. Protams, viņa var dzīvot arī kaut kur citur. Bet varbūt tiešām ir tā, kā ļaudis runā: ziemas viņa pārlaižot lāča migā guļot tam blakus, tvirtajām rokām kažokā ieķērusies…

Naars caur pieri uzmeta skatienu Vientuļniecei. Mēģināja atvairīt domu, bet… daudz kas var būt… Uz Nariti jau kuru gadu no meža nāk cilvēks lācis. Laupa aitas, reiz pat puiku mēģinājis iestiept biezoknī; tas tik tikko izsprucis, pēc tam vairākas dienas nav spējis parunāt. Ko no tām raganām, pūšļotājām un vientuļniecēm var zināt…

Vientuļniece pastiepa roku, saķēra liesmu, kas locījās kā čūska (ugunī pirksti izskatījās gandrīz melni), izrāva to no ugunskura un aizsvieda tumsā. Saskārusies ar rasu, liesma iešņācās un izdzisa.

Naars samirkšķināja acis. Brīdi skatījās, kā Vientuļniece pūš apsvilušos pirkstus un virzās vēl tuvāk ugunskuram.

Viņai ir mums jāpalīdz. Naritē vecie ļaudis ne tādus niekus vien sastāstīja. Teica arī, ka viņa, Naara, ciems esot noburts.

Dienā jaunā cilvēka domas pierima; pazuda melnā bezcerība, kas lika tām virpuļot un citai ar citu sapīties tā, ka brīžiem sāka rasties aizdomas, vai viņš nav vājprātīgs. Un vājprātīgo domas nav nekas tāds, ar ko būtu patīkami saskarties.

gulēja ar lāci lāci lāci… cilvēks lācis… tas caurums, ko viņa slēpj nocirstas ausis

Nē, vēl nav pietiekami nomierinājies. Pēkšņa impulsa pārņemta, viņa iegrūda roku ugunī, satvēra liesmu mēli tā, kā savulaik bija mācījis kāds mags,

neatminu neatminu viņa vārdu un negribu atcerēties izvilka to gluži kā dusmās savijušos čūsku un aizmeta. Vairāk nekādus trikus viņa neprata, vismaz neatcerējās, bet pietika ar to pašu: pēkšņais satricinājums piespieda jaunekli domāt par ko citu. Nevis par viņu, bet par savu nelaimi. Tikai mazliet mierīgāk.

Tonakt Naars sapņoja par bērnību. Bija gaiša, saulaina diena. Otrā istabā kāds jautri klaigāja. Puisēns Naars pavēra durvis un redzēja māti aijājam mazuli. Ap viņu stāvēja seši šūpulīši. Lasja, Marika, Kari, Olgun, Taaru, Datan. Naars pasmaidīja: visi dzīvi, veseli un silti guļ savos šūpulīšos, bet viņš aizelsies skrēja mājās, jūtot lielu nelaimi. Metās pie Lasjas, gribēdams izcelt no gultas, pacēla sedziņu, kāpēc viņš tāds kā appelējis?

bet rokas sastinga, brāli nesasniegušas. Šūpulī gulēja lelle: liela koka galva, debeszilas acis un baltas sēru drānas. Lelle sniedza viņam pretī koka rociņas un vaicāja:

Kāpēc tu gribi mani nogalināt? Es taču esmu Lasja, tavs pirmdzimtais! Nenes mani uz bērzāju, nenes mani tajos laukos,

jo es esmu dzīvs, redzi, es esmu dzīvs! Lelle vēcināja rokas un spārdījās, bet no tās pavērtās mutes līda tārpi. Naars riebumā atlēca no šūpuļa, pagriezās pret māti,

vai tiešām viņa neredz, kas ir šūpulī, vai tiešām viņa ne taču tā vairs nebija viņa māte, bet cita, sveša sieviete, kas spieda pie krūtīm vēl vienu lelli. Naars izmetās pa durvīm un skrēja, cik spēdams, prom pa nepazīstamo ciemu, kur es esmu, kur

tik tikko valdīdams kliedzienu, kas lauzās pār lūpām. Skrēja ilgi, kājas cilājās aizvien smagāk un smagāk, līdz viņš beidzot sakņupa sūnās, cenšoties apslāpēt drebuļus.

Kad pacēla galvu, bija jau gaišs. Vientuļniece sēdēja viņpus acīmredzot jau sen apdzisušajam ugunskuram. Bija atbalstījusies pret celmu, tādēļ nevarēja saprast, vai viņa guļ, vai ir nomodā. Naars smagi piecēlās, lūkoja izvingrināt notirpušos locekļus. Jutās tā, it kā visu nakti būtu skrējis. Tas sapnis…

Negribēja to atcerēties. Negribēja. Satvēra savu somu un likās prom pa celiņu, neraizēdamies, vai Vientuļniece viņam seko, vai ne.

Vientuļniece piecēlās un mirkli stāvēja klausīdamās. Jau sāka domāt, vai negriezties atpakaļ: nebija radusi, ka ļaudis pēc tam, kad tik ilgi meklējuši, tā piepeši ņemtu un atstātu viņu vienu meža vidū. Bet juta, ka nepalīdzēt nevarēs. Izpleta rokas uz sāniem, izstaipījās un nesteigdamās sāka iet. Ja jau cilvēks aizsteidzies viens un viņu nav gaidījis neko darīt, atradīs to nolādēto nolādēto ciemu pati.

Ap dienas vidu panāca Naaru. Bija griezies atpakaļ, viņu meklēdams.

V

Vecais Enko lēni klamzāja mājup. Jau sen neviens viņu nesauca citādi kā "vecais Enko" un cauri. Agrāk gan viņš bija "godājamais ciema zintnieks", "svētumu glabātājs", "garu saimnieks" utt., utt. Ha, agrāk… Enko paraudzījās uz bērzāja pusi, kur mijkrēslī upītes ielokā baltoja stumbri. Agrāk, kamēr…

Kamēr nebija sākuši mirt bērni. Ehē, kādēļ viņš mēģina sevi apmānīt: kamēr nebija sākuši dzimt nedzīvi mazuļi. Cik reižu bija gājis uz bērzāju, bet arvien sastapa tikai klusumu: ko gan varētu pastāstīt zemē aprakts gaļas gabals? Tomēr gāja. Pēc katra mazuļa aprakšanas gāja, mēģināja sasaukt dvēselītes, neapmierinātas, ka augumi apglabāti bez atbilstošiem rituāliem, taču atkal un atkal nācās atgriezties, neko nepanākušam. Tā arī tagad: Etmas bērnam nebija dvēseles, ar ko varētu parunāt.

Bet vēl sliktāk bija tas, ka jau labu laiku viņam nebija saskarsmes arī ar gariem. Viņš gan joprojām veica rituālus un ziedoja, taču nesaņēma nekādas zīmes nedz no Augšējās, nedz Apakšējās pasaules. It kā ciemu būtu apjozusi nepārvarama klusuma siena. Nez, vai Dievi mūs vispār vēl dzird?

Vecais atbalstījās pret nūju, pāris reižu ieelpoja, ievilkdams nāsīs sausu, putekļainu gaisu,

vajag lietu… pat rasa vairs nenosēdina putekļus… tādas vārpas, ja nedabūs ūdeni, nokaltis

piegāja pie durvīm un pāris reižu klusi pieklauvēja.

Ilgi neviens neatvēra; pieklauvēja vēlreiz. Skaņa izskrēja pa visu māju tā, it kā tajā jau sen neviens nedzīvotu. Pēdējā laikā tā skanēja visas ciema mājas. Kādreiz tās bija celtas lielām ģimenēm, un divi trīs cilvēki nekādi nespēja piepildīt telpas, kas domātas desmitam.

Beidzot iekšā nočabēja, noklaudzēja, varēja dzirdēt tuvojamies vieglus soļus, un uz sliekšņa parādījās Iida. Puskrēslā Enko viņu uzreiz pat nepazina, bet, labāk ieskatījies, saprata, ka tā nav krēslas vaina: Iida bija stipri mainījusies, tikai viņš nevarēja pateikt kā.

-     Labvakar, meitiņ, sveicināja, taču atbildi nesaņēma.

Iida stāvēja, pret durvju stenderi atspiedusies, un neko

neredzošu skatienu raudzījās laukā.

-     Ienācu pavaicāt, kā klājas un kad īsti Naars būs atpakaļ. Gluži slikti darīja, ka tik pēkšņi devās prom un atstāja tevi pavisam vienu. Āre, skatos, darbi novārtā pamesti, bet viņš man solīja uz rudens pusi svētnīcu piekārtot.

Enko saprata, ka runā pa tukšo, un apklusa. Lai ari no mājas iekšpuses nenāca ne skaņa, jutās tā, it kā kāds viņu vērotu. Nē, ne jau cilvēks, ne dzīva būtne, bet…

Iida pār plecu paskatījās atpakaļ, tad atkal pagriezās pret nelūgto viesi un beidzot teica: Atvaino… Enko, man jau jāiet, un aizcirta durvis.

Enko klausījās, kā attālinās sievietes soļi, un domāja par savādo smaidu, kas iegaismojās lidas sejā, kad viņa pagriezās, lai ietu, un kā viņa bija šaubījusies, pirms izteica viņa vārdu tā, it kā būtu to aizmirsusi, un vēl par to savādo sajūtu…

nepatīk man tas viss… ai, kā nepatīk…

Jau promejot šķitās sadzirdam bērna smieklus, tak neticīgi papurināja galvu: ciemā bērnu nebija jau turpat divdesmit gadu. Naars, šķiet, bija jaunākais no pašreizējiem iedzīvotājiem. Un pavisam noteikti pēdējais šajā ciemā dzīvs piedzimušais bērns.

Uz rīta pusi vējš mainījās. Austrenis sākumā piesardzīgi kā zaglis, tad aizvien vairāk aizraudamies iedzina mākoņus atpakaļ jūrā. Vēl vienu sava bezmiega vecuma nakti, pa ciemu valkadamies, aizvadijis, vecais Enko atgriezās Tūkstoš Logu Namā, kā sauca svētnīcu (tās bija viņa vienīgās mājas), un tusnīdams ņēmās meklēt buramos vārdus, ar ko izsaukt lietu. Arī bez garu palīdzības zināja, ka tuvojas sausums.

VI

Pēdējā atpakaļceļa dienā Naars gāja gandrīz bez apstājas. Vientuļniece čapināja nopakaļ neatpalikdama un nesūdzēdamās. Taisnību sakot, viņa vispār nerunāja. Šo dienu laikā viņš jau vairākkārt bija sācis nožēlot, ka vispār devies tai pakaļ: ko gan šī mēmā, smirdošā sieviete var palīdzēt? Vai vispār kāds var viņiem palīdzēt? Vēl viņu mocīja slikta nojauta, un savām nojautām viņš mēdza ticēt: vecais Enko bija kādu laiku ņēmis Naaru par mācekli, jo māte jau kopš agras bērnības ievērojusi, ka visas viņa nojautas gan labās, gan sliktās gandrīz vienmēr piepildījās; tikai vēlāk, kad bija zudusi cerība uz vēl kaut viena mazuļa piedzimšanu, tēvs viņu paņēma mājās, lai ģimene nepaliktu bez pēcnācējiem… Mocīja arī vainas apziņa, ka, neko nepateicis, atstājis Iidu vienu, pavisam vienu tik drīz pēc viņu mazuļa

kāda mazuļa… tas taču bija tikai gaļas gabals bez dvēseles. .. nāves.

Soli aiz soļa sperdams pa neapdzīvotām vietām Vientuļniece vairījās no ceļiem un ciemiem Naars tikai domāja un domāja, un, lai arī nebilda ne vārda, jutās tā, it kā kāds viņā uzmanīgi klausītos. Sapņi bija nepatīkami, pareizāk sakot, atkal un atkal atkārtojās tas pats — par mājām un lellēm -, tādēļ pat miegs nesniedza cerēto atpūtu. Turklāt visu laiku nepameta doma, ka kāds nevēlas, lai viņš atgrieztos mājās.

Bija dziļa nakts, kad ceļabiedra rosigās domas lika nojaust tuvošanos mērķim. Centās pārāk neiedziļināties cilvēka viņa vārds ir naars, neaizmirsti, naars Naara dvēselē lai pārāk dziļi neielīstu, neatkailinātu un neapgānītu kā kapu. Viņa tikai gāja nopakaļus un klausījās, klausījās spilgtākās domas un to, ko viņš pats bez

vārdiem stāstīja. Klausījās viņa sapņus. Un tagad klausījās ciemu, kas tuvojās un tuvojās.

Jau labu laiku viņi gāja pa iekoptu zemi. Tumsā gandrīz neko nevarēja saskatīt, tomēr visapkārt dvesa labklājība. Sanēja pilnās labības vārpas, rāmi gremoja govis, dārzos zari žēlojās par augļu smago nastu. Tomēr kā par spīti šīm pasaulīgās pilnības skaņām Vientuļniece jutās tā, it kā būtu iegājusi klusuma valstībā. Neviena maza būtne, bez kuras ciems vispār nav ciems, nepārskrēja viņas priekšā pār ceļu, neviens gariņš nelodāja gar ļaužu mītnēm. Kā iMirušo Zemē. Akmens nami raudzījās tukšiem logiem, bet guļošie ļaudis valstījās savās noslēgtajās, sienu stingri sargātajās pasaulītēs. Un nebija neviena bērna. To viņa saprata, līdzko ienākusi ciemā.

Dīvainākais bija tas, ka nejuta garus. Ak, nē, raug, kur viena noklīdusi mirusī dvēselīte! Vientuļniece paspēra soli uz tās pusi, bet tā tikai ar plaukstām aizsedza seju, papurināja galvu un nozuda. Jāatzīst, bija vēl kaut kas, kas, ilgus gadus snaudis, tagad bija pamodies un…

Viņu aicināja Naars. Tikai vienā vietā visā ciemā dega gaisma, un Naars viņu aicināja tieši turp. Lielas, ar dažādām zīmēm izrakstītas mājas priekšā uz soliņa sēdēja vecs, saguris cilvēks. Viņam virs galvas klusi skanēja aukliņās iekārti zvaniņi, akmentiņi un visādi dzelzs gabaliņi. Kad viņi iegāja gaismas lokā, ko izstaroja ar stikla kupolu apklātā svece, večuks vispirms pārmetoši paskatījās uz Naaru, tad pagriezās pret viņu. Kaut gan vīrs bija krietni gados, viņa skatiens vērās atnācējos dzīvs un caururbjošs.

Enko, piesmakušā balsī iesāka Naars, tā ir Vientuļniece. Es viņu atvedu, lai mums palīdzētu.

Ļaudis klusēja. Jau daudzus gadus viņi bija gājuši uz sapulcēm, noklausījušies ciema vecākā vai Enko sakāmo un, ne vārda neteikuši, devušies mājās. Tagad stāvēja ciema laukuma malās. Ik pa brīdim te viens, te otrs uzmeta nīgru skatienu Naaram, kurš sita vara gongu. Saucēju, kas jau kopš ciema dibināšanas laikiem stāvēja blakus svētnīcai un ziņoja par briesmām, ugunsgrēku, prieku vai sapulcēm. Pameta pa skatam uz svētnīcas lieveņa sēdošo Enko un nepazīstamo audumā ievīstījušos cilvēkbūtni un atkal ievilkās savās čaulās kā gliemeži sajutuši, ka pārliekas ziņkāres dēļ var nākties ciest.

Saucējs pēc pēdējā sitiena vēl vibrēja, kad laukumā lēni ienāca pēdējie: vecīte, kura tik tikko kustējās, pusmūža vīrietis un jauna sieviete, kas ar vienu roku bija aptvērusi stipri piebriedušo vēderu: Darga, Dorgs un Dorga sieva Rakua. Stāvoklī jau sestajā mēnesī.

Naars atlaida Saucējam piesieto nūju, kas vairākkārt atsitās pret gongu, un lēni izgāja laukuma vidū. Ar grūtībām atrāvis skatienu no Rakua apaļā vēdera, gaļas gabals, ko tārpiem ēst, gaļas gabals tāpat lēni pārlaida skatienu atnākušajiem. Savādi, bet tikai tagad viņš ievēroja, ka lielākā daļa cieminieku valkā baltas drānas,

it kā valkātu mūžīgās sēras… sēras… tikai par ko sērodami?

tādēļ tik ļoti līdzinās rēgiem, kas sapulcējušies apspriest savas rēgu darīšanas. Bet kā gan citādi? Jo mēs taču esam īsts spoku ciems. Ar acīm atrada starp rēgiem savu sievu. Atšķirībā no citiem, kas izskatījās tā, it kā viņiem piederētu viss pasaules laiks, lida nespēja nostāvēt uz vietas. Tā, it kā mājās būtu palikuši neatliekami darbi. Viņas seja aizvien vairāk līdzinās tiem sapni redzētās sievietes vaibstiem maskai, caur kuru nepiekļūt patiesajam cilvēkam. Visu ritu bija pļāpājusi kā uzvilkta un izskatījusies tik laimīga. Bet tas prieks… nē, viņa nepriecājās par viņa atgriešanos, nē, viņa priecājās par kaut ko, ko viņš nesaprata, un bija tik tālu no viņa viņš juta to ar visu savu būtni — tik tālu, ka šaubījās, vai tiktu sadzirdēts pat tad, ja pasauktu īstajā vārdā. Un tad vēl lelles… Kad atgriezīsies, noteikti vajadzēs tās iznest no guļamistabas un salikt atpakaļ plauktā…

-     Kāpēc mēs īsti esam te sapulcējušies?

Viņam pretī stāvēja un caur pieri raudzījās spēcīgs vīrs ceturtajā gadu desmitā, un nebija noprotams, ko viņš patiesībā domā. Ciema vecākajam Tengu nepatika dzirdēt iebildumus, un viņš kļuva vai traks aiz dusmām, ja ciemā kaut kas notika bez viņa ziņas. Tengu straujais raksturs bija visiem pazīstams, un Naars palocījās pret viņu, cenšoties domāt tikai pat to, kas licis nostāties te, ciema laukuma vidū. Skatiens atkal neviļus aizslīdēja uz Rakua pusi.

-     Paldies, viņš sacīja, ka visi esat sanākuši. Zinu, nav parasts, ka sapulci sasauktu kāds cits, nevis ciema vecākais, Naara acīm nepaslīdēja garām Tengu greizais smaids, vai svētumu glabātājs. Bet briesmu vai nelaimes gadījumā ikviens no mums var aicināt visus.

-     Kas tad tā ir par nelaimi? dzēlīgi ievaicājās Tengu. It kā nemana ne dūmus kūpam, ne ienaidnieka karaspēku tuvojamies.

Naars klusēdams skatījās uz vecāko. Jā, pārvest Vientuļnieci bija tīrais nieks, bet viņš pa visu šo laiku tā arī nebija iedomājies, ka nāksies runāt ar saviem kaimiņiem, un jo ipaši nomierināt Tengu. Bet…

ko esi sācis, tas jāpabeidz

-     Jūs vaicājat, kas tā par nelaimi? Naars ilgi vērās Tengu tieši acīs, tad, jūtot, ka klusums pārāk ieildzis, pārlaida skatienu visiem ciema ļadīm. Domāju, ka tā bijusi ikviena mūsu mājās un ka ikviens ne reizi vien esam ieskatījušies tai acīs kā nāvei. Es runāju par lāstu, kas jau daudzus gadus guļ pār mums visiem. Es runāju par mūsu raudošajām sievām, par mūsu tukšajām mājām, kurās būtu jāskan līksmiem smiekliem. Redzēdams ļaužu sejās ieplūstam kaut mazliet dzīvības, Naars ievilka elpu un pabeidza: Es runāju par mūsu nedzīvi dzimušajiem bērniem! Un saku, ka mums ir vajadzīga palīdzība!

-     Kāda vēl palīdzība? neizturējis ierūcās ciema vecākais. Ko tu, puika, kam vēl mātes piens aiz lūpām, no tā visa saproti? Par kādu lāstu tu te runā? Par to, ka mūsu muļķās sievas nespēj piedzemdēt veselus un dzīvus bērnus? Un tad šitā, pie Enko sēdošā vecene, acīmredzot pēdējā izdzimtene, ja reiz tā slēpjas lupatās, lai būtu mūsu glābiņš? Ko tu tagad liksi…

Tengu juta, ka laukumā valdošais klusums ir vēl vairāk sabiezējis, un apklusa. Cilvēkbūtne piecēlās un, nokāpusi pa pakāpieniem, pietuvojās Naaram.

-     Es teicu, ka mums vajadzīga palīdzība, atkārtoja Naars.

Juta uzmācamies dusmas, tādēļ centās ātrāk pateikt

visu līdz galam, lai pēc brīža, to pavisam pārņemts, nesarunātu kādas muļķības. Visi to saprot, tikai tev, vecākais, tas vienmēr aizslīd gar acīm. Un tā nav parasta palīdzība, jo acīmredzot pat Enko, lai viņš man piedod, te neko nespēj līdzēt. Tādēļ es ataicināju cilvēku, par kuru visi esam dzirdējuši, cilvēku, par kura labajiem darbiem stāsta no Mesdras līdz Alatērai; es runāju par Vientuļnieci un ceru, ka viņa mums palīdzēs.

Viņš pagriezās pret Vientuļnieci un palocījās pret viņu. Redzēja, kā cieminieki virzās tuvāk, kā mainās viņu sejas un pozas. Nebija gan saprotams, vai tas, kas atspoguļojas viņu sejās, ir cerība vai ziņkārība, taču, pie sevis novīpsnāja Naars, vismaz rēgi pārvērtušies atpakaļ par cilvēkiem.

-     Tad lai tā ragana okšķerētos te visapkārt? Ciema vecākais, šķita, teju teju pārplīsīs. Lai…

-     Tengu, cik reižu tu esi gājis uz bērzāju?

Jautājums izskanēja klusi un mierīgi, tomēr Tengu

tūdaļ pat aprima gluži kā liesmojošs ugunskurs, kurā iešļākts auksta ūdens spainis. Dažus soļus no viņa, pārkāpusi tukšumu, kas Tengu, Naaru un Vientuļnieci šķīra no citiem cieminiekiem, stāvēja Etma.

-     Cik reižu esi gājis? viņa klusi atkārtoja jautājumu. Divas? Bet varbūt trīs? Cik reižu ikviens no šeit stāvošajiem vīriem ir nesis uz bērzāju mūsu… Domā, ka nedzīvi bērni dzimst vieglāk? Ak, nē! Tik tiešām nē! Un tā cerība, ka varbūt šoreiz… ka šoreiz izdzirdēsi dzīva bērna kliedzienu… Tu domā, ka ir viegli to izturēt un nesajukt prātā? Ari tava paša sieva, Tengu, vairs nespēja izturēt naktīs laukos skanošās raudas, aizgāja uz bērzāju un vairs neatgriezās.

-     Klusē, sieva! Tengu mēģināja viņu apklusināt, bet Etma pagriezās pret vecāko, un viņas sejā vairs nebija ne miņas no agrākā miera.

-     Klusēt?! viņa izspļāva. Cik tad varam klusēt? Tu un vairums vīru joprojām vainojat mūs, sievas, it kā mēs tīši nogalinātu savus bērnus! Savus bērnus! Taču īsto iemeslu nezina pat Enko.

-     Nu, bet Vientuļniece… jau pielaidīgāk iebilda Enko.

-    Vientuļniece? Bet kādēļ gan ne? Viņa jau daudziem ir palīdzējusi, kāpēc lai nevarētu palīdzēt arī mums? Varbūt mums jau sen vajadzēja vērsties pie viņas. Un, ja tas ir lāsts, tad kas gan labāk par raganu varētu tikt ar to galā?

-    Arī es vēlos, lai viņa mums palīdzētu! atskanēja vēl kāda balss.

Vīra rokā ieķērusies, laukuma vidū iznāca Rakua.

-    Lai vismaz pamēģinātu, viņa piebilda, raudzīdamās vispirms uz Tengu, tad uz Vientuļnieci. Jūs taču izdarīsiet visu, ko varat, vai ne?

VIII

Savādi, cik ātri gan pierodi pie cilvēka un sāc viņam uzticēties, ja vien tev ir tuvas viņa domas un rīcība. Un, ja izrādās, ka esi tā noilgojies pēc tevi saprotošas dvēseles… Vārdi paši rodas uz lūpām pat tad, ja tu jau sen esi aizmirsis, ka kādreiz arī pats esi tos sacījis… Jo vairāk tādēļ, ka neviens tevi nespiež tos izrunāt. Un pacietīgi gaida, līdz tu tos atcerēsies…

Pēc sapulces, sajutis Vientuļnieces nogurumu, Enko ieveda viņu atpakaļ svētnīcā. Pareizāk sakot, tās dzīvojamajā daļā. Bija karsti, pat iekšā gaiss bija smacīgs un neļāva viegli elpot. Bet svētnīcas sienas uzsūca apkārtnes skaņas un norobežoja viņu no cilvēku domu uzplūdiem. Tas bija labi. Jau bija atradusi

aizmirsusi, kā tas ir

no atrašanās pūlī, arī ceļojums kopā ar Naaru nebija palidzējis viņai sagatavoties, bet naktīs ciemos ir tik maldinoši kluss… Kamēr cieminieki pulcējās un Naars runāja, vēl bija samērā mierīgi. Pat brīnījās par to mieru, it kā visi ciema iedzīvotāji būtu gulējuši un vēl nepaguvuši īsti atmosties. Pasmaidīja, saklausījusi Naara spilgto domu, ka nokļuvusi rēgu ciemā. Tad pārstāja smaidīt. Klausījās. Centās uztaustīt to noslēpumaino "kaut ko", jo no pieredzes zināja, ka visbiežāk posta iemesls meklējams starp cilvēkiem: skaudiba, naids, mantkārība, nolaidība, dusmas ātri ielaiž ļaudīs savas saknes un it bieži kļūst par nolādējuma iemeslu. Tomēr "kaut kas" labi slēpās.

Tomēr vēlāk, strīdam sitot augstu vilni, svešās domas, lai arī nebija veltītas viņai, tomēr sāka šaustīt aizvien spēcīgāk… Cik gan daudz neizpaustu sāpju un niknuma bija uzkrājies šajā ciemā! Viņa nespēja no tā paslēpties.

rēgu ciems, rēgu ciems, ļaunu rēgu ciems…

Jūs taču izdarīsiet visu, ko varat, vai ne?

Enko nosēdināja viņu uz viena no diviem istabā esošajiem krēsliem, neko nevaicādams, noņēma no galvas kapuci,

ak… tā jau domāju, ka viņa slēpj kaut ko tādu… nav brīnums, ka…

apturēja roku, kas centās apslēpt seju viņa skatienam, un, nolicis sievietei priekšā ūdens krūzīti, apsēdās uz otra krēsla.

Tev nevajadzētu slēpties, vērīgi ielūkodamies viņai sejā, bilda pēc krietnas pauzes, vismaz šeit ne. Dievi nepievērš uzmanību savu radību izskatam; to dara tikai cilvēki. Tikai cilvēki.

Vientuļniece vēroja sevi caur viņa domām. Tāpat kā daudz ko citu, dažkārt aizmirsa arī, kā pati izskatās. Zināja (un tagad atkal redzēja), ka briesmīgi: tumši sarkana, cieši ap galvaskausu apvilkusies, daudzu rētu sakropļota āda; dziļajos acu dobumos kā akās iegrimušas acis, saķēzīts deguns, nenoteikta, nopilējušam vaskam līdzīga mute, bet, pagriezusi galvu, kā spogulī ieraudzīja auss vietā iepletušos briesmīgu rētu. Ieraudzītu tādu nakts vidū kaut kur staigājam liktos prom kā acis izdedzinājis. Ak, jā, izdedzinājis.

-    No ļaudīm arī slēpjos. Vientuļniece pastiepa tumsnēju, tomēr veselu, rētu nebojātu roku un paņēma krūzīti.

Enko joprojā raudzījās viņai sejā.

-    Šķiet, esi iekļuvusi ugunsgrēkā? vaicāja. Ne reizi vien nācies redzēt uguns sakropļotus cilvēkus. Gan ne tik smagi, bet uguns cilvēka augumā mēdz atstāt līdzīgas pēdas.

Vientuļniece pamāja ar galvu. Jā, savā ziņā varēja teikt, ka viņa bija iekļuvusi ugunsgrēkā. Savā ziņā jā. Enko skatiens no sejas slīdēja lejup un apstājās pie rokām. Pie viņas veselajām

uguns neiezīmētajām

rokām.

-     Brīnies, kādēļ manas rokas ir veselas? Vientuļniece ierunājās klusā, viegli aizčērkstējušā balsī. Ar tām taču būtu vajadzējis aizsegt seju, vai ne?

Enko neatbildēja ne jā, ne nē. Tikai ierāvās sevī, aizvērās kā puķe, kas uz nakti sakļauj savu ziedu. Tāpat kā sevī noslēdzas ikviens, kurš daudz dzirdējis par tiem, kas spēj lasīt domas, un beidzot pirmo reizi tādu cilvēku saticis.

-     Es nelasu domas, aizlauzti iesmējās sieviete. Es tikai klausos. Un neizbēgami kaut ko dzirdu. Citreiz par maz. Citreiz par daudz. Tādēļ arī varu jums palīdzēt. Un negribu, lai tu justos aizvainots.

Enko piecēlās, aizkliboja līdz skapītim istabas stūrī un, nocēlis no tā krūzi, ielēja ūdeni. Uz krūzītes malas uzlaidās muša, mēģināja rāpot pa malu, bet, nenoturējusi līdzsvaru, ievēlās ūdenī.

-     Es nejūtos aizvainots, sacīja, ķeksēdams laukā kukaini, kas spirinājās ūdenī. Vismaz man tādam nevajadzētu būt. Tik daudz ko esmu savā dzīvē saticis, ka tiešām nebūtu par ko brīnīties, satiekot domu… cilvēku, kam piemīt klausīšanās spēja. Esi tāda, kāda esi. Varbūt tu pati nemaz nevēlies būt tāda, kāda esi. Turklāt man patiešām būtu interesanti uzzināt, kādēļ tavas rokas… nav apdegušas, kamēr seja…

-     Rokās turēju sev dārgu… cilvēku. Tobrīd, kad mūs pārsteidza uguns, pacēlu galvu, lai izteiktu

nē izkliegtu

lāstu.

Vientuļnieces seja sašķobījās. "Ja tā būtu vesela, tagad droši vien būtu redzams ironisks smīns," nodomāja Enko, izdzirdis turpmākos vārdus:

-    Varbūt arī labi, ka nepaguvu to izdarīt, nepaguvu pavērt muti, citādi droši vien tagad ar tevi nerunātu.

Un, par laimi, biju aizvērusi acis.

droši vien raudāju… neatceros

Ūdens bija silts. Un tikpat kā nemaz neremdēja slāpes.

Priekšnamā iešķindējās zvaniņi. Vientuļniece nepaspēja uzmest galvā kapuci, kad istabā ienāca Rakua. Ieraudzījusi neaizsegto seju, viņa sastinga, ar abām rokām spiežot pie vēdera baltu saini. Brīdi, acis nemirkšķinādama, vērās šausmīgajās rētās, līdz Enko nemierīgi ievaicājās:

-    Kas noticis, meitiņ? Vai atkal redzēji sliktu sapni? Dzemdību sāpēm vēl par agru: Darga tak ir tev to teikusi.

Rakua papurināja galvu.

-     Nē, tēvoci Enko, viņa beidzot izdabūja pār lūpām, joprojām neatraudama acis no Vientuļnieces sejas. Es tikai atnesu šo te… Vientuļniecei. Ja viņa gribēs pieņemt.

Vientuļniece gribēja pieņemt. Zināja, ko tur atradis, un viņai tas patika. Apģērbs bija balts, droši vien darināts kā mirstamā kārta, gan pastāvējis, tomēr tīrs. Un ar kapuci. Vēlāk Enko viņai parādīja istabiņu, kurā stāvēja liels, ūdens pilns mazgājamais trauks.

Vēl vēlāk viņa snauduļodama sēdēja uz krēsla iepretim logam un peldēja tēlu un ainu straumē. Jau sen vairs nespēja atšķirt, kuras no šim ainām un atmiņām ir pašas dzīves epizodes un kuras palikušas, saskaroties ar citu domājošu būtņu domām. Gluži tāpat sen vairs necentās izstumt to visu no savas galvas: vienkārši ļāva atmiņu straumei sevi nest, šūpot, ieaijāt. Viņa bija cilvēks bez pagātnes. Tā ir labāk. Mazāk sāpju un pārpratumu. Un vieglāk sakrāt spēkus turpmākajiem ceļojumiem.

IX

Saule, šķiet, bija sastingusi pašā debesu kalnā. Ne ēkas, ne retie koki nemeta pietiekamu ēnu, lai varētu pie tiem piespiesties un atpūsties. Ik sīkākais solis uz ielas sacēla veselu putekļu mākoni,

ja tādi mākoņi būtu debesīs, nevis uz zemes tie līda rīklē un acīs, liekot tām asarot. Vientuļniece juta, kā no karstuma sāk vai apreibt, mēģināja pietuvoties kādai mājai, bet, tiklīdz pieskārās tumšajam akmenim, spēji atrāvās: no sienas dvesa svelme

tumšie akmeņi tik lieliski uzsūc sauli, tik lieliski un aukstums, sirdi stindzinošs aukstums. kas cēlās no pašām zemes dzīlēm Svelme un aukstums. Viņai nepatika aukstums. Dažkārt bija jutusi, ka tādu izstaro ļoti vecas mājas, un tas parasti nozīmēja, ka šīs mājas ir ļoti nelaimīgas vai pamestas, tukšas, ka tajās nesen kāds miris vai taisās drīz mirt, vai arī to, ka tajās spokojas, rēgu ciems

vai… Ja gribēja vai vajadzēja, no šādām sienām varēja tādus stāstus saklausīties… Tas, ka sienām ir ausis, ir vistīrākā patiesība: tās visu redz un dzird, un saglabā atmiņas ļoti ilgi, vairākas paaudzes vai vairākus gadsimtus, ir tikai jāmāk klausīties… Taču klusums, kas bija apņēmis ciemu, dvesa arī no mājas sienām. Bet vecām mājām tik ļoti patīk runāties!

Ne jau vienmēr, ne vienmēr, tu taču atceries, kā… Mājas runātīgums vienmēr atkarīgs no tās celtnieka rakstura

Drūmi iečīkstēdamās, atvērās durvis, un ārā iznāca vīrietis. Nomērīja viņu dusmīgu skatienu,

ko tā ragana te slaistās, noskatīs vēl ar ļaunu aci vai… bet, ne vārda neteicis, aizklunkāja garām, putekļus celdams. Negribēja ar viņu runāt, nepavisam negribēja. Gāja meklēt atkal kaut kur pazudušo sievu.

Šis ciems negribēja viņai stāstīt par savām nelaimēm. Klusēja ēkas, klusēja aiz slēgtām durvīm paslēpušies ļaudis. Pat no suņiem, kuri, garas mēles izkāruši, saules svelmē skaļi elsa, neko neizdevās izdabūt. Bet kaķi… kaķu te vispār nebija. Jau tas vien katram, kam ir kāda nojēga par neparastām lietām, vēstīja, ka šajā ciemā notiek kaut kas pavisam nelāgs.

Ja neko teikt negrib dzīvie, varbūt ierunāsies mirušie? Apbedīšanas vietas parasti mēdz atrasties pilsētas vai ciema rietumu pusē. Dažkārt tieši tur var atrast visu nelaimju vaininiekus. Gari mēdz būt tik atriebīgi!

Pamestās mājas nez kādēļ bija sapulcējušās vienuviet ciema nomalē. Apstājās un sastinga to priekšā: redzot mirstošas mājas un mirstošus ciemus, vienmēr juta bezcerību. Nebija pārāk apdrupušas vai kā citādi izpostītas,

laiks vēl nebija paspējis ielaist tajās savus nagus

droši vien palikušas tukšas pavisam nesen; tomēr juta, ka tur neviens nedzīvo. Tik tiešām neviens, pat zirnekļi vai sikspārņi ne. Skatījās kādas ēkas tukšajos logos un jau gandrīz padevās kārdinošajai domai kaut uz īsu brīdi ieiet iekšā un mazliet atpūsties.

-     Pareta ģimene izmira pērnajā pavasarī. Bija veci, bērnu nebija. Tuvumā stāvēja sieviete no laukuma

etma

un samulsusi raudzījās viņā.

Tad novērsa acis. Nejutās tik droši kā ciema laukumā.

Tāpat kā vairums šī ciema iedzīvotāju, bija melnīgsnēju seju, taisniem, melniem matiem. Atšķīrās no citu tuvējo ciemu iemītniekiem. Bija dzirdējusi par ļaudīm, kas jau neatminamos laikos atcēlušies uz šejieni no aizjūras. Bet tas bijis tik sen, ka nu tie jau gandrīz pavisam sajaukušies ar vietējiem. Un tikai daži viņu ciemi, arī šis, joprojām bija palikuši nostāk no citiem.

Etma rokās gumzīja virves gabalu, kura otrs gals bija piesiets pie spaiņa. Tad nedomājot pārlaida plaukstu vēderam un atkal nolaida rokas. Juta, ka Vientuļniece seko viņas kustībām. Gribēja kaut ko sacīt, tomēr nespēja.

-     Jūs arī nesen apglabājāt bērnu, Vientuļniece drīzāk teica nekā vaicāja.

Sieviete palūkojās viņā vērīgāk. Vientuļniecei nepatika šādi skatieni: cilvēki parasti nelūkojās tieši uz viņu, un tas viņu apmierināja. Nolieca galvu zemāk, lai sieviete nevarētu saskatīt seju. Tagad redzēja tikai rokas, kas nervozi žņaudzīja virves galu.

-     Jā, beidzot izdzirda. Es nesen… apglabāju bērnu.

gaļas gabalu, tikai nedzīvu sakropļotu augumiņu, bet ne…

Atmiņas gāzās pār sievieti tik pēkšņi, ka viņa notrīsēja.

Atmiņas

tik svaigas, tik asiņainas

par stindzinošajiem gaidīšanas mēnešiem, kad cerība mijās ar bezcerību, it īpaši pēc tam, kad tuvākajai draudzenei Iidai piedzima nedzīvs mazulis, kad šķita, ka varētu sajukt prātā, ja vien tas viss drīz nebeigsies. Un par to, ka tik tiešām gandrīz zaudēja prātu tad, kad viss beidzās: kad tumšā nakti,

kāpēc vienmēr tumšā naktī?

ciešot šausmīgas sāpes, ik pa brīdim dzirdot Enko neskanīgo murmināšanu, bija izstūmusi no sevis nedzīvo augumiņu… Nē, tas bija jāpasaka tagad, tūdaļ pat, lai sāpes atkal neatņemtu prātu!

-    Tai bija jābūt meitenei, saprotiet, meitenei! Sievietes balsi ieskanējās aizturētas asaras. Mana mazā Marika…

marika marika marika

Mirkli klusējusi, turpināja:

-     Mēs abas ar Iidu runājām, kā viss būs, kā mūsu bērni kopā rotaļāsies, un, ja būs meitene un zēns, viņi apprecēsies un… Ja kādai no mums būtu piedzimis zēns, viņu sauktu par Taaru, bet meiteni Marika. Mans bērniņš bija meitene, bet lidai… Nezinu, viņa man neteica. Neviena no mums negrib atcerēties to, kas notika.

-     Kādēļ jūs izvēlējāties tieši šos vārdus? klusi vaicāja Vientuļniece.

Sieviete kādu brīdi domāja, centās atcerēties, tad papurināja galvu.

-    Nezinu. Likās, varbūt senču piemiņai, bet kaut kā neatceros nevienu ar šādu vārdu. Laikam sapnī parādījās vai arī…

neatceros, tik tiešām neatceros

Piepeši, it kā būtu kaut ko atcerējusies,

negribu atcerēties, negribu atcerēties tās sāpes

sakustējās, sarosījās, paķēra zemē nolikto spaini un jau aiziedama noteica:

— Es nu iešu, darbi gaida.

Vientuļniece juta, ka aizsteidzās ne tik daudz darbu dzīta kā nobijusies, ka pārāk daudz par sevi pastāstījusi svešam cilvēkam. Svešiem izstāstīt vienmēr ir vieglāk. Tu tiem atveries, atklājies, un pēc kāda laika tie pazūd, dodas prom, sev līdzi aiznesot arī sāpes un noslēpumus, un tajā brīdī šķiet, ka kļūst vieglāk. Jā, pēc tam gan labāk viņus nesatikt, citādi mēdz būt kauns. Nav patīkami, ja pazīstams cilvēks par tevi daudz zina.

XI

Mirušo apglabāšanas vieta patiešām atradās rietumos no ciema. Klajš lauks, vidū senču kalniņš. Ne pārāk tālu, ne pārāk tuvu dzīvo apdzīvotajai vietai. Smagi steberēja uz tā pusi. Sāpēja pie meža zāles pieradušās pēdas: te bija tikai akmeņi un saules izdedzināta, saplaisājusi zeme.

Kalniņš nebija augsts, toties plats: ik paaudze to arvien paplašināja, guldot blakus senčiem jaunus mirušos, aprakdama tos ar jaunu zemi un nostiprinādama ar jauniem akmeņiem. Virsotnē zeme bija nomīdīta, vietām tumšāka, sacietējusi, izgulēta. It kā kāds šeit pastāvīgi izpildītu rituālus. Enko gan teica, ka…

-…zeme ir Tavas varenības pilna, izdzirda Vientuļniece, pēc lietus tā atplaukst ziedos, labībā un bērnos, Tavos bērnos.

Sieviete bija kaila. Nometusies ceļos ar seju uz austrumiem, ar seju pret viņu. Viņas uzacis, plakstiņi, lūpas un pret debesīm paceltās plaukstas bija sarkanas,

asinīm notrieptas

droši vien asinīm notrieptas. Turpat blakus gulēja sastindzis gaiļa ķermenis ar pārgrieztu rīkli.

Mans klēpis ir gatavs ieņemt dzīvību, ziezdama vēderu ar asinīm, dziedoši čukstēja sieviete, kā lietus pārplūdina zemi, tā manu klēpi pārplūdina dzīvības sulas, tavas dzīvības sulas. Es esmu zeme, no zemes es nāku un atkal tajā piedzimšu. Es esmu dzīvības nesēja…

Sieviete sāka nagiem kārpīt zemi un berzt to sevī tā, ka, sajaucoties ar asinīm, izveidojās melna, valkana masa, ātri sacietējoša garoza, gluži vai otra āda. Tad sašļuka uz melnās zemes un, spiezdama pie sevis sažņaugtās dūres, savilkās augļa pozā (garoza karstajā gaisā jau sāka plaisāt un šķēpelēm krita nost no viņas).

Skatījās Vientuļniecei cauri neko neredzošām acīm, bet lūpas atkal un atkal no jauna izrunāja lūgšanas vārdus.

Vientuļniece, cik vien ātri spēdama, nokapa no kalna. Jau tā pārlieku ilgi bija vērusies tajās… tukšuma pilnajās acīs. Mirstošu cerību pilnajās acīs. Enko bija minējis, ka dažas sievietes atkal ķērušās pie senajiem auglības vārdojumiem. Pie burvestībām, kurās nepieciešamas asinis. Viņam tas nepatika, tomēr sievietes atturēt nespēja. Nepatika ne jau tādēļ, ka viņam šīs izdarības riebtos

lai gan, taisnību sakot, man tās tiešām nepatīk, nu nepatīk vai nebūtu iedarbīgas, bet gan tādēļ, ka tās bija pārāk stipras, bet sievietes jau paguvušas aizmirst, kā šie rituāli precīzi izpildāmi.

tu pati zini, cik svarīgi ir ievērot rituālu, cik svarīgi ir visu izdarīt precīzi

Viņa gan nedomāja, ka rituālu precizitāte ir tik būtiska, tomēr bija nācies redzēt…

Nevajadzēja tik ilgi skatīties uz to sievieti. Nevajadzēja ļaut, ka pielavās, pieskaras un pieķeras no tās plūstošā bezcerība…

Enko bija taisnība. Senču kalniņā senči vairs neuzturējās. Vismaz šodien viņu tur nebija.

XII

Matafs Tirgonis cilvēku pamanīja tikai tad, kad tas jau bija ienācis ciema laukumā. Nāca no rietumu puses, un rietošās saules staros sākumā bija saskatāms tikai tumšs siluets. Tikai pavisam tuvumā saprata, ka nācējs nav no vietējiem. Bija tiem līdzīgs: baltā apģērbā ievīstījies, basām, iedegušām kājām, tikai galva ieslēpta kapucē. Nevarēja saprast, vai tas vīrietis vai sieviete. Cilvēks apstājās dažus soļus no viņa un, šķiet, aplūkoja zemē izliktās preces, viss, sākot ar zelta izstrādājumiem līdz garšvielām, viss, kas vien labai saimniecei vai jaunai meitenei vajadzīgs matafs tirgonis var piedāvāt un sagādāt itin visu

tomēr, neko nevaicājis, apsēdās uz svētnīcas priekšnama pakāpieniem. Un nebilda ne vārda.

Matafs paraustīja plecus: šķiet, būs maldījies, acīmredzot vēl viens šī nolādētā ciema iemītnieks, jo vienīgi šeit jau kuru gadu neviens ne tikai neko nepirka, bet pat nepārmija ar viņu ne pušplēsta vārda. Nevarētu gan sacīt, ka arī citur negadījās līdzīgi, it īpaši pēc sliktiem gadiem, kad ļaudis neko nespēja nopirkt, tomēr nekur viņu neapņēma tāda klusuma siena: vismaz piedāvāja atspirdzināties ar ūdeni vai kādu pašgatavotu dzērienu, vismaz… Bet kāda velna pēc viņš atkal un atkal velkas uz šo ciemu? Matafs nogrozīja galvu

laikam jau cerība, cerība

un sāka likt preces atpakaļ ādas somās.

-    Vai jūs jau sen apmeklējat šo vietu? sieviete piepeši iejautājās.

tātad sieviete

Matafs gan gribēja paklusēt, tomēr nenoturējās un lepni teica:

-     O, jā, jau daudzus gadus. Mēdzu te ierasties pašā darba laikā, kad raža vēl nav novākta, bet sievietes jau sāk gatavoties svētkiem. Es šajā apkārtnē visus pazīstu, ari mani visi pazīst. Jūs acīmredzot neesat vietējā?

-     Nē, es te ierados, lai palīdzētu.

Matafs Tirgonis raudzījās uz viņu caur pieri, mazliet neuzticīgi.

-     Tad jau tās lietas dēļ? viņš nepārliecināti vaicāja un, negribēdams, lai viņus kāds dzirdētu, paraudzījās visapkārt. Tad pievirzījās tuvāk un sazvērnieciski iečukstējās: Tā lāsta dēļ, kas liek šim ciemam izmirt?

Sieviete vēroja rietošo sauli: sarkanais disks grima tieši ielā starp tumšajiem namiem. Bija tāda sajūta, it kā ciemā atrastos tikai viņi vien un visa dzīvība būtu pametusi tā melnējošos namus.

-    Es vēl nezinu, vai tas ir nolādējums. Ne jau vienmēr nelaimes notiek tādēļ.

Matafs viņu vērīgi noskatīja. Nemaz nelīdzinājās burvei tās viņam ne reizi vien bija nācies satikt. Nebija nekādu atšķirības zīmju, nemetās arī izaicinoši skaidrot, ka viņam, raug, neesot nekādas nojēgas par garu pasauli, lāstiem utt., ka, ja viņš vēl turpinās prātulot par lietām, no kurām neko nesaprot, tad… Nē, viņa tikai klusi sēdēja un klausījās. Un radās savāda vēlēšanās izklāstīt visu, ko viņš par šo ciemu domāja.

-    Nu, ja jau jūs esat aicināta palīdzēt, tad acīmredzot šīs lietas saprotat labāk nekā es, tomēr ļaujiet jums kaut ko sacīt: es esmu daudz ceļojis un daudz redzējis gan visskaistākās pilsētas, gan pēdējos graustus. Esmu redzējis kā slimību izpostītus un pamestus, tā arī zeļošus ciemus. Ir vietas, kas šķiet nelaimīgas jau pēc dabas, citur visas nelaimes sākušās no kāda sīkuma. Jūs droši vien būsiet ievērojusi, ka lielākajai daļai nolādējumu un burvestību par iemeslu ir sīkas kaimiņu ķildas: sastrīdas sāls šķipsnas, sētas posma vai kā cita dēļ un tūlīt pa galvu pa kaklu nesas pie kādas raganas vai burvja… Šajā pusē pat raganu nevajag, vai katrs pats zina visādas burvestības.

Matafs apklusa. Bija mazliet neomulīgi runāt ar cilvēku, kura seju nevari redzēt. Bet sieviete, it kā mudinādama, lai turpina stāstīt, ieteicās:

-     Varbūt šī ir viena no tām vietām, kurās vienmēr slēpjas nelaimes? Turklāt…

-    Acīmredzot jūs neesat redzējusi šo ciemu agrāk, pārtrauca Matafs. Agrāk, kad tas vēl bija plaukstošs, viens no turīgākajiem šīs puses ciemiem. Protams, tā iedzīvotāji gan ir tādi mazliet savādi, tomēr sievietes te labprāt ieprecējās, un citu ciemu viri labprāt ņčma šī ciema meitenes par sievām. Jūs taču redzat, cik bagāti te lauki, kādas mājas, un ne jau katrā ciemā atradīsiet svētnīcu. Nē, šo ciemu un tā ļaudis kāds ir nolādējis; nezinu kas, un nezinu kā, bet jūtu, ka tas ir nolādēts. Vai zināt, kā to tagad tuvākajā apkārtnē iesaukuši? Par rēgu ciemu! Un visi cenšas iet tam ar līkumu… Bet, vai gribat, pateikšu jums, kas ir visdīvainākais? Tas, ka neviens tā arī nav devies no šejienes prom. Cilvēki taču, tāpat kā žurkas grimstošu kuģi, mēdz pamest vietu, kur ar viņiem notiek nelabas lietas, bet te nekā. Un tomēr šis ciems mirst. Tajā nav dzīvības, nav prieka, nav… bērnu. Ievērojāt? Dažkārt, redzot viņu sejas, kas ik gadus kļūst aizvien drūmākas, sāku domāt visļaunāko… Bet es viņus visus tik sen pazīstu.

Sieviete sēdēja klusēdama un neko nesacīja. Likās, it kā viņa kaut ko klausītos. Virs viņas galvas tik tikko manāmi šūpojās zvaniņi, akmentiņi un visvisādi dzelzs gabaliņi. Matafs nezināja, kam domāta lielākā daļa no tiem, bet daudzi noteikti bija paredzēti aizsardzībai un tam, lai ziņotu par nelaimi, kas tuvojas.

vai tie tika ziņojuši par šo nelaimi

Kā dodams zīmi, ka laiks doties tālāk, I'afs klusi nosprauslājās. Jā, Taf, jā, draudziņ, tiešām īstais laiks. Uzkrāva zirgam mugurā vienu somu, piestiprināja to pie segliem. Tad noliecās pēc otras.

Es varētu jums piedāvāt lielisku zīdu. Matafs Tirgonis, zirģeļa kaklu glāstīdams, pagriezās pret sievieti. Vai zināt, tagad visas pils dāmas to valkā. Kā jau parasti notiek, šo modi tūdaļ pārņems pilsētnieces. Ciemos gan ļaudis jauno pieņem lēni, tomēr katram gadījumam vadāju līdzi vienu paraugu: nav gan necik grezns, toties ērts, ērtāks par kapuci,

vismaz nebūtu jānolaiž galva ikreiz, kad kāds vērīgāk paskatās

turklāt nemaz nav dārgs. Sieviete papurināja galvu.

-     Nē, Mataf Tirgoni, es nevaru to no tevis ņemt. Matafs pasmaidīja

vai tad es viņai teicu savu vārdu un steigšus sacīja:

-     Es, protams, varu jums to atlaist arī bez maksas, it īpaši tad, ja jūs spēsiet palīdzēt šim ciemam. Tā apmeklējumi man ienesa krietnu peļņu. Gribētos, lai atgriežas vecie laiki.

Sieviete klusēja. Matafs paraustīja plecus. Veca tirgoņa īpašā nojauta vēstīja, ka nekāda kaulēšanās te nelīdzēs un ir pēdējais laiks doties projām, kamēr vēl nav pavisam satumsis: nebija ne mazākās vēlēšanās šajā ciemā pavadīt nakti. Nolādēts vai ne, bet tas izraisīja bailes. Turklāt šādā karstumā vislabāk ceļot pēc saulrieta: mazāk nogurst gan pats, gan viņa uzticamais Tafs. Tādēļ viņš palocījās pret sievieti,

lai arī kas viņa būtu

saņēma zirģeļa pavadas un bija gatavs doties ceļā.

-    O, esiet sveicināts, Svētumu glabātā;! sasveicinājās ar nez no kurienes pēkšņi uzradušos Enko.

Viņu vienmēr bija kaitinājusi kulta kalpu spēja klusi staigāt un nez no kurienes negaidīti uzrasties, bet darba darīšanas lika izturēties pret tiem piesardzīgi un pieklājīgi. Svētumu sargātājs, viņu pazinis, palocījās.

-    Aizlūdziet par mani klejotāju un tirgoņu aizbildnim Kalenam, man priekšā tāls ceļš! palūdza tirgonis un, vēlreiz palocījies, aizveda Tafu pāri tukšajam laukumam.

Vientuļniec, es biju iegriezies pie Rakua, izdzirda sakām Svētumu glabātāju.

Matafs ar grūtībām apvaldīja vēlēšanos atskatīties. Bija dzirdējis daudz nostāstu par Vientuļnieci: par viņu jau vairākus gadus daudz stāstīja šīs puses ļaudis. Tomēr necerēja, ka reiz iznāks pašam ar viņu runāties. Runāties gluži kā ar parastu cilvēku, kā ar kaimiņu! Stāstīja, ka kopā ar viņu cilvēks jūt uzticību un paļāvību, kā arī vēlēšanos visu atklāt, ka viņa lieliski visus uzklausa un dod padomu.

tad re, kāpēc es tā runāju, tad re, kādēļ man pat prātā neienāca, ka viņa varētu būt viltvārde

Tomēr vērsās pie viņas tikai tad, kad nekas cits nelīdzēja, kad bija nepieciešama zinoša cilvēka iejaukšanās, bet burvji vai priesteri bija pārāk tālu (vai pārāk dārgi). Daudzi no viņas gluži vienkārši baidījās.

Aiz muguras krēslā slīga no akmeņiem mūrēts sens ciems. Matafs noslaucīja no pieres sviedrus: krēslo vai ne, bet karstums īpaši mazāks nekļuva. Ja tā turpināsies, šajā pusē nākamgad un varbūt pat aiznākamgad nebūs vērts ieklīst: sausums bija lielākais zemnieku un tirgotāju bieds. Kazi, varbūt laiks mest šo nodarbi pie malas; varbūt Kalens lai slavēts viņa vārds! tādā veidā dod viņam zīmi? Bija šo to iekrājis, varētu kādu laiku dzīvot, galu galā, ari dēlam itin labi veicas…

Atraisīja siksnai piesieto blašķi, bet, lūpām pielicis, saprata, ka tā tukša. Atcerējās, ka ciemā aizmirsis piepildīt. Paraudzījās atpakaļ. Krēslā vīdēja neskaidri silueti. Nē, atpakaļ gan viņš negriezīsies. Ne jau pirmo gadu klimst pa pasauli, un ne to vien nācies piedzīvot. Pacietīsies līdz pirmajam strautam vai akai. Slāpes nav pats ļaunākais. Tās var izturēt.

…redzēdams, kā cits pēc cita mirst viņa tuvākie, cilvēks piekrita atdot Čūsku mātei savu mazuli, savu jaunāko bērnu.

-    Kā lai viņu tev upurēju? jautāja. Vai likt viņu uz ziedokļa? Varbūt sadedzināt? Vai nolaist asinis?

-    Nē! iešņācās Čūsku Māte Ethna. Atnesīsi uz laukiem, noliksi uz zemes dzīvu, es saku tev dzīvu, un iesi mājās, atpakaļ neskatīdamies. Mani bērni paņems to, kas mums pieder. Un tiks palaisti ūdeņi. Un beigsies sausums…

XIII

Naars atkal redzēja to pašu sapni. Vientuļniece stāvēja pie viņa mājas un klausījās, kā viņš sauc bērnus vārdos: Lasja Marika Kari Olgun Taaru Datan. Starp viņu un Naaru izveidojusies saite bija ļoti spēcīga. Viņa to uzturēja, jo aizvien vairāk juta, ka tieši Naars būs tas, kurš palīdzēs atbildēt uz daudziem jautājumiem. Neticēja, ka tas, ka tieši Naars viņu atveda, varētu būt nejaušība. Viņa vispār neticēja nejaušībām. Turklāt kaut kas viņu te saistīja. Māja bija auksta un klusējoša tāpat kā citas, tomēr viņa juta, ka kaut kas… jā, jā, "kaut kas" slēpjas tepat netālu, varbūt pat pašā mājā. Un lida…

Vai Naars ir ievērojis, ka sieviete viņa sapnī aizvien vairāk iegūst lidas vaibstus bet varbūt otrādi

vai ari otrādi lida kļūst aizvien līdzīgāka sapņa sievietei?

Naars miegā ievaidējās. Viņa zināja: ja vien vēlētos, varētu paglābt viņu no murgiem, taču sapņi ir ceļa rādītājs, ceļa rādītājs, kuru nedrīkst izlaist no acīm. Vakar naktī viņa par Naara sapni ieminējās Enko, bet vārdi viņam neko neizteica. Tomēr Enko bija ieminējies,

bet varbūt es sadzirdēju viņa domas… neatceros ka Naara dzimta ir loti sena, tā ievērojusi daudzas senas tradīcijas

"kaut vai tās lelles… nezinu citu ģimeni, kurā vēl būtu saglabājušās lelles… tās agrāk taisīja mirušo vai upurēto bērnu piemiņai"

un dzīvo šeit ilgāk, nekā stāv svētnīca, "mēs sarakstām visus dzimušo vārdus, tu taču zini Olderna likumu… tā ir vieglāk…"

turklāt tajā vienmēr bijuši "citādie" cilvēki, gan vīri, gan sievas, kas varējuši kļūt (un dažkārt arī kļuvuši) par priesteriem un burvjiem, arī pats Naars, kurš kādu laiku bijis viņa māceklis; tāpēc viņa sapņi nevarēja būt gluži bez nozīmes. Viņš bija runājis vēl par šo un to, un citas domas vai atmiņas par Naara mājām Vientuļniece nebija spējusi uztvert.

ko viņš tur domāja… par lidas savādo izturēšanos un mazuļa klaigām, bet…

Vakarnakt viņi bija runājuši par vēl daudz ko. Par tuvojošos sausumu; par plaši izplatītajem un jau pavisam aizmirstajiem lietus saukšanas rituāliem. Par nelaimēm, kas jau krietnus divdesmit gadus vārdzināja ciemu

"Sākās ar to, ka uz senču kalniņu aizgāja daudz bērnu… tā kā epidēmija… takā… bet pēc tam sāka dzimt nedzīvi mazuļi. .. raug, tādus večus kā es nāve neņem, bet bērniņus…"

un kas bija uznākušas tik negaidīti. It kā kāds būtu nolādējis. Bet kas? Vēl žēlojās, ka visi gariņi pametuši Tūkstoš Logu namu un, cik viņam zināms, arī visu tuvāko apkaimi. Turklāt izgaisuši arī visi mazie radījumi, pazuduši svētnīcas putni, zalkši, kaķi. Starp citu, kaķi pazuduši ne tikai no svētnīcas, bet arī no visa ciema. Arī senči vairs nevēlas sarunāties. Gadās brīži, ka pat viņš, kurš visu mūžu pavadījis svētās vietās, sāk šaubīties, vai Dievi tiešām pastāv. Tad Vientuļniece, visu laiku pacietīgi klausījusies, bija centusies pārliecināt: "Par to gan tu vari nešaubīties. Labi vai ļauni, bet būt viņi ir." Un kā gan ne. Pati bija ar viņiem sastapusies. Aci pret aci.

Dzirdēja, kā iekšā atmostas Naara sieva Iida. vājprāts vērpās ap viņu kā apmetņa krokas, aizvien vairāk un vairāk ietinot savos apskāvienos un nošķirot no citiem… it kā piederētu ne vairs šai pasaulei, it kā vienā un tajā pašā brīdī atrastos dažādās vietās un pat dažādos laikos

Joprojām mēģināja viņai pieskarties, tomēr velti: viņa bija tālu, ļoti tālu. Vientuļniece ieklausījās: dzirdēja, kā sieviete dungo šūpļa dziesmu it kā mierinātu naktī pamodušos bērnu. Juta, ka vēl mazliet un sapratīs kaut ko ļoti svarigu, taču koncentrēšanos izjauca svešas būtnes pieskāriens.

Ne šīs, ne viņas pasaules vēju netraucēts, gaisā karājās tas pats gars, kas iepriekšējā naktī bija no satikšanās izvairījies. Jaunas sievietes gars vai vismaz gars, kas izskatījās jauns: ne vienmēr tie mēdz izskatīties tādi kā savā nāves stundā. Glīto seju mazliet savieba aizvainota bērna izteiksme. Valdonīgi iebadīja Vientuļniecei ar pirkstu un vēra muti, lai runātu. Bet jau pirms tam Vientuļniece izdzirda: Es esmu Vaira. Vai vari man palīdzēt no šejienes izrauties? Ja palīdzēsi man, es palīdzēšu tev. Roka roku taču mazgā, vai ne? Tev tikai būs jānodod daži vārdiņi manam nevaldāmajam vīram Tengu, jo tas vecais rutks Enko mani nedzird. Vai arī izliekas, ka nedzird.

XIV

Vasaras naktis aizskrien ātri. Jo vairāk tad, ja pusi no tās pavadi valdonīga gara sabiedrībā.

gara, kurš šķiet esam dzīvāks par visiem šajā ciemā palikušajiem dzīvajiem

Ja situācija nebūtu tik nopietna, satikšanās Vientuļnieci būtu tikai iepriecinājusi. Taču šim garam tiešām bija nepieciešama palīdzība. Un visiem te dzīvojošajiem arī. Un pēc iespējas drīz, jo…

Tāpat kā Enko, arī viņa bērzājā nejuta neko, izņemot zemē iesūkušās māšu sirdssāpes. Vaira viņu šurp atveda jau uz rīta pusi un parādīja, kur aprakti viņas nedzīvi dzimušie bērni. Rādīja pauguriņus, uz kuriem šur tur uzlikts pa ziedu pušķītim. Sauca, kā bērni tie ir, ja zināja (un gari, ja vēlas, var daudz ko uzzināt), sauca arī tiem izvēlētos vārdus. Bet tas arī bija viss: vārdi, pauguriņi un puķes. Un tārpi, ērcīgi piemetināja Vaira, daudz, daudz tārpu, slieku un visādu zemes kukaiņu. Viņa jau sāka nožēlot, ka atvedusi Vientuļnieci šurp, jo tā tikai kaut ko klausījās un klausījās, tā arī neko neuzsākdama. Tādēļ pēc kāda (pavisam īsa) laiciņa nosauca viņu par "miglas pūtēju", "krāpnieci", "stulbo vistu" un devās prom.

Saule jau sen bija uzlēkusi, bet Vientuļniece arvien sēdēja bērzājā. Klausījās, kā mostas ciems, kā murd vīri, no izsīkstošajām akām nesdami ūdeni mājup lopiem, dārziem, laukiem un… Jau pazina katru cieminieku. Daudz viņu nebija palicis.

Berza pirkstos sausas, pārlieku ātri nobirušas bērza lapas un domāja. Tad piecēlās un gāja uz ciemu. Apstājās pie Naara pagalma vārtiņiem. Redzēja mājas vaļējās durvis. Zināja, ka Naara iekšā nav. Arī Iidas ne. Bet tagad juta, ka tur ir vēl kaut kas. Pieņēma lēmumu un, apkārt neskatīdamās, devās uz durvīm. Iegājusi puskrēslā, ļāva acīm aprast un tūdaļ ieraudzīja lelles. Sēdēja viss sešas, iedurdamas viņā savu nedzīvo acu skatu. Apsēdās uz koka grīdas tām pretī. Dziļi ieelpoja sauso, putekļaino gaisu. Domāja, ka sen nav staigājusi pa Mirušo ceļiem. Nekad arī labprāt nebija to darījusi. Tā nav vieta priekš dzīvajiem.

Aizvēra acis un centās neklausīties, neklausīties, neklausīties…

XV

Sajūta, kā vienmēr, bija nepatīkama. Toties kluss. Pašņirkstināja zobos zemi, juta augšup kāpjam nelabumu, bet zināja: spļaudies, cik gribi, zeme mutē kā bijusi, tā būs. Kamēr vien atradīsies te, Nedzīvības Līdzenumā. Šoreiz plašums, kas, šķiet pletās līdz bezgalībai, bija smilšu tuksnesis. Viss cilvēku pēdām nomīdīts. Tumšas debesis, kurās nekad nav saules.

Nedzīvības zeme. Te sākas un beidzas visi ceļi.

Vientuļniece smagi piecēlās. Iztaisnojoties juta, kā augumā ielaužas stingums. Dzīvie to sauc par Nāves elpu; tā sastindzina dvēseles atstātu augumu. Tā pārņem ikvienu Nedzīvības Līdzenumā ienākušo tā, ka, pat dzīvo pasaulē zem saules atgriežoties, nevarēja vien atbrīvoties no aukstuma sajūtas.

Jau iepriekš aizspiedusi ausis, iečukstējās:

Lasja, Marika, Kari, Olgun, Taaru, Datan!

Vārdi aizbrāzās pār līdzenumu kā vētra, bet Vientuļniece zināja, ka vēja te nav: no zemes nepacēlās ne smilšu graudiņš. Tomēr skaņa izplatās ļoti tālu. Un savu vārdu var sadzirdēt tikai tas, kam tas domāts.

Nekas nerādījās. Vientuļniece gaidīja (ilgi, bet varbūt arī ne Nedzīvības Zemē laiks zaudē ierasto ritējumu). Zināja, ka saukt vairāk par vienu reizi ir bīstami: laukos klaigājošs muļķis var piesaistīt vairāk uzmanības, nekā vajadzīgs. It īpaši, ja esi atsaucis ne tos garus, ko vajadzēja. Daudzi tādi bļauri tā arī nekad nav dzīvo pasaulē atgriezušies. Tomēr ne visi, viņa sevi mierināja, vērdama muti vēl vienam mēģinājumam. Un tieši tobrīd izdzirda labi pazīstamu, tikai sen nedzirdētu balsi:

-     Sveika, Doheres! Kā vienmēr, priecājos tevi redzēt!

Acu priekšā vispirms izdīga neliels zaļas, kā tikko pielijušas zāles laukumiņš. No tā izauga neliela auguma vīrs ar platu smaidu sārtajos vaigos.

-     Mana dārgā Doheres, atkal glābjam nabaga nevērtīgos ļautiņus? Cik atceros, nācās krietni vien papūlēties, lai piespiestu tevi iegriezties šai viesmīlīgajā pusē.

Viņš ar roku pamāja uz Nedzīvības Zemi.

-    Arī es priecājos tevi redzēt, Ainu, taču tāpēc nebūt nav tik bieži jāatkārto mans vārds. Un kur nu vēl šeit!

aizmirsti doheres, tu esi tikai vientuļniece, vienmēr un visur vientuļniece

Ainu kļuva nopietnāks.

-    Tev taisnība, piedod! Laikam pārāk ilgi esmu sabijis Citās Vietās un pavisam aizmirsis piesardzību. Ne viens vien daudz dotu par ziņu, ka tu esi dzīva…

-     Un garu pasaulē, kā zināms, jaunumi izplatās ātri, piebilda Vientuļniece.

-     Labi, aizmirsīsim to. Atsteidzos, tiklīdz klajos izdzirdēju tavu aurošanu. Un, protams, ka varu piedāvāt savu palīdzību. Nāc šurp! viņš teica, pastiepdams roku.

Vientuļniece savējo viņam nesniedza. Pat nemēģināja izkustēties no vietas. Sen nebija redzējusi savu mirušo skolotāju, bet nedomāja, ka viņš būtu kaut mazliet mainījies; protams, ja pēc nāves vispār iespējams mainīties.

-     Es taču zinu, ka mēģināsi mani atrunāt, viņa sacīja.

Ainu iesmējās. Cik gan valdzinoša viņa bija, kad strīdējās! Piemiedza acis, vērīgāk ielūkodamies jaunajā sievietē… Mūžīgi jauna šeit. Bet tur? Viņš pat nezina, cik gadu pēc viņu pēdējās šķiršanās pasaulē aizritējis. Varbūt viņa jau ir pavisam sanīkusi večiņa, kas drīz gluži dabiski dosies Mirušo ceļos?

-     Tagad vairs nemēģināšu, viņš nepacietīgi izgrūda. Nāc ātrāk! Tu ej pa pareizo ceļu, tikai sāki meklēt neīstajā vietā. Tu taču atceries, ko tev mācīju: kad esi nonākusi šaipus, labāk visu dari ātri un nekļūdoties.

Ainu bija nepacietīgs. Vientuļniece nespēja saprast, vai tādēļ, ka neērti jutās Nedzīvības Zemē, kuru viņam jau sen bija laiks pāriet, kā to dara visi godīgi mirušie, kas tiecas pēc mūžīgās svētlaimes un atmaksas par zemes dzīvi ArghOrā; vai arī tādēļ, ka grasījās vēlreiz mēģināt paņemt viņu uz Citām Vietām. Tomēr viņš varēja parādīt ceļu. Tādēļ stingri ieķērās viņam rokā un spēra pāris soļu uz priekšu.

Tūdaļ pat juta, ka basās pēdas grimst zālē un galva viegli apreibst.

Stāvēja mazā norā. Apkārt melnēja mežs; zari bija sapinušies cits ar citu, veidojot dzīvu sienu. Bija tikpat kluss kā Nedzīvības Zemē, tomēr zemes garša no mutes bija izzudusi.

Zāle bija ne vairs zaļa, bet gan netīri sarkana. Tāpat koki. Un debesis. Vērīgāk ieskatījusies, saprata, ka krāsas nemitīgi mainās. Un ne tikai krāsas. Visapkārt viss tik tikko manāmi kustējās: zāle, koki, debesis un pat zeme. Nekārtīgi, uz visām pusēm.

-    Kas šī par vietu? vēl aizvien Ainu pie rokas turēdamās, jautāja Vientuļniece. — Tas ir…

-     Priekškambaris, dārgā, Alath-maer-o. īpaši riebīga vieta, ja tā drīkst sacīt, un pavisam noteikti nav ieteicama tādām skaistām meitenēm kā tu!

-     Ainu! aizrādīja Vientuļniece.

-    Zinu, zinu, apsolīju tevi neatrunāt, bet nesavaldījos. Šī tiešām ir nepatīkama vieta, bet vēl nepatīkamāka ir pati māja, kurā tev nāksies ieiet.

-     Kthnas, Čūsku Mātes īpašumi, ja pareizi atceros.

-    Vienīgais mierinājums, ka tu vēl atceries vismaz dažas manas mācības. Tu, protams, esi aizmirsusi, ka priekšnams ved uz vēl dažām karalistēm, bet šobrīd mums svarīgākā ir tieši Māte.

-     Mums? Ieklausījās Vientuļniece. Tu arī iesi?

Ainu vērīgi palūkojās viņā.

-     Lai arī kā gribētu, diemžēl nevaru: man ar Ethnu ir veci rēķini, un, tiklīdz es parādītos viņas īpašumos, vecā ragana mani saostu un atdrāztos ātrāk par domu. Vienai tev varbūt izdosies izsprukt. Ja visu paveiksi ātri un klusi! Še, ņem! Viņš iespieda viņai saujā kaut ko lupatiņā ietītu; tikko tam pieskārusies, Vientuļniece atkal sajuta mutē zemes

tā kā mirušo zemes garša

garšu. Kad vajadzēs atrast ceļu atpakaļ.

-    Jā, viņa pamāja, dāvanu rokā spiezdama, es zināšu, ko darīt.

Ainu vēlreiz pasmaidīja un viegli izvilka savu roku no viņējās.

Iespaids, ka viss apkārt kustas, pēkšņi pastiprinājās. Zāle sāka augt, vīdamās pa stilbiem uz augšu,

vai vilkdama dziļumā

bet Ainu pamazām kusa, raudzīdamies ar tālu, jau Citas Vietas redzošu skatienu. Mirkli pirms izzušanas viņš satraukti sarauca seju, it kā būtu ko atcerējies, centās satvert viņu aiz rokas, taču tā izslīdēja no viņa gandrīz caurredzamajiem pirkstiem, un Vientuļnieci jau pavisam no tālienes sasniedza vārdi:

Vārds! Tev jāizvēlas īstais vārds, īstais… Vārdi pārtrūka. Viņa viena stāvēja norā. Pareizāk sakot, grima aizvien dziļāk un dziļāk zālē, kas jau bija apvijusies ap stilbiem, ap vidukli… siltā, lipīgā, it kā tā būtu nevis zāle, bet rokas,

asiņainas, no asinīm lipīgas

rokas. Ļāvās, lai tās viņu velk; saprata: ja nepretosies, nonāks, kur vajadzīgs. Debesis iekrāsojās tumši zilas, mežs pacēlās un virs galvas izveidoja velvi; bet varbūt tā bija zeme, kas ierijusi viņu savā tumšajā klēpī nezināja, tas nebija svarīgi, tikai juta, ka viņu velk aizvien dziļāk

ko viņš gribēja pateikt… vārdu, kādu vārdu… bērnu… viena bērna… bet viņa taču… nezināmībā.

XVI

Acis pamazām aprada ar tumsu. Gulēja siltā, dīvaini vibrējošā tukšumā. Tālumā manīja blāvu gaismu. Sāka neatlaidīgi rāpties uz tās pusi. Brīžiem gan šķita, ka gaisma nevis tuvinās, bet attālinās un pa šo alu nāksies stumties līdz pat mūža galam. Vibrācija arvien pastiprinājās, šķita, ka pašas sienas grūž ārā no sevis, un pēkšņi viņa kā no mucas izsperta spunde jau bija laukā. Mirkli karājās gaisā, gaisma pulsējoša gaisma

tad ieplunkšķēja ūdeni. Vismaz sākumā domāja, ka "ieplunkšķēja ūdenī": šķidrums mirguļojošajā gaismā nemitīgi mainīja krāsu, mudžēt mudžēja no dzīvām būtnēm un arī pats šķita esam ne mazāk dzīvs par tām.

sveša, sveša, švīkstēja pilieni, un ziņa ātri izplatījās uz visām pusēm

Uzsitās vilnis un izmeta viņu uz cieta ceru, loti ceru

pamata. Vientuļniece pagriezās atpakaļ, gribēja uzmanīgāk ielūkoties šķidrajā substancē, kurā tik negaidīti bija nācies izpeldēties, tomēr nekā līdzīga ieraudzīt neizdevās. It kā tā būtu acumirklī izgarojusi un pārvērtusies dīvainā trīsošā migliņā, kas no visām pusēm mēģināja viņu apņemt. Tādā apmaldīties tiešām nebūtu patīkami, ja ne vēl ļaunāk: skaidri dzirdēja no turienes plūstam čaboņu un čukstus, ko paretam pāršķēla šaušalas raisoši spiedzieni, brēcieni un ķiķināšana.

Zeme nemitīgi kustējās vēl trakāk nekā Priekškambarī, tādēļ taciņa, ko viņa acu priekšā ieraudzīja, izskatījās šai nemitīgi mainīgajai Vietai nepiedienīgi pastāvīga. Un ļoti atgādināja bez īpašas atjautības ierīkotas lamatas. Tomēr izvēles nebija: ja vispār gribēja kaut kur iet, bija jāiet pa to pašu.

Taciņa noveda pie lielas mājas. Rēgojās kā tāds straumes vidū guļošs akmens, šķietami nesagraujama, tomēr, tuvāk piegājusi, Vientuļniece ievēroja, ka fasāde ir krietni bojāta, bet pamatus teju teju izskalos ūdens.

Šo māju viņa jau bija redzējusi. Cilvēku pasaulē tajā dzīvoja Naars un Iida. Tomēr dažas atšķirības šo māju darīja vairāk līdzīgu tai, kurā Naars redzēja sešas lelles — mazuļus. Viņa vairs nešaubījās par to, ko šajā mājā atradīs. Bet mājai nebija durvju.

Vientuļniece paraudzījās visapkārt. Migla bija pielīduši tuvāk, un tās mainīgajās dzīlēs vīdēja tēli,

neskaties neskaties tur

ko iepriekš bija varējusi tikai dzirdēt. Atkal pagriezās pret māju. Gari nogaidīja, bet viņa ar visu augumu juta to skatienus. Dzirdēja tos kā klusu grabināšanos gar durvīm. Pagaidām vēl klusu.

Ir jāpasteidzas. Kā jau bieži nācies to darīt, arī šoreiz jāpaļaujas uz nojautu, nevis drošām zināšanām. Ar plaukstu pieskārās mājas sienai un klusi izrunāja:

-     Lasja!

Siena zem plaukstas iedrebējās. Gari aiz muguras pieklusa, iesūkdami sevī vārdu, un čabēšana pārvērtās artikulētā skaņā.

-     Lassia! Lassia! Lassia!

Vientuļniece ievilka elpu un izrunāja nākamo vārdu:

-     Marika!

Drebēšana kļuva stiprāka, bija dzirdama skaņa it kā nosprakšķētu lūstošs zars, un viņas acu priekšā sienā sāka vērties sprauga. Vientuļniece drīzāk juta nekā redzēja, ka gari saplūst tuvāk, bet, pirms tie paguva pietuvoties, nezināms spēks viņu satvēra un ievilka iekšā.

Istabā bija silti. Neredzēja neko ne uguni, ne pavardu -, kas varētu būt siltuma avots, tomēr bija ļoti silti. Kā jau varēja gaidīt, sprauga tūdaļ aizvērās. Sienas droši sargāja no jebkādām āra skaņām, tādēļ bija kluss. Līdz brīdim, kad izdzirda bērna šņukstus. Tie nāca no pavērtajām durvīm iepretī. No guļamistabas durvīm.

Vientuļniece devās uz priekšu, ik solī atkal izdzīvodama Naara sapni: viņa ieiet guļamistabā, ierauga sešus šūpuļus un ikvienā no tiem pa lellei mazulim, kas raugās viņā nedzīvām acīm. Un sievieti, kas pārsteidzoši līdzinās Iidai.

Šūpuļu nebija. Istaba bija pilnīgi tukša.

Raudāšana kļuva stiprāka. Skaņa nāca no labās puses. Vientuļniece pagriezās un ieraudzīja puisēnu,

puisēnu?

kurš tupēja, stūrī ierāvies. Viņš, šķiet, nebija pat gadu vecs. Bērns izbijies skatījās uz iebrucēju, saraudamies pie ikkatras viņas kustības. Pār sasarkušajiem vaigiem ritēja asaras.

Vientuļniece vēlreiz paraudzījās apkārt. Kur pazudušas Naara sapņotās lelles? Cik viņa atceras, tur tiešām nebija bērnu. Tomēr…

lelles, lelles… tās agrāk izgatavoja mirušu vai upurētu bērnu piemiņai…

Kad Vientuļniece atkal palūkojās uz raudošo bērnu, viņai nedeva mieru sajūta, ka tas ir kļuvis citāds. Pār vaigiem plūda asaras. Savādi, bet nejuta žēlumu. Tikai tādu kā īgnumu, kā dusmas.

kādēļ? es taču nevaru mierīgi noskatīties uz raudošu cilvēku, ja nu vienīgi…

Ja nu vienīgi viņš izliekas.

-     Kas noticis, mazulit? cik vien mierīgi spēdama, viņa vaicāja. Vai tu te esi viens pats?

Bērns ieklausījās. Piešķieba galvu, it kā mēģinādams saprast, ko viņam saka. Asaras mitējās, un Vientuļniece pati savām acīm redzēja, kā viņa seja vienā acumirklī pārvēršas. Ne tikai seja, bet viss augums mazliet pastiepās, mati kļuva garāki, un nu uz Vientuļnieci jau raudzījās maza, tumšmataina meitenīte. Viņa lēni piecēlās kājās un, vaigu ar dūrīti paberzusi, klusi bilda:

-     Es te esmu pavisam viena, pavisam, pavisam viena! Tāpēc arī raudu. Vai tu paliksi pie manis? Ar mums jau tik sen neviens nav runājis…

Citās Vietās iespējams satikt dažādas būtnes. Gadās, ka tās ir cilvēki, gadās, ka ne; dažkārt tām ir veca cilvēka, citkārt nevainīga zīdaiņa izskats. Un tu nevienam nevari uzticēties pat ne tad, ja tevī raugās tavas mātes acis. Visbiežāk.

-     Es esmu Marika. Meitenīte bija nemanāmi pietuvojusies. Un tu?

Izdzirdusi šo vārdu, Vientuļniece tūlīt saprata, ar ko darīšana. Tas, kas stāvēja viņas priekšā, bija viens no Naara mājas sešotnes. Pareizāk sakot, viens no tiem, kas reiz bijuši seši atsevišķi bērni. Savulaik, vēl būdams viņas skolotājs dzīvo pasaulē, Ainu tika stāstījis: Citās Vietās dažkārt gadoties, ka gari dažādu iemeslu dēļ saplūst vienā būtnē bael-thon. Tas līdzinās daudzu garu apsēstam cilvēkam, tikai šos garus nevieno kopīgs augums.

augums tādā nozīmē, kā to saprot parastie ļaudis

Šāds "apvienotais" gars mēdz būt ļoti bīstams. Vientuļniecei nebija nojēgas, vai šis gars gatavojas (un vai spēj) viņai kaitēt; viņa zināja tikai to, ka nekādā gadījumā nedrīkst izpaust bael-thon savu vārdu. Vārda spēks Citās Vietās ir pārāk liels, lai ar to šķiestos pa labi, pa kreisi.

Meitenīte ar acīm redzamu nepacietību gaidīja viņas atbildi. Vientuļniece piesardzīgi bilda:

-    Vari mani saukt par Vientuļnieci.

Meitenīte pat nemēģināja slēpt vilšanos: juta, ka viņai nav teikta patiesība. Pamazām pār vaigiem sāka tecēt asaras, sejas vaibsti pārvērtās, un Vientuļnieces priekšā atkal bija zēns. Ne tas, kurš Vientuļniecei parādījās pirmais, bet vēl mazāks. Kājas, neizturēdamas svaru, saliecās, un bērns smagi nogāzās sēdus, sākdams raudāt vēl stiprāk. Vientuļniece uzmanīgi notupās viņam iepretim.

— Kuš, mazuiīt, kuš, mēģināja mierināt, taču puisēns izbijās viņas balss un raudāja vēl stiprāk.

Vientuļniece pārvilka roku sev pār seju, ko darīt, ko darīt

nezinādama, ko darīt tālāk. Skaidrs, ka šis bael-thon viņu saprot, bet vai tas būs ar mieru paskaidrot, kas notiek ciemā un kā pats nokļuvis šajā vietā?

"kas pavisam noteikti nav ieteicama tik skaistām meitenēm kā tu"

Un tādiem maziem bērniem kā šie.

-    Vai tu vari man pastāstīt, kā te nokļuvi? cik vien rāmā balsi spēdama, jautāja Vientuļniece. Es gribu tev palīdzēt, bet nevarēšu, kamēr nezināšu, kā esi te nokļuvis.

Puisēns vairākas reizes nošņaukājās, noslaucīja joprojām pār vaigiem ritošās asaras un, mazliet neuzticīgi uz sievieti raudzīdamies, pamāja ar galvu. Un pieskārās Vientuļniecei.

XVII

No sākuma ir tumsa, tikai nezināms spēks viņu kaut kur nes,

kur? kur? negribu

stumj pa šauru gaiteni, kas te savelkas, te atlaižas, kamēr izmet laukā, sāpīgā, acis žilbinošā gaismā, nepazīstamā, neomulīgā pasaulē, un divas milzīgas rokas viņu tur, lai nenokristu zemē. Un kliedziens, no viņas pašas izplūstošs kliedziens pārplēš un sarausta driskās svētlaimīgo mieru, kas līdz šim bijis viņai visapkārt. viņam

Piedzimšana… īsa un ātra dzīve dzīvo pasaulē; sejas, rokas, sejas, rokas, saules stars uz sienas, zaļacains radījums,

kaķis

kas viņu pastāvīgi vēro; cits radījums, kas skaļi vaukšķ un laiza viņam seju, un silts augums, mātes

pie kura ir tik labi piekļauties un klausīties ritmiskos pukstus, un dzert pienu, un…

…Un vienas no rokām, kas viņu līdz šim šūpojušas, ceļ viņu no šūpuļa,

kāpēc gan raud šī viņam vistuvākā seja… viņam nepatīk, viņam nepatīk…

kaut kur viņu nes, sev zem deguna murminot vārdus, un kāda balss blakus atbalso, un bērns jūt, ka viņu pārņem šausmīgas bailes, un viņš sāk prasīt, lai viņu nes atpakaļ, prasīt vienīgajā viņam zināmajā veidā skaļi raudot… Un tikai tad, kad no kliegšanas un asarām sāk smakt, kad ir viens un tumsā, un saprot, ka neviens nenāks viņu no šejienes paņemt, apklust. Virs galvas san vārpas. Zem zemes kaut kas skrabinās. Arvien tuvāk, arvien tuvāk viņam, bet viņš spēj tikai gulēt un klausīties… Viņam ir bail bail bail… Mēģina apsēsties, nevar, un skrabināšanās ir jau pavisam tepat, un kaut kas sāpīgi ieduras, iespraucas viņam mugurā, kājās, galvā, rokās, daudzas daudzas mutes, daudzi daudzi zobi iezīžas viņa miesā tā, kā viņš iezīžas mātes krūtī, un dzer viņu, zīž viņu… Viņam ļoti, ļoti sāp, un viņš pretojas…

…Viņam vairs nevajag citu palīdzības, lai kustētos. Viņam vairs nevajag mātes piena, lai varētu dzīvot. Viņam vairs nevajag… Viņš ir atradis vietu, kur paslēpties no Tiem, Kuri Atlīduši No Pa Zemēm: viņš klusi un nekustīgi tup tajā, lai sevi nenodotu. Var redzēt savu māti un tēvu, un tie var redzēt viņu. Tikai kāpēc tie gandrīz nekad nepaņem viņu un nepiekļauj sev klāt, kāpēc?

Un Tie, Kuri Atlīduši No Pa Zemēm, aizvien meklē viņu, kā suņi ošņādami viņa pēdas. Aizvien tuvāk un tuvāk. Tikai viņš nevar pakliegt… Un tad…

No sākuma ir tumsa. Tikai nezināms spēks viņu kaut kur nes. Stumj pa garu, šauru gaiteni, izmet sāpīgā gaismā, nepazīstamā, sausā pasaulē, divas lielas rokas paceļ viņu augšup, un viņa kliedz kliedz kliedz…

Piedzimšana. Tad siltas rokas, mātes augums un piens, un rokas, un sejas… Citi bērni. Viņas vārds ir Marika. Un sauss gaiss. Un dažkārt izsalkums… Un lelle, kas sēž iepretī uz plaukta un skatās apaļām acīm.

-     Kas tas? viņa jautā mammai.

-    Tas? mamma paceļ no šuvekļa nogurušas acis un saraujas. Tā ir lelle.

-     Kādēļ viņa ir tur? Vai drīkstu ar viņu paspēlēties? viņa vaicā.

-     Nē! Mamma gandrīz kliedz, tad nomierinās un saka: Tā nav parasta lelle. Kad tavs brālītis… nomira, tētis uztaisīja šo lelli, lai tā mums par viņu atgādinātu. Tādēļ es negribētu, ka ar viņu spēlētos.

Viņa stāv un kādu laiku skatās uz lelli. Pagriežas pret mammu.

-     Tu viņu ļoti mīlēji? vaicā un redz, ka pār mātes vaigiem tek asaras.

Mamma pamāj ar galvu.

-     Bet vai mani tu arī mīli?

-     Ļoti! Māte slauka asaras.

-     Ja es nomiršu, vai tētis arī man uztaisīs tādu lelli?

Mamma skatās uz viņu kā apstulbusi.

-     Es ļoti gribētu.

Pēc tam viņa daudzreiz stāv lelles priekšā un sarunājas ar brāli. Un dažreiz viņš atbild.

Pēc tam kļūst aizvien sliktāk un sliktāk. Viņai tiek aizvien mazāk ēst. Un dzert. Vecāki, kaimiņi un kaimiņu bērni sažuvušām sejām, apdzisušām acīm. Gandrīz ik dienas mirušo kalniņā dzirdamas raudas. Kādu rītu viņa ierauga, ka māte priekšnamā pakritusi. Viņa gandrīz neelpo.

Vakarā tēvs izskatās briesmīgi satraukts. Atkal un atkal uzmet viņai savādu skatienu. No šiem skatieniem viņai kļūst baisi… Nākamajā naktī tēvs viņu atmodina un ved ārā no istabas. Mājas priekšā sapulcējušies ļaudis kā tādi rēgi no tantes Argun stāstiem.

kas te notiek, kas

Bail, ļoti bail kā sapnī. Tas droši vien arī ir sapnis un tūlīt beigsies. No kaimiņiem atdalās vēl daži vīri un ved viņu laukos. Viens no viņiem murmina kaut kādus vārdus. Viņa nesaprot.

-    Tēti! Mēģina viņu apstādināt, bet viņš neapstājas, un viņai atliek tikai skriet viņam pakaļ. Kur mēs ejam?

Kāds vīrs

gatis

apstādina viņus un aizsien viņai muti. Nepacietīgi skatās uz viņas tēvu, bet viņš novēršas un caur sakostiem zobiem izgrūž: Es nevaru! Dariet visu paši! un aiziet.

-    Kur virves? Gatis prasa otram vīram, bet tas aizvien murmina nesaprotamus vārdus.

Tad Gatis nogulda viņu uz zemes, viņa nepretojas, Gatis izvelk aiz siksnas aizbāzto milnu un sadragā viņai kājas.

Viņa nevar pakliegt! Kāpēc tā sāp?! Sāp! Vīri aiziet, un viņa paliek viena.

Caur sāpēm viņa neko nedzird, un tikai tad, kad kāds ar tūkstošiem zobu iezižas viņas miesā, izdzird spiegšanu un ķiķināšanu. Un pat mutei priekšā aizsietā saite nespēj aizturēt viņas pēdējo kliedzienu…

…siltas rokas apskauj viņu un tur. Viņai vairs nekas nesāp. Mazs puisēns

brālis

uzsmaida viņai. Viņi sēž istabā. Tā ir šķība un neglīta, bet viņa pazīst savas mājas priekšistabu.

Viņi kopā ceļ māju. Bez logiem un durvīm, lai Tie, Kuri Atlien No Pa Zemēm, nevarētu te ielauzties. Reizēm viņi ir vecāku mājā: viņš vienā lellē, viņa otrā. Mamma nespēj uz viņiem skatīties un neraudāt. Viņa gandriz vienmēr raud. Viņa kļūst veca. Pēc tam uz viņiem skatās cita sieviete. Viņu izaugusi māsa…

No sākuma ir tumsa. Tikai nezināms spēks nes…

No sākuma ir tumsa, tikai nezināms…

No sākuma ir tumsa…

No sākuma…

Viņa atkal stāv mājas mijkrēšļainajā istabā.

Bet tagad tu! Maza meitenīte tur viņu aiz rokas, ar pirkstiņiem spēcīgi ieķērusies, velk pie sevis, velk pie sevis. Bet tagad tu pastāsti par sevi: kā tu piedzimi, kur uzaugi, kāds ir tavs vārds…

kāds ir tavs vārds

Un viņa cenšas atbrīvoties, taču šķiet, it kā meitenītes

bael-thon

nagi būtu ieauguši ādā, un sejas, bērnu sejas, atsevišķas vienā, atšķirīgās balsīs viņai čukst:

-     Kāds ir tavs vārds? Kāds ir tavs vārds?

.. .un viņa jūt, kā padodas aicinājumam, un tumsa no sākuma vienmēr tumsa pārmāc viņas apziņu un…

Sieviete ielauzās iekšā, sieviete, pagrāba bērnu, bael-thon

atrāva, atplēsa no viņas, piespieda sev klāt, kaut ko bez skaņas kliegdama, sieviete. Bērns viņas rokās niķojās, bet aizvien vairāk pierimdams, stingdams, aizvien vairāk pārvērzdamies par… Lelle raudzījās Vientuļniecē dzīvām un naida pilnām acīm.

Grīda bija ļoti cieta. Un mugurai uz tās tik neērti…

XVIII

Jau no tālienes izdzirda sievas histērisko kliedzienu, nosvieda grožus un, atstājis vezumu ielas vidū, iedrāzās savā pagalmā. lida kliedza mājā, tādēļ, neko negaidot, metās iekšā. Pirmajā istabā uz grīdas gulēja nez kā te gadījusies Vientuļniece. Tūdaļ viņu pazina, lai arī bija apvilkusi citas drānas. Droši vien būtu pazinis arī aklā tumsā. Iida, vienu lelli apkampusi, stāvēja guļamistabas durvīs un jau pusbalsī atkārtoja:

-    Nevienam es tevi neatdošu, nevienam! Manu bērniņ, manu mazulit! Neviens tevi mammītei neatņems, neviens nedarīs tev pāri, mans mīļais….

Naars juta pār muguru ritam aukstus sviedrus. Redzēja lelles acīs spīgojam baltu gaismu un zināja, ka tas nav acu apmāns. Vientuļniece joprojām gulēja bez dzīvības pazīmēm. Iida aizvien klusāk un klusāk turpināja savu litāniju. Naars piegāja pie Vientuļnieces, noliecās

ir jāpazūd no šejienes

un, uz rokām pacēlis, iznesa laukā. Nesot kapuce mazliet noslīdēja, un Naars pirmo reizi ieraudzīja viņas seju, brīnišķīgu jaunas sievietes seju. Arī tā, tāpat kā lelles acis, izstaroja savādu gaismu, kas gan pazuda, tiklīdz viņš izgāja no mājas. Reizē ar gaismu izzuda arī jaunā seja, dodama vietu nezin kā, uguns vai slimības, izkropļotam vieplim. Naars tik tikko noturējās, savu nastu zemē nenometis.

Vientuļnieces acis atvērās un bezveidīgās lupas izdvesa:

-     Ja gribi mest met, tikai nedomā pārak ilgi.

Naars uzmanīgi nolika viņu zemē. Vientuļniece sagrīļojās, ar vienu roku ieķērās viņējā (otrā kaut ko cieši turēja) un pavisam negaidīti iesmējās.

-     Šodien man acīmredzot lemts turēties kā dzīviem, tā mirušiem vīriešiem zem rokas. Pietiks, jāsāk pašai staigāt. Jaunekli, laidiet mani vaļā, nu jau pati kaut kā noturēšos!

Naars soli atkāpās, joprojām turēdams izstieptu roku, lai vajadzības gadījumā varētu viņu satvert. Vientuļniece sakārtoja kapuci, atkal paslēpdama seju.

-     Biju jau sācis domāt, ka esat mēma.

-     Zinu, Vientuļniece pagriezās tā, lai varētu viņu redzēt, es bieži aizmirstu, ka pie cilvēkiem nepietiek tikai klausīties, bet ir arī jārunā.

Naars pagriezās pret mājas durvīm. Iekšā bija kluss.

-     Kas… kas tur notika? vaicāja Vientuļniecei.

-    Vakarā atnāc uz Tūkstoš Logu Namu. Vientuļniece paraustīja plecus. Tad arī mēģināšu visu paskaidrot. Un noteikti atved Tengu.

-     Bet kā Iida?

Vientuļniece bridi stāvēja, neko nesakot.

-    Pacenties, viņa beidzot bilda, pacenties, lai viņa nepaliktu viena. Kad nāksi uz namu, palūdz, lai kāds ir pie viņas.

Kad Naars atgriezās mājā, Iida gulēja gultā, joprojām turēdama savos apkampienos lelli. Draudīgais acu mirdzums bija izzudis.

XIX

-    Es ar šo nostāstu saskāros jau pirms Vientuļnieces ierašanās, kad meklēju lietus saucamos vārdus, Enko domīgs berzēja pieri. Bet tikai tad, kad viņa izstāstīja, ko pieredzējusi Citās Vietās, sapratu, ka tas varētu būt saistīts ar nelaimi, kas piemeklējusi mūsu ciemu.

Svētnīcas piebūves istabā, apgaismodamas četrus sanākušos cilvēkus, rāmi dega vairākas resnas sveces. Kad Naars ar Tengu drīz pēc saules rieta te ieradās, Enko un Vientuļniece sēdēja pie galda, apkrauta ar pergamentiem, koka un akmens plāksnītēm, kā arī daudzām citām lietām, kuru nozīmi ciema vecākais nezināja. Tagad Vientuļniece sēdēja istabas mazāk apgaismotajā stūrī, un brīžiem varēja pat aizmirst, ka viņa te vispār atrodas. Trīs viri bija sanākuši ap galdu.

-     Citās Vietās? nesaprazdams vaicāja ciema vecākais. Ko nozīmē "citās vietās"?

Enko pagriezās pret viņu.

-    Citās Vietās nozīmē "aiz dzīvo pasaules robežām". Tas ir tas, ko mēs saucam par garu valstību: tā vai cita dieva valdījumi, Te-Mara Mirušo Zeme, Argh-Ora Gaismas

Valstība un tā tālāk. Šobrīd nav laika sīkāk skaidrot, bet, ja tu, Tengu, kādreiz gribēsi uzzināt vairāk, atnāc, un es izstāstīšu visu, ko zinu.

-     Vai tas nozīmē, ka viņa, Tengu ar galvu pamāja uz Vientuļnieces pusi, spēj staigāt pa mirušo ceļiem, kā mēdza teikt mana vecmāmuļa?

Enko pasmaidīja.

-     Tava vecmāmuļa bija gudra sieva. Jā, Vientuļniece var staigāt arī pa mirušo ceļiem. Bet es gribētu atgriezties pie nostāsta, pareizāk sakot, ļoti senas teikas. Un tā teika vēsta, ka sirmā senatnē šīs zemes piederēja dievam Oteku. Viņam bija ļoti laba sirds, un visi dievi viņu ļoti mīlēja. Bet reiz viens no cilvēku cilts, izdaudzināts spēkavīrs Patanstegu, nez kādēļ sastrīdējās ar šo dievu mīluli un strīda laikā viņu nonāvēja. Neņemos spriest, kā viņš to spēja, varu pateikt tikai to, ka sekas bija briesmīgas: sadusmotie dievi uzsūtīja briesmīgu sausumu. Daudz ļaužu un citu zemes radību gāja bojā no svelmes, bada un slimībām, līdz Čūsku Māte Ethna noslēdza ar cilvēkiem vienošanos: ja viņi atdos tai savus bērnus, kas ar zinšu palīdzību no katra ciema izvēlēti, viņa sausumu pārtrauks. Noruna tika abpusēji izpildīta, un cilvēku cilts bija glābta.

Enko paņēma no galda kādu plāksnīti, uzmanīgi to aplūkoja (ne pirmo reizi), nolika vietā un turpināja stāstījumu:

-     Es esmu priesteris, svētumu sargātājs, un man ir jāzina daudz lūgšanu, zinšu un buramo vārdu. Bet pat es, un esmu pārliecināts, ka arī daudzi citi šī aicinājuma brāļi, jau sen ir aizmirsuši šo stāstu un lietus saucamo rituālu, kas cēlies no šīs teikas. Šis rituāls tiek veikts ārkārtīgi reti, kad neviens cits neiedarbojas vai dievu dusmas ir tik lielas, ka citādi tās remdēt nav iespējams. Tikai bērnus rituālā vairs neupurē. Tik senā ciemā kā mūsējais tas varēja saglabāties arī vienkāršo ļaužu atmiņā. īsi sakot, reiz šajā pusē bija šausmīgs sausums, līdzīgs tam, par kuru jau stāstīju. Kā šajā ciemā, tā arī citos burvji, priesteri un vārdotāji centās izsaukt lietu, nolūgties Erg-Ha pērkona un lietus valdnieku vai pielabināties kādam no vējiem, lai tas atpūš mākoņus, bet viss velti. Ļaudis bija vīlušies un daudzus no viņiem padzina, šur tur pat nogalināja: ko tik cilvēki nesastrādā, kad bads un izsalkums viepj nāves ņirdzīgi zobaino smaidu… Arī Tūkstoš Logu Nams palika tukšs. Un tad…

-… viņi sāka upurēt Ethnai bērnus. Upurēt tā, kā to darīja cilvēki, kas noslēguši vienošanos ar Čūsku Māti: iznesa viņus uz lauka un dzīvus atstāja likteņa, precīzāk Ethnas ziņā. Zintis nez kādēļ visu laiku lēma, ka jāupurē bērni no Naara mājām. Vienam no tiem viņi salauza kājas, lai tas nevarētu pārrāpot mājās.

Tengu sarāvās, pirmajā brīdī pat nesaprazdams, kas runā. Tad pagriezās uz to pusi, kur sēdēja Vientuļniece. Ciema vecākais vēl nebija dzirdējis viņu runājam un, tāpat kā iepriekš Naars, jau bija sācis domāt mēmu esam.

-     Domāju, ka bērnus uz lauka nesa ne tikai tādēļ, lai izpildītu rituālu. Arī Enku raudzījās Vientuļniecē. Viņi to darīja arī bada dēļ. Ikviena lieka mute, visticamāk, likās kā lāsts. Un mēs droši vien nekad neuzzināsim, vai bērnus patiesi atstāja Ethnai, vai arī teiku atcerējās tikai vēlāk, sev attaisnojumu meklējot.

-     Bet viņi pieļāva lielu kļūdu. Vientuļniece piecēlās un piegāja pie loga. Upurēja ne to, ko vajadzēja. Viņi, protams, nevarēja zināt, ka viens no Naara mājas bērniem bija dzimis, lai kļūtu par varenu burvi tā tas vienmēr viņu dzimtā ir bijis: zintnieku asinis; bet tādu bērnu, kamēr viņš nav sasniedzis apzinīgu vecumu, nekādā gadījumā nedrīkst izmantot rituālos, it īpaši tādos, kur nepieciešami upuri. Bet kā viņi to būtu varējuši zināt, ja bija padzinuši visus, kas no šādām lietām kaut ko saprata… Un, raugi, tas bērns neļāvās, ka Čūsku Mātes sūtņi viņu paņem; sākumā viņš paslēpās dzīvo pasaulē, lellē, kuru, sekodams senai tradīcijai, sava bērna piemiņai bija uztaisījis tēvs, bet vēlāk pamanījās sev drošu vietiņu iekārtot Ethnas valdījumos un tur atrodas joprojām. Viņš ir savienojies ar vairākiem citiem vēlāk upurētiem savas dzimtas bērniem. Svētumu glabātāji un burvji to sauc par bael-thon. Un šis bael-thon visu laiku meklē iespēju atgriezties dzīvo pasaulē. Taisnību sakot, citas iespējas viņam nemaz nav: ceļš uz Mirušo Zemi ir noraidīts, jo atbilstoši rituālam viņš atdots Ethnai, taču piederēt Čūsku Mātei… Nu, to gan es nevienam nenovēlētu.

-    Tāda atriebība… iesāka Naars.

Bet Vientuļniece viņu tūdaļ pārtrauca:

Tā nav atriebība! Vismaz ne tikai atriebība. Visas nelaimes tas radījis vienas vienīgas vēlēšanās dzīvot vadīts, un, jums par nelaimi, viņš to spēj un cenšas izdarīt viņam pieejamā veidā aizšķērsojot ceļu citu dzīvību atnākšanai un mēģinot ieņemt viņu vietu. To viņš var izdarīt tikai caur sievieti. Tādēļ ikreiz, kad jūsu ciemā kāda sieviete kļūst grūta, viņš cenšas ieņemt gaidāmā mazuļa vietu.

-    Vai viņam tas var izdoties? ievaicājās Naars.

Vientuļniece pamāja ar galvu.

-     Tātad, īgni vaicāja Tengu, tas viss, visas šīs nāves, ir viena bērna dēļ, bērna, kurš negribēja būt upurēts savas dzimtas labumam? Sīka burveļa dēļ, kurš atriebjas par kļūdu, ko kādi muļķi sazin kad pieļāvuši? Lai es zemē nogrimstu, ja noticētu tādām pļāpām! Ko gan viens bērns spēj izdarīt pret dievu nolikto kārtību, ka sievietēm jādzemdē bērni? Tā ir tikai mūsu sievu vaina, ja viņām neizdodas to izdarīt.

Ciema vecākais jau gatavojās iet ārā, taču Enko ar rokas mājienu viņu apturēja.

-    Sēdi, Tengu, un nespurojies. Mēs visi zinām, kā tu skumi par saviem bērniem un Vairu.

Tengu ierūcās kā apkārt lēkājoša sunīša aizkaitināts lācis, taču Enko nenolaida no viņa acis, un vīrs pamazām nomierinājās. Lai arī kā cieminieki pēdējā laikā Enko saukātu, tas tikpat kā nemazināja kopš bērnības iepotēto cieņu pret viņu.

-     Mēs visi to zinām, jau rāmākā toni uzsvēra Enko. Es tikai gribu, lai tu noklausītos mūs līdz galam.

-     Es viņai neuzticos, uz Vientuļnieci iesānis glūnēdams, noņurdēja ciema vecakais. Neticu, ka viņa runā patiesību. Mēs neko nezinām ne par to, kas viņu mācījis, ne kur viņa līdz šim ir dzīvojusi, ne…

-    Toties es viņai uzticos! kā ar cirvi noskaldīja Enko.

Nebija vajadzīgas īpašas spējas un prasmes, lai Tengu

sejā izlasītu apņemšanos ari turpmāk palikt pie saviem uzskatiem.

Bet tas, kuram piemita spēja klausīties, varēja sajust viņa dvēselē sāpes un vientulību.

tukšas mājas, tukšas mājas, kurās baisi kādu pārvest.

Vientuļniece nokrekšķinājās, un visu uzmanība pievērsās viņai.

-     Es varu pierādīt, ka tu maldies, man neuzticēdamies, viņa sacīja. Un nevis tādēļ, ka man būtu svarīga tava uzticība, nebūt nē. Taču notikumi risinās pārāk ātri, lai mēs varētu izdabāt tavai muļķīgajai ietiepībai. Tu esi šī ciema vecākais, un mums jāpanāk, lai tas vairs neatkārtotos. Mums vajadzīga tava palīdzība. IJn, ja mums paveiksies, tava māja vairs nebūs tukša.

Vientuļniece ievilka elpu. Joprojām bija karsti. Bet tā cilvēka domas dzēla tik sāpīgi!

-    Vakar es satikos ar Vairas veli.

Tengu nicinājumā aizgriezās, tomēr klausījās.

-    Acīmredzot, vēl dzīva būdama, viņa bijusi diezgan temperamentīga un greizsirdīga sieviete. Man jūs jābrīdina, ka arī tagad viņa ir tāda pati. Turklāt tagadējais stāvoklis viņai ļauj daudz vairāk redzēt un dzirdēt.

Tengu sēžot sāka didīties. Bija redzams, ka sarunas ievirzīšanās šādā gultnē viņam nav patīkama.

-     Sapratusi, ka es varu viņu sadzirdēt, Vaira jau sarunas sākumā lūdza nodot tev šādus vārdus: "Ja Etmas bērns būtu piedzimis dzīvs, es pati ar savām rokām viņu būtu piebeigusi.Ņem to vērā, kad mēģināsi pacelt nākamos brunčus!"

Tengu sēdēja kā sastindzis,

kā viņa varēja to uzzināt, kā

bet Vientuļniece juta, ka viņa neuzticība vājinās.

-     Es to pateicu ne jau tādēļ, lai tevi pazemotu vai apvainotu. Gribu teikt tikai to, ka šis bael-thon ir aizvēris visas durvis ap šo ciemu kā dzīvības atnākšanai, tā arī mirušo dabiskai aiziešanai. Kamēr vien viss paliks tā, kā ir pašlaik, neviens nomirušais cieminieks nespēs sasniegt Argh-Oru, un visas dvēseles būs saistītas pie šīs zemes, pie šīm mājām. Un mēs varam tikai priecāties, cik nu šādā situācijā vispār ir iespējams priecāties, ka pagaidām Vaira ir vienīgā, kas te iestrēgusi, jo dvēseles, kas pret pašu gribu piesaistītas zemei, mēdz kaitēt dzīvajiem visos tām iespējamos veidos.

Sieviete apklusa. Ilgi mierīgi un klusi sēdējušais Naars neizturēja, pielēca kājās un nostājās iepretī Vientuļniecei.

-    Tātad mēs zinām iemeslu! viņš sacīja. Taču, tev runājot, es nedzirdēju nevienu mājienu, kā ar šo nelaimi cīnīties. Vai tā var būt, ka tu nezini?

Vientuļniece mierinot uzlika roku viņam uz pleca.

-    Nē, Naar, es zinu, kā ar to varētu tikt galā, tikai nezinu, vai man pietiks spēka un spēju to izdarīt. Bael-thon mēdz būt ļoti stipri. Un šis nav izņēmums. Lai arī nav īpaši gudrs, drīzāk rīkojas nevis ar apdomu, bet pēc izjūtas, kā putns, kas ik pavasari atgriežas perēt tajā pašā vietā. To apliecina arī tas, kā viņš mēģināja izdabūt no manis manu vārdu. Bet…

-     Bet?! uztvēra Naars.

Vientuļniece stāvēja, raudzīdamās uz savām rokām. Trīs vīri viņu satraukti vēroja.

Beidzot viņa piesmakušā balsī teica:

-    Visvienkāršākais būtu ļaut viņam piedzimt. Pat mazliet piepalīdzēt. Tomēr es nevaru pieļaut, ka tas notiek.

-     Kādēļ? Tengu neizturēja.

-    Tādēļ, ka tas ir pārlieku bīstami. Tiesa, stāstu par atdzimušiem bael-thon nav īpaši daudz, tomēr Enko droši vien varētu kādu atcerēties. Ne tagad! viņa apturēja Enko, kurš jau grasījās kaut ko sacīt.

Mirkli paklusējusi, turpināja.

-    Turklāt nevajadzētu aizmirst, ka tā mēs varam izraisīt Ethnas atriebību. Protams, varētu bērnu vienkārši atdot Čūsku Mātei, tomēr… Vientuļniece ar noteiktu žestu apstādināja kaut ko

bet kādēļ gan ne, kādēļ gan ne, tas taču…

teikt gribošo Tengu, to es mēģināšu tikai ārkārtējā gadījumā, ja nebūs citas iespējas. Vislabākais, ko varētu izdarīt, būtu aizvest viņu uz Argh-Oru…

-     Bet, Vientuļniec, es nevaru izsaukt pavadoni, Enko smagi nopūtās. Tu varētu viņam palīdzēt sasniegt Mirušo Zemi, tomēr šaubos, vai pat tu varēsi viņu pavadīt uz Gaismas Valstību. Bet bērnu dvēseles, pat ja tās ir bael-thon, nespēj turp aizceļot bez senču palīdzības.

-     Vienīgi ja… Vientuļniece sastomījās un aizdzina

nē nē nē

prom kļūmigo domu.

Enko skatījās viņā, taču neko neteica. Pats zināja iespēju, tomēr baidījās sacīt vīriem, kuri bezcerībā sazini ko varēja izdarīt.

Āra iedams, ciema vecākais apstājās uz sliekšņa un, pagriezies pret Vientuļnieci, vaicāja:

-     Tu teici: "Lai tas vairs neatkārtotos." Ko tu ar to domāji?

Vientuļniece saskatījās ar Enko. Vecais vīrs, atvadoties no Tengu, bija piecēlies, bet nu smagi apsēdās atpakaļ krēslā.

-     Vientuļniece gribēja pateikt to, ko es jau sen nojautu, viņš beidzot izdvesa. Tuvojas sausums, Tengu, un šķiet, ka šoreiz mums neizdosies nolūgties. Turklāt tas turpināsies ļoti ilgi…

XX

Rakua sapņoja. Gāja pa ceļu nepazīstamā vietā. Apkārt viss kustējās, mierīgs bija tikai ceļš. Dzirdēja, ka viņu sauc kāda balss, tā kļuva aizvien skaļāka un skaļāka. Steidzās.

Priekšā ieraudzīja māju un zināja, ka viņai tur jāiekļūst. Tiklīdz bija klāt, atvērās durvis, un nepaspēja ne padomāt, kad kaut kas jau ievilka viņu iekšā. Istabā bija silti un labi, un… ap viņu stāvēja bērni. Daži, pavisam mazulīši, sēdēja uz grīdas. Krūtīs ielija prieks: viņa tik sen nebija redzējusi nevienu bērnu! Tie glaudās viņai klāt, ar mazajām plaukstiņām glāstīja viņas lielo vēderu, un viņa paijāja bērnu galviņas. Pacēluši galviņas augšup, tie raudzījās viņā brīnišķām acīm, tādām acīm, no kuru skatieniem viņai reiba galva. Taču piepeši bērnu glāsti zaudēja maigumu. Likās, viņu mazie pirkstiņi duras vēderā kā nažu asmeņi, bet acis…

Rakua atmodās kliegdama. Vecā Darga jau bija blakus un mierinot spieda pie pieres valgu drāniņu. No blakus istabas iesteidzās Dorgs, vecā viņam kaut ko uzbrēca, un viņš izmetās laukā. Rakua visu redzēja kā caur miglu. Smagi tvēra elpu, cenzdamās nebrēkt aiz sāpēm, kas bija pārņēmušas augumu. Un joprojām juta sevī duramies tukšos un nedzīvos leļļu skatienus.

XXI

Nakts bija smacīga. Karstums nerimās, un elpot bija gandrīz tikpat grūti kā dienā. Kad Tengu un Naars aizgāja, Enko viņai sagatavoja nomierinošu dzērienu miega žulti "lai čuksti nemocītu". Svētnīcas sienas viņu vairs nespēja pasargāt. Teica, ka to mēdzot dot smaga drudža mocītiem sirdzējiem. Vai garu apsēstiem. Dzēriens pārvilka viņas galvai biezu čaulu, caur kuru nespētu izlauzties pat tūkstoš ļaužu pūļa domu spiediens. Bija drausmīgi rūgts, cēla augšup nelabumu, toties ļāva nogurušajam prātam atpūsties.

Uz īsu brīdi.

Svētnīcā sāka skanēt zvaniņi. It kā pa visām spraugām reizē iekšā sāktu spraukties gari. Tikai garu nebija. Enko nolika sveci uz galda.

-     Kas notiek? viņš vaicāja Vientuļniecei.

Sieviete stāvēja, kur stāvējusi, un, galvu pieliekusi, klausījās.

-    Vēl nezinu… nočukstēja, lēni pārvilkdama galvai kapuci.

Pārlaida roku, izlīdzinādama krokas.

-     Bet…

nojaušu, kas tuvojas, tuvojas… nav labi, pārāk ātri… kas tuvojas, lien bieza tumsa, ceļas no ciema pamatiem aizvien tuvāk un tuvāk… rakua

-    Enko, viņa klusi pasauca,

ir tik grūti runāt, tik grūti

-    ir jāpasteidzas. Sagatavo Ceļojuma grāmatu.

Uz Tūkstoš Logu Namu skrēja vīrietis. Vēl nebija paspējis pārkāpt pār slieksni, kad Enko jau bija salicis somā Iziešanas rituālam vajadzīgās lietas. Gadiem ritot, bija pieradis sagatavoties ātri: ne mirstošais, ne slimnieks, ne nelaimes piemeklēts gars ilgi nevar gaidīt. Brīdī, kad rokā turēja zīmēm izrakstītā baltās govs āda ietītu rituli, Vientuļniece viņu pasauca vēlreiz:

-     Un vēl, Enko…

Uz sliekšņa stāvēja Dorgs. Smagi elsa, slaucīja aumaļām plūstošos sviedrus.

-.. .paņem arī mazliet no savas miega žults.

-     Mana sieva dzemdē! Dorgs izdvesa svētniekam.

Enko satrūkās, un daļa no šķidruma, ko bija sācis liet

nelielā blašķē, izlija uz grīdas. Spēji paraudzījās uz Vientuļnieci,

viņa zināja

tad pagriezās pret Dorgu.

-    Cerēsim, ka ne pa īstam, viņš klusībā nomurmināja, bet satrauktajam Dorgam sacīja: Nomierinies un ej mājās. Ja tava sieva dzemdē, tava māte lieliski tiks galā pati. Tiklīdz varēšu, es aiziešu.

-     Bet… samulsušais vīrietis centās kaut ko piebilst.

Tomēr Enko jau stūma viņu uz durvīm.

-    Ej, ej! Rakua klāsies vieglāk, ja būsi viņai blakus! Un atgādini Dargai, lai izraksta Labās dzemdēšanas zīmi sievietei uz vēdera. Viņa mācēs.

Kad atkal palika vieni, Enko vaicāja:

-    Vai tas saistīts ar to, ko gatavojamies darīt?

Vientuļniece novērsās. I'ēc īsa brīža klusi, bet noteikti

sacīja:

-    Ja man šonakt neizdotos, bet Rakua piedzimtu dzīvs mazulis, pacenties, lai bērns neizdzīvo. Lai cik cietsirdīgi tas skanētu, labāk būtu, ja bael-thon neieraudzītu dienas gaismu.

Enko pamāja ar galvu.

-     Lai cik cietsirdīgi tas skanētu, tev taisnība.

Vientuļniece paņēma no viņa blašķi un nodzēra lielu

malku.

XXII

Iida atkal kliedza. Tikai šoreiz pie Naara mājas stāvēja pulciņš pamodināto kaimiņu. Viņi nesarunājās, vienīgi klausījās strīda skaņās, kas plūda no mājas. Tikai Vientuļnieci un Enko ieraudzījuši, nemierīgi sakustējās un sāka švīkstēt kā zāle vējā. Vientuļniece apdullusi tuvojās viņiem, tikpat kā nesaprazdama, kas apkārt notiek. Dzirdēja, ka Enko lūdz dažiem vīriem, lai tie viņiem seko.

Mājā iegāja bez klauvēšanas. Priekšistabā Naars mēģināja mierināt satrakojušos sievu. Atnācējus ieraugot, apklusa: viņa sejas izteiksme likās pārmetām, ka tik ilgi kavējušies. Vientuļniece, nespēdama atraut acis, skatījās uz lidu, kura spieda pie krūtīm lelli. Sievietes acīs plaiksnīja dusmu liesmas, seja izskatījās tā, it kā viņa mēnesi badā bijusi, gar lūpu kaktiņiem sūcās slienas. Vientuļniece kūtri nopriecājās, ka nevar dzirdēt Iidas neprātības… droši vien satvertu viņu kā kalnu strauta straume un aizrautu sev līdzi, dauzot pret dibenā guļošajiem akmeņiem…

Viņas rokai pieskārās Enko.

-     Kas mums tagad būtu jādara? vaicāja.

Jā, kas gan mums tagad jādara?

pret akmeņiem strautā

-     Naar, izved lidu no šejienes, vārdi smagi vēlās pār Vientuļnieces lūpām, tomēr, šķiet, visi istabā esošie tos skaidri sadzirdēja. Lai citi tev palīdz, un lai neviens mums netraucē, kamēr Enko veic rituālu!

lida gan iespiedās stūrī, tomēr pārāk nepretojās, kad Naars un kāds kaimiņš mēģināja satvert viņu aiz rokām. Vientuļniece juta, ka kaut kas notiek ne tā, kā vajadzētu, tikai nesaprata, kas. Viņas miegainais skatiens slīdēja pār klātesošo sejām, istabas sienām, grīdu. Apstājās pie plaukta. Uz tā sēdēja piecas lelles. Raudzījās tajās nespodrām acīm.

Piecas?

-     Naar! viņa iesaucās, un viņš sastinga durvīs, apstādinādams arī pārējos.

Iida sajuta Vientuļnieces smago skatienu un sarāvās. Sieviete izstiepa roku, norādot uz lelli.

-     Šitai lellei ir jāpaliek te.

Naars pamāja, ka sapratis, un mēģināja atliekt ap koka rotaļlietu sakrampētos sievas pirkstus. Sākumā tikai stiprāk sāka cilāties jaunās sievietes krūtis, bet driz aizsmakusi sēkšana pārvērtās plosošā kliedzienā. Šķita, ka viņa grib kaut ko sacīt, bet nespēj skaidri izveidot vārdus. Naars, ne kliedzienam, ne mežonīgajai pretestībai uzmanību nepievērsdams, beidzot izrāva viņai no rokām lelli un padeva to kādam vīram. Tad, ar galvas mājienu paaicinājis otru palīgā, sagrāba sievu un izvilka viņu ārā. Vientuļniece paņēma no iekšā palikušā lelli un, iespiežot viņam rokās blašķi, izgrūda:

-     Pamēģiniet viņai to iedzirdīt un neizlaidiet viņu no acīm!

Vīrietis pamāja ar galvu un izmetās pa durvīm. Nez, no kā bija nobijies vairāk: Iidas neprātīgās uzvedības vai tā, ka ar viņu runājusi Vientuļniece.

Droši vien no pēdējā.

XXIII

-     Kur mums rituāls jāveic? vaicāja Enko.

Vientuļniece jau bija noņēmusi kapuci un raudzījās

apkārt.

-    Domāju, ka varam visu darīt te. Viņa vēlreiz paraudzījās apkārt un pamāja ar galvu. Jā, lieliski derēs arī šī istaba.

Enko kārtīgi aizvēra visas durvis un logus, zem tiem ar baltu krītu zemē uzrakstīdams aizsardzības zīmes. Tad palīdzēja Vicntuļniecei saguldīt istabas vidū lelles. Ar galvām uz apļa vidu.

-    Savādi, sacīja, novietodams pēdējo, tām taču vajadzētu būt pavisam satrūdējušām, ja reiz tik sen stāv šajās mājās.

Vientuļniece lēnīgi paraustīja plecus.

-    Ja kādā priekšmetā iemitinās gars, tas ļoti ilgi var nemaz nemainīties vai mainīties ļoti maz. Bet pietiek garam aiziet, lai no tā nekas vairs nepaliktu.

Enko neko neteica. Izvilka no somas Ceļojuma grāmatu un aizkorķētu osainu māla trauciņu. Izņēma no ieliktņa rituli un, vilkdams plaukstu gar robiņiemtā sānā, meklēja vajadzīgo dziesmu. Taču nezināja, kas par dziesmu tā varētu būt.

-     Piedod, Vientuļniec, bet man vēl nekad nav nācies veikt Iziešanas rituālu šādos apstākļos, kad, šķiet, labāk derētu rituāls garu izdzīšanai. Varbūt tu varētu…

Vientuļniece saprata un pamāja ar galvu. Pēc sejas pat aptuveni nebija noprotams, kā viņa jūtas, tomēr palēninātās kustības un reakcija liecināja par lielu nogurumu. Vai miega žults iespaidu.

-     Lasi "Atkārtotos vārdus garam, kas negrib šķirties no auguma"! Vientuļniece neatminējās, kā zina šo nosaukumu, tomēr bija stingri pārliecināta, ka tieši tā ir šobrīd vajadzīgā Ceļojuma grāmatas vieta. Pēc tam pārej pie dziesmas "Mirstošam bērnam senci pavadoni aicinot". Nezinu, vai līdz tam laikam jau būšu saņēmusi ciet baelthon, bet lasi un neapstājies tik ilgi, kamēr es atgriezīšos.

-     Bet ja neviens sencis neatsauksies?

Vientuļniece paraustīja plecus.

-     Tad mēģināšu viņu aizvest pati.

Enko neko neteica. Atrada grāmatā vajadzīgo dziesmu un jautāja:

-    Man vajdzīgs īstais izvadāmā vārds. Vai tu zini baelthon vārdu?

-    Vārds? sieviete domāja.

"tev jāizraugās vārds… īstais vārds"

-    Saistīšanai izmanto Taaru vārdu. Tas ir pirmā upurētā vārds, un, tā kā viņš ir visa bael-thon kodols, tikai ar to iespējams šo būtni savaldīt.

Priesteris atkorķēja osaino trauciņu un piegāja pie apļa.

-    Vajadzētu katru no tām apzīmēt ar vārdu. Cik saprotu, šīs lelles ir cieši saistītas ar bael-thon, un vārda piesaistīšana materiālam ķermenim atvieglos mūsu uzdevumu.

Vientuļniece gāja apkārt, rādīja uz katru lelli un sauca tās vārdu:

-     Marika!

Un Enko uzrakstīja vārdu norādītajai lellei uz pieres.

-     Kari!

Vecais vīrs atkal uzrakstīja vārdu jau nākamajai.

-     Olgun! Lasja! Datan! Un Taaru!

Enko nosēdās ar muguru pret durvīm, nolika sev priekšā rituli un balti nokrāsotu rituālo āmuriņu. Vientuļniece pa to laiku no apģērba krokām izvilka auduma vīstoklīti. Viņas plaukstās auduma malas pašas atraisījās un atvērās, atklādamas šķipsniņu melnas jo melnas zemes. Saņēma to pirkstos un sāka bērt ap istabas vidū saguldītajām lellēm, veidodama apli. Nedzīvības Līdzenuma zeme nosēdās uz grīdas jau kā balti putekļi. Kad aplis bija noslēgts, pagriezās pret Enko un teica:

-     Lai kas arī notiktu, nepārkāp šo robežu, līdz es atgriezīšos!

Tad apļa pretējā pusē no pēdējām zemes drusciņām izlocīja nelielu čūsku un nosēdās tai pretī, seju uz apli pavērsusi.

-     Kad iziešu sāc.

Bija kluss. Acīmredzot dzēriens bija nomierinājis Iidas satrakojušos garu, jo kliegšanu vairs nedzirdēja. Galvā nelīda nekādas svešas domas, un pēc ilga laika viņa arī dzīvo pasaulē bija viena ar sevi. Gaidīja un skatījās uz savām plaukstām. Pētīja rētu, par kuru Enko nebija vaicājis. Droši vien nebija ievērojis. Un, lai gan šādā brīdī bija bīstami jebko atcerēties, atminējās savu pirmo ceļojumu Citās Vietās un sāpes, kas vienīgās bija spējušas atsaukt viņu atpakaļ. Sāpes, ko bija radījusi viņas īstajā augumā ietriekta dzelzs. Pacēla acis uz Enko: vai svētumu glabātājs apjēgsies izdarit ko līdzīgu, ja viņa pa Citiem Ceļiem aizstaigās pārāk tālu? Vai arī…

Ar acs kaktiņu uztvēra kustību: mazās čūskas astīte ietrīsējās, un tā aizlocījās uz priekšu. Vientuļniece neļāva sev ne mirkli šaubīties, pielēca kājās un metās tai pakaļ. Skriet nācās ātri.

XXIV

Smacīgi. Sviedri aumaļām līst pār muguru, pār seju. Sveces trīsošajā gaismā viss izskatās tik savādi! Iida, šķiet, aprimusi. Jācer, ka viņi nav tai sadzirdījuši pārāk daudz miega žults. Vientuļniece sēd tik mierīgi: acis aizvērtas, uguns izkropļotā seja atslābinājusies. Jā, viņa tiešām ir iedzērusi par daudz.

Gaisma uzzibsnīja negaidīti, Enko pirmajā mirklī pat neaptvēra, no kurienes. Tad saprata, ka pirms pazušanas iezibējusies Vientuļnieces uzzīmētā čūska. Vietā, kur tā vēl nupat zvilnējusi, vairs nekā nebija. Enko pacēla acis uz Vientuļnieci, gribēja jautāt, kas noticis, tomēr pat muti nepavēra. Vientuļniece plati atvērtām acīm blenza taisni uz priekšu. Seja bija pārvērtusies: caur to kā neskaidru stiklu izgaismojās cita jaunas, skaistas sievietes seja.

Vientuļniece izgājusi, laiks ķerties pie man uzticētā darba.

-     Vah-al! svētnieks skaidri izrunāja rituālo frāzi un noliecās pār attīto rituli. Tas ir sākums! Tās ir beigas. Re, kur augums, un re, kur dvēsele. Ir tas, kas iziet, un ir tas, kas paliek. Mēs pavadisim to, kas iziet, un gādāsim, lai zemei tiktu atdots tas, kas paliek.

Enko ar rituālo āmuriņu uzsita pa grīdu.

-     Marika! viņš bargi uzsauca. Tev laiks iziet! Re, augums, kas nav tavs. Atstāj to! Re, acis, ausis, deguns, mute re, galva: tā nav tava galva. Tajā nav dzīvības. Acis, kas vairs neredz, ausis, kas vairs nedzird, deguns, kas vairs nesaož, mute, kas klusē. Tā nav galva, tas ir miris augums. Re, roka: tā nav tava roka. Tajā nav dzīvības. Tā vairs nepieskarsies zemei barotājai, vairs netvers šķēpa kātu, vairs neglāstīs sievietes augumu, tā nebūs tīkama vīram, tā nešūpos savus bērnus. Tā nav roka, tikai miris augums. Re, kāja: tā nav tava kāja. Tajā nav dzīvības. Tā vairs nestaigās rāmā vasaras rītā pa putekļaino zemi, tā neiebridīs straujā upē. Tā nav kāja tikai miris augums… Miris augums, kas nejūt ne auksta, ne karsta. Mirušais augums pieder Teperath Zemei, Kas Ir Zem Saules. Bet tu, kas vairs neredzi ne dienu, ne nakšu, tu piederi Te-marai Mirušajai Zemei. Pcn asizej!

XXV

Čūska locījās viņai priekšā, vezdama pa nezināmiem ceļiem. Nebija laika skatīties apkārt, lai atcerētos ceļu atpakaļ, bet nebija arī vajadzības. Citās Vietās ainava mainās pārāk bieži un ātri, lai būtu vērts iegaumēt kādas zīmes. Izņēmums, protams, bija Nedzīvības Līdzenums, kurā pat pēc daudziem gadiem vari atrast savas iepriekšējā reizē atstātās pēdas.

Māja viņas acu priekšā iznira tikpat pēkšņi, kā bija sācies šis ceļojums. Čūska sastinga. Vientuļniece pielika soli.

-     Marika!

Vārds viņu panāca, aizšalca garām un kā milzīgs vilnis pārbrāzās pāri mājai. Celtne salīgojās, sienas brikšķēdamas sāka atdalīties. Ethnas bērni jau bija te. Šņāca un trokšņoja arvien tuvāk, tomēr nez kādēļ neuzdrošinājās ieiet. Vientuļniece izspraucās caur sienā radušos plaisu un iekļuva mājā. Šoreiz plaisa aiz viņas neaizvērās. Un viņu neapņēma klusums. Laukā spieguļoja gari, un viņu balsīs bija saklausāma tuvojošās uzvaras nojausma.

Guļamistabā balta apļa vidū stāvēja meitene. Marika. Viņa izbijusies raudzījās uz ienākušo sievieti. Pastiepa pretī roku, mēģināja spert soli uz priekšu, bet nespēja. Sejiņu sašķobīja ar bailēm sajaucies izbrīns.

-     Kāpēc es nevaru no šejienes iziet? viņa vaicāja. Kas te notiek? Palīdzi man!

Vientuļniece klusēja. Klusēja un gaidīja.

-     Kāpēc tu neko nesaki? Un kas tas par tuksnesi?

Tuksnesis? Vientuļniece nekādu tuksnesi neredzēja. Lai

arī… nē, viņa neko neredzēja.

-     Kari!

Otrais vārds vēl vairāk sašķobīja sienas. Māja, pamazām grūstot, smagi vaidēja un čīkstēja.

Apļa vidū stāvošā meitenīte Kari ieraudājās. Viņa bija mazāka par Mariku, raudzījās apkārt šausmās ieplestām acīm un centās kaut ko pateikt, bet pār lūpām izlauzās tikai nesakarīga buldurēšana.

-     Olgun!

Puišelis izbīlī iekviecās, kad no griestiem atdalījusies sija sāka krist lejup, bet, zemi nesasniegusi, gaisā izkusa. Māja vibrēja, caur tās trokšņiem vairs tikpat kā nedzirdēja garu priecīgo smilkstēšanu. Vientuļniece vēl vairāk pietuvojās aplim. Tuvojās bridis, kad viņa…

-     Lasja!

Sienas sāka strauji izgaist. Tā, it kā kāds tās grauztu gan no iekšas, gan ārpuses. Pa spraugām jau bija saskatāmi garu vaikstīgie ģīmji. Tie izsalkuma pilnām acīm blenza uz istabā esošo mazuli un ņirdza.

-     Datan!

Vientuļniece dzirdēja savas sirds pukstus. Viens, otrs, trešais. Augums izstiepās lēcienam. Pēdējais vārds traucās šurp milzīgā ātrumā, tūdaļ, tūdaļ tas viņus sasniegs un brāzīsies pēdējais vilnis -

-    Taaru!

Sieviete metās uz priekšu,

zemes garša, zemes garša

sagrāba no apļa izsprukt gribošo puisēnu un stipri piespieda sev klāt. Sākumā bērns spārdījās, mēģināja izlauzties no viņas rokām, bet pēc brītiņa pierima. Gari vājprātīgā ātrumā šaudījās apkārt, rīdami bael-thon mājas cietokšņa pēdējās atliekas, tomēr, pietuvojoties apļa robežai, tiem nācās pīkstot atlēkt atpakaļ. Zeme

zeme?

ap apli plūda kā jau visā F.thnas valstībā, taču, saskārusies ar Mirušās Zemes smiltīm, sastinga. Vientuļniece gaidīja.

XXVI

Iida gulēja Etmas mājās, jūtot stipru reiboni un sastingumu. Neatcerējās, kā te nokļuvusi, nezināja, kāpēc gulējusi, bet kāds viņu pamodināja. Smagi pacēla galvu, lai redzētu, kas. Taču neviena nemanīja.

-     lida! Viņa atkal sadzirdēja saucienu. Iida! Nezināja, no kurienes tas nāk, bet juta, ka nozīmē kaut

ko ļoti svarīgu, tas nozīmē, ka kāds grib viņai atņemt… Sajutusi piepešu spēku pieplūdumu, viņi grib man atņemt manu bērniņu sieviete piecēlās, gatava skriet tur, kurp aicināja tā balss, gatava aizsargāt… iida iida iida

lida, rokas nervozi lauzīdama, grozījās pa istabu (durvis kāds no ārpuses bija aizstutējis) un nezināja, ko iesākt. Sauciens joprojām skanēja viņas galvā, kad piepeši izdzirda savādu čukstu, kurš nomāca saucienu, čukstu, kurš nāca no visurienes un nekurienes. Sastinga, cenšoties ieklausīties, līdz izšķīra atsevišķus vārdus:

-     V…vi…irvi… pa…ņe…m vir…r…vi! virvi

Kādu virvi? virvi virvi virvi

Virve gulēja, saritinājusies ap spaini, pilnu ūdens. Nebija gara, bet vajadzēja pietikt. Iida, klausoties čukstā, piesardzīgi tuvojās virvei, kā baidoties, ka tā piepeši varētu pārvērsties par čūsku. Nometās ceļos, nepaklausīgiem pirkstiem mēģinādama atraisīt rokturim apņemto mezglu. Neko nedomāja, tikai klausījās čukstā un saucienā, kas, viens otru papildinādami, skanēja viņai galvā un neatstāja vietas nevienai domai, nekādām šaubām… Pirms piecelšanās ieskatījās spaiņa ūdenī. Tā virsmā spoguļojās viņas seja. Ļoti mierīga. Blakus redzēja vēl vienu: otra sieviete, vaira?

caurredzama un mirdzoša, čukstēja viņai ausi. Mīlīgi, viegli smaidīdama.

-     Be…et… ta…gad pa…ss… steidzies!

XXVII

Vientuļniece stāvēja apļa vidū un turēja rokās pēdējo lelli. Nebija pamanījis, pa kuru laiku viņa tur nokļuva: vienā bridi vēl sēdēja savā vietā uz grīdas viņpus aplim, nākošajā jau, kājās izslējusies, bija tā vidū. Lelles… Lelles izzuda, tiklīdz viņš nosauca to vārdus. Nē, nevis izzuda, bet sabirza tumšos putekļos. Putekļi klāja visu apļa iekšpusi, tomēr neviens netika nogūlis šaipus robežai. Bija gandrīz drošs pat ja istabā iebrāztos vējš, tie neizkustētos no vietas. Fnko atvēra nākamo Ceļojuma grāmatas dziesmu. vai atsauksies?

-     Vah-al! apņēmīgi izteica, neļaudams iesakņoties šaubām. Tas ir sākums!

XXVIII

Viņa gaidīja. Cik bieži tagad nākas gaidīt! Gaidīt, gaidīt, gaidīt… Dzirdēja priesteri kaut kur tālumā lasām Ceļojuma grāmatu. Kā viņu sauc? Bija aizmirsusi. Tam nebija nozīmes. Nebija nozīmes arī viņa teiktajiem vārdiem. Tikai tam, ko tiem vajadzēja sasaukt.

Mazulis atkal kļuva nemierīgs. Protams, viņam bija bail. Ne jau no viņas, kaut gan viņa zināja tā vārdu, tikai neaizmirsti, vismaz to neaizmirsti bet no Ethnas bērniem. Tie šaudījās apkārt, kaut ko klaigādami, pīkstēdami, rūkdami un ņurdēdami kā traki

suņi. Neklausījās tajos. Un necentās ar vārdiem mierināt bērnu nobijusies dvēselīte nesapratīs, tikai sabīsies vēl vairāk. Mierinot sāka šūpot turp, atpakaļ, dungodama kaut kur dzirdētu šūpļadziesmu. Neatcerējās, kur. Bet tam nav nozīmes. Nozīme ir tikai tam, lai…

vai tiešām viņš neatsauks pavadoni, bez tā nevar bērnu palaist… kur pavadonis, bez viņa… es pati nevaru, nevaru… vai tiešām būs jāatdod, vai atdot…

-    Kuš, nomierinies! teica drīzāk sev nekā bērnam, un tieši tad ieraudzīja viņu.

Jaunu sievieti baltās drānās, gariem matiem un raupjām, pie darba radušām rokām. Skatījās tikai uz mazuli un, šķiet, neko citu ne kustīgo zemi, ne garus, ne arī viņu, kas turēja bērnu rokās, neredzēja. Skatījās kā cilvēks, kas nogājis tālu ceļu un beidzot atradis to, ko sen zaudējis. Aiz viņas tālumā stiepās pēdas. Baso kāju pēdas bija vienīgais pastāvīgais un nekustīgais šajā plūdumā, kā akmeņi strauta straumes skrējienā. Kā mirusī zeme apļa vidu.

Sievietes vārds bija Iida. Nesen

sen

bija viņu satikusi dzīvo pasaulē.

Uzrunāja: Iida!

Sieviete pacēla acis. Skaidras, mierīgas.

Bez mazākās vājprāta lāses

Bez mazākās vājprāta lāses. Iida pasmaidīja. Un pastiepa rokas pretī bērnam.

-     Dod man viņu, Vientuļniec, jau laiks iet. Mums abiem.

Vientuļniece stāvēja; juta, kā bērns tiecas pie otras

sievietes. Kā pie mātes. Iidas balss skanēja no tālienes. Viņa arī bija ļoti tālu.

-     Es gaidu pavadoni, klusi sacīja Vientuļniece.

-     Es arī esmu pavadonis! Sieviete joprojām smaidīja. Es biju tuvākais mirušais radinieks, kas varēja sadzirdēt dziesmu. Un kas gribēja aicinājumam atsaukties.

-     Mirušais? Vientuļniece neuzticīgi nopētīja sievieti.

Cik viņa spēja atcerēties, vēl pirms dažām stundām

pirms dažām stundām? tas tikpat labi varēja būt arī

pirms dažām dienām vai dažiem gadiem

šī sieviete vēl bija dzīva.

Rievas uz Iidas kakla strauji kļuva blāvākas, tomēr vēl bija skaidri saskatāmas. Rievas no virves.

Iida smaidīja.

-    Vaira man visu pastāstīja. Un teicās tavās domās izlasījusi, ka pavadonis droši vien neatnāks. Caur bael-thon radīto sienu neviens sencis nesadzirdēs svētumu glabātāja aicinājumu. Un tikai tajā naktī miris cilvēks var kopā ar sevi izvest arī mazo. "Bet kurš gan izšķirsies par pašnāvību vai uzņemsies nogalināt otru?" tu tad nodomāji. Es to izdarīju, lai palīdzētu mums visiem. Bet visvairāk Taaru, manam mazajam Taaru!

Izdzirdis no sievietes lupām savu vārdu, mazulis iespurdzās. Un iesmējās, pirmo reizi iesmējās. Un uzrunāja Vientuļnieci. Laid mani, viņš teica, es gribu iet ar viņu!

Sieviete ar bērnu ātri attālinājās. Plūsma aizvilka viņu pēdas. Pirms viņa pazuda skatienam, pamanīja vēl vienu tēlu, kas bija gaidījis tālumā. Vēl vienu sievieti. Arī viņas vārdu reiz bija zinājusi… Gari, nikni smilkstēdami, vēl mēģināja dzīties aizejošajām pakaļ, taču panākt nespēja: mirušie ceļo ātri. Tādēļ visu uzmanību pievērsa viņai. Arī dusmas par izsprukušo laupījumu.

Stāvēja un gaidīja. Nezināja, ko,

ko es te daru? kas es esmu?

tikai gaidīja. Gaidīja jau veselu mūžību. Centās neklausīties, ko viņai šņāc gari, bet nespēja. To balsis lauzās viņā un plosīja ar asajiem nagiem. Sāpēja.

XXIX

Vientuļniece joprojām stāvēja apļa vidū. Pirms dažiem acumirkļiem pēdējā lelle bija sabirzusi viņas rokās un kā putekļi nosēdusies uz grīdas. Acis daiļajā sejā, kas mirdzēja istabas puskrēslā un tagad bija pavisam aizēnojusi viņas īsto iīsto?

izskatu, bija tukšas, kā iepriekš lellēm, un neko nepauda. Viņš nezināja, ko iesākt. Redzēja, ka Vientuļniece nevar atgriezties, taču nespēja palīdzēt. Notirpušos muskuļus lādēdams, smagi piecēlās un tuvojās aplim. Mēģināja viņu aizsniegt ar pirkstiem. Savulaik bija dzirdējis, ka no dziļa transa cilvēku varot izraut negaidīts pieskāriens. Bet aplis bija pārāk liels, un Vientuļniece

no kurienes mutē šī zemes garša, no kurienes bija stingri pieteikusi tā robežu nepārkāpt. Līdz viņa būs atgriezusies.

Līdz viņa būs atgriezusies! Atmiņa pāršķēla nogurušo prātu, liekot vecajam augumam strauji mesties apkārt, pagrābt no zemes Ceļojuma grāmatu un lasīt tālāk: Vah-al!

XXX

Balss bija klusa. Uzmanību piesaistīja tikai ar to, ka tik ļoti atšķīrās no citām apkārtējām skaņām. Tā neievainoja, gluži otrādi, šķiet, pat dziedēja brūces. Cenšoties runātāju ieraudzīt, pacēla galvu. Neko neredzēja, tikai apkārt trakojošos garus. Tie nedzirdēja. Balss izrunāja vārdus. To nozīmi viņa nesaprata, bet patika skanējums: vienmērīgs, rāms, dziedošs. Iztaisnojās, pagriezās uz to pusi, no kuras skaņa plūda. Nepievērsa uzmanību apkārt notiekošajam, tikai klausījās, uzmanīgi klausījās, jo balss viņai atgādināja kaut ko ļoti svarīgu. Radās nepārvarama vēlēšanās ieraudzīt tās avotu. Tādēļ aizdrāzās, skatienu taisni priekšā ieurbusi, aizdrāzās, cik ātri spēdama. Ja ir mērķis, dzīvie var ceļot vēl ātrāk par mirušajiem.

XXXI

Sākumā bija kluss. Apdullinoši kluss, kā vienmēr, tikko no Citām Vietām atgriežoties. Kamēr dzīvo pasaule vēl nav ar savu smagumu uzgruvusi.

vēl ne

Enko nolaida rulli sev uz ceļiem. Skatījās viņā ar nogurušu skatienu un smaidīja.

-    Tu atgriezies! beidzot izteica.

Viņa smaids atsauca atmiņā citu smaidu. Aplaida acis visapkārt, paskatījās uz putekļiem, kas bija nosēdušies zem kājām precīzā aplī, lai gan to apvelkošā riņķa līnija vairs nebija saskatāma. Mirušo Zemes drusciņas bija pazudušas, pazudušas bez pēdām. Pēdas, kas ved tālumā. Jāpasaka Enko.

-    Enko! Vientuļniece vecā vīra sejā lasīja noguruma zīmes.

Jā. Viņš patiešām ir vecs. Varbūt tagad, kad Iidas vairs nav, Naars varēs turpināt pie Enko iesāktās mācības un beidzot stāties viņa vietā.

-     Enko, tagad atpūties, jo drīz nāks tev ziņot, ka lida aizgājusi, aizgājusi pati pēc savas gribas.

-     Ak! izlauzās nopūta. Vēl viens Iziešanas rituāls šodien! Nezinu, vai spēšu.

Vientuļniece vērīgi ielūkojās viņam acīs.

-     Spēsi, viņa teica un pasmaidīja. Tikai atpūties mazliet, es raudzīšos, lai tevi neviens netraucē. Nedomāju, ka Naars iebildīs, ja tu izmantosi viņa gultu.

Vientuļniece pārvilka kapuci pār seju un, izejot pa durvīm dzirdēja, kā, Ceļojuma grāmatu ietīdams un lietas vākdams, sten Enko: neviens sevi cienošs priesteris vai burvis nekad neatstāj savas lietas nesakārtotas. Lai arī cik noguris būtu. Pat tad, ja nāve jau uz papēžiem. Nepalīdzēja viņam, jo arī pati tik tikko turējās kājās. Šausmīgi sāpēja galva. Droši vien no vakardienas dzēriena.

Saule jau bija augstu, tomēr ciems izskatījās kā izmiris. Apsēdās uz kāpnītēm, pašā saulgozī, jo bija šausmīgi nosalusi. Kā vienmēr pēc Pastaigām. Stingums pārgāja, un viņa atkal vairs nebija viena ar sevi: domas, tūkstošiem domu nogruva pār viņu, sākumā apreibinādamas, tad savērpdamās viņai jau pazīstamajā šalkoņā un plūdumā. Šūpoja viņu saules staros. Vairs nejuta sienu ap ciemu. Juta, ka te valdījušo (parastiem ļaudīm nedzirdamo) klusumu piepilda dažādas skaņas un čuksti. Tomēr centās neklausīties. Atpūtās pēc padarīta darba.

Kaķene tupēja pavārtē un skatījās uz viņu. Netīri brūnā krāsā. Nervozi nolaizīja kažociņu, piecēlās un sīkiem, ašiem solīšiem pietipināja pie Vientuļnieces. Pacēla augšup trīsstūraino purniņu un ar dzeltenajām acīm ieskatījās Vientuļniecei sejā. Teica: Zinu, kas tu esi. Zināja, ka būs sadzirdēta.

Vārtos apstājās vīrietis. Dorgs. Gribēja ko teikt, bet Vientuļniece pacēla roku, norādot, lai klusē. Vajadzēja ļaut Enko atpūsties: viņa miegs ir ļoti trausls. Bet ziņa par Iidas nāvi un to, ka Rakua, beidzoties neīstajām dzemdību sāpēm, sajutusi pirmo mazuļa spērienu pa vēderu, tu taču zini, ko tas nozīmē, zini! pagaidīs.

Diena būs gara. Kā visas karstās dienas, lietu gaidot. Jāpalūdz Dorgam, lai atnes ūdeni padzerties. Un tad paaicināt Tengu, lai atnāk. Vai varbūt pašai viņu sameklēt? nē, paaicināt

Pagalmā, guldami uz nesakrautā siena, mutuļoja putekļi. Bērzājā, zemē sakņupis, raudāja Naars.

.. .Ai, kā vaimanāja mātes, zaudējušas savus bērnus! Kas izteiks mātes sāpes?!

Un kas atšķirs, vai tās, kuras tek pār viņas vaigiem, ir

asaras vai lietus?

Upes pierietēja ar ūdeni kā krūtis

ar pienu, bet nebija, ko barot. Un te viena, te otra domāja, ka labāk, lai viņu mazuļi būtu dzīvi, bet turpinātos SAUSUMS

Niģelis spoguĻa VIŅĀ PUSĒ

poguļa viņā pusē esošais cilvēks palēnināja soli un apstājās. Nebija ne senlietu, ne mākslas cienītājs, tomēr šis spogulis neviļus izraisīja cieņu. Lielais masīvā bronzas ietvarā ievietotais visu atspoguļojošs stikla četrstūris aizņēma vai visu istabas gala sienu. Spoguļa vecumu noteikt neviens tā ari nebija spējis pat tirgotājs, kas to pārdeva, vecuma un gudrības gandrīz saliektais jūds, vaicāts par izgatavošanas laiku, tikai bezspēcīgi purināja galvu un vainīgi smaidīja. Jāteic, muļķīgi smaidīja… Tāpat kā tad, kad viņam pavaicāja, kāpēc tik lēti atbrīvojas no lieliskas mantas, kas izskatās tā, it kā to būtu izkalis pats klibais Vulkāns.

Pirms iziešanas no istabas cilvēks apstājās. Kaut kāda dīvaina, vārdos neizsakāma sajūta lika durvīs sastingt un paskatīties atpakaļ. Zināja, juta, bija gatavs apzvērēt, ka kāds stāv aiz muguras un viņu vēro; tomēr, kad atskatījās, istabā neviena nebija, tikai viņš pats un atspulgs spogulī.

Atspulgs stāvēja un vērīgi raudzījās viņam acīs. * * *

Un teica tā Terins (tas, kuram) garākais zobens, (Tas, kurš) naktīs neguļ, mīlulis Agralalam: "Dambjus (?) sagraujiet lielos, lai purvi (te) atnāk,

Un applūst lai (tas), kas bijis, un iznīkst lai vrigu sēkla.

Lai pazustu Vasanusien, lādēto pretnieku miests,

(Tas) dieviem (kas) netīkams ir, (no kura) tie skatienu novērš."

Mikado no gunki.

Jamara no Terinu gunki

(Stāsti par karu un karaļiem.

Stāsts par ļamaru no Terinu cilts)

Mirušās pilsētas vārti pacēlās pār mani kā briesmoņa rīkle. Iespaidu pastiprināja divas virs tiem melnējošas šaujamlūkas, acis, kas nekad neaizveras.

Nu tik uz priekšu! noburkšķēju, viegli iespiedu kājas zirgam sānos, un Nuans lēni iesoļoja iekšā. Kājas lika piesardzīgi, turpat vai bailīgi, un es viņam nepārmetu salīdzinot ar šo pilsētu, purvi ar tajos čumošajām draņķībām šķita viesmīlīgi un omulīgi kā mīlošas mātes klēpis.

Mirusi pilsēta, miruši purvi… Labs mirušo pāris. Vīrs un sieva, skumstoši viens pie otra kapa. Sieva Vazānas un Trionas augšteces, Vaidošie purvi; un tās smakojošajā klēpī aizsnaudies vīrs pilsēta, kuras īsto nosaukumu neviens tā arī neatceras. Tiesa, pirms došanās uz šo vietu viņa majestātes mikada, lai viņš mūžīgi valda, gudrais man pateica, ka arī senajos laikos vrigi gandrīz visu saukuši nevis īstajos vārdos, bet epitetvārdos un viens no pilsētas nosaukumiem it kā esot skanējis Vasanusien, kas senajā vrigu valodā nozīmē "Baltsiene". Un, patiešām, pilsētas sienas un torņi, par spīti laikam, mitrumam un iekarotāju pūlēm, dažviet vēl joprojām bija balti. Vai vismaz pelēki, un tas raisīja zināmu cieņu pret pilsētas cēlējiem viņu radītais tik tiešām bija savus radītājus pārdzīvojis.

Esiet sveicināti, piedodiet par traucējumu, domās vērsos pie Nuana paspertā galvaskausa, kas brakšķēdams

aizvēlās pa bruģi un apstājās, tikai atsities pret sagāzušos kaļķakmens bloku kaudzi. Galvaskauss, kam nebija apakšējā žokļa kaula un kas tādēļ bija tik labi ripojis, noteikti nebija piederējis cilvēkam un vēl jo vairāk gnomam ne: pārāk lielie acu dobumi un tā savādi augstā piere…

-     Vrig, es nošņācos, zaļādi nolādētais, ko zirgu biedē?

Pilsēta, kuras īsto nosaukumu un iekarošanas iemeslus <

labie elfi un cilvēki septiņu gadsimtu laikā pacentušies izmest no savām galvām, kādreiz piederēja vrigiem, šai mazākajai no sešām Simtupes Vairas rasēm. Stāsta, tai piederējusi ne tikai šī pilsēta ar savādo Vasanusien epitetvārdu, bet arī gandrīz visas zemes uz austrumiem no Bavānas no Itjeras jūras dienvidos līdz Dienvidu Indurēnai ziemeļos. Vēlāk bija nākuši elfi, gnomi, vardahi, goblini, cilvēki un pilsēta gājusi bojā. Pēdējie iekarotāji bija Tumsas izdzimumi un purvi, un tas, ka tos no šejienes vēl neviens nebija izspiedis, liecināja, ka tie izrādījušies stiprākie.

Ienīdu purvus, jo tie smakoja un izplatīja drēgnumu, kas spraucās cauri līdz pat kauliem.

Ienīdu Likteni, kas bija mani te atvedis.

Ienīdu arī tos, kas kādreiz bija pilsētu iekarojuši. Visi zina, ka neapglabātā Ka klimst pa pasauli un bāžas acis dzīvajiem tik ilgi, kamēr tie neparūpējas par pīšļiem. To droši vien zina visi, izņemot tos, kas te ienāca pirms septiņiem gadsimtiem.

-     Kuces bērni, es noteicu.

Patiešām, kuces bērni. Izdzimteņi, kaut tie nakti neatrastu, kur galvu nolikt!

Kauli, kauli… Visur. Tas, ko atstājusi visžēlīgā trijotne Trūdēšana, Laiks un Vējš. Jāteic, nekas liels nebija palicis galvaskauss, izkaisītas ribas, tomēr šur tur… Pavei, tur, pie

sienas… Lai arī kāds idiots biju, tomēr sapratu, par kādu dzimumu liecina uz abiem apakšdelma kauliem zaļojošās bronzas aproces vrigu vīri, kā zināms, aproces vēl joprojām nēsā tikai uz labās rokas.

Lai tev mīksti pilsētas akmeņi, zaļādaine, nomurmināju, ar īkšķi uz krūtīm zīmēdams Desmit simbolu.

Bet tu, Nuan, kusties! Drīz jau vakars, bet mēs vēl neesam viņu atraduši.

Klip klap, klip klap pa mirušās pilsētas akmeņiem klaudzēja tērauda pakavi. Bruģa spraugās galvas saslējusī zāle sniedzās man gandrīz līdz zābaku zolēm, un, ja vien būtu mazliet piemiedzis acis, man šķistu, ka nevis jāju, bet gan uz Nuana muguras peldu caur pilsētu tekošā iedzeltenā upē.

Acis tomēr nepiemiedzu.

Klip klap, klip klap. Tūkstoš klaudzienu, tad vēl viens. Pilsēta bija ļoti liela. Zinot tās vecumu, šķita vēl lielāka, nekā bija patiesībā. Mirusi, es domāju, tomēr lielāka par Kelhartu un pat pašu Norgardi, kas, kā stāsta, esot lielākā visā Simtupē Vairā. Nuana paspertajam galvaskausam līdzīgi nami cits aiz cita slīdēja man gar acīm: melnējošie logu acu dobumi vēl nesagruvušajās sienās, parapetu izdrupušie zobi… Šķita, nebija ne nelaimīgo vrigu kaulu, ne namu drupu tikai viens vienīgs milzīgs kaps, kurā dusēja gan tie, kas radījuši, gan tas, kas bija viņu radīts.

Es jāju, un nekropole slīdēja man gar acīm.

Es biju daļa no tās.

Kā jau Malrina-sam zintnieks bija paredzējis, viņu atradu vienā no diviem Vasanusien pilsētas laukumiem. Tajā, kur kādreiz bija stāvējis Sarkanais Obelisks. Tur, kur stāvējis Melnais, neatradu neko, izņemot netīram akmenim līdzīgu zaķi, kas, mani ieraudzījis, nevis metās bēgt, bet tupēja uz vietas, ausis saslējis.

Meitietis sēdēja uz bruģa Baltās Lilijas pozā, ar mugurutaisnu kā stīga gandrīz balstoties pret izgāzušos sārta akmens kolonnu. No laukuma malas sēdošā šķita neticami sīka, un uzreiz nesapratu, kādēļ.

Sapratu, piejājot tuvāk.

Viņa nebija maza vienkārši Obelisks bija liels. Šausminoši liels lai aizsniegtu tā pret debesīm pavērsto sānu, man uz pleciem būtu jāuzkāpj vēl diviem cilvēkiem vai elfiem. Par vardahiem vai gnomiem es nemaz nerunāju, ja nu vienīgi tie būtu uz koka kājām. Cik atceros, Obeliska melnais brālis bijis turpat vai divreiz smalkāks un īsāks, tomēr arī nogāzies un sašķēlies vairākās daļās.

Bija dīvaini, ka meitietis joprojām nepievērsa mums uzmanību. Nuans nesa mani tuvāk un tuvāk: klip klap, klip klap viņa pakavi klaudzēja pret bruģakmeņiem.

Atbilstoši Meja kodeksam, apturēju zirgu trīs zobena izgājienu atstatumā no viņas.

Tieši pret mani pavērstā seja bija rāma kā akmens maska. Acis aizvērtas, lūpās rotājās svētlaimīgs smaids. Rokas ar augšup pavērstām plaukstām dusēja uz ceļgaliem.

Lai arī meditācijas pārtraukšana tika uzskatīta par vienu no lielākajiem grēkiem, uzdrošinājos to pieļaut. Galu galā, ja esi talgūrs, kaujas laukā tikpat nākas nodarīt lielāko no tiem.

Skaļi ieklepojos.

Viņa neizbijās. Tikai pacēla plakstiņus un raudzījās manī neko neizsakošām acīm tādām, kādām pasaulē veras nakts vidū negaidīti atmodināts cilvēks. Aizritēja daži mirkļi, līdz viņas skatiens pamazām ieguva izpratni un smaids lūpās tapa cilvēciski silts. Papurināja galvu, it kā gribētu atbrīvoties no pēdējām miega paliekām, un palocījās pret mani.

-     Lai Desmit ir tev žēlīgs! arī es seglos pieliecos. Esi sveicināta, jaunava!

-     Lai Vienīgais tevi sargā, talgūr! viņa atbildēja.

Viņas vārdi bija aizskaroši, jo neviens talgūrs ja vien

viņš ir īsts talgūrs, nevis tikai savu labo vārdu un titulu mantojis liekēdis netur godā Vienīgo. To pielūdz tikai visādi nabagi un vārgdieņi, kas tik vien spēj kā dāvāt Dievam lūgšanu vārdus, nevis savus labos darbus zemes virsū. Cits manā vietā, iespējams, būtu parādījis, ka ir saskaities, taču ne es mājā lienoša indīga odze nekad necenšas apgāzt ūdens krūzi pie durvīm. Viņa nenodod sevi, līdz nav pienācis laiks.

Laiks vēl nebija pienācis.

-     Piedod, ka pārtraucu tavu lūgšanu, bet Saule jau riet, sacīju, līdzīgi saulei nošļūkdams no segliem. Domāju, ka Kelhartā, Tojona svētnīcā, jau nosista Čūskas stunda.

-     Iespējams. Viņa bija par kaut ko aizdomājusies.

-     Krēslo, turpināju. Drīz no pagrabiem izlīdīs tie, kas baidās gaismas. Te, laukumā, ir bīstami palikt.

-     Man ir aizsargam ulets.

-     Man arī, paraustīju plecus, bet tas viņus neaizturēs. Nu, varbūt vienu otru, bet ne jau visus. Vari ticēt, es zinu, ko runāju. Vai tuvumā ir kāds drošs miteklis?

-     Drošs?

-    Noslēgta telpa, kuras logi un durvis, ja tādi ir, vērsti uz austrumiem, pacietīgi paskaidroju.

Tagad plecus paraustīja viņa.

-            Lielākā daļa logu un durvju šajā vrigu pilsētā vērsti uz dienvidiem. Nezināji? Tomēr dažus kvartālus no šejienes ir dzīvojuši rūķīši. Zini, tirgotāji…

-     Krēslo, atgādināju.

Negribēju viņu steidzināt, tomēr gruveši laukuma malā jau sāka stiept pret mums aizdomīgi garas ēnas. Vēl stunda, un no Saules gaismas paliks tikai atmiņas.

Tāpat kā no mums, ja nepagūsim rast patvērumu.

Meitietis piecēlās. Nopurinājusi no pelēkajām ceļojuma drānām putekļus un netīrumus, viņa pacēla sev blakus nolikto nelielo saini un ielūkojās man acīs.

Tādas rāmas acis. Un kaut kā dīvaini maigas.

-     Esmu īsa Hījunaja, Vienīgā priesteriene,-viņa sacīja.

-     Es gan Vienīgo nepielūdzu, tomēr par tevi esmu dzirdējis, atbildēju. Un tūdaļ piebildu: Ijūda no Kajonamas nama, jaunkundz. Gatavs pakalpot un aizsargāt. Starp citu, kur, jūs teicāt, ir tas rūķīšu kvartāls?

Nezinu, kādēļ, tomēr pustumsā jutos mazliet labāk nekā gaismā. Varbūt vienkārši negribēju, lai īsa mani šovakar varētu labi redzēt. Ne velti mēdz sacīt, ka seja un it īpaši acis ir cilvēka dvēseles spogulis. Un, ja dvēsele nav tīra, tad tu, cilvēks, centies, lai ēna kristu ne vien pār taviem vārdiem un domām, bet arī pār tevi pašu.

Mēs ēdām. Stiprinājāmies visi trīs, jo izsalcis bija arī Nuans. Gan ne vairāk par īsu, kura pēdējā laikā tika dzīvojusi ar cieši savilktu jostu.

-    Esi rīkojusies ļoti neuzmanīgi, Isa-sam, sacīju šovakar jau kuru reizi.-Atstāt gandrīz visas mantas un pārtiku uz nepiesieta, neapsargāta ēzeļa tas šajā pilsētā ir ļoti nepiesardzīgi. Bezatbildīgi. Jābrīnās, kā tu vispār spēji līdz šodienai izdzīvot.

Viņa klausījās manī, galvu nodūrusi.

-    Man kauns, talgūr,nomurmināja, raudzīdamās sev zem kājām. Patiesībā man nevajadzēja vienai doties tādā ceļojumā vai vismaz pirms došanās ceļā vajadzēja uzklausīt pieredzējušu ļaužu padomus. Ja būtu tā darījusi, tagad nenāktos lūgt citiem dalīties ar mani savā maizē.

Kumoss mutē pārtapa grūti sakožamā un tikpat grūti norijamā pikā.

-     Kāpēc tu tā, Isa-sam, noburkšķēju, joprojām to košļādams. Ņem par labu, ko Desmit devis. Tikpat visu līdzi nepaņemsi. Mēģināju pasmieties, bet vēl nebiju apklusis, kad sapratu šoreiz joks nav izdevies.

Mūs daudz kas šķīra. Šķīra ne tikai starp mums kvēlojošā ugunskura pagales, bet arī tik dažādi nodzīvotās dzīves un dažādie viedokļi par tām. Viņa dievišķās mīlestības ceļu izvēlējusies un spēkus tajā smeļoša priesteriene, bet es… No kā spēkus lai smeļas bezzemnieks talgūrs, kam vienīgais, ko viņš varējis izvēlēties, bijis karotāja ceļš? No uzticības mikadam, lai viņš mūžīgi valda, un no Meja kodeksa, kurš pats par sevi ir mūžīgs… Vai no brandava malka, kas sasilda augumu un dara dzīvi mazāk draņķīgu, nekā tā patiesībā ir?

Mūsu skatieni uz mirkli satikās.

-    Tevi kaut kas nomāc, Ijūda-sam? īsa iejūtīgi vaicāja. Ja gribi, dalies savās sāpēs, dari vieglāku savu nastu. Esmu priesteriene, tādēļ varu uzklausīt tavu grēksūdzi un sniegt piedošanu. Protams, ja tu vēlies…

-     Nevēlos, steigšus noburkšķēju. Neesmu tam gatavs. Un vispār nedomāju, ka tu varētu man palīdzēt. Tu taču nezini, kur te nobāzts vrigu zelts, vai ne?

-     Zelts?

-     Zelts, Isa-sam, zelts. Redzi, jaunkundz, šajā pilsētā, izņemot tevi, ierodas tikai laimes meklētāji, tādi kā es. Teiksi, ka nav vērts meklēt ēdienu šķīvī, kuru jau izlaizījis izsalcis suns? Ka nav vērts neko meklēt pilsētā, kuru kādreiz ieņēmis pēc zelta izslāpis karaspēks? Tu maldīsies, jo tie, kas te ienāca pirms septiņsimt gadiem, vēl nebūt visu nav iznesuši acīmredzot ļoti steigušies. Ja paveicas, cilvēks šajās drupās var atrast nodrošinājumu visai turpmākajai dzīvei.

-     Bet ja nepaveicas?

Es rūgti pasmaidīju.

-     Arī tad viņam ne par ko vairs nevajag rūpēties.

-     Bet vai tad…

Kaut kur aiz sienas atskanēja spēcīgs belziens pa koku. Tam tūdaļ sekoja otrs, ko pavadīja birstošu ķieģeļu troksnis un neapmierināts rēciens. Tad trešais, pēc kura noblākšķēja krītoši stāvu pārsegumi un brakšķēdami sāka birt kārniņi. Rūkšana pārauga aizvien pieaugošā kaucienā, kas pārtrūka, sasniedzis visaugstāko punktu.

Šķita, pat uguns pieplaka zemei. Stūri nemierīgi iezviedzās Nuans. Bailes kā ledains ūdens pārplūdināja iekšas, sastindzināja muskuļus un aizžņaudza rīkli. Dažus mirkļus bija tik tiešām baismi aiz sienas kaut kas velnišķīgi stiprs grāva mūrus. Droši vien meklēja ēdamo. Lai arī biju bruņots, cīņā pret bestiju man nebija nekādu izredžu: neesmu ne čūskacis valtars, kas nodarbojas ar tumsas izdzimumu iznīcināšanu, ne Desmit svētības aplaimots paladins. Tomēr, it kā tas varētu ko līdzēt, neapzināti sažņaudzu aiz jostas aizbāztā zobena spalu.

-     Ijūda-sam… kas tas ir?"izdzirdu klusu, drebošu meitenes balsi.

Mans skatiens pārslīdēja pār sarāvušos īsu un ugunskuru uz melnā durvju cauruma pusi.

-     Nezinu, izmocīju. Taču pēc saules rieta negribētu viņu satikt. Baigi stiprs, kuces bērns…

-     Un kas tur gāzās?

Sasprindzināju atmiņu.

-     Blakus bija tikai viena ēka, kuru vēl varēja sagraut kaut kas līdzīgs zemai lapenei, kādās mēdz dzert tēju… Atceries?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Tas labi, ka atceries.

-     Kāpēc labi?

-    Tāpēc, ka tagad tā dzīvos vairs tikai tavā atmiņā. Nu, un vēl ari manējā.

Aiz sienas bija kluss. Nuans drūmi žaunāja paša nestās auzas. Ieklausījos ugunskura sprakstēšanā tā mani vienmēr bija nomierinājusi.

Gan laikam tikai mani, nodomāju, uz meitieti paraudzījies.

-     Isa-sam…

-     Ko? Viņa sarāvās.

-     Nebaidies neviens no tiem nakts izdzimumiem labuprāt nenāks tur, kur deg uguns. Un arī šo māju nesagraus drīzāk jau dabūs bruku, maukasbērni tādi. Nebīsties! Mēģināju viņu iedrošināt ar nožēlojamu smaidu. Un ēd, nekautrējies! Paraugu rādīdams, iemetu kumosu mutē. Kā tu teici, cik ilgi badojies? Vai četrdesmit dienas, kā to prasa Ivija dogmas?

īsa papurināja galvu. Ar grūtībām, tomēr piespieda sevi neskatīties uz melno durvju caurumu.

-             Četrpadsmit, turklāt darīju to ne jau pēc savas vēlēšanās, viņa nomurmināja. Ja neaizbēgtu ēzelis, nebūtu to darījusi nevienu dienu.

-     Esmu lasījis svētā īvija darbus…

-     Tad jau tu zini, ka viņš iesaka pirms meditācijas divreiz pa desmit dienām dzīvot pusbadā, bet pēdējās piecas dienas vispār atteikties no ēdiena, lai attīrītos miesa un dvēsele? Viņa skumji pasmaidīja. Diemžēl dzīve ne vienmēr ļauj ievērot dogmas pat tad, ja tās noteicis svētais. Tā, raug, talgūr. Tu brīnies? Velti. Cilvēce pastāv ne jau pirmo gadusimtu; visu šo laiku tā ir izgudrojusi aizvien jaunas dogmas un aizliegumus. Sieviete nedrīkst ieņemt troni. Vīrs nedrīkst atrasties telpā, kur dzemdē viņa sieva. Gavējot jābadojas ne mazāk kā četrdesmit dienu. Un tā tālāk, un tā tālāk, bez gala un malas. To dogmu ir sakrājies tik daudz, ka pat es, priesteriene, ne vienmēr spēju tās visas aptvert, par vienkāršiem ļaudīm i nerunājot… Ijūda-sam!

-     Nu?

-     Ugunskurs dziest.

Pieliecies citu pēc cita iemetu uguni vairākus koka gabalus. Kamēr tie nebeigsies, varēsim justies kā pele lāča ausī. Par to, ka varētu beigties, nebaidījos bijām savākuši vairāk, nekā vajadzīgs.

īsa, domās iegrimusi, vēroja manas monotonās kustības un klusēja. Droši vien domāja par to pašu, ko es: pagaļu daudz, bet pašas tās ugunī nelec… Nemāk, draņķes. īsi sakot, kādam bija jāpaliek nomodā pirmajam. Un pēc tam, kad puse nakts būs pagājusi, jāpamodina otrs un, uzticot tam uguns kurināšanas misiju, jāiet gulēt… Vai arī nemodināt un neiet, ja pirmais ir talgūrs, bet otrs apmetnī ietinusies priesteriene, kas dreb no visus kaulus caurstrāvojošā drēgnuma.

Vai aiz bailēm.

Nokrekšķinājos.

-    Isa-sam, ir jau vēls. Ar lazdas zaru pastūmu degošo pagali. Rīts gudrāks par vakaru, un tā tālāk. Ej gulēt.

-     Un tu?

-     Es? Izlikos izbrīnīts. Palikšu nomodā.

Viņa papurināja galvu.

-     Nevajag.

-    Nevajag? Nu es izbrīnu vairs netēloju, tas bija patiess. No rīta gribi pamosties vairākos kuņģos uzreiz?

-    Nē. Domāju, ari tu to negribi. Man ir kas labāks par degošu koku.

-     Un kas tad? Čūskacis valtars ar sudraba zobenu rokās?

-     Neuzminēji.

Vēl runādama viņa iebāza roku kādā no sava ceļojuma tērpa ielocēm un izvilka cieši piestūķētu ādas maisiņu. Tas bija manas dūres lielumā un, šķiet, diezgan viegls.

-     Kas tas ir, Isa-sam?

Neatbildēja. Atraisījusi aukliņu, iebēra saujā mazliet rūsgana pulvera. Jau gribēju jautāt, kas tagad notiks, taču viņa spēji pavicināja roku uz. ugunskura pusi, un mans jautājums izplēnēja uguns šņācienā un līdz pat griestiem uzlēkušajā liesmu stabā.

Neķītri lādēdamies, apvēlos uz muguras ka tikai tālāk no seju svilinošā karstuma, tieši uz ielām savākto koka gabalu kaudzē. Kad piecēlos, ugunskura liesma atkal bija normālā lielumā, tikai ieguvusi savādi zilganu nokrāsu. īsa sēdēja, kur sēdējusi, un raudzījās manī.

-     Kaut tevi… nošņācos, neslēpdams savu saērcinājumu. Ja būtu zinājis, ka tavam Vienīgajam upurē, dedzinot dzīvus cilvēkus…

-    Neupurē. Un velti tu baidījies uguns tev nebūtu nodarījusi neko sliktu, pat degunu neapsvilinātu.

Lāsts pār viņas galvu, bet vai man tikai likās, vai viņa patiešām smīnēja?

-    Tik tiešām? Tikko noturējos, neraidījis spļāvienu zilgano liesmu vainagā.

-     Tik tiešām. Pasmaržo gaisu!

Un patiesi, ievilcis degunā gaisu, sajutu īpatnēju, nāsis kutinošu smaržu. Cik atceros, kaut ko līdzīgu biju jutis tikai reizi tirgū, stāvēdams blakus saldumiem apkrautai letei… Taču ne jau kanēli viņa nupat bija pabērusi. Vienīgi ja…

-     Sarkanais lotoss? noburkšķēju, pats brīnīdamies par sava minējuma izaicinājumu.

Viņa pamāja ar galvu.

-     Tas pats. Kā tu domā, vai ilgi es būtu izdzīvojusi šajā pilsētā, ja visu nakti nekurinātu uguni? Nez vai, ja nebijis šī sarkanā lotosa, Vienīgā dāvinājuma cilvēkiem, kas neļauj Tumsā dzimušajiem ienākt mājoklī. Par laimi, kad ēzelis aizbēga, ziedputekšņi bija pie manis, citādi es sen būtu gājusi bojā šajā Vienīgā aizmirstajā pilsētā.

Tas bija Liktenis, kuru es ienīdu.

Sašļuku uz grīdas. Pēkšņi sapratu, ka jau labu laiku nespēju atraut skatienu no īsas apģērba ieloces, kurā atkal bija paslēpies ādas maisiņš.

-     Tu esi burve, turpināju, nolaizdams acis un no zemes paceldams izkritušo maizes gabaliņu. Nopūtu no tā smiltis un iemetu mutē. Vari to atļauties.

-     Es neesmu burve, talgūr.

Paraustīju plecus.

-            Priesteriene, burve, druīde kāda atšķirība? Tā, ka dažādi saucaties? Visi jūs pār vienu kārti metami. Pavicināt tik rokas, izrunājat formulu un gatavs…

-     Kas gatavs?

-     Nu… visu problēmu atrisinājums, izeja no jebkuras situācijas. Uguns bumba pretiniekam degunā vai avots tuksneša vidū. Vai cīrulis, kas radīts no zemes kukuržņa… Kaut vai tas pats sarkanais lotoss parastiem ļaudīm tāda nav, daudzi par tā esamību zina tikai no pasakām. Pat katrs burvis vai daims nevar lepoties, ka viņam tāds ir. Un, pat ja ir, tik un tā nelielās. Pati saproti, kādēļ sarkanā lotosa ziedputekšņi Simtupē Vairā ir retāki par vienradža ragu, ko aizvien vēl izdodas atvest no Ziemeļu Kunigaitijām. Jau teicu, ka esmu par tevi dzirdējis. Zinu, tavs tēvs bija galdnieks, tad nez vai viņš būtu varējis tev pūrā atstāt lotosu. Vai tu maz apjēdz, ka par to maisiņu, kuru tikai nejaušības pēc neaiznesa tavs ēzelis, kāds daims varētu uzcelt neieņemamu pili un izmaksāt tās garnizonam algu desmit gadus uz priekšu? Tu, protams, sacīsi, ka to maisiņu esi atradusi pa ceļam uz šejieni, vai ne?

īsa strauji papurināja galvu. Vairākas rudu matu šķipsnas pārkrita pār viņas kreiso plecu.

-     Man to uzdāvināja, viņa sacīja.

-    Tā jau noticēju, neuzticīgi nodūcu.

-    Veltīgi nenoticēji. Paraustīja plecus. Varbūt man tikai tā šķita, vai arī viņas seja patiesi kļuva savādi nopietna un domīga. Teici, esot dzirdējis par mani, bet dzirdējis esi ne jau tu viens dzirdējuši ir daudzi. Un zini, kas ir dīvainākais? Nē? Tas, ka gandrīz ikviens ir dzirdējis savādāku tā paša stāsta versiju. Piemēram, tie, kas netic man izrādītajai īpašajai Vienīgā mīlestībai, par manu tēvu uzskata Hījunaju Soteru, galdnieku no Volhartas. Nevaiksties, arī tu pats tā domā esi talgūrs, un talgūri neklausās manos vārdos… Citi, kas tic manai misijai, par manu tēvu uzskata Vienīgo, no kura māte mani nevainīgi ieņēmusi. Patiesību nezina neviens, pat es pati ne, bet māte ar mani par to nerunā… Nezinu.-Viņa skumji pasmaidīja. Patiesība ir kaut kur blakus, šķiet, izstiep tik roku un satversi to aiz krēpēm kā tādu nepaklausīgu kumeļu, tomēr tā ikreiz izsprūk. Nezinu, varbūt visvairāk taisnības bija kaimiņienei, tādai krunkainai vecītei… Viņa, labiņā, man, sešgadīgai meitenei, iemeta sejā, ka mans tēvs ir… bijis kareivis no Ziemeļu Vārtu garnizona, kura precību piedāvājumu mātes vecāki pirms tam atraidījuši… Nezinu, kam taisnība, un arī necenšos izzināt dažkārt patiesība mēdz būt pavisam citāda, nekā to gaidām. Dažkārt labāk ir dzīvot neziņā… Vai tu tā nedomā?

Neizturēju un nodūru acis. Jā, viņai bija taisnība dažkārt labāk ir patiesību nezināt. Es un viņas tēvs šai ziņā esam labi piemēri.

-     Nezinu, noburkšķēju. Esmu karotājs, nevis gudrais, un visi šie prātojumi nav priekš manis… Atklāti sakot, ar mani tu par to vari nerunāt nezinu, vai sapratīšu. Un vēl tev nav man par sevi jāstāsta. Nekas. Gadās, ka klusumā izteikts vārds pie cilvēka atgriežas kā pūļa kliedziens.

Būtu varējis to teikt saviem zābakiem rezultāts būtu tāds pats. Viņa acīmredzot klusēt nevēlējās.

Aizbāzt viņas muti vai savas ausis es neuzdrīkstējos.

Klausījos, lai vēlāk nevarētu komonam Malrinam-sam teikt, ka neesmu dzirdējis.

-    Piedzimu ganu būdiņā netālu no Halfgonas. Vecāki todien devās mājup no viesošanās pie Sotēra tuviniekiem. Pilsēta jau bija klāt, turpat vai ar roku aizsniedzama, kad notika kaut kas neparedzēts. Varētu teikt, nelaime…

Cik atceros, nostāstos par viņas piedzimšanu nekādi nelaimīgi atgadījumi netika minēti, tādēļ saausljos.

-     Daži, talgūr, to dēvē par dabas aicinājumu. Kāpjot no ēzeļa, māte paklupa un, tā kā bija stāvokli, devītajā mēnesī… Vai tu, Ijūda-sam, kaut ko saproti no tādām lietām?

-    Tik, cik cūka no mākoņiem. Tomēr ļauj minēt tavai mātei bija jāsākas dzemdībām?

-    Un sākās ari. Neapjēdzot, ko iesākt, tēvs ienesa māti netālajā ganu būdiņā; tā bija vienīgā tuvumā redzamā ēka. Domāja, tur mātei būs ērtāk nekā uz ceļa akmeņiem. Tajā būdiņā, ar sienu piebāztā silītē, es ieraudziju pasauli.

Klausījos viņā, ar vicu švīkādams uz grīdas sev pašam nesaprotamus rakstus.

-     Esmu par to dzirdējis, Isa-sam. Tur tevi ari sveica gani, vai ne? Būs nekaunīgi, tomēr pavaicāšu: ko viņi tev uzdāvināja? Rudzupuķu pušķi, kā sludina tavi sekotāji? Vai tomēr jēra aknas, kā to prasa tradīcija?

Meitenes uzacis savilkās uz augšu:

-    Aknas, lai būtu sava likteņa noteicēja… Nedomāju, ka ari to tu zināsi. Tā, it kā tīši būtu vācis par mani visādas baumas.

Rakstus vilkusi vica uz mirkli sastinga. Par laimi, bija krēsla, cerēju, ka priesteriene nav tam pievērsusi uzmanību.

-     Kā gan es, Isa-sam, to varētu zināt? neskaidri nodūcu. Vienkārši pats par to domāju, minēju… Piemēram, nemaz nav grūti uzminēt, ka sarkano lotosu gani tev uzdāvināt nevarēja.

-     Kur gan viņi, nabadziņi, to būtu ņēmuši? Viņa noplātīja rokas. Pats teici:-daima pils, garnizons… Māte stāstīja, uz rīta pusi izdzirduši pie būdiņas klauvējam. Gani atvēruši durvis un ieraudzījuši trīs gudros: divus magus un burvi, ko pavadīja divi tā famuli. Visi bijuši piedzēruši un līdz pēdējai vīlītei izmirkuši, tomēr priecīgi. Stāstījuši, ka tonakt ārpus pilsētas vērojuši komētu, kuras parādīšanos paredzējis jau Pomoras Mikals. Nosvinējuši šo notikumu. Kad sācis līt, meklējuši pajumti un ieraudzījuši būdiņu. Kā izteicās tēvs, tas noticis tikai pateicoties famuliem, kas nebija dzēruši. Uzzinājuši, ka tonakt pasauli ieraudzījis cilvēks, gudrie nolēmuši viņu apdāvināt. Visvairāk, protams, tādēļ, ka bija piedzēruši. Viņas skatiens aizklīda kaut kur sāņus, kļuva tāls. Komēta un cilvēks, talgūr. Pats zini, par to ir daudz runāts. Vieni to uzskata par sagadīšanos, citi… Viņa pasmaidīja. Galu galā, kāda tam nozīme. Es šajā stāstā saskatu tikai simbolu: atstājusi pēdas debesīs un cilvēku sirdīs, komēta izzudīs tikai tādēļ, lai pēc noteikta laika atkal atgrieztos. Cilvēks, nodzīvojis savu dzīvi, mirs tikai tādēļ, lai, izgājis caur Deviņiem Atdzimšanas Lokiem, atkal piedzimtu šajā pasaulē. Līdzīgi, vai ne?

Neatbildēju.

-     No gudrajiem es saņēmu trīs dāvanas, viņa ierunājās pēc ieilguša klusuma. Maisiņu ar zeltu tas nozīmē varu pār cilvēcisko un zemo. Amuletu, kas brīdina par Tumsā Dzimušo tuvošanos un nozīmē varu pār to, kas nav cilvēcisks. Un maisiņu ar sarkanā lotosa ziedputekšņiem tas nozīmē varu pār mums neizprotamo.

Bridi klusēja.

-    Tagad tu zini, kur esmu ņēmusi lotosu, Ijūda-sam. Gribi tici, negribi ne, tava darīšana. Lai apstiprinātu savus vārdus, man vajadzētu tev parādīt visas dāvanas, bet zelta man sen vairs nav, lotosu tu redzēji… Ja gribi, vari apskatīt amuletu.

-     Negribu, atbildēju. Man pašam tāds ir. Apaļš, sudraba, ar Ivjin hieroglifu centrā?

Izbrīnīta pamāja ar galvu.

-     Bet kur tu…

-    Tāds ir visiem, kas uzturas Vasanusien līdzīgās vietās bez tā te kā bez acīm… Jo īpaši pēc saules rieta.

-     Skaidrs.

Piecēlusies saudzīgi notrauca pie apģērba pielipušos putekļus un smiltis.

-     Ir jau vēls, Ijūda-sam. Viņa raudzījās uz mani no augšas, tādēļ jutos mazliet neomulīgi. Šķiet, Sikspārņa stunda vai pat vēlāks. Laiks iet gulēt… Bet par ugunskuru neuztraucies lotoss Tumsas izdzimumus neielaidīs līdz pat saules lēktam un vēl ilgāk, tā ka vari gulēt mierīgs mums nekas nedraud.

Neviļus pasmaidīju.

-    Labprāt ticu. Jo, ja tu maldies, tad tā ari nekad to neuzzināsi.

Pateicu un nožēloju. Droši vien nevajadzēja būt tik ļaunam pret meiteni… kaut arī Vienīgā priesterieni… kas atvērusi man savas dzīves lapu. Iespējams, viņa bijusi pārāk atklāta pret mani pirmo pretimnācēju. Kāpēc?

Tomēr neatvainojos, jo atvainoties man nepatika.

Viņa saprata.

-     Kur gulēsi, talgūr? Pie uguns vai kur citur?

Piecēlos un ieskatījos īsai acīs. Tikai tagad, to zilumā

raugoties, sapratu, ka meitietis ir gandrīz manā augumā. Raudzījos viņā, viņa mani, un dvēseles nostūros dzima kaut kas, kas nedrīkstēja dzimt. Jo es biju viņa gaišības mikada, lai viņš mūžīgi valda, talgūrs, bet viņa Dieva, kuram es neticēju, priesteriene, un mēs abi stāvējām nolādētas pilsētas vidū, kura…

Tas bija Liktenis, kuru es ienīdu.

-     Mans tēvs bija ronins dižciltīgais, kurš no sava tēva netika mantojis zemi, ierunājos, ar grūtībām razdams vārdus. Viņu savās mājās pieņēma Malrins-sam, viņa gaišības mikada, lai viņš mūžīgi valda, komons. Tas notika īsi pirms tēva nāves. No kaujas lauka talgūri man pārnesa tikai viņa galvu, pienākumu pret komonu un gnomu gatavotu zobenu. Tas ir viss, Isa-sam, ko varu tev par sevi pastāstīt, jo talgūram nav savas dzīves viņam ir tikai pienākums. Piedod tam, kas nav tavas uzticības vērts, ja tas ir mazāk, nekā pateici tu pati vai cerēji dzirdēt no manis. Es tev vēlreiz lūdzu, piedod.

Acu nepacēlis, sašļuku žagaru kaudzē. Bet seja degtin dega it kā būtu to iegrūdis ugunskura liesmās.

Pat nepamanīju, kā viņa gadījās man blakus. Likās — tikko vēl stāvēja otrpus ugunskuram, bet piepeši jutu sev uz pleca viņas roku.

-     Nevienam nav jākaunas par patiesību, lai kāda tā būtu. Es un tu, ljūda… Mēs stāvam it kā dažādās milzīga stikla pusēs. Ja Tumšais nebiitu stiklu izliecis, mēs redzētu viens otru un saprastu, ka esam vienādi, taču Tumšais… Viņas balss iedrebējās. Savā varenībā tas ir iesējis Tumsas sēklu cilvēku sirdīs un izliecis stiklu, kas kļuvis par spoguli tagad mēs tajā redzam tikai savu atspulgu un nesaskatām citus. Nesaprotam, ka esam vienādi, neatkarīgi no tā, par ko un kur esam dzimuši. Redzi: mēs abi priesteriene un talgūrs vienādi baidāmies no savas pagātnes, kaunamies tās dēļ un runājam par to tikai vislielākās atklātības brīdī, kaut gan tā nevajadzētu būt. Mēs esam tādi paši kā visi cilvēki.

Uzliku plaukstu uz viņas rokas. Brīnījos, ka īsa to neatrāva.

-     Mēs esam vienādi, tomēr mūs šķir spogulis, viņa atkārtoja. Liels, greizs spogulis. Ja izdotos no tā atbrīvoties, mēs saprastu, ka esam vienādi. Un ne tikai mēs visi saprastu. Pazustu naids pret savu tuvāko, bailes, dusmas, skaudība. Visi būtu kā brāļi, kā viena tēva bērni… Visi saprastu patiesību.

Brīdi klusēja.

-    Vai tu to saproti, Ijūda-sam?

-    Jā. Nolādēts, mēle kustējās tik smagi, it kā būtu svina pielieta!

Un es nesapratu, kādēļ.

-    Tad palīdzi man. Neprasu, lai tu sāktu ticēt Vienīgajam, kaut gan ceru, ka reiz ari tu sapratīsi patiesību. Es tev lūdzu, palīdzi man, jo mana nasta, tas Tumšā izliektais spogulis, ir smaga un es viena nespēšu to pacelt. Palīdzi man, ja vari!

Trīskārt kā to prasa rituāls izteikusi lūgumu pēc manas palīdzības, viņa piecēlās un aizgāja noklāt savu apmetni tieši uz klona, bet es paliku sēžam un pār ugunskura nerimtīgajām liesmām raugāmies tālumā, kur aiz bezdurvju ieejas cauruma melnēja tumsa. Tur, kur nesniedzās ugunskura gaisma, iegailējās un atkal pazuda divas zaigas uguntiņas Tumsā Dzimušā acis.

Pēc zobena netvēru. Nodomāju, ka mani un to, kas uz mani tikko skatījās, šķir ne tikai spogulis. Lai arī greizs, tomēr visvairāk šķir ne jau tas šķir durvju aile bez durvīm, caur kuru iziet, šķiet, neko nenozīmē. Vieglāk nekā divus pirkstus apčurāt…

Tomēr zināju, ka tā tikai šķiet.

Atzīstos, dažkārt arī man rodas miglainas aizdomas, ka mūsu dzimtas leģendas ir patiesas un viena no manām ciltsmātēm tiešām bijusi par sievieti pārvērsta gulētājpele.

Acīmredzot no viņas arī būšu mantojis grēkpilno tieksmi no rītiem ilgi valstīties gultā.

Tikai ne torīt.

Taisnību sakot, nebija arī nekādas gultas vienīgi uz plika akmens paklāta Nuana zirgsega un paša dūre pagalvī.

Kā jau tradīcijas godā turošam sonarim pieklājas, uz zirgsegas tupēju kopš Meja laikiem noteiktā pozā, nevis sēdēju izpleties, kā tagad daudzi mēdz darīt. Rokas turēju uz dzimtas rakstiem izšūtas jostas un vēroju, kā lūdzoties lēni līgojas īsa. Pazinu pozu, kurā viņa bija nometusies tā bija Chari-kaira en nuejo, Jauna Zāle Vējā poza, kas pauž vislielāko pazemību un nožēlu, par ko nepārprotami liecina arī to apzīmējošais Senais Hieroglifs.

Redzēju īsas profilu sastingušu, aizvērtām acīm, lūpām, kas lēni kustas. Nesasietie mati vienmērīgā, rudā ūdenskritumā lija viņai pār pleciem, kā strauti urdzēja pār drānām un izplūda uz netīrajām akmens plāksnēm. Pašam nemanot, biju sācis par tiem tīksmināties mati bija tiešām lieliski, kā dižciltīgajai vai elfu sievietei.

Lai būtu vieglāk saņemties, paliecos uz priekšu un sažņaudzu blakus guļošā zobena maksti.

-     Isa-sam… īsa… pusčukstus pasaucu.

Neatbildēja, tomēr pēc nodrebējušajiem plakstiņiem

sapratu, ka dzirdējusi. Vairāk nesaucu; viņu saukt tas bija bezjēdzīgi. Zobenu neatlaidis, piecēlos un, paspēris dažus soļus, nometos uz ceļiem viņai blakus. Ne pārāk stipri, tomēr cieši saspiedu rudajiem matiem klāto plecu.

— Isa-sam… īsa…

Acis atvērusi, paskatījās manī. Tās bija sarkanas no asarām gandrīz kā tam jocīgajam baltajam trusim, kuru reiz biju redzējis Vasaras Vidus tirgū. Acīmredzot raudājusi visu rītu, kamēr es gulēju un jutos laimīgākā būtne visā Vasanusien.

-     Kas ir, ljūda?

Balsī nebija ne dusmu, ne izbrīna. Tajā nebija nekā, tikai sāpes.

-     īsa, kāpēc tu tā pazemojies? Kā priekšā tu zemojies? Sava Dieva? Kāpēc? nobēru kā zirņus pret sienu. Kāpēc… Kāpēc tu tā tupi, ceļos nometusies, redzot man, cilvēkam, kas šonakt bijis tev tuvs un redzējis tavu charisobi no rodo, Būtību un Likteni atspoguļojošo gurnu tetovējumu? Gribi mani aizvainot? Nē? Bet kāpēc tad?

Viņa klusēja, un tas mani mazliet atvēsināja.

-    Saki, vai tiešām mēs šonakt esam izdarījuši ko tādu, kā dēļ būtu jālūdz piedošana, putekļos rāpojot? Neviens tā netup ceļos vai dzirdi, neviens! Pat neviens talgūrs viņa gaišības mikada, lai viņš mūžīgi valda, priekšā…

-    Mikads, ljūda, salīdzinot ar Vienīgo, ir kā vēja dzenāts puteklis iepretim Miskitina kalnam. Bālās lūpas ietrīsējās.

Nestrīdējos, lai gan būtu vajadzējis. Uz rokām balstīdamies, aizšļūcu tieši viņai pretī.

-     Bet kādēļ tu tā pazemojies? Ko tu… ko mēs tādu esam izdarījuši?

Viņa vērīgi paskatījās mani savām piesarkušajām acīm. Neko nedarīja, neteica, tikai paskatījās… Mācēja atbildēt uz jautājumiem, muti neatverot. Vismaz uz tik idiotiskiem kā šis.

-     Es taču domāju, ka… veltīgi mēģināju rast atbilstošus vārdus. Nu, ka tu un es… Mēs…

Sapratis savu pūliņu veltīgumu, apklusu un nodūru acis. Visu apņemošā Tumšā ienaida dēļ kas būtu varējis iedomāties? Man gan vajadzēja saprast, ka tā būs, tomēr es, kā jau visi muļķi, to aptvēru par vēlu. Lai mūžam izsalkušie Algona suņi man nokož… bet kas kas, Desmit mīlestības dēļ varēja iedomāties, ka es viņai būšu pirmais?

Nu, kas?

Arī es to neiedomājos. Vismaz ne līdz brīdim, kad sajutu asinis tekam pa viņas augšstilbiem, bet tad jau bija par vēlu.

Viņas notraipītais apmetnis tagad vāļājās nomests istabas tumšākajā kaktā.

Man… es, mēģināja pateikt Īsa.

Tāpat kā man, arī viņai nesanāca. Iekšēji pilnā kaklā lamādamies, mēģināju piešļūkt viņai tuvāk, apkampt, piekļaut… Labāk nebūtu to darījis. Nē, viņa man negāza, lai arī aizstāvoties nebūtu ne roku pacēlis. Bija ļaunāk viņa joprojām tupēja uz ceļiem un stingu skatienu vērās man acīs…

Svina pielijušām rokām pat nemēģināju viņu apturēt, kad piecēlusies pagriezās uz durvju cauruma pusi. )au domāju, ka nāksies meklēt viņu šajā nolādētajā nekropolē, tomēr ārā negāja apstājusies piekļāvās pie tā, kas reiz bijusi koka durvju stendere.

Raudzījos uz viņas drebošajiem pleciem un jutu, ka manī mostas kaut kas tāds, kas grib sagrābt zobenu un skriet pa Vasanusien nosprāgušajām ielām, kapājot visu, kas vien trāpītos ceļā. Spārdīt un, nebalsī aurojot, atkal kapāt, līdz izkaltis rīkle, līdz notruls gnomu darinātais asmens, līdz nepaliks ne lāse no tām, kas paslepus mēģina krāties acu kaktiņos.

Kamēr uz ceļa būs palicis tikai greizais spogulis, kura dziļumā ieraudzīšu sevi.

Savaldījos. Biju, esmu un palikšu talgūrs, un talgūrs savaldās.

-     Lūdzu, piedod, izdvesu, ar pieri pieskardamies grīdas plāksnēm. Piedod tava krietnuma necienīgajam.

Viņa klusēja, bet es neuzdrīkstējos ne pakustēties. Akmens aukstums svilināja ādu.

-    Ko lai es tev piedodu? To, ka man bija labi ar tevi? To? Nē? Bet ko tad? Viņa iešņukstējās. Tas ir muļķīgi…

-     Bet es domāju…

-     Nekad vairs tā nedomā, dzirdi! Viņa uzplaiksnīja kā uguns. Es esmu sieviete dzirdi, sieviete! nevis kaut kāds koka dobums, un tu… tu to prati. Viņas balss atmaiga, taču tūdaļ atkal kļuva granitcieta. Un nevaiksties, tagad slēpdams no manis seju, nemelo, neuzdrīkstēdamies pacelt pret mani acis, tāpat jau saprotu, ka nebiju tev pirmā.

-     īsa…

-     Nevajag, dzirdi! Neesmu galīga muļķe, un, ja tu patiesi esi talgūrs un tev piemīt kaut kripatiņa godaprāta, tad nemelo sievietei. Lai man nocērt roku kā tādai pieķertai zaglei, ja maldos, ka tu ne reizi vien esi iegriezies pie hierodulēm vai pat pie tām nelaimīgajām meičām krogos. Nu, ko apklusi? Ko vēl teiksi, talgūr? Ja neesi uzvarējis pūķi, tad vismaz sievieti, ja? Atzīsies, ka mīli mani, apsolīsi mūžīgu un nedziestošu mīlestību man kā savas sirds izredzētajai? Ari nē? Varbūt pat lūgsi manu roku? Nu tad zini… ak, tu jau tāpat zini, ka neesmu dižciltīga un mūsu savienība būtu tikai mezalianse. Arī to nē? Ko tu klusē?

Grīdai piespiestā seja dega kā ugunīs. Šķita, izsūksies sviedru lāse, tak nepaspēs noritēt pa vaigiem, kad jau šņākdama pārvērtīsies tvaika mākulī. Es nejutos apkaunots jutos pazemots, un tas bija daudz ļaunāk. Būtu viņas vietā vīrs neskatītos, ka priesteris, uz līdzenas vietas izsauktu uz Desmit tiesu un otru zobenu lai atrastu, ar ko tam aizstāvēties… Pazemoja mani, talgūru, kuram plecu ar zobenu skāris pats komons Malrins-sam. Manu godu mīdīja pa netīru klonu, jauca ar zemi, ņirgājās man tieši sejā, bet es… Lai Tumšais parauj manu Ka, es kritu ceļos viņas priekšā tā kā paša mikada, lai viņš mūžīgi valda, priekšā, es vairījos no viņas skatiena un savas jūtas paudu tikai ar pirkstiem, kas līdz baltumam žņaudza zobena maksti…

Taču man bija mērķis, un es savaldījos. Talgūrs savaldās.

-    Un ja nu lūgšu? acu nepacēlis, vaicāju. Ja nu tevis necienīgais lūgtu tevi ieiet viņa mājā un kļūt par tās saimnieci, ko tad?

īsa klusēja. Ilgi. Ļoti ilgi, tad nopūtās.

-    Neko… Neko, Ijūda-sam. Es… es esmu Vienīgā izredzētā un… nu, saproti?

-     Saprotu,— kā atbalss atkārtoju.

-     Neko tu nesaproti, rūgti iebilda. Liktenis un Vienīgais uz maniem pleciem ir uzlikuši izredzētās nastu, tomēr esmu sieviete neatkarīgi no tā, ko par to domā citi. Domā, man līdz aizsmakumam strīdēties ar Rakstu skaidrotājiem patīk labāk nekā kopā ar visiem doties uz Ziemas Vidus svētkiem pilsētas laukumā un kopā ar visiem dejot riņķa dejas vai ēst ar ievārījumu pildītus pīrādziņus? Domā, man negribējās iet uz labākās bērnības draudzenes kāzām un tur kopā ar citām censties noķert jaunuves mesto vainadziņu? Bet man bija jāsēž goda vietā ar saviem mācekļiem un jārunā skaistas pamācības… Domā, ka noniecinu malku laba sarkanā pomoriešu vīna vai ka man negribas piedzīvot to, ko sieviete jūt vīrieša apskāvienos?

-    Nedomāju, Isa-sam.

-    Un labi, ka nedomā, jo man tas viss patīk, dzirdi! Patīk! viņa izkliedza, vairs nespēdama valdīt asaras. Man tas patīk, tāpat kā visiem citiem vienkāršajiem ļaudīm, taču es esmu piedzimusi par izredzēto, saproti! Man bija septiņi gadi, kad pie vecākiem ieradās svēts cilvēks un ieraudzīja manī daļiņu no tā, ko nosauca par Vienīgā mīlestību. Pēkšņi sapratu, ka varu diskutēt ar viņu par tādām tēmām, par kurām iepriekš nav bijis ne jausmas. Kļuvu par to, kas esmu tagad, taču esmu vājš cilvēks… sieviete, kas vēlas to pašu, ko visas. Liktenis mani nepažēloja: tas piešķīra man dievišķās mīlestības spēku un pacēla pār citiem. Pacēla bez jebkāda aizsega, ar atkailinātu charisobi no rodo, Būtību un Likteni atspoguļojošo tetovējumu, kas man jāslēpj no citiem un jāsargā kā savu acuraugs. Pacēla citu uzmanības lokā… Kur es varu paslēpties? Nekur. Liktenis spiež būt citiem par paraugu. Par paraugu, kas ir bez grēka un kam nav ko pārmest…. Spiež būt neaptraipītai!

Savaldījusies apklusa un nošņaukājās kabatas lakatiņā. Nemudināju viņu. Pašai vajadzēja izrunāties.

-     Neapskaud izredzētos viņu goda dēļ, Ijūda. Nekad. Neapskaud viņus tā palielināmā stikla dēļ, caur kuru uz viņiem raugās apkārtējie un no kura viņi nekādi nevar paslēpties. Neapskaud viņus dēļ dogmām, pēc kurām viņiem jādzīvo. Neapskaud viņus dēļ goda, par kuru viņi maksā ar to, ka viņiem nav savas dzīves. Neapskaud viņus ne par ko!

-     Jā, Isa-sam.

Pieceļos. Ilgi, ļoti ilgi lūkojāmies viens otram acīs. Ierunājās viņa.

-    Ja vari, aizmirsti visu, kas te notika, un to, ko teicu, jo es… es gribu palikt tā, kas esmu,viņa sacīja un izgāja laukā.

Paliku stāvam viens. Iekšā kaut kas cīnījās, cēlās augšup un atkal sabruka, bet es tikai stāvēju. Laiks ritēja, bet joprojām skatījos tur, kur naktī redzēju zaigās, zibošās acis.

Skatījos, taču neko neredzēju ne vēja dzenātos putekļus, ne neko nesaprotošo Nuana skatienu, ne pagalma vidū sastingušo īsu. Skatījos, bet biju akls.

Mēdz teikt, ka tās jūtas esot aklas. Es baidījos just.

Klunkš, klunkš, klusi sacīja saskalinātā blašķe.

Ūdens tajā vairs bija pašā dibenā, tātad, labi taupot, varējām izvilkt līdz vakaram, bet, rītam austot, nāktos izžmiegt sviedru piemirkušās drēbes un bāzt zem tām savas izkaltušās mēles. Lai gan, atceroties stāstus par ceļiniekiem, kas apmaldījušies tuksnesī un slāpēs dzēruši savu tuvāko asinis, šī iespēja nemaz tik briesmīga nelikās.

Ar plaukstu piesedzis acis no žilbinošās saules, pārlaidu skatienu pagalmam. Taisna kā stīga tā vidū uz ceļiem tupēja īsa un domās klejoja tik tālu, ka es pat nemēģināju iztēloties, kur. Jauno Zāli Vējā redzējis vairs netiku, lai gan meditēja īsa ik dienas no ausmas līdz mijkrēslim, un mijkrēslis pašā vasaras vidū ir diezgan vēls… Pēc tam sēdēja man blakus istabas vidū un klusēdama meta ugunskurā Vasanusien ielās salasītos koka gabalus. Sarkano lotosu aiztikt viņai vairs neļāvu, tādēļ, nakti nomodā pavadījis, aizmigu tikai tad, kad istaba iespīdēja pirmie Saules stari. īsa, protams, mēģināja iebilst, velti ja gribu, varu būt ļoti ietiepīgs.

īsa mēdza iemigt agrāk. Es nogulēt līdz dienas vidum.

Mēs gandrīz nesarunājāmies. Bet, jāatzīst, arī no acu spīduma viens otru tomēr nesapratām. Nepieskārāmies viens otram… Tikai naktī. Piekļāvos un apskāvu īsu, viņai laižoties miegā, bet, kad modās, veikli pabāzu rokas zem galvas un centos neļaut plakstiņiem notrīsēt. īsa izlikās neko nemanām. Nemanīja ari to, ka naktī reizes sešas cēlos no mūsu guļvietas, lai piemestu pagales dziestošajam ugunskuram. Saprata, ka bez manis no rīta pamostos sastingusi un klabošiem zobiem. Nezinu, varbūt viņa tā izturējās arī kādu citu iemeslu dēļ, bet par tiem centos nedomāt. Tāpat kā par to, ka pretēji Malrina-sam brīdinājumiem viņa nemēģināja pievērst mani savai ticībai.

Viņas sabrūnējušiem traipiem notrieptais apmetnis joprojām mētājās kaktā.

Vēlreiz pakratīju blašķi un saņēmos.

-     Isa-sam! pasaucu.

Kā pamodusies no dziļa miega, viņa ilgi un neapmierināti mirkšķināja acis.

-    Tu vēl te, Ijūda? Nevis klīsti pa pilsētu, zelta nieciņus maizes kumosam meklēdams?

-    Maizes kumoss, protams, ir laba lieta, bet vēl labāk, ja ir ko uzdzert, lai tas neiestrēgst rīklē. Es pakratīju blašķi. Ūdens beidzies. Tava blašķe un mani ūdensmaisi sausi. Tu šo nolādēto nekropoli pazīsti labāk par mani, varbūt pateiksi, kur es varētu tos piepildīt?

Teikt, ka viņa Vasanusien pazīst labāk, bija tas pats, kas liekt nūju, līdz tā lūst, īsa gandrīz visu laiku pavadīja pagalmiņā vai pie Sarkanā Obeliska, runādama ar savu Dievu, kamēr es vazājos pa visiem pilsētas kaktiem. Nevienu avotu tā arī netiku atradis, bet viņa kā nekā bija ieradusies te krietni agrāk un kaut ko taču bija dzērusi…

Īsa nekustīgi sēdēja un raudzījās man acīs. Sāku nojaust ko nelabu.

Nebiju maldījies.

-     Pilsētā nav ūdens, viņa rāmi sacīja. Tikai dažas peļķes, bet no tām, tāpat kā no purva, dzert neiesaku. Par jēru, protams, nepārvērtīsies, bet caureju garantēju.

Domās mēģināju apsvērt visus par un pret.

-     Un tu, sava Dieva adcpte, ar savu maģiju to, protams, varētu izārstēt? Tas bija drīzāk atzinums nekā minējums.

-     Nezinu, nekad neesmu mēģinājusi. Viņa paraustīja plecus. Bet, cik zinu, ar maģiju vēl neviens caureju nav apturējis. Ja izprātosi, kā to izdarīt, vari iet pie jebkuriem Gudrajiem, un būsi lielā cieņā.

Domīgs vēlreiz paskalināju blašķi. Ja atteikšos no savas daļas, īsai ūdens pietiks līdz rītvakaram. Bet ja neatteikšos?

-     Bet ko tu, Isa-sam, te visu laiku dzēri? es pajautāju. Atceros, tu teicies te ieradusies pusotra desmita dienu pirms manas parādīšanās… Ar tavu ūdensmaisu, taupīgi lietojot, pietiek trim četrām dienām, bet ēzelis ar visām mantām un ūdeni aizbēga, tiklīdz tu šeit ieradies. Tātad trim četrām dienām, es turpināju. Tad kā gan tu remdēji slāpes, protams, ja tas nav noslēpums? Ar Svēto Garu? Vai kā puķe no lietus? Bet varbūt atradi rasu kā tas putns kobilri?

-     Kolibri, talgūr.

-     Ko?

-     Kolibri, es teicu. Nevis kobilri. Kāpēc tāda ironija? — Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. Tu taču pats saproti, ka mels niekus. Kāpēc? Kazi, no mēles kulstīšanas mutē sariešas siekalas un mazāk slāpst… Neesi taču mazais bērns, varēji beidzot saprast pats teici, ka esmu uz vienu roku ar burvjiem, druīdiem. Pavicinu tik rokas kā vējdzirnavu spārnus, izsaku burvju vārdiņus, un ūdens stabs izšaujas no zemes līdz pašām debesīm. Pasniedzies tik, smel riekšavām un dzer, cik lien… Vai kaut vēršus dzirdi…

Ja bija gribējusi nokaunināt, tas izdevās.

-    Tu dusmojies, vai? Nu par tiem magiem…

-            Vai vajadzēja? Paraustīja plecus. Teikdams, ka esmu uz vienu roku ar viņiem, tu ļoti maldījies. Es esmu Vienīgā izredzētā, nevis burve.

Nenoturējos, ironiski nepasmaidījis. Tiku redzējis tādu izredzēto… asiņainiem augšstilbiem.

-     Bet ar ko tad jūs cits no cita atšķiraties? Ar rituāliem? Varbūt visvairāk ar savu ordeņu nosaukumiem… Vai to, ka magi nekad neprasa, lai viņu izdarībās saredzētu dievišķo iejaukšanos, to deu fro gnomgerat?

Iestājās diezgan netīkams klusums.

-    Tieši ar to, īsa beidzot ierunājās, mēs, priesteri un viņi, magi arī atšķiramies. Vai tu, talgūr, saproti, kāda ir atšķirība starp to, vai sūkt enerģiju no dabas, vai saņemt dievišķo spēku, ar ko pildīta visa pasaule? Varbūt vismaz zini, ar ko vakaru enerģētiskie simboli atšķiras no formulārās maģijas? Zini?

-     Nē, bet…

-    Tad es tev arī nevarēšu izskaidrot, ar ko mēs atšķiramies. Bet tu teici, ka ūdens ir beidzies. Ja Vienīgais ļaus, es palīdzēšu.

Vēl pirms mirkļa skatījusies manī ar turpat vai ārprātīgi niknu skatienu, viņa salika rokas uz krūtīm un sāka lūgties. Jā, tieši lūgties tam savam Vienīgajam, nevis pa nesaprotamajai magu vīzei izrunāt buramos vārdus. Viņas saspringtā seja ieguva dīvaina miera izteiksmi, it kā… Nē, es nekad nespēšu lūgties tā kā viņa.

Lūgšana ieilga. Jau domāju, ka tas viņas Vienīgais neļauj man palīdzēt, jo es pazīstu to vārdu gnomgerat, un gribēju iet seglot Nuanu, bet pēkšņi īsas poza mainījās. Viņa izpleta rokas ar augšup vērstām plaukstām it kā turētu kaut ko smagu un neredzamu. Tad smago neredzamo sāka celt augšup. Redzēju, kā viņas rokas saspringa un sāka trīsēt…

Tad notika kaut kas, ko es nesapratu. Pagalmā nekustējās ne zālīte, un piepeši nez no kurienes Īsai zem kājām triecās vēja brāzma. Acumirklī apkārt viss bija pilns putekļiem, smiltīm, sīkiem akmentiņiem, kas sitās pret sienām un zābakiem. Tikko biju paspējis ar delnu aizsegt acis. Kaut kur aiz necaurredzamas putekļu sienas nemierīgi iezviedzās Nuans. Nolamājos.

Tas turpinājās ne ilgāk par acumirkli un beidzās tikpat pēkšņi, kā sācies. Putekļi vēl nebija paguvuši nosēsties, kad kaut kur dziļi zem kājām atskanēja aizvien stiprāka šņākoņa. Šķita, tūdaļ pat no pazemes izlīdīs mūžam izsalkušā Zemes Vidus Pūķa snuķis, izšausies viņa šķeltā mēle…

Un izšāvās. Smiltis īsas priekšā sakustējās, sāka viļņoties, tajās parādījās nemitīgi augošs mitrs plankums, kura vidū izsitās caurredzama mēlīte. Gluži vai pārakmeņojies, vēroju, kā tā izaug man līdz jostasvietai, kā sarūk un pa smiltīm aiztek tajās iesūkties nepaspējušas straumītes.

Ūdens… Zvēru pie Desmit mīlestības, tas ir ūdens! Kristāldzidra straumīte, kas gan nebija debesis sniedzošs stabs, no kura vēršu ganāmpulku padzirdīt, tomēr…

Jau pēc acumirkļa es skrēju, stiepdams visus traukus, ko vien spēju savākt. Vēl pēc mirkļa tupēju blakus īsai, ceļos nometies, kamēr ūdens tecēja manā ūdensmaisā, un tas brieda kā grūta sieva, kurai garmatainie elfu burvji piebūruši saīsinātu grūtniecības ciklu. Uzmetu skatienu īsai viņas lūpas bez mitas kustējās, taču nu jau bez skaņas, savukārt rokas turpināja celt neredzamo smagumu, bet nu to drebēšana sāka mokoši pārsviesties uz augumu. Zobus sakodis, pievērsu skatienu ūdenim.

Tas apstājās tajā pašā mirklī, kad otrs ūdensmaiss bija piepildījies tā, ka šuves sāka brakstēt. It kā ūdens straume zinātu, kurā brīdī vairs nebūs vajadzīga… Varbūt tomēr zināja? Šķiet, tiešām zināja, taču ne jau straume un, saprotams, arī ne īsa, jo viņas acis visu laiku bija aizvērtas…

Piepeši atjēdzies, ka jau labu brīdi ar neuzticības pilnu skatienu veros debesīs peldošajos mākoņos, pievērsos īsai. Stāvēju blakus, pilnām blašķēm un brakstošiem ūdensmaisiem apkāries, un skatījos uz viņas sviedriem nolāsojušo pieri un to, cik smagi joprojām cilājas viņas krūtis.

-     Lai slavēts Vienīgais!

To izteikusi, viņa smagi pavēra acis un, atliekusi galvu, paskatījās uz mani.

-     Isa-sam, vai tu labi jūties?

Viņa tikai klusēja un skatījās. Bet viņas skatiens izteica vairāk nekā vārdi. Ar grūtībām noriju siekalas.

-     Isa-sam, vai tas bija brīnums?

Viņa lēni pamāja ar galvu.

-    Varēsi par to stāstīt saviem bērniem, talgūr, runāja smagi, it ka arklu vilkusi. Šodien biju tik stipra kā vēl nekad, bet labs ūdens šajā pilsētā atrodas dziļi… Ļoti dziļi. Lai slavēts Vienīgais, Ijūda-sam, jo bez Viņa visuredzošās acs man tas nebūtu izdevies.

-     Lai slavēts, noburkšķēju, pie sevis izrunādams Desmit adresētu pateicības lūgsnu.

īsa smagi nopūtās un mēģināja piecelties. Mēģināja sašūpojās gluži kā tā viņas Jaunā Zāle Vējā un tūdaļ iekrampējās man plecā. Ne vārda neteicis, noplakšķināju ūdensmaisus zemē labi, ka nepārplīsa, pietupos un apskāvis pacēlu viņu uz rokām. Tikai tagad ievēroju, ka viņas garā tērpa apakšmala ir mitra un smilšaina.

Bija viegla kā bērns. Saraustīti elpodama, kļāvās man pie krūtīm un raudzījās acīs. Es raudzījos viņējās.

Šķita, ka stāvu ilgi, bet varētu vēl ilgāk. Laikam nebija nozīmes, jo mēs skatījāmies un redzējām. Redzējām to, ko mums nevajadzēja redzēt.

Mēdz teikt, ka šis jūtas esot aklas. Te bija otrādi.

Neatceros, kā aiznesu un nosēdināju viņu mūsu mitekļa stūrī. Uz sava apmetņa, kas tur gulēja kā tīši izklāts. Blakus saliku no āra ienestos smagos ūdensmaisus, sev atstādams tikai blašķi pie jostas.

-    Varbūt man palikt pie tevis? vaicāju, vērodams, cik kāri viņa dzer no ūdensmaisa. Nu, kamēr kļūsi spēcīgāka. Bagātības var pagaidīt… Tu tagad esi kā nupat piedzimis telēns.

-    Vai tiešām tik ļauni? Viņa atrāvās no ūdensmaisa kakla un pasmaidīja. Paldies, ka tā rūpējies, tomēr nē.

-     Esi pārliecināta?

-     Jā. Viņa nolaida dzeramtrauku. Spēki drīz atgriezīsies. Pavisam drīz, Ijūda-sam.

Cieši sakniebu lūpas, paraustīju plecus un klunkurēju uz cauruma pusi. Sapratu, ka pirmo gājienu viņa atstājusi man… Zināju tagad gaida, ka griezīšos atpakaļ un atgriezīšos pie viņas… Velti, jo tāda mana rīcība neatbilstu Meja kodeksam. Jutu viņas skatienu, kas dūrās man mugurā kā šķēpa uzgalis. Tomēr atpakaļ nepagriežos. Neatgriežos. 'I'algūrs nezemojas.

Apstājos tikai pie paša durvju cauruma. Jutu, ka ir jāuzdod šis jautājums, jo, ja nepavaicāšu tagad, tad to izdarīt nesaņemšos nekad. Jautājums paliks bez atbildes kā spogulis bez atspulga.

-     Isa-sam, saki, — nepagriezies vaicāju, vai tu… nu, vai tu esi stipra brīnumdare?

-    Tā runā. Viņa droši vien paraustīja plecus.

-    Nu bet… bet kādēļ tu nekad neko nelūdz sev? Tas ir, es gribēju teikt, kaut ko vairāk nekā ūdeni.

Viņa klusēja.

-    Un ja nu piepeši aptrūktos maizes? Tu viena pati mežā, nakts, auksti un nav ko likt uz zoba? Vai lūgtu?

-    Ir teikts, Ijūda: nekad nelūdz vairāk nekā tev patiesi nepieciešams.

-     Gaidītu, līdz ceļgali no izsalkuma sāk ļodzīties? Līdz kuņģis pie ribām pielīp? Neapvainojies, bet tā taču ir bezjēdzība… Un kāpēc tavs Dievs nepiešķir tev varu? Priekš kam? Nu, tieši priekš tam, lai vieglāk varētu viņa patiesības sludināt. Būtu kāda valdniece, nevis nabaga priesteriene un, atvaino, klaidonīte, vēl sliktāk par apkārtklejojošu roninu… Priekš kam? Nu, priekš tam, lai varētu visus savus pavalstniekus padarīt par viņa pielūdzējiem… Un lai varētu teikt: tas, kurš nepiekritīs, tiks no zemes padzīts, bet tiem, kuri piekritīs linu krekli. Vai aitādas cepures. Ko, īsa?

-    Jo ir teikts, ka ticībai jānāk nevis caur acīm, bet caur sirdi.

-     Bet caur acīm viss notiktu daudz ātrāk. Vari ticēt, es zinu, ko saku… Neba pirmo dienu starp ļaudīm dzīvoju.

-    Tas tādēļ, ka Tumšā spogulis ir izkropļojis cilvēkus un viņi kļuvuši tādi, kādi ir. Viņi nesaprot vienīgo patiesību, ka mēs visi esam viena tēva bērni, lai arī saucam viņu dažādos vārdos, īsa iekarsusi atcirta.

Kaut kas manī saspringa kā laupījumu saodis dzinējsuns.

-    Tātad šī patiesība ir viena? Visiem viena? es pagriezdamies nobēru.

Viņa nolaida acis.

Jā.

Esmu cilvēks. Esmu vājš cilvēks, tādēļ, lai ari bija kauns, nespēju atturēt smīnu uz lūpām.

-     Tad kādēļ tu, Isa-sam, kalpo tam savam Vienīgajam, nevis patiesiem valdniekiem Desmit? Kādēļ tu par savu kungu esi izvēlējusies nabaga zemnieku, nevis varenu mikadu? Ja jau patiesība ir viena, visiem viena, kāda gan atšķirība, kā vārdā tu to sludini? Pagaidi, nesaki neko, ļauj man pabeigt… Patiesībai nav saimnieka tā visiem ir viena, tad kāpēc gan tu negribētu to izplatīt labāk? Kalpodama Desmit, tu runātu svētnīcā, nevis uzkāpusi uz visu vēju slīpēta akmens. Tevi klausīties pulcētos valdnieki, talgūri, kareivji, šīs pasaules likteņa lēmēji, nevis nelaimīgu nabagu pūlis.

-     Tādēļ, viņa brīdi klusēja, tādēļ, ka tavs Desmit ļauj nogalināt. Ļauj krāpt savu tuvāko. Ļauj zagt. Tie neaizliedz nevienu…

Jutu, ka sāk trūkt elpas.

-     Bet, es savēcināju rokas, bet saproti taču, ka to aizliegt ir tas pats… tas pats, kas aizliegt atviegloties! Un, pat ja tiešām kāds sadomātu to darīt, tad vispirms nāktos radināt cilvēkus to nedarīt vārtrūmēs, uz ielām, tieši uz bruģa, un vislabāk tas izdotos nevis ar skaistu pārliecināšanu, bet gan publiski noperot pa plikām pakaļām. Jo nevienam nevar aizliegt būt par to, kas viņš ir! Un vēl jo vairāk tā uzreiz ņemt un aizliegt. Paklausies, ir taču tā, ka nākas nocirst cilvēkiem galvas par viņu noziegumiem, vai ne? Nestrīdies, Isa-sam, to vajag, jo citādi nevar! Tad iedomājies pati, kas notiktu, ja bendem aizliegtu lietot cirvi: krustiem un karātavām pietrūktu koku, ozolu zari lūztu no pakārto svara… Aizliedz tik goblinam nogriezt noga… uzvarēto pretinieku ausis un pati vari iedomāties, ko tad viņš sāks graizīt… Tas ir ieradums, Isa-sam, vai saproti? Tradīcija, kas iezīsta līdz ar mātes pienu…

-     Ijūda…

-    Isa-sam, es tevi ļoti cienu, pat vēl vairāk. Jutu, kā sejā ielīst karstums, taču mikadam, lai viņš mūžīgi valda, dotais zvērests lika iet līdz galam. Un es gāju. Skatījos viņas ieplestajās acīs un gāju. Nu, esi tu man iekritusi sirdī, pati saproti, tomēr esmu spiests tev nepiekrist, jo nevienam nevar aizliegt darīt to, kas ir cilvēkiem, elfiem vai gnomiem raksturīgi… Nevar, vai saproti? Juceklis būs, nekārtība, haoss, no kura visa šī pasaule ir dzimusi. Un Tumšais ar Haosa Valdniekiem to vien gaida.

īsa sasvērās uz priekšu. Viņas acīs iezalgojās savāda gaisma.

-    Tādēļ arī es esmu šai pasaulē nākusi! viņa gandrīz izkliedza. Atnācu tādēļ, lai uz bluķa vairs nelītu asinis, bet ozolos karātos tikai zīles, nekas cits! Atnācu, lai gnomi saviem gūstekņiem vairs nevilktu gnomshooz, līdz baltkvēlei nokaitētas dzelzs tupeles, un goblinu istabās nekarātos žāvētu ausu virtenes! Es gribu, lai jūsu sirdīs vairs nebūtu vietas Tumšajam un ienaidam pret citiem, kas nav gluži tādi kā jūs. Es nesu jums mīlestību uz savu tuvāko, kuru jums piedāvā Vienīgais, bet jūs… jūs… Viņas balss ietrīsējās. Domāju, tūdaļ sāks raudāt. Kļūdījos. Jūs to atraidāt, jo pasauli skatāt nevis pašu acīm, bet caur Tumšā izliektu spoguli, un ticat, ka tā ir īsta. Kādēļ jūs negribat izjust mīlestību? Kādēļ negribat ieraudzīt gaismu?

Sevi neredzēju, tomēr domāju, ka mans smīns bija kļuvis rūgts.

-    Mīlestību, tu saki? Mīlestība tas ir labi, es īgni izmocīju. Skaisti. Bardu apdziedātas augstas jūtas un tamlīdzīgi… Taču, ievedot mājā kārtību, ir jāsāk no mazākā, no sava stūrīša.

-     Par… par ko tu?

-    Par to pašu, Isa-sam. Saki, vai tu kādreiz to savu mīlestību… Vai tu jel kādreiz esi mīlējusi, īsa?

Un, atbildi negaidīdams, izmetos ārā. Atbildi negaidīju, nebija nozīmes. Nekam nebija nozīmes.

-     Ijūda… Ijūda, pagaidi… es… Viņas sauciens mani panāca jau seglos.

Bez kādas vajadzības piecirtu Nuanam piešus. Viņš par to dusmojās, bet arī tam nebija nozīmes.

Arī otrs zaķis izrādījās ziņkārīgs.

Pats vainīgs.

Pacēlu brūnganu, starp nobrūnējušas zāles kušķiem, kas izspraukušies caur saplaisājušo bruģi, gandrīz nepamanāmu ķermenīti. Spēji parāvis, izvilku no tā bultu, noslaucīju un iebāzu bultu makstī. Iebāzu arī zaķi, tikai citur seglu maisā. Maiss bija dziļš, smags un, Nuanam pa bruģakmeņiem klidzinot, šūpojās, sitās viņam gar sānu tā, it kā zaķi maisā būtu vēl dzīvi un gauži sadusmoti.

Klip klap, bum, klip klap, bum, rauj viņus Tumšais ar visu savu greizo spoguli! Šūpojos seglos un jutu, ka manī kaut kas ceļas augšup. No pašiem dziļumiem. No vēdera.

Klip klap, bum, klip klap, bum.

-     Pakaļas!

Zaķi neatbildēja. Neviens. Un turpināja dauzīties gar Nuana sāniem. Nenoturējos un iespēru viņiem.

Tas, kas cēlās, bija sācis gāzties ārā.

Tas bija niknums. Es pats biju niknums. No sēžamvietas līdz pirkstu galiem. Trakoti gribējās izlēkt no segliem, pagrābt seglu maisu un triekt to pret bruģi. Vienu reizi, otru… Dauzīt tā tūkstošgadīgos akmeņus. Un tā rīkoties ne tikai ar to, kurā bija iemesti piktie nedzīvie garauši, kas joprojām spārdīja Nuana sānus, bet arī ar otru, mazāko tik smagu, ka to, uz svariem uzliktu, neatsvērtu pat tāda paša lieluma dzelzs gabalu kaudze. Tā saturu senatnīgas zelta rotaslietas atradu vienā no četriem torņiem, kas bija izvietoti ap sagruvušu neskaidras nozīmes celtni. Tur, kur sasodītais Malrina-sam pareģis bija paredzējis.

Tas bija apbrīnojami. Aizgāju, ieraudzīju, atradu. Galu galā, tas, kurš meklē, vienmēr atrod… Ja zina, kur meklēt.

Kurš iet, tas aiziet, kurš meklē, tas atrod… kā savulaik sacījis svētais Sturgijs. Diemžēl netika piebildis, ka meklētāji var būt vairāki.

Pa labi, drupās, kaut kas pazibēja. Biju saniknots uz visiem un visu, tāpēc nepievērsu tam uzmanību. Nebiju ziņkārīgs kā abi zaķi.

Pats vainīgs.

Dūcienam sekojošais sitiens bija tik stiprs, ka aizrāvās elpa. Sāpes kā ugunīgs kamols pārņēma visu augumu līdz pašiem pirkstu galiem, savilka to degošām stīgām un līdz ar gārdzienu izgāzās pa muti. Pat nepūlējos noturēties seglos. Aizlidoju pa gaisu un nobūkšķēju ar muguru pret bruģi.

Šķita, kāds uz brīdi tika pārmetis man pār acīm pelēka zīda šķidrautu. Mutē sajutu dzelzi atgādinošo asins garšu. Gluži tādu pašu kā tad, kad esi dabūjis pa zobiem, taču šoreiz, šķiet, tā nāca no iekšienes, no plaušām. Kad šķidrauts izgaisa, pamanīju blakus mētājamies lielai zīlei līdzīgu svina gabalu un pamazām sāku apjaust to, kas noticis, un to, kas vēl notiks. Biju dabūjis lingas triecienu sānā, un vismaz viena riba, kā likts, iedūrusies plaušā. Kāds bija ierīkojis slēpni… Veiksmīgu slēpni. Un tagad nāks savu veiksmi nostiprināt.

Nazi rīklē.

Tiklīdz mēģināju pakustēties, kaut kas neredzams man caur gūžām iegrūda mietu. Līdz pat galvai, un arī neredzamu. Nebiju domājis, ka spēju tā kliegt. Spriežot pēc skaļās sprauslāšanas, arī Nuans. Dzirdēju to nākam no kaut kurienes ārpus mana redzesloka. Netālu.

Tie, kas izsita mani no segliem, arī. Izdzirdu aizripojam paspertu oli, apkaltu zābaku klaboņu pret bruģakmeņiem. Pagriezu galvu uz to pusi.

Viņi bija divi un gāja neslēpdamies. Es būtu darījis tāpat. Sīkumus nepaspēju saskatīt, jo starp mani un viņiem piepeši izauga kalns lidz pašām debesīm. Kalns iesēcās, noklidzināja pakavus pret bruģi un pārbrauca man pār seju savas astes astrus.

-     Nuan…

-     Paskat, aizstāvis atradies. Pestītājs uzspraustais, kāds nozvaigājās. Droši vien tas, kurš mani nogāza. Labs, draņķis. Tirgū par tādu dabūtu kādus četrdesmit re, ne mazāk. .. Ehē, dižciltis vēl vāļājas, ronins nolādētais…

-     Vai es neteicu ļaut man ar loku. Tagad nāksies rokas ķērnāt, norūca otrs.

-     Nemīz, es viņu tūdaļ… Tik vispirms zirģeli saķeršu. Sekoja pretīga pomorietiska lādēšanās. Tās pavadas izpistās nevar aizsniegt… Kur tu…

Mīņāšanās pa bruģi, pakavu klinkstēšana, lādēšanās. Aprauti smiekli.

-     Grāb aiz laužņiem…

Veltas pūles.

Kalns, kas slējās līdz debesīm, piepeši izauga vēl lielāks nostājās uz pakaļkājām un lūkoja ar zviedzienu pāršķelt debesis. Atkal lādēšanās, bruģa mīņāšana.

-     Atpakaļ! Atpakaļ!

-     Es tevi tūdaļ, ka tavu māti…

-     Atpakaaaļ!

Pakavu troksnis, zviegšana un kliedziens, ko aprāva neskanīgs, mitrs blīkšķis. Kāds bija sašļucis zemē. Augumi kustējās ātri, gandrīz visu aizsedza Nuans… Labi, ka aizsedza.

-    Kuces bērns, izdzimums… Tumšā maukasbērns, tu par to samaksāsi!

Balss skanēja no lielāka atstatuma nekā brīdi iepriekš. Tas, kurš gribēja mani nogāzt ar loku, nebija kretīns. Piesardzīgs. Tādi kā viņš vispirms šauj un pēc tam skatās, uz ko šāvuši. Tāda ir dzīve uzvarētājus Vasanusien netiesā. To pierāda divi zaķi seglumaisā un talgūrs uz bruģa.

Zināju, ko darītu viņa vietā. Lai iztraucētu, mēģināju piecelties. Atkal acīm kāds pārsvieda zīda šķidrautu, tikai šoreiz vēl blīvāku. Caur sakostiem zobiem sāpēs sēkdams, apgriezos uz vēdera. Pieslējos ceļos. Tad kājās. Elsdams izvilku aiz izšūtās jostas aizbāzto īso zobenu, soto. Un tikai tad ieraudzīju loka šāvēju.

Stāvēja netālu, kādus septiņus metrus no manis. Vilka loku… Bija izvēles priekšā. Izvēles starp mani, kas līgojās kā vītols, tik tikko spēdams saturēt pirkstos ar haizivs ādu apvilkto rokturi, un Nuanu, kas no pakaviem uz bruģa kratīja smadzeņu atliekas. Un izvēlējās.

Izsviedu soto mirkli vēlāk, nekā viņš atlaida stiegru. Paliku stāvam. Viņš nē, jo, ja esi krūtīs dabūjis pusotra sprīža tēraudu, stāvēšana vairs nesanāk.

Nuans, smagi nozviedzies, sabruka uz bruģa. Žēli sprauslādams, mēģināja piecelties, taču pakavi slīdēja pa bruģi un neklausīja. Tā arī palika guļam, lēni kustinādams kājas un vērdamies manī ar kreiso aci. Krūtīs, zem kreisās kājas rēgojās gals ar spalvu. Neapzināti pieskāros sasistajam sānam… Kad pārstāju sāpēs rēkt un atgriezās spēja domāt, sapratu, ka esmu sakņupis blakus Nuanam. Viņa acs tā bija melna, gluži kā tādam draņķa elfam stūrītī krājās kaut kas pretīgi slapjš, izlauzās no tās un noritēja, atstādams uz purna mitras pēdas… Noglāstīju Nuana galvu un klusi izraudājos pats savā piedurknē. Bijis tas karā, pats izdarītu savam kaujas zirgam sepuku rituālu, jo cerību izveseļoties viņam nebija, bet atstāt viņu tiem, kas naktīs izlien no pagrabiem…

Tagad Nuanam bija cerība. Man arī.

Skaļi kraukādamies, piecēlos un paskatījos uz Sauli. Šķita, ta nekustas un netaisas kustēties. Uzmetu skatienu uzbrucējiem. Nekustējās arī tie. Baigi sagribējās tiem iespertun zaķiem seglu maisā tāpat…

Neatturējos.

Guli rāmi, lopiņ, pēc tam noburkšķēju, cenšoties neskatīties uz Nuanu. — Un gaidi, nekur neej… Tikai nekur neej, labi?

Ātri, cik vien ātri ļāva ar katru soli aizvien skaudrāk smeldzošais sāns, metos skriet uz to pusi, kur Vasanusien bija manas un īsas mājas. Steidzos, jo nezināju, cik lingas metēja un loka šāvēja drauģeļu vēl palicis un kur tie ir.

Mani gaidīja aizšautais Nuans. Es spļāvu asinis un gaidīju, kad ieraudzīšu īsu. īsa vēl nezināja gaidīja, līdz viņu kāds atradīs… Viņai labāk būtu gaidīt, līdz pirmais viņu atradīšu es.

Brīnums nenotika.

To, ka esmu nokavējis, sapratu, vēl māju nesasniedzis.

Ielas Vasanusien ir taisnas, krustojas gluži vai taisnā leņķī, it kā senie vrigi pilsētu būtu cēluši pēc plāna, nevis haotiski kā cilvēki, tādēļ apveidus uz ielas pamanīju jau iztālēm. Tas varēja nozīmēt tikai vienu…

Biju nokavējis. Tagad atlika cerēt, ka īsa vēl dzīva.

Žigli pazudis aiz drupu stūra, steidzos apkārt vienam no gruvešu pildītajiem taisnstūriem, kādos bija iedalīta visa pilsēta. Skrēju klupdams krizdams, noieto ceļu iezīmēdams ar asiņainiem spļāvieniem. Jutu, ka nedēļu noteikti neizvilkšu, un cerēju no Desmit izkaulēt vismaz dažas stundas un dzīvu īsu.

Gar stūri skatoties, saskaitīju piecus zirgus. Tie stāvēja pie sienas. Uz ielas slaistījās ļaudis. Viens no tiem žņaudzīja rokās cirveļa kātu un stāvēja tuvāk nekā citi. Cik bija to citu, ievērot nepaspēju. Vismaz divi, bet ne vairāk par trim. Arī ieročus neievēroju… Tam nebija nozīmes. Daudz kas zaudē nozīmi, ja uz laukuma mirst tevi aizstāvējušais kara zirgs, ja tev plaušās iedūrusies riba, ja kāds droši vien izvaro sievieti… Daudz, daudz kas…

Salicis rokas Dekia aj Kaginire, Ēnā Izgājušo zīmē, ar īsu lūgšanu vērsos pie senčiem. Viņu dēļ nekad netiku kaunējies un ceru, ka viņi to pašu var teikt arī par mani… īkšķis vēl nebija stājies vilkt ap sirdi Sargājošo Loku, kad jau izgāju uz ielas. Viss Desmit rokās… Viss. Pat Vienīgā priesteriene.

Tas, kurš stāvēja vistuvāk, mani ieraudzījis, iekliedzās. Divi tālāk stāvošie pagriezās. Aiz viņiem zemē gulēja lupatu vīkšķis.

Esmu Ijūda Ersels no Kajonama nama, sacīju.

Tie tikai klusēja un blenza. Neviens no viņiem nestādījās priekšā, kā to prasīja Meja kodekss. Iespējams, neviens no viņiem par kodeksu nebija dzirdējis. To man vajadzēja saprast jau tad, kad dabūju ar lingu. Neko darīt: zemas cilmes sunim suņa nāve. Roku uz zobena spala turēdams, devos uz priekšu.

Vīkšķis, kas bija gulējis aiz attālāk stāvošajiem, piepeši sakustējās, paslējās un caur saveltu matu ērkuli paskatījās uz mani īsas acīm. Viens no blakus stāvošajiem nepacietīgi aizsprādzēja siksnu un pastiepās pēc zemē gulošās maksts. Jutu, ka acis atkal aizklāj zīda šķidrauts, tik ne vairs pelēkā, bet sarkanā krāsā.

Tas, kurš stāvēja tuvāk, metās uz manu pusi. Bija vēl jauniņš, tomēr nekliedza, kā daudzi mēdz darīt. Gluži jauniņš. Tātad bez ipašas pieredzes. Izkustējos arī es.

Četru kustību cirtiens tā ir māksla, kas jāprot ikvienam dižciltīgam talgfiram… Vai vismaz sevi cienošam talgūram. Es sevi cienīju. Meistars gan nebiju vienkārši pratu visas kustības un zināju senajiem hieroglifiem uzrakstītos to nosaukumus.

Kadasia na Okama-Cha, Vilks atkailina ilkņus. Zobens švirkstēdams atstāj maksti, kad līdz pretiniekam atlikuši tikai daži soļi.

Masuri asuši na Sara, Priede ietiecas debesīs. Sāpes griež krūtis, tomēr zobens kustas pavisam gludi. Iecērtas norgardiskā cirvīša kātā mazliet tālāk, nekā tā īpašnieks gaidījis. Kliedziens un izbrīns tik jaunajā sejā. Cirvītis nokrīt zemē kopā ar dažām asins lāsēm un diviem pirkstiem.

Jinadzuma-Obi jasogi na Yoru, Zibens josta uzšķērž nakti. Es un mans zobens kustamies gludi un saskaņoti. Ļoti saskaņoti. Ar asmeni sasniedzis rīkli, pārvelku tai. Pavisam īsi tik, cik vajadzīgs. Cenšos izvairīties no sarkanās strūklas un pasperu .soli sāņus. Vilkdama aiz sevis asins pilienu lenti, man gaisā seko zobena dzelzs.

Aizmugurē palikušais cilvēks vēl stāvēja, raugot rokām aizspiest rīkli. Man pretī virzījās nākamais.

Bija par mani vecāks. Apstājies pēdu desmit attālu, no aizmugures izvilka divus vieglus izliektus zobenus, kādus mēdz lietot lāga spalvainiem lācēniem līdzīgie vardahi. Stāvēja un gaidīja. Es devos uz priekšu. Biju domājis, ka bliezīs no abām pusēm reizē. Vienu asmeni atvairīju ar zobenu, otru ar kaujas aproci, kas, gnomu tērauda stieņiem stiprināta, sedza roku no paša plaukstas pamata līdz elkonim. Tajā pašā mirklī gan atlēca atpakaļ, tomēr, ja vajag, talgūra zobens var būt ļoti garš. Torcha-kobidzido sa$i na Kalibas, Gārnis bada ar knābi. Dzelzs krūtīs ieurbās tikai kādu pussprīdi. Bet ar to pietika, lai viņš uz mirkli zaudētu kontroli. Hiakusia kari na Haru-Kusu, Zemnieks pļauj pavasara zāli. Asmens gludi slīdēja gar vēdera lejasdaļu, bet, kad augums saliecās, pa sprandu. Galva atdalījās un, atstādama sarkanu sliedi, aizripoja pa bruģi. Kliedziens… Ausīs vibrējošs Īsas kliedziens. Atskatījos, bet ne uz viņu atskatījos atpakaļ. Tas, kurš bija stāvējis vistuvāk, gulēja blakus savam cirvītim. Un nekustējās.

Uzmetu skatienu īsai. Redzēju viņas šausmās ieplestās acis, rokas, kas nespēja aizžņaugt kliedzienu rīklē. Uz priekšu…

Trešais bija pirmā gados. Stāvēja, uz vietas mīņādamies, kā šauboties žņaudzīdams izvilktā zobena spalu. Kad pietuvojos divu Gārņu attālumā, viņa seja sašķiebās šausmās. Roku no zobena neatlaidis, puisis apmetās apkārt un likās pa ielu prom. Skrēju pakaļ, kaut krūtis jau dega Tumšā ugunīs.

Jau iepriekš atvēzējos, kaut nedomāju, ka spēšu viņu panākt. Domāju pabaidīšu, un cauri. Kļūdījos.

Visu noteica nejaušība. Puiša kāja aizķērās aiz akmens, un viņš brēkdams izstiepās kā tāda čūska. Kamēr uzslējās ceļos, biju jau blakus. Es esmu talgūrs, un viņa galva tik tuvu… Ļoti tuvu. Izvēlējos vieglāko iespēju.

-     Ijūda, apstājies!

Apstāties bija par vēlu.

-     Nēēē!!!

Kliedziens un nogurums iezvēla man kā ar pātagu un lika sagrīļoties. Tikai tagad, kad bija atlikusi vienīgi ceturtā darbība Chebi-denrio murani e Noru, Zalktis ienirst alā, sapratu, ka tik tikko turos kājās. Noslaucījis asmeni gar trešā biksēm, paslēpu to makstī un steidzos pie īsas. Pa ceļam zeme sāka līgoties kā auduma gabals, kuru kāds purina, aiz abiem galiem turēdams. Es zināju, ko tas nozīmē.

Nomesties uz viena ceļa viņas priekšā vairs nespēju saļimu uz abiem.

Viņa tupēja, kamoliņā savilkusies. Trīcēdama spiedās pie sienas, veltīgi mēģinot ar rokām saturēt saplēstās drānas. Līdzinājās hierodulei nebija kaila, tomēr arī apģērbusies ne. Uzmanīgi atglaudis no sejas matus, pieskāros viņas no sitiena pietūkušajām lūpām. Sarāvās, it kā būtu pieskārusies čūska. Asarām pieplūdušajās acīs kreisajā pusē jau tūka zilums slēpās gluži vai dzīvnieciskas bailes un vēl kaut kas pašā dziļumā… Lai Tumšais parauj manu Ka, kas vēl tur bija redzams? Ko?

Sapratis pirmajā mirklī nespēju noticēt.

Pēkšņi saasinājusies sāpe lika aizrīties ar klepu. Kaut kas silts, ar dzelzs piegaršu piepildīja muti, izlauzās no lūpu kaktiņa un notecēja pa neskūto zodu. Nenoslaucīju, jo tam vairs nebija nozīmes.

-            Es tev… sāku rīstīties, —… esmu riebīgs, vai ne? siekalām un asinīm rīklē spriežoties, iestenējos. Viņa neatbildēja. Tāpēc ka nogalināju? Tā kā suns pacēlu… Atkal klepus, kas nevēstīja neko labu. -… Dirsā… Tāpēc, ka pacēlu kāju uz tava Vienīgā mācību un nogrēkojos?

Viņas lūpas sakustējās:

-     Jā, Ijūda…

-     Piektais lielais grēks pēc tavas lielās un brīnišķās mācības? Niknums un klepus lieca vai uz pusēm. Turpināju pēc pauzes, kurā viņa skatījās uz mani lielām acīm, kamēr es tieši sev priekšā tecināju sarkanas siekalas. Bet septiņpadsmitais no divdesmit tikumiem, ko Desmit tika atstājis pirmajam mikadam: "Sargi savu tuvāko kā sevi pašu", ko? Es… Es viņus nenogalināju vienkārši aizstāvēju sevi… un tevi, īsa… Es aizstāvējos.

-     Nevajadzēja viņus nogalināt… Viņa iešņukstējās. Nevajadzēja…

Neizpratnē vēros viņai acīs.

-     Bet ko… ko tad vajadzēja? Saukt par brāļiem? Just mīlestību? Pati dabūji izjust to, ko viņi sauc par mīlestību… Piedod, piedod, Īsa, es negribēju… Neraudi taču, rauj tevi deviņi… es tevi lūdzu… Cik viņu bija?

-    Pieci… Divi kaut kur aizgāja… Steigšus noslaucīja matos seju un mēģināja piecelties. Viņi atgriezīsies un mūs nogalinās, Ijūda… Ejam… Ejam taču!

Esmu cilvēks. Esmu vājš cilvēks, tādēļ pasmīnēju.

-     Nē, īsa, viņi neatgriezīsies…

-     Ko tu…

Šis klepus bija stiprāks nekā iepriekš, un es to neapvaldīju. īsa nepaspēja atvirzīties… Ar roku noslaucījusi seju, viņa vērīgi nopētīja savu plaukstu. Tad mani.

-     Tu… esi ievainots? Tev… tev ļoti sāp? Kur tev…

Lēni, ļoti lēni apjēdzu, ka to viņa pamanījusi tikai tagad. Izredzētā… Sieviete, Tumšā sēkla…

-     Celies, Ijūda… Ātrāk! Viņas balss bija ieguvusi savādu valdonīgumu. — Vai arī nē, gulies, raug, tepat… Tieši te. Viņa ar plaukstu pārvilka pār vaigiem. Acīmredzot gribēja noslaucīt asaras, taču tikai vēl vairāk notriepa seju. Tev te ir ērti? Gribi, atnesīšu apmetni?

-     Nevajag…

-Tad guli un nekusties… un negrozi galvu, neaizbēgšu. Viņa nometās ceļos man blakus.

Pirkstu galiem uzmanīgi aizskāra krūtis…

-    Tumšais… līkumā izliekdamies, iegārdzos.

-     Es taču teicu, nekusties! Viņa šņukstēdama spieda man deniņos. Un nepiemini šo vārdu nedrīkst. Ia Vienīgais ļaus, es tevi izdziedēšu… Ar Vienīgā palīdzību.

Šķiet, viņa vēl kaut ko runāja. Tikai neatceros, ko. Kas notika pēc tam, neatceros.

Kad satikšos ar senčiem, viņiem tiešām nebūs iemesla spļaut man sejā…

Pa Nuana ausu starpu lūkojos zālē, kas šļūca tam tieši zem pakaviem. Zāle šļūca un šļūca, bet mēs joprojām kvernējām uz vietas tāpat kā abpus traktam izplājušies purvi.

Vai vismaz tā likās.

-     Ijūda, es tev jau teicu un vēlreiz atkārtošu. Man starp lāpstiņām siltu gaisu pūta īsa. Es neesmu burve, bet tikai slikts Dievišķās gribas trauks. Saplaisājis trauks, no kura līst ārā pa visām pusēm. Kāds to ir ieplēsis un nav salīmējis. Viņa nopūtās. Vai nezini, kas?

Man nācās nosarkt. Labi, ka īsa zirga mugurā sēdēja aiz manis un to neievēroja. Viņa turpināja:

-     Kad aizvakar izsaucu ūdeni, tas tiešām bija īsts brīnums. Es nemeloju, sakot, ka varēsi par to stāstīt saviem bērniem. Viss bija Vienīgā ziņā, un Viņš pastiepa man savu palīdzību sniedzošo roku. Nu, bet vakar… Viņa iešņukstējās. Es gribēju tev palīdzēt. Ļoti, ļoti gribēju no visas sirds, cik vien stipri vispār iespējams vēlēties, tomēr Vienīgais…

-     Šoreiz pastiepa kāju, vai ne? Ja tā, es par to neļaunojos. .. Es jau biju miris, vai ne?

Viņa droši vien sadusmojās, taču to neizrādīja.

-    Nē, nav taisniba. Viņš neuzticējās man, vai saproti? Nedeva savu spēku, un man gluži kā tādai burvei nācās sūkt enerģiju no dabas… Tas bija pretīgi, bet tu to tikpat nesapratīsi.

Es neiebildu.

-     Saki,bet tu…

-    Negrozies taču, cik var sacīt! Tev pašam būs labāk, ja nevicināsi rokas. Es nevarēju tevi pavisam izdziedināt. Es nemāku maģiju, neko no tās nejēdzu… Es taču teicu negrozies seglos! Un aizmirsti par zobenu, un necel neko smagu vismaz kādu nedēļu… vai mēnesi. Dzirdi, Ijūda?

Neatbildēju. Mēs no Vasanusien atgriezāmies mājās.

Nuans monotoni klidzināja pa zāli apaugušajiem ceļa akmeņiem, tie šļūca un šļūca viņā, kamēr Vasanusien lēni, tomēr aizvien vairāk atpalika. Saruka, sarāvās, saplūda ar zemi aizvien vairāk ieskaujošo krēslu, tomēr nepadevās. Šķita, pietiktu tikai apturēt zirgu, un, tiklīdz apklusīs pakavu klaudzēšana, izdzirdēsim, kā dimd mums līdzi šļūkt mēģinošās sienas, kā pēc mums savus apdrupušos zobus šiepj ēku parapeti, kā mēmam kliedzienam lūpas ver bez ūdens palikušās akas un dīvainās marmora būtnes izkaltušajās strūklakās. Sajutīsim, kā uz mums skatās sagruvušo namu melnās acis. Bet pa zāles apzēlušajām un kaulu klātajām ielām rit, tek kaut kas dzīvs, tas mēģina mūs apturēt, taču nespēj, un laukumos iepletušās lāmas iemirdzas asarās…

Stāsta, ja tu šādā brīdī pagriezīsies atpakaļ, lāmu ūdeņi tiešām pārtaps par kristālskaidriem avotiem, un mirusī pilsēta, gluži kā vientuļš cilvēks, izdarīs visu, lai tajā atgrieztos iedzīvotāji. Cilvēki. Vai vrigi. Vai gnomi…

Mēs neatgriezāmies.

Aiziet mums nelāva.

Ļaudis un ugunskuru uz trakta ievēroju jau no tālienes, tomēr Nuanu neapturēju. Nezināju, ko viņi gaida mūs vai tos, kas palika pilsētā, — bet tas neko nemainīja. Tam vienkārši nebija nozīmes.

Pavadas savilku tikai tad, kad līdz ugunskuram palika kāds pussimts pēdu.

-     Ijūda, kāpēc tu…

-     Paskaties priekšā, ieteicu, izslīdēdams no segliem. Vai tik tie nav Vasanusien muitnieki? Es, protams, jokoju.

-     Ko viņi te dara? Ko viņi gaida?

Es neatbildēju. Nedomāju, ka viņai būtu jāzina patiesība.

Viņi gaidīja mūs. Trīs vīri nekustīgi kā stabi stāvēja un aizšķērsoja ceļu. Skaidri redzēju uguns atspīdumus zaigojam smagajās bruņās un ap galvu apsietajās sarkanajās saitēs ar viņa gaišības mikada, lai viņš mūžīgi valda, hieroglifu. Viņi nelīdzinājās tiem, kas, aiz stūra paslēpušies, mētā akmeņus, bija līdzīgi man. Viņi nebija no tiem, kas uzbrūk, slēpjoties aiz stūra. Bija talgūri.

Cilvēkiem aiz muguras uz mani lūkojās trīs sapīti zirgi. Izskatījās izsalkuši. Tātad ilgi gaidījuši.

-     Ijūda, ko viņiem vajag?

Īsas čuksts aplēja kā ar verdošu ūdeni. Novērsu skatienu sāņus un meloju:

-     Nezinu, mīļā.

-     Ko… Ijūda, ko tu… Kurp tu ej? Pagaidi, kurp tu…

Tas, kurš dodas uz tikšanos ar saviem senčiem, nedrīkst

griezties atpakaļ, tomēr nenoturējos.

-     Ja tu redzēsi, ka… Nu, ja kas atgadās bēdz! Nezaudē laiku un neliecies par mani zinis. Atgriezies pilsētā, pamēģini iziet no tās pa purvu. Varbūt, kad būsi bez manis, tas tavs Dievs tev palīdzēs.

-     Ijūda… es…

Taču es jau gāju pretī tiem, kas aizšķērsoja ceļu. Apstājos pusceļā starp viņiem un īsu. Jutu sev pierē un pakausī vērīgus skatienus. Uz visiem atbildēt nespēju. Raudzījos sev zem kājām.

-     Es esmu Ijūda Ersels no Kajonama nama un kalpoju viņa gaišības mikada, lai viņš mūžīgi valda, komonam Malrinam-sam. Sieviete, kas ceļo kopā ar mani, ir atklājusi man savu charisobi no rodo, un viņu sargā mans zobens. Tas, kurš paceļ roku pret viņu, ir pacēlis to pret mani, paziņoju stingrā balsī vai vismaz cerēju, ka tā skan stingri. Mēs dodamies uz Kelhartu, un es prasu mums netraucēt.

Trijotne uzmeta cits citam īsus skatienus. Vispirms izbrīna, tad apņēmības pilnus. Vecākais talgūrs, kas pēc gadiem varētu būt man tēvs, acis no manis nenolaidis, palocījās pirmais.

-     Es esmu Mitiks Vanada no Matamora nama.

-     Es esmu Ogs Harijs no…

-    Es esmu…

No ceļa neviens neatkāpās. Pat nepakustējās.

Mēs visi kalpojām mikadam, lai viņš mūžīgi valda. Palocījos pret viņiem. Bija to pelnījuši. Meja kodekss netiks pārkāpts.

Ijūda, kāpēc… Ijūda!

Metos viņiem virsū, vēl zobenu neizvilcis. Mērķēju uz vecāko. Trīs zobenu žvīkstoņa gar maksts iekšpusi un soļu troksnis saplūda vienā skaņā.

Drech-aibasa, Pūķa spārni.

Uzbrukt negaidīti neizdevās. Zibenīgi izlidojušais Mitika zobens atsita uz kaklu tēmējušo asmeni un paslēpa savu īpašnieku aiz necaursitamas tērauda sienas. Bija veikls un pieredzējis. Nedomāju, ka varētu tādu pievarēt pat uz līdzenas vietas Desmit tiesas divkaujā. Tagad es biju uzbrucis pirmais, bet viņi bija trīs.

Man nebija izredžu.

Nekādu.

Viņi uzbruka klusēdami, cenzdamies apiet mani no visām pusēm. Koncentrējis visu uzmanību uz Mitiku, tik tikko paguvu izvilkt īso soto, lai atsistu Ogo cirtienu. Atsitu ar sānu, un mana ieroča dzelzs, stiepti nošķindējusi, aizlidoja sāņus. Vēl nepaguva nokrist uz trakta, kad Kelikam sejā sviedu rokā palikušo spalu. Viņš uz mirkli pieliecās, izlaizdams mani no acīm. Izmantoju to un paspēju sasniegt viņa kāju. Iekliedzās, savērpās kā vilciņš, sāka liekties pie zemes. Lēcu tuvāk, atvēzējos…

Nepaspēju.

Sitiens sānā notrieca uz trakta akmeņiem. Pakausis atsitās pret kaut ko cietu, mute vienā mirklī pieplūda asinīm. Zobens šķindēdams aizslīdēja. Sāpes tikpat kā nejutu, tikai kaut kas karsts, gluži kā plūstoša avota ūdens tecēja gar gūžām, saslapināja bikšu audumu un sūcās starp zāles apzēlušajiem akmeņiem.

-     Bēdz… bija vienīgais, ko spēju izgārgt.

Dzirdēju īsas brēcienu. Nevis spiedzienu vai kliedzienu,

kā vēlāk stāstīs, bet tieši brēcienu pilnu sāpju un turpat vai rokām sataustāma naida. Es tik tikko pazinu īsas balsi tā plūda gaisā kā smaga migla, tā nosēdās ausīs un lika vibrēt asiņainajiem pirkstiem, tā spiedās acīs.

Tad pārsprāga vecākā talgūra galva. Redzēju, kā vienā mirklī sasprāga tās asinsvadi, norībēja galvaskauss un pār pleciem uz visām pusēm savus taustekļus ņēmās stiept bezveidīgs asiņu un kaulu klucis. Lai Desmit stāv man klāt, bet viņa balss…

Divi pārējie bija klusāki. Ceru, ka neko nejuta.

Iestājās klusums. Debesis bija tumšas, mana apziņa tāpat. Kamēr nekustējos, sāpes nemocīja, tomēr zināju, ka ilgi vairs… bija atlicis pavisam maz. Kazi, vai sievietei pietiks prāta iebakstīt man rokā zobenu un palīdzēt, lai nomirstu no paša rokas?

Acu priekšā lēni uzpeldēja īsas seja. Zem acīm sarkani loki, lūpas pārtapušas cieši sakniebtās līnijās.

-    Es viņus nogalināju, rāmi sacīja, vērdamās kaut kur man blakus. Ar maģiju. Negribēju, ka viņi aizskartu mani tā kā tie… pilsētā.

Aizskartu viņu… Šitie viņu būtu skāruši ne jau ar rokām skartu ar zobenu. Iespējams, viņa pat nesajustu sāpes.

Es to nepateicu. Arī to ne, ka no man atlikušā daudz atdotu par to, lai viņa kā iemeslu būtu minējusi mani. Tomēr neminēja, sieviete, Tumšā sēkla…

Gar mutes kaktiņu notecēja silta straumīte. Laika bija palicis pavisam maz.

-     Palīdzi man… sepuku, — iekrācos, aizrīdamies no sāpēm, asarām un siekalām. Zobens tur… Un tad jāj… Ātrāk… Satumst… Te, purvos, ir bīstami…

-    Tikai ar tevi, Ijūda, viņa sacīja, noliekdamās pār mani.

Nepaspēja, jo es nomiru.

Sajutusi manas rokas, nemierīgi sakustējās, smagi pavēra acis. Skatiens bija gandrīz neko nesaprotošs kā no dziļa miega pamodinātam cilvēkam vai no letarģijas iztrūcinātam vampīram.

-     Ijūda… ko tu dari… kāpēc?

-    Vai tad neredzi? Neko nejūti? Neizdevusies pesteļotāja tu esi, nevis izredzētā, Desmit posts pār manu galvu…

-     Ne… atstāj mani. Glābies…

-    Tikai ar tevi! Visus spēkus saņēmis, saviebos. Šoreiz īsa nešķita viegla. Nāc šurp, Nuan, dirsa tāds! Nāc, labiņais… Stāvi, stāvi uz vietas, āre, šitā… īsa, vai tu jūti amuletu?

-    Glābies… Viņš nāk šurp, visa beigu zvērs ar deviņām galvām un deviņiem ragiem, un uz viņa jāj Norgardes palaistuve un pūš Nāves ragu….

-    Cik esmu dzirdējis, hidrām ragu nav, un šķiet, ka tā būs viņa… Stāvi, Nuan! Mierīgāk, nē, īsa, ne jau tev es to teicu… Nekas, atpūtos, re, iecelšu tevi seglos…

-    Nedari to, brūce atkal atvērsies… jāj un atstāj mani tepat… Vienīgais parūpēsies.

-     Pēc tā, ko tu izdarīji, es tā neteiktu… Nu, viens, divi… Ķeries! Ķeries kumpumā! Āāā, Tumšais rāvis, nodedzināja kā ar uguni.

Kāds no Vasanusien puses uz manām vaimanām atsaucās ar stieptu kaucienu.

-     Ijūda, es taču brīdināju…

-    Turies, ka tevi… Nedīdies taču!

To, ka pats turos seglos ne labāk par viņu, neteicu. Uzrausies uz Nuana, apķēru priekšā sēdošo īsu un piespiedu ceļgalus zirgam. Tā nekas, lai arī zeme viļņojās kā jūra, bet gluži nelabi nemetās.

-     Ijūda,es…

-    Zinu, īsa, zinu. Es tevi arī.

Kelhartas pelēkās sienas ieraudzīju, tiklīdz uzjāju paugurā. Masīvie taisnstūra torņi, parapeti, skursteņu dūmi, kas cēlās pār stāvajiem jumtiem… Nekā jauna, tomēr pat nejutu, ka biju sācis smaidīt līdz ausīm. Pagriezos atpakaļ.

-     Esam gandrīz klāt, Isa-sam.

-    Tev, Ijūda īsa.

Viņa jāja uz ciemā nopirkta ēzelīša, tādēļ uz mani skatījās, galvu atgāzusi.

-     Nē, Isa-sam, nē. Ne vienmēr par izglābtu dzīvību var atmaksāt tikai ar vārdiem.

Kā jau minēju, ar vārdiem man bija ļauts atiīdzināt vēl par ko vairāk. Kad, izjājis no purviem, es gluži kā maiss sašļuku tieši uz trakta, viņa manu dzīvību izglāba vēlreiz. Smagi elsdams, gulēju kā akmens un pat nemēģināju piecelties zināju, ka neizdosies, tāpat kā nebūtu izdevies ari veikt scpuku ar garo zobenu. Būtu spējis, būtu to izdarījis, bet lūgt īsai pēc tā, ko viņa manā labā tika paveikusi, nepietika drosmes. Būtu kauč uz dzelzs stieņa uzkāries un vismaz tā saglabājis savu cieņu senču acīs un Pēdējās tiesas tiesnešu priekšā… Taču viņa neļāva. Viņa sieviete miega bada samiegtām acīm un noguruma sašķobītu seju, centās apturēt man asiņošanu ar sazin kur izrautu brūci dedzinošu mājas degvīnu un saitēs saplēstu manis paša kreklu. Brūce, kā jau viņa tika brīdinājusi, atkal atvērās, taču īsa neuzdrīkstējās izmantot maģiju, kas jau purvā viņu gandrīz kapā iedzina. Neuzdrīkstējās arī lūgt Vienīgā palīdzību. Un es par to nebrīnījos, jo tur, uz trakta, īsa, mani glābdama, bija pārkāpusi Viņa galveno bausli.

-     Isa-sam…

-     Ko?

-    Tā kā derētu nomazgāties… Izskatāmies kā no šahtām izlīduši netīri gnomi.

Viņa tikai paraustīja plecus.

Viņa paraustīja plecus arī sapratusi, ka man sācies drudzis. Pats to nopratu jau krietni agrāk, tomēr turējos, zobus sakodis, līdz tie tik un tā sāka klabēt kā izsalkušam gūlim, bet rokas drebēt kā sanikušam vecim. Sākumā īsa vēl lūkoja izlūgties man sava Vienīgā žēlastību, bet, sapratusi, ka velti pieskandina gaisu, sazin kā manis, sevis, bet varbūt tā sava Vienīgā priekšā paraustīja plecus un ļāva apģērbam kā ūdens straumei noslīdēt no auguma un sakrist zemē, bet pati piekļāvās man zem mana apmetņa. Viņas pašas apmetnis droši vien joprojām mētājās Vasanusien mājas kaktā…

Bija gluži vai "ņem negribu"… ja vari paņemt… bet es nebūtu to spējis. Droši vien nespētu pat dakšiņu sev mutē ietrāpīt… Tumšs šķidrauts klāja ne tikai manas acis, bet arī prātu. Atceros tikai, ka spiedu viņu sev klāt, spiedu tik stipri, it kā viņa no tā būtu tapusi vēl siltāka…

No rīta īsa atkal nez kāpēc sāka raudāt, un es jutu savam plecam piekļaujamies viņas mitro vaigu. Sapratusi, ka neguļu, viņa pielēca kājās un izgaisa rīta krēslā, tomēr es vēl paspēju ieraudzīt viņas acis, kas mirdzēja kā divi valgi ahāti…

Šķita, nevis mēs tuvojamies pilsētai, bet gan pilsēta mums. Sīkos rikšos mūs uz mūļa panāca vecs zemnieks. Ieraudzījis mūsu sen nemazgātās sejas, jau vēra muti, lai ko sacītu, taču, pamanījis man aiz jostas aizbāzto zobenu, pārdomāja un novēlēja labu dienu.

Masīvie taisnstūrveida torņi, zobainās sienu malas… Aiz tām dzīvo, mīl, nīst, smejas aiz prieka un atraugājas pēc pārāk daudz iedzerta alus. Nekā jauna, nekā slikta un nekā laba. Vienkārši spogulis, kurā atspulgojas visa ap mums esošā pasaule.

Faga, paga, ko tur īsa teica par spoguļiem, kas visu rāda greizi? It kā tie mūs šķirot un neļaujot saprast, ka visi esam viena tēva bērni? Visi esam brāļi? Blēņas, kaut arī es cienu īsas pārliecību. Blēņas. Mēs visi esam atšķirīgi un tādi ari paliksim. Tas ir Liktenis.

Pilsēta tuvojās. Lēni, bet nepielūdzami.

Tas bija Liktenis.

Žēl krodzinieks kalponi neatsūtīja. Atnāca pats. Nesaprotu, kā, tomēr spēja vienā paņēmienā bez citu palīdzības atnest ar treknu zivs pūsli pārvilktu krūku un trīs pialas vīnam.

-    Sonaras tumšais. Smaidā atšiepa zobus, novietodams to visu uz zema galdiņa. Tieši tāds, kādu jūs, kungs, vēlējāties. Pats labākais… No viņa gaišības mikada, lai viņš mūžīgi valda, tēva pēdējā valdīšanas gada.

-     Labi jau, labi. Malrins pamāja ar galvu. Paldies.

-     Man tas ir liels gods…

-     Ej jau, ej.

Ar roku māt nevajadzēja resnis tāpat izgaisa kā dūmi. Malrins šodien tieši Malrins Kajonama no Nojahora nama, nevis Malrins-sam, viņa gaišības mikada, lai viņš mūžīgi valda, komons, klusēdams paņēma krūku un, cenšoties to nesakratīt, ar pirkstu pārdūra zivs pūsli. Klusēdams noplēsa, samīcīja pirkstos un iemeta tam paredzētā šķīvītī. Uz mani neskatījās, un biju viņam par to pateicīgs. Tad jau labāk lai no manis acu nenolaiž viņa puskailais sardzinieks, saistītais jeb personīgais miesassargs, kurš Agratala svētnīcā zvērējis iet bojā par savu kungu. Viņš vienmēr centās uz tatama nomesties ceļos pa labi no manis. Atceros viņa vārdu Voldotnirs Līvens. Nebija vietējais no Norgardes. Skaidrs, ka tur, viņa Pomorā, zobena prasmes tradīcijas neatpalika no mūsējām, tomēr nekad neesmu varējis saprast, kādēļ Malrins-sam izvēlējies tieši viņu… Kā nekā pomorietis, nevis sanars. Ne vienam vien jaunajam talgūram niezēja rokas pie izdevības izlēcēju pārmācīt, tomēr līdz darīšanai tā arī netika, jo klīda jau krietni vien apnikušas» valodas, ka ne velti komons izvēlējies pomorieti Voldomiru Līvenu… Nebija noslēpums, ka komons nekad un neko nedara vienkārši tāpat.

-     Nelūri uz viņu tā, Ijūda! Viņš neapvainosies, jo ir kalps, bet apvainoties varu es. Nav pieklājīgi. Labāk salej vīnu, lai nepieput.

Tas bija tik negaidīti, ka gandrīz sarāvos. Domāju, Malrins-sam joprojām skatās uz galdu…

-     Nebaidies, ne velti cilvēks manu maizi ēd. Savu darbu prot labāk par citiem. Ne viens vien par to uz savas ādas ir pārliecinājies… Paldies, man pietiks. Tu pats dzer, dzer un negaidi, citādi, kazi, patiešām esi sācis atturēties no dzīves priekiem? No vīna, kārtīm un karotājam piedienīga galda?

Klusēdams palocījos pret viņu kā pret vecāko un savu kungu.

-     Uz jūsu ilgu mūžu, Malrin-sam! Es pacēlu pialu.

-     Uz ilgu mūžu, kniaziul Acu no manis nenolaidis, izdzēra ari Voldomirs.

Komons nedzēra, bet, pilno pialu rokās grozīdams, vērās man tieši acīs. Pasmaidīja.

-     Nu, re, tagad uzreiz redzams, ka esi tas pats, kas biji, citādi, vai zini, ļautiņi visādi runā…

-     Un ko tad runā, kungs? Cenšoties izlikties nevērīgs, ar īkšķi noslaucīju lūpas.

-    Visādi, Ijūda, visādi runā. Bet tu neņem galvā, jo ļautiņi ir tumši, tāpēc arī runā. Malrins-sam uzmeta man savu kurmja ačeļu skatienu. Tu esot viņas mīļākais māceklis. Uzticamākais, kas visvairāk seko viņas mācībai, kā stāsta… Esot pirmais lūgšanās un palīdzībā saviem tuvākajiem. It īpaši tiem, kas utaini slaistās gar svētnīcas vārtiem ar bļodiņām rokās.

-     Ko vēl runā? biju šķietami vienaldzīgs.

Tomēr tā tikai šķita.

-     Nesarksti, Ijūda, nevajag. Diemžēl žēlsirdība pret vājāko ir tikums, ko šodien dižciltīgo sirdīs ne ar uguni neatradīsi. Tas labi, ka esi atradis spēku uzvarēt sevī talgūru un kļūt par vienkāršu cilvēku. Atklāti sakot, ne katrs to spētu, un man prieks, ka neesmu kļūdījies, izvēlēdamies šim uzdevumam tieši tevi.

Palocījos. Cik zināju, komons nemēdza mētāties ar uzslavām pa labi, pa kreisi.

-     Kalpoju Sanarai un mikadam, lai viņš mūžīgi valda,klusi sacīju.

-     Kalpo man, mikadam un Sanarai, nošņākuļoja komons. Neaizmirsti, ka esi nevis mikada, lai viņš mūžīgi valda, bet gan mans vasalis. Mana vasaļa vasalis nav mans vasalis to ievēro visa Sanara, un ne tikai. Jāatzīst, ka krietni ievēro… Ka suns viņa māti, piepeši nolādējās, atņemdams no lūpām pialu. Vai tas melnais grib man kaķa mīzalus pārdot par labu vīnu?

-     Peļu, nevis kaķa, no savas pialas strēbdams, rāmi iejaucās Voldomirs. Kaķa trakāk smirdētu. Turklāt jāsaka

urīns .

-     Asa mēle, vai ne? Komons pameta piktu skatienu uz miesassarga pusi. Turi to aiz zobiem, jo es tev maksāju tikai par zobena kustināšanu. Un neaizmirsti, kur atrodies! Te ir Sanara, nevis Norgardes veče, kur katrs alus brūvētājs var brēkt skaļāk par dižciltīgajiem. Ja tā arī neesi iemācījies turēt godā dižciltīgo kārtu, tad vismaz iemācies cienīt Sanaru un tās tradīcijas. Cieši sakniebis lūpas, viņš turpināja sūkt vīnu. Pieri saraucis, uzmeta skatienu man. Tu runā, Ijūda, citādi Voldomirs pārbļaus tevi kā tādu bajāru večē.

-     Protams, kungs. Es pamāju.

Šķībi pablenzis uz Voldomiru, kurš gan izlikās pētām nagus, taču patiesība ar acu kaktiņiem visu vēroja, izvilku no mugursomas rokrakstu. Nebija biezs, bet arī plāns ne: daži simti aprakstītu čaukstošu papīra lapu. Komons nolaida pialu uz galdiņa.

-     Kas tas, talgūr?

-     Mana atskaite, kungs. Sniedzu viņam rokrakstu. Gads ir ilgs laika posms, nedomāju, ka spēšu atcerēties visu, kas noticis. Ar jūsu atļauju esmu iespraudis arī pa savai domai. Paklusējis kautri pasmaidīju. Vienīgā sekotāji, kungs, šādas grāmatas, kurās aprakstīta izredzēto dzīve, sauc par Labajām Vēstīm… Labā Vēsts no Ijūdas, kungs. Vai nav jocīgi?

-     Iespējams, noburkšķēja Malrins-sam. Bet katrā gadījumā slavējami.

Pirkstu apsiekalojis, nesteidzīgām, noteiktām kustībām atšķīra dažas lapas. Acis mirkšķinādams, ātri pārskrēja tām, atšķīra vēl dažas. Viņa lūpās parādījās kaut kas tāds, ko varētu nosaukt par smaidu.

-      Tiešām nebiju domājis, ka tu, Ijūda, esi viens no tiem, kas vēl saprot Senos Hieroglifus, viņš nobubināja. Šais laikos, kad viss senais un uzticamais noiet no skatuves, atstājot vietu apšaubāmiem jaunumiem, tikai nedaudzi prot saglabāt un izmantot senču atstāto mantojumu. Pat Kelhartas Mikada Universitātē dižciltīgie jaunekli labprātāk mācās Jauno Rakstību, bet Hieroglifus iekaļ tikai piespiedu kārtā un aizmirst tos, tikko ir laukā pa Universitātes vārtiem.

Es atcerējos uz savas muguras rīkstes, ko nebija žēlojis vientuļnieks, kas mācīja Rakstus, un kaunīgi nolaidu acis.

-     Senču mantojums, protams, ir labs, pavisam negaidīti iejaucās Voldomirs. Viņa nekaunības pārsteigts, komons pacēla labo uzaci, taču pomorieti nepārtrauca. Tomēr es šaubos, vai atrastos kaut viens zemnieks, kas, būdams pie vesela saprāta, nebūtu ar mieru samainīt no tēva mantoto nodilušo bronzas lemesi pret jaunu tērauda. Es negribu jūs, kniaziu, aizvainot, tomēr senie Sanaras hieroglifi ievērību pelna tikai kā vēstures piemineklis, ne vairāk. Es nepazīstu nevienu cilvēku, kurš, ja viņam būtu iespēja izvēlēties, labprātāk kaltu galvā piectūkstoš zīmju, nevis iemācītos piecdesmit septiņas. Majonars, kurš ierosināja lietot Jauno Rakstību, bija drosmīgs cilvēks, tādēļ arī tika sadedzināts uz sārta.

-     Priekš tādiem kā viņš es nežēlotu spēkus sakurt vēl vienu,-īgni izmeta Malrins-sam. Kaut bija nosarcis, tomēr runāja ļoti mierīgi. Ar tādiem kā minētais Majonars un tu, Voldomir-sam, pasaulē aizvien ieviešas jaunas ķecerības. Tādiem nedod celt dod, lai tik grauj, sasodītie Haosa pielūdzēji, viņš nolamājās. Un visādas īsas Hījunajas un citi viltvārži to vien gaida, lai varētu ļaudis vest sev pakaļ kā tādu aitu baru… Kas bijis nekas, kļūs par visu. Bezmaz nospļāvās. Proti, sauc kā saukdams, tik un tā paliks nekas. Lieta bez būtības. Starp citu, Ijūda, viens no tiem nedaudzajiem, kas saprot Senos Hieroglifus, ir arī sardzi nieks Voldomirs Līvens, agrāk Norgardes Universitātes filozofijas maģistrs. Tagad gan viņš par to kaunas un labāk izvēlas savas pomoriešu rakstu zīmes, kuru vispār ir tikai trīsdesmit sešas. Vai tu to zināji?

Papurināju galvu.

-     Tad droši vien nebūsi dzirdējis arī to, ka uz Sanaru viņš atbēdzis dēļ savas tieksmes uz visādiem jaunumiem, jo daži no tiem nepavisam nav patikuši Norgardes karalim. Varbūt esi dzirdējis: "Zemi brīvajiem zemniekiem!"? Nē? Voldoinira idejas.

Spriežot pēc pomorieša acu spīduma, šī tēma viņam nebija no patīkamajām.

Komons iegrima rokraksta šķirstīšanā.

-     Daudz ko nezināju, —novilka, acis no papīra neatraudams. Pat to, ka pirmo mācekļu ir divpadsmit. Ducis tātad, nevis četrpadsmit, kā ļautiņi runā. Nu, nu, viņš čabinājās pa lapām kā pele grāmatplauktā, kas tas… gans… rakstvedis.. . oho, muitnieks? Vai tik tu, Ijūda, neesi kļūdījies?

-     Nē, kungs. Simons tik tiešām bija muitnieks Volhartā, taču īsas mācības dēļ pameta mikada, lai viņš mūžīgi valda, dienestu un kļuva par viņas mācekli. Starp citu, par vienu no uzticīgākajiem.

iMalrina-sam augstajā pierē ievilkās rievas.

-     Tomēr savādi, viņš murmināja. Labs dienests, ģimene, māja, apkārtējo cieņa, un še tev… Tā teikt, bija gan maize, gan ko uz tās likt, tomēr apmainīja to visu pret putekļu rīšanu uz nebruģētiem ceļiem. Ijūda, tu esi ar viņu kopā bijis… Vai viņš nebija pie pilna prāta?

-    Nē, kungs, nekā tamlīdzīga.

-    Esi pārliecināts?

Es apstiprinoši pamāju. Malrins-sam atkal iegrima rokrakstā:

-     Divi zvejnieki, kas atstāja tīklus un laivu līdz ar tēvu tādēļ, lai kļūtu par cilvēku zvejniekiem… Ko vari teikt par šiem diviem?

-     Nekā laba, kungs. Nodūru acis. Cik atceros, viņi īsu iesākumā noturēja par dievietes Ilmenes hieroduli, jo viņa tobrīd runāja par sava tuvākā mīlestību. Nācās… nu, paskaidrot, ka mīlestībai uz savu tuvāko ir maz kopīga ar sievietes kāju paplešanu.

-     Āhā, aizstāvis. Ijūda no Kajonama nama. Sašķaidīti deguni, izsisti zobi… Pirmie jaunās reliģijas upuri. Vienīgā baušļi… interesanti, interesanti… nezodz, neiekāro svešu sievu… skaidrs. īsi sakot, galveno un grūtāk izpildāmo tikumu krājums. Kā tev šķiet, cik būs to, kas sekos visiem šiem norādījumiem? Nedomāju, ka daudz.

Aizdomājies ieslidināju pirkstus bārdā. Centos turēt to īsu, kaut gan tādēļ ik nedēļu nācās bārddzinim atdot vairākus grašus.

-     Pirmie mācekļi, kungs, tos patiesi ievēro, taču citi… nezinu, kungs. Jauna ir tā mācība, nepazīstama. Daudzus pievelk ar savu vienlīdzības sludināšanu, ar nākotnes solījumu, paradīzi, kur visi būs brāļi… Nekādu kalpu, nekādu kungu un nekādas izmantošanas, taču gandrīz visi, kas papildina šīs mācības sekotāju rindas, ir nabagi, kungs. Trūcīgie, kam nav, ko zaudēt, izņemot savu dzīvi. Vairumam no viņiem gavēnis ir nevis iespēja parādīt uzticību mācībai, bet gan drūmā ikdiena… tā sakot, bads. Turīgākie pievienojas reti, un pat pati īsa…

Apklusu, sapratis, ka esmu izteicis vairāk, nekā vajadzēja. Vairāk, nekā gribētu īsa.

-     Nu, nu, Ijūda, ko pati īsa?

-     Viņa izteicās… tā nejauši, kungs, ka ļaudis vēl nav gatavi pieņemt viņas mācību. Tie gan viņai seko, kungs, tomēr tie gandrīz visu laiku ir jāved līdzi, jāvilina kā tādi bērni ar skaistiem vārdiem un brīnumiem…

-     Jā, brīnumi. Malrins-sam iemalkoja vīnu. Saki, vai tie patiešām ir tādi… 11u, īsti? Kad viņa vēl tikai sāka savu mācību, tad, kā apgalvoja burvji, zintnieki un pat daudzi Desmit priesteri, esot tiešām rādījusi īstus brīnumus, nevis demonstrējusi sasniegumus maģijā.

Līdz šim brīdim nebiju zinājis, ko jūt stūrī iedzīta žurka. Skatījos uz savu vīna pialu un cerēju, ka tā atbildēs manā vietā. Bet tā bija veltīga cerība, un es to zināju.

-     Pēc tā, kas notika Vasanusien un purvos-jūs, Malrinsam, zināt, par ko es runāju, viņā kaut kas salūza. Kaut kas, ko ne ar lūgšanām, ne meditācijām izlabot nav izdevies. Tas viņas Dievs… Vienīgais… protams, ja viņš vispār tāds ir… Kungs Es paliecos uz priekšu. Voldomirs it kā starp citu uzlika roku uz zobena spala. Citkārt būtu to uzskatījis par apvainojumu, taču šoreiz nepievērsu uzmanību. Saprotiet, es esmu vienkāršs cilvēks, man maģija ir sveša… pavisam sveša, es varu tikai atkārtot to, ko sacīja īsa. Tā, protams, ir ķecerība, nav citu Dievu, tikai Desmit, taču, ja gribat zināt…

-    Gribu, Ijūda, ļoti gribu Pasmaidīja komons. Runā droši, nebaidies, neviens priesteris tevis teikto neuzzinās. Es apzvēru.

Jutos tā, it kā grieztu sev nost dzīvas miesas gabalus, tomēr runāju.

-    Viņa teica, ka ir zaudējusi sava Dieva uzticību. Reiz, kad bijām palikuši divatā un neviens nevarēja mūs dzirdēt, atzinās, ka tas, ko viņa dara, nav viņas Dieva žēlastība. Tā ir maģija, kungs. Māls, ar kuru viņa cenšas aizlipināt savas ticības sienā radušos plaisu. Tādi ir visi viņas brīnumi levitācija pūļa acu priekšā, žurku izdzīšana no Vientuļā Torņa, pūļa pabarošana ar vienu breksi un pat desmit spitālīgo izdziedināšana ar vienu pieskārienu, nobēru kā pupas, acu nepacēlis.

Komons lēni novietoja uz galda savu pialu.

-    Tātad viņa tagad ir visparastākā brīnumdare? Burve? viņš pēc brīža noprasīja.

-     Jā, kungs.

-     Bet kādēļ tad, pati zinādama…

-    Tādēļ, ka tic savai misijai, kungs, un spēj ar to aplaist ari citus. Es necenšos viņu aizbildināt, bet domāju, ka meli, ja vien tie ved uz labu mērķi, var būt attaisnojami… lai arī nav citu dievu kā tikai Desmit.

-    Arī tā ir taisnība, noburkšķēja komons, turpinot šķirstīt manu rokrakstu.

Istabiņā iestājās klusums. Kaut kur aiz sienas dziedāja piedzēruši vīri. Malrins-sam saviebies izlikās lasām. Čaukstošās lapas šķirstīdams, saspringti domāja. Par ko baidījos pat minēt.

Voldomirs Līvens neizlikās uz ceļiem tupēdams, skatījās manī kā čūska, acis nemirkšķinot.

-     Skaidrs, beidzot teica Malrins-sam. Aizvērto rokrakstu nolika sev blakus uz salmu pīteņa. Putekļi bijām un putekļi paliksim, kā teicis tas Vienīgais. Vai tev ir vēl kas sakāms?

-    Nē, kungs, acu nepacēlis, nomurmināju. Tur viss ir uzrakstīts.

-     Netici rakstītam, Ijūda-sam. Vai neesi dzirdējis šo teicienu? Ir vēl kāds: netici teiktam tici redzētam. Tādēļ tagad skaties uz mani, lai tik tiešām saprastu, ko tev teikšu: es augstu vērtēju to, ka esi spējis iegūt viņas uzticību, taču tas nepavisam nemaina nolemto. Proti Īsai Hījunajai ir jāmirst.

Es pat nepakustējos.

-     Esi mierīgs, Voldomir, noelsās komons. Nekas taču nenotiek… Vai ne, Ijūda? Tev jāsaprot, ka siogūnu padomes pieņemto spriedumu atcelt var tikai Desmit nonākšana zemes virsū, un arī diez vai. Es pret to, nu, šo spriedumu, iebildu, mēģināju pat apelēt pie mikada, lai viņš mūžīgi valda, bet arī viņš palika, manu balsi nesadzirdējis. Vari nepateikties, darīju to ne jau tevis un viņas dēļ vienkārši nedzīvi mocekļi, manuprāt, ir bīstamāki nekā dzīvi, viņš norija vīna malku. Paskatījās uz mani caur pialu, it kā aiz tās slēpdamies. Ko tu tā klusē? Saki kaut ko, es domāju, ka tev ir ko teikt.

Klusēju. Skatījos sev priekšā, taču acis redzēja tikai tukšumu nebija ne komona, ne līdzīgi uzvilktam lokam sastingušā Voldomira Līvena, ne vīna krūkas un triju pialu uz zemā galdiņa. Nebija nekā. Tikai kaut kur dziļi mani kaut kas bruka, zuda, un tā vietā palika vienīgi tukšums… Auksts, melns, visu aprijošs, aizvien pieaugošs tukšums.

Malrina-sam balss plūda no kaut kurienes aiz tā robežām.

-    Gribi zināt, kādēļ? Domāju, atbildi vari pats uzminēt Sanara. Paskaties apkārt: pasaule ir kā istaba, kurai nav ne logu, ne durvju un kurā ir ieslēgti bērni trīspadsmit līdz sešpadsmit gadu veci. Pusaudža gadi ir pats bīstamākais un agresīvākais vecums, kā mēdz teikt elfi, un viņiem var ticēt… Visiem ir pa salda pīrāga gabalam rokā un pa vērša lentenim zarnās. Vai tu, talgūr, kādreiz esi redzējis lenteni? Nē? Tev ir paveicies. Tātad dažiem istabā ieslodzītajiem bērniem pīrāga gabali ir lielāki, citiem mazāki, bet vēl citiem tikušas tikai drupatas. Bērni ir dažādi, bet viena lieta viņus vieno. Tā ir nelaime izsalkums. Lentenis zarnās grib ēst, un bērni to grib vēl vairāk; tāpēc viņi ne jau lenteņi, protams, plēšas svešu pīrāgu dēļ, ja savējie tiem šķiet par mazu. Cits citam ar dūri degunā, un, re, jau sarkanais gailis dejo pa ciema jumtiem, un zemnieki kā jukuši skrien ar saviem sainīšiem uz mežu. Otrais trešajam iesper ar celi pa bikšu priekšu, un, re, jau deg ieņemtā pilsēta un picmīztās ielās vaimanā izvarotās sievas. Un tajā sasodītajā istabā ir viena tāda meitene, talgūr, Sanara. Stāv rāmi savā stūrītī un līdz šim nav īpaši jaukusies citu ķildās, jo viņu no tiem sargā Bavilāns, visu Vairas upju tēvs. Bet tā ir tikai pagaidām, jo Liktenis istabā tūdaļ iegrūdis vēl vienu bērnu. Atšķirībā no citiem, tam vēl nav sava pirāga gabala, toties lentenis vēl lielāks nekā pārējiem. Pareizāk sakot, tas ir nevis viens bērns, bet gan vesels to pūznis, orda ar visām savām būdām uz riteņiem un vēlmi ikvienam uz kakla uzlikt savu varā kalto zābaku. Pats zini, par ko runāju, neesi jau vakarējais.

-    Varbūt viņi aizies uz ziemeļiem… uz Indurēnu, es nočukstēju.

Voldomirs iespurdzās. Protams, lai saprastu, ka esmu pateicis pēdējo muļķību, Norgardes Universitāte nebija jābeidz.

Komons nesmējās. Saspringti skatījās manī, un es viņa acīs redzēju ko tādu, kas man ļoti nepatika.

Ienīstu žēlumu acīs, kas skatās uz mani.

-     Varbūt arī aizies, lēni sacīja Malrins-sam. Pēc tam. Bet vispirms ar uguni un zirgu pakaviem pāries pāri Sanarai, jo neviens neatteiksies pacelt pīrāga gabalu, it īpaši ja to pīrāgu pēc īsas Hījunajas mācības izplatīšanās aizsargās tikai olīvu zariņus vēcinošs idiotu bars. Vai varbūt Desmit mainīs Bavilānas straumi un tā sāks tecēt austrumos no Sanaras?

Pamāju ar galvu. Kaut Tumšais parautu, bet ko gan citu es varēju darīt, ja ne piekrītoši pamāt?

Malrins-sam lēni iemalkoja vīnu.

-     Tādēļ īsai šī pasaule jāatstāj. Vai tu, Ijūda, esi dzirdējis par tādu slimību kā gangrēna? Stāsta, ka to izraisot kaut kāda draņķība, kas caur brūci iekļūst slimnieka ķermenī. Ja nespēj no tās izsargāties, nākas vispirms nogriezt pirkstu, tad plaukstu, apakšdelmu un tā joprojām, līdz kāds apžēlojas un nocērt galvu. īsa ar savu Vienīgā reliģiju Sanarai un visai Simtupei Vairai ir tas pats, kas cilvēkam gangrēna. Slimība, Ijūda. Nelaime, kurai pašlaik nevajadzētu būt… Bet īsa Hījunaja to izraisa. Parazīts, kas jāiznīcina, kamēr vēl nav kādu inficējis. Vai es saprotami runāju?

Tupēju uz ceļiem sastindzis kā akmens sieva tāda, kādas simtiem atrodamas Reskēnijas bezgalīgajās stepēs. Negribēju vairs neko, vienīgi lai tas ātrāk beigtos.

-     Jā, kungs, pamāju. īsai ir jāmirst, jo citu risinājumu neviens neredz un nevēlas redzēt. Tā kā es to neizdarīju Vasanusien, tas tiks izdarīts tagad. Sakiet, vai, mani aizsūtījis, jūs sapratāt, ka viss notiks tieši tā, un tādēļ centāties uz Vasanusien trakta kļūdu izlabot? Iznīcināt parazītu un reizē ar viņu arī mani? Domājat, ka arī es jau esmu inficēts?

Komona skatiens uz mirkli sastinga.

-    Tu gribi, lai es sameloju vai lai atvainojos? vaicāja pēc klusuma brīža.

Neatbildēju. Labāk jau būtu melojis, bet es kā uzticams vasalis izliktos viņam noticam, taču tagad…

Viss bija izlemts jau iepriekš. Tas bija Liktenis.

Es ienīdu Likteni.

Voldomirs I.īvens acīmredzot arī.

-     Viņa gaišība komons ir uzskatījis par vajadzīgu uzdot tev jautājumu, talgūr, netīkami sasprindzinātā balsī viņš izpūta man tieši pierē. Atbildi, kad tavs kungs tev prasa!

-     Atbildu, sacīju, acis nepacēlis. Gribu, lai samelotu. Gribu, lai samelotu, ka turējis dārgu manu dzīvību un ka viņam nebija vienalga, vai es dzīvs atgriezīšos no nedzīvās Vasanusien, vai nē. Lai samelotu, ka tos trīs talgūrus purvos nogalināja nevis īsa Hījunaja, bet Liktenis. Gribu, lai…

Malrins-sam lēni nolaida pialu uz galda.

-     Vai tas ir viss, ko tu gribi? viņš vaicāja.

Nē, kungs. Gribu, lai jūs man atbildat, kādēļ mēs visi pasaulē skatāmies nevis paši savām acīm, bet caur Tumšā izkropļotu spoguli. Kādēļ tas spogulis ikvienam rāda savādāk? Kādēļ īsai Hījunajai tas cilvēkus rāda labākus, nevis tik riebīgus, kādi tie ir patiesībā? Toties jums rāda citādi… Pavisam citādi skatoties ļaužu pūlī, jūs redzat nevis cilvēkus, bet… dresētus zvēriņus. Suņus un lāčus, kas, sāpēs smilkstēdami, velk jums no ugunskura kvēlošus kastaņus. Lellītes, kuras ar pirkstiem piesietu diedziņu palīdzību veikli kustināt Atdzimšanas svētku tirgū. Kayer an kotodjo. Četru Armiju Cīņas figūriņas, kuras viegli varat stumdīt un, ja vajadzīgs, ziedot uzvaras vārdā un noņemt no dēlīša. .. Kādēļ? Kādēļ Tumšais jūsu spoguli padarījis tik greizu?

Komons paraustīja plecus.

-     Bet kādēļ viņa ir tik greizu padarījusi tavējo? viņš vaicāja. Kādēļ tu visapkārt redzi tikai pēc asinīm slāpstošu suņu baru, kas, zobus atņirguši, nevēlas neko citu kā vien saplosīt nevainīgo avi, kas atnākusi izskaust šīs pasaules grēkus? Kādēļ tu nevēlies saskatīt skudru pūzni, kura iemītnieki nes savu dzīves baļķi… tas ir, gruzīti, un nevēlas neko citu kā vien nosargāt savu māju? Saki, Ijūda, kāpēc tev par tavu spoguli ir kļuvušas viņas acis?

Klusēju. Jau sen biju sapratis, ka atbildi viņš zina ne sliktāk par mani. Baidījos, ka atbildēs manā vietā.

Neatbildēja.

-     Es nevēlos viņas nāvi, smagi aizvēris acis, viņš sacīja noguruša cilvēka balsī. Vēlos tikai vienu lai beigtos viņas mācība. Manus motīvus tu zini, iespējas arī. Tādēļ nodod viņai manus vārdus. Ja nav muļķe un nodevēja sapratīs. Ja ne…. Paraustīja plecus. Tādēļ pasaki. Tu taču to izdarīsi, vai ne?

Neatbildēju.

-     Pateiksi, jo gribi viņu glābt. Pasēdi tepat un padomā, kā to varētu izdarīt. Viņš nokrekšķinājās un, atbalstījies pret pomorieša iztapīgi pasniegto roku, piecēlās, ar plaukstu noslaucīja no ceļiem neesošus putekļus. Tu taču gribi to izdarīt, vai ne? Novērtē manu takta izjūtu, jo es neprasu, kādēļ. Bet tagad ejam, Voldomir-sam. Ejam, jo nav viegli nodot savu sievieti… Es pat teiktu grūtāk nekā nodot tēvzemi. Starp citu, Ijūda, īsa Hījunaja taču ir teikusi, ka pestīšana slēpjas mīlestībā uz savu tuvāko, vai ne?

Neatbildēju.

Un, tikai palicis viens ar klusējošajām pialām un pusizdzerto krūku, sapratu, ko Malrins-sam bija centies pasacīt. .. Viņa vārdi bija kā slīkstošajam pamests salmiņš.

Noslīkt pats un ļaut noslīkt otram es negribēju. * * *

Komona nama Vakara zāli tā sauca tādēļ, ka komons tajā viesus mēdza uzņemt tikai vakarā. Tiesa, Voldomirs jau vairākus gadus te vairs par viesi netika uzskatīts, bet Malrinu-sam tas nepavisam neuztrauca. Tāpat kā četrus stūros novietotos gaismekļus, kas bija veidoti kā tālu rietumos mītošā pazemes pūķa Ūja tēli. No to rīklēm karājās vienmērīgi mirdzošas uguns mēles. Melni krāsotajām grīdām un ar melnu zīdu apvilktajām sienām, tāpat kā rīkles atpletušajiem Ūjiem, vajadzēja simbolizēt nakti un tās nesto mieru, kas tik bieži mēdza būt nesavienojami.

-    Tad tu saki, ka viņi devušies prom, klusumu beidzot pārtrauca komons.

Drīzāk apgalvoja nekā jautāja. Bija nometies ceļos uz salmu pīteņa, tieši pretī zobenu statīvam, kurā dižojās divi krāšņās makstīs paslēpti ieroči. Atšķirībā no sava miesassarga, Malrins-sam bija neapbruņots, šādi paužot tam vislielāko uzticību. Pomorietis to zināja un prata novērtēt.

-    Jā, kniaziu. Pirms stundas pa Gliemežu vārtiem. To apstiprina četri novērotāji no Sarkano Čūsku simtnieka. Es pats viņus izvēlējos, kungs, uzticami vīri. Divi no viņiem agrāk piederēja pie Ēnā Mītošo ceha. Ja vajag, var saplūst ar sienu, tā ka talgūrs viņus…

Komons nemierīgi sakustējās.

-    Tātad pats neredzēji? viņš pārtrauca pomorieti.

Voldomirs neapzināti sāka mīņāties no vienas kājas uz

otru.

-    Ijūda Ersels deva vārdu, kungs. Zvērēja. Pats teicāt, ka viņam var uzticēties.

-    Tītars arī domāja, Voldomir.

Sardzinieks acumirklī sastinga kā laupījumu uzodis dzinējsuns.

-    Vai man viņus panākt, kungs? Nekur tālu nebūs tikuši.

-     Nē, nevajag. Nogalināt vienmēr paspēsi, un, Voldomira saraukto pieri pamanījis, piebilda: Nekad neapšaubi talgūra vārdus. Nekad. Ja Ijūda ir zvērējis, viņš turēs savu vārdu tāpat kā es un tu savējo. Teic, vai tev radās vēlēšanās novirzīties no viņa sagudrotā plāna? Nē? Redzi nu, arī pats saproti, ka nevari rīkoties citādi, kā esi zvērējis. Nevaiksties, nevajag, tāpat zinu, ka tu biji par… kā lai to saka… stingrāku rīcību. Es novērtēju tavu viedokli, bet mocekļi man nebija vajadzīgi. Un vēl jo mazāk vajadzīgi dusmu asaras lejošie sekotāji, jo nekas tā nerosina uz muļķībām… tas ir, varoņdarbiem, es gribēju teikt, kā mīļotā vadoņa nāve. Atceries to citai reizei!

Pastiepis roku, ar piesardzīgu kustību, kas Voldomiram izskatījās gandrīz mīļa, vienai no makstīm nobraucīja neesošu putekļu kārtiņu. Skumji pasmaidīja.

-    Tas ir jocīgi, viņš sacīja. Tu piedāvāji to, ko Ijūda varēja izdarīt jau Vasanusien. Varēja vienkārši ņemt un atgriezties ar viņas galvu seglu somā. Viņam bija dotas šādas tiesības, taču izvēlējās citu ceļu. Gudrs un uzticams cilvēks… Vienīgi žēl, ka vairs nevarēšu izmantot viņa pakalpojumus.

-     Svētīgi vājie, jo tie iemantos mieru, zem deguna nomurmināja pomorietis un jau skaļāk turpināja: Kniaziu, vai jūs domājat, ka viņi ilgi paliks kopā? Skaidri bija redzams ja nebūtu manis un mana zobena, ne sūda viņa nebūtu atkārtojusi tā priestera murmulēšanu. Kā tur bija? Un… un… Viņš tik tikko noturējās nenospļāvies. Djabol me pobori, es ne vārda nesapratu no tā, ko viņi tur vecajā izloksnē muldēja. Domāju, ka Ijūda arī. Toties īsa… Viņš šaubīdamies nogrozīja galvu. Vai tiešām jūs, kungs, domājat, ka viņai neienāks prātā atgriezties šurp? Paies kāds laiks un…

-     Ijūda neļaus, un īsa tagad nevarēs iet pret viņa gribu, bet Ijūdas griba būs mana griba, jo viņš ir mans vasalis. Uz mūžu.

Voldomirs nestrīdējās, tomēr bija skaidri redzams, ka viņam par šo jautājumu ir savi uzskati. Vienīgi paraustīja plecus.

Komons atkal par kaut ko aizdomājās.

-     Vai talgūrs labi tēloja? ievaicājās pēc ieilguša klusuma brīža. Stāvēju tālu, un acis vairs nav tādas kā jaunībā.

Pomorietis pamāja.

-     Labi, tēloja, kungs. Gluži kā aktieris no tā mikada pils teātra, kurā ir tikai vīrieši. Esmu redzējis, kā viņi spēlē arī sieviešu lomas, un daži galminieki, protams, ja tenkām var ticēt, par viņu tēlotajām sievietēm jūsmo ne tikai izrādes laikā, bet arī vēlāk, jau ieaicinājuši viņus savās istabās. Viena no daima Murikina atvestajām hetērām žēlojās, ka viņas kungs un jauneklis, neatceros viņa vārdu, kas tēlo nevainīgu meiteņu lomas…

-    Tu novirzījies, viņam nosvērti atgādināja Malrinssam.

-     Jums taisnība, roku pie sirds spiežot, atzinās pomorietis. Ijūda tēloja labi. Viss gāja kā pa sviestu. Mani ieraudzījuši un izdzirduši, ko gribu, Pirmie Mācekļi paspruka kā peles. Palika tikai talgūrs un īsa, kas velti centās savējos saturēt. Ijūda vilka šo pa ielu uz laukuma pusi un ar savu augumu visu laiku sargāja no manis, it kā es grasitos šaut ar arbaletu. Atceros, kungs, jūs nupat runājāt par uzticēšanos cilvēkam, kurš devis vārdu. Ijūdam tā acīmredzot ir sveša.

-     Bet tev, protams, arbaleta nebija, jo tas bija vienam no taviem ļaudīm, iesprauslājās komons. Bija taču, vai ne?

Sardzinieks neatbildēja. Tikai paraustīja plecus.

-     Panācu viņus pie Agratala Brīnumdara svētnīcas, viņš, atsācis mīņāties, turpināja. Atkal iesaucos, ka esmu atnācis pēc sievietes un talgūram neko nedarīšu. Tad, kā jau bija runāts, Ijūda mani uz līdzenas vietas izsauca uz divkauju. Ļaudis izgaisa kā dūmi… Tad ari saķērāmies pašā laukumā. Tikai talgūrs, kā jau pienākas, pirms tam atvadījās no īsas. Kaut ko teica, noskūpstīja…

-     Uz lūpām? painteresējās Malrins-sam.

-     Nē, kungs, uz pieres. Starp acīm. Lai gan, domāju, patiesāk būtu, ja… bet tas nav svarīgi, Voldomirs noburkšķēja, komona acis ieraudzījis. Ijūda devās man pretim, bet viņa sāka raudāt. Uzreiz, vēl pirms bijām paspējuši viens pret otru palocīties, kā tas labi audzinātiem ļaudīm piederas. Notikušo atceroties, pomorieša augstajā pierē ievilkās dziļas rievas. Ersels cīnījās labi, vairākkārt man turpat vai gals bija klāt. Mani, kungs, glāba tikai tas, ka neuzticējos zvērestu devušam cilvēkam. Viņš padevās tikai tad, kad izsitu ieroci un ar spērienu nospiedu ceļos uz bruģa. Sieviete… īsa raudāja un lūdzās, lai viņu apžēloju, it kā es būtu pēc upura atlidojis pūķis Gorinačs Deviņgalvis. Sauca mani…

-     Neesi sīkumains, pats dzirdēju. Viss skaidrs, novilka komons. Ar priesteri runāju, teica, viss izdarīts, kā nākas. Tātad viņi ir prom. Sasita plaukstas, tā pauzdams pateicību Desmit un senču dvēselēm.

-    Tomēr drusku žēl, viņš, mazliet padomājis, turpināja. Žēl, ka neviens tā arī neizdomāja labāku risinājumu kā šķindināt zobenus Desmit mājas priekšnamā. Tomēr viss ir beidzies, un viss ir labs, kas labi beidzas. Mikads, lai viņš mūžīgi valda, ar manām lūpām izsaka tev, Voldomir Līven, pateicību.

-     Esmu aizkustināts, miesassargs paklanījās.

Komons pacēla uzaci.

-     Tu ņirgājies?

-     Nē, kungs, sameloja pomorietis.

-    Tas ir labi, norūca Malrins-sam.

Galvu nodūris, ar skatienu ieurbās baltiem rakstiem rotātajā salmu pītenī. Nevēlējās zaudēt tik noderīgu kalpu kā savu saistīto miesassargu, tāpēc izlikās noticējis.

-     Mans kungs…

-     Nu?

-    Redzu, jūs kaut kas nomāc. Protams, ja tas nav noslēpums…

Komons brīdi lūkojās miesassarga sejā un domāja.

Beidzot bilda: Šovakar spogulī atkal redzēju cilvēku. Istabā neviena nebija, tikai es viens pats. Ari spokoties nevarēja, jo sienās iemūrēti ekranizējoši amuleti. Redzēju kaut ko, kas nebiju es. Un dīvainākais, ka šis kāds izskatījās izbrīnījies, it kā nevis es viņu, bet gan viņš mani būtu spogulī ieraudzījis. Tā kā dzirdēts stāsts, vai ne?

Sardzinieks labu brīdi domāja. Malrins-sam ar ieinteresētu sejas izteiksmi gaidīja.

-     Lūiss Kerols, Voldomirs beidzot klusi noteica.

Komons piekrītoši pamāja.

-     Tātad īsas Hījunajas mācībā nav nekā jauna, viņš domīgi bilda. Tikai labas domas, kas nekad netiks iedzīvinātas. Jau pirms pusotra gadsimta Kerols runāja par spoguļiem, kuros cilvēks redz nevis patieso, bet gan sagrozītu, izliekta pasauli. Cik atceros, viņš ar saviem prātojumiem nonāca tik tālu, ka pat sarakstīja pasaciņu par meiteni, kas caur burvju spoguli nonāk pasaulē viņpus tā un galu galā vairs nesaprot, kura spoguļa puse ir īstā un kura apgrieztā. Atcerējos to un nodomāju: ko īsti esmu redzējis? Ko man spogulis bija izliecis? Varbūt redzēju sevi tādu, kādam man vajadzētu būt? Un, ja tā, tad kādēļ es biju bez zobena un tik idiotiskos palagos ietinies? Un ja nu es tiešām jūku prātā, sāku ticēt Kerola murgiem un esmu redzējis citu pasauli, kas pastāv ikviena spoguļa otrā pusē, un spogulis ir šo pasauļu saskaršanās punkts?

-     Nevis punkts, kungs, bet plakne; taču es tik un tā nevaru atbildēt uz jūsu jautājumu, jo Kerols bija vājprātīgs. Universitātē visi tā domāja. Viņš nesaprata, ko dara un ko runā.

-     Svētīti, kas nesaprot, ko tie dara, jo Desmit piedos tiem viņu grēkus, izdvesa Malrins-sam. Un tomēr īsai savā ziņā bija taisnība. Vai redzi šos divus ieročus? Viņš norādīja uz ieroču statīvu. Tie ir ļoti veci, droši vien vecākie ieroči šajā pilsētā, izņemot Desmit svētnīcas artefaktus. Gnomu eksperti apliecina, tie esot pūķa liesmā kalti un tādēļ nekad nenotrul. Bet vai zini, kas ir vēl senāka par tiem? Daudz, daudz senāka?

-     Nē, kungs, Voldomirs atkal sameloja.

-     Veltīgā cerība, ka tos nekad nenāksies lietot un tie varēs sarūsēt savās makstīs, pats uz savu jautājumu atbildēja komons. Bet tagad ej un aizmirsti, ko esmu tev teicis.

-     Kungs, ir vēl kaut kas, pomorietis nometās ceļos uz pīteņa. To gan varētu atlikt uz rītdienu, taču es domāju…

-     Nu, kas tad vēl?

-     Viens no Īsas Pirmajiem Mācekļiem. Pilsētas sargi viņu aizturējuši laukumā, kad viņš skaļi izteicis neapmierinātību ar mikadu… lai viņš mūžīgi valda, un savas skolotājas pazušanu. Domāju, sods varētu derēt par mācību citiem…

* * *

Tonakt es atkal redzēju to pašu sapni…

Ir kluss, ļoti kluss… Klusums kā auksta migla plūst pār sviedriem nolāsojušo seju, pār zobenu līdz baltumam žņaudzošajiem Voldomira pirkstiem, pār bruģa akmeņiem un vējā plīvojošiem īsas matiem. Neatceros, kurā brīdī tie izslīdējuši no viņas augstā matu sakārtojuma. Vai tad, kad bēgām? Vai tad, kad viņa noraudzījās manā cīņā ar pomorieti? Neatceros, un priekš manis tam vairs nav nozīmes… Daudz kam vairs nav nozīmes brīdī, kad tavu rīkli skar asmens, kas atgādina bārdasnazi.

Viņas mati plīv viegli kā vējā iekārts zirnekļa tīkls.

Kad mana galva noripos uz bruģa, izskatīsies daudz draņķīgāk. Voldomirs man nepiedos zvēresta laušanu.

Klusums… Tas ir visur… Klusē visi. Es, uz ceļiem pakritis un galvu pret debesīm atmetis, jo negribu, lai zobens pārgriež man rīkli. Rokām muti aizspiedusī īsa, kura mēģina aizturēt kliedzienu. Smagi elsojošais Voldomirs, kurš ne mirkli nenolaiž acis no manis un viņas. Aiz svētnīcas durvju stenderes aizslēpies kalpotājs ar noskūtu galvu. Man aiz muguras vēl nupat trokšņojušais pūlis, kas cenšas balansēt uz robežas starp pašaizsardzību un ziņkārību.

Ir kluss… Ļoti kluss. īsa raugās manī ieplestām acīm, un viņas rokas lēni slīd lejup. Viņas acīs redzu asaru sidrabaino mirdzumu. Viņas lūpas bez skaņas man kaut ko čukst. Es viņu nedzirdu, tomēr saprotu. Atbildu, lūpas neatvēris, vien ar skatienu.

-     Es esmu ar mieru kļūt par Ijūdas Ersela sievu, viņa klusi izdveš un nodur galvu.

-    Nedzirdu, man pie pašas auss šņāc Voldomirs Līvens.

Un viņa atkārto savus vārdus. Atkārto skaļi…

Atmodos. Blakus uz salmu pīteņa miegā saraustīti elpoja

Īsa. Pieskāries viņas vaigam, jutu, ka viņa ir slapja no sviedriem. Sapratu atkal sapņo to pašu sapni, par kuru man stāstījusi pagājušajā desmitdienē, sapni, kurā viņa redzēja savu nāvi. Stāstīja, ka redzējusi sevi mirstam uz kalna, kura pakājē trakojis viņas asiņu izslāpis pūlis. Neteicu, ka tajā pašā naktī līdzīgu sapni redzēju arī es tikai man kaklā bija cilpa, bet uz klona pabirusi savāda nauda.

Tā bija pēdējā reize, kad runājām atklāti.

Tas bija mans Liktenis, kuru es ienīdu.

* * *

Spoguļa viņā pusē bijušais cilvēks palēnināja soli un apstājās. Rīta dzestrajā gaisā vilnas togā ietinies, neuzticīgi raudzījās uz savā priekšā spulgojošo stikla virsmu. Spogulis, masīvs kā leģionāra vairogs, raudzījās cilvēkā ar viņa paša skatienu un koridora tukšo sienu atspulgiem. It kā pūlētos pārliecināt, ka viņš ir tāds pats kā visi…

Velti pūlējās.

Vakar viņš bija citāds. Garām iedams, bija pēc sena paraduma uzmetis skatienu pulētajai virsmai, taču tās dzīlēs ieraudzījis kādu citu, nevis sevi no miglā tītā spoguļa bezdibeņa cilvēkā raudzījās nekad iepriekš neredzēts svešinieks savādās tumši zilās barbara drānās. Cilvēks pārsteigts atrāvās atpakaļ un paskatījās vēlreiz, it kā kāds stāvētu viņam aiz muguras… Protams, viņš skatījās tikai ar acs kaktiņu, tādēļ gluži apzvērēt nevarēja, tomēr šķita, ka savādais nepazīstamais atspulgs? spogulī uzvedās pavisam citādi, nekā atspulgam vajadzētu darīt…

Apzvērēt cilvēks nevarēja… Kad atkal pagriezās pret spoguli, no tā raudzījās viņa paša seja mazliet pietūkuši, no bezmiega sasārtušām acīm un kumpu ērgļa degunu.

Tomēr spogulis pūlējās velti.

Cilvēks nevienam par to nestāstīja. Ne sievai, kas pēdējā laikā bija sākusi sapņot neizprotamus sapņus, ne tiem nolādētajiem žīdu priesteriem, kas gluži vai raudādami izlūdzās no viņa pavēli sist krustā kādu nelaimīgu svēto rakstu skaidrotāju… šķiet, Jošua no Nācaretes.

Cilvēka vārds bija Poncijs Pilāts.

Remīgijs Misūns NEMIRSTĪGO GALS

iņa neatnāca un neatnāks ir jau gaisma. Nevis diena, bet gaisma visā Nemirstīgā karaļvalstī, no pils līdz pat pusgruvušām raganu būdelēm nosētajām meža malām, no kurām tas plešas uz visām pasaules pusēm nav ne dienas, ne nakts; tikai, ja Nemirstīgajam iegribas, uznāk tumsa, un ar viņa atļauju to nomaina gaisma, bet mēs atkal gaidām tumsu.

Visi kā viens; nav priekšstata, cik mūsu varētu būt, zinu tikai, ka daudz; taču katrs no mums ir viens no simta, kam, raganu maldinātam, izdevies pārbrist purvus, izlauzties cauri mežam un, zaudējot karaspēku, caur Nemirstīgā pulkiem izsisties līdz Viņa savādajai pilij (tās sienas nav ne no akmens, ne koka: sit zobenu pret to spīdumu ieskanas kā metāla kauss, un ne zīmes), lai tur no viņa garā zobena cirtiena pārtaptu par nokaltušu stumbru. Viens no simta, tomēr gadu gados (atkal viens savu nozīmi zaudējis vārds) gandrīz vai pilna zāle savākusies. Un gandrīz visi mēs esam ķēniņu otrie dēli.

Grūti pat noticēt: augstu kalnā pils, pakājē, upes ielokā pilsēta un meži, meži kā jūra, kas paretam atpludina kādu svešzemju tirgotāju karavānu vai izmet krastā pēc tava tēva īpašumiem tīkojošu pretinieku virtenes vai tas maz ir bijis? Vai tās sāpes, ka kronis ir nevis tev, bet vecākajam (dažkārt tikai gadu) brālim, un mūždien ausīs skanošās galminieku nopūtas: kas gan tā par Dievu netaisnību tev iemērījuši spēku un prātu, bet tam sakārnim varu un bagātību… kāda netaisnība, bet to nav grūti labot; jā, un vējš tik dzīvīgi jauca viņu matus, šūpodams Soda tornī uz šķēpiem uzdurtās galvas.

Jā, it kā nebūtu bijis arī tā izbīļa, kad, tēva aicināts, zobena rokturi neatlaizdams, iesoļoju viņa viesu zālē, bet tēvs stāvēja, tērpies ceļojuma drānās: taisies, brauksim pie karaļa Jora; viņa meita bija tikko dzimusi, kad jau nolēmām jūs apprecināt, nu laiks iepazīties. Labi, noliecu galvu, tomēr visu ceļu tā arī nenoņēmu roku no zobena kā lai zinu, kas varēja slēpties aiz viņa vārdiem, taču kāds izaudzis, Joris smaidīja tēvam, manus plecus spiezdams, tomēr es neredzēju neko citu kā meiteni viņam blakus. Kā no zemes apakšas mani sasniedza Jora balss: iepazīstieties, mana meita Jole.

Jole! — es nebiju redzējis neko brīnišķīgāku, pat elpot viņai blakus neuzdrīkstējos, un kā vajadzēja saņemt spēkus, lai bilstu pirmo vārdu, un kāds prieks bija, redzot man veltīto smaidu! Cik labi, ka tu esi tāds, viņa man sacīja, nevis sacīja, bet vai ar medu zieda; bijusies, ka tēvs atdos kuprainam vai čokurā savilktam; bariem vien te lodājuši, roku lūgdami, bet tu tāds…

.Tāds! meloja, nekrietneļi, likās Dievu labvēlībai nav robežu: tāda līgava, un tad vēl karaļvalsts Jole bija vienīgā, un pēc Jora tronis pienāktos mums; ko tur kavēties pēc mēneša savīkšām kāzas, bet pašā to līksmībā piepeši satumsa, it kā nakts uznāca, dārdēdami pāršķēlās mākoņi, un iznira spīdošs briesmonis garu kaklu. "Pūķis!" kāds iesaucās; sievietes sāka spiegt un ģībt, mēs tvērām pēc ieročiem, bet neviens, it kā visi būtu par zīdaiņiem pārtapuši, tā i nespēja izvilkt zobenu no maksts, un pūķis notupās pils pagalmā. Tikko bija tā saceltie putekļi izklīduši, sānos atvērās durtiņas un pa tām iznāca karavīrs: ļoti garš un kārns, pliku galvu, iekritušiem vaigiem; izskatījās, it kā tas būtu tikai ar sausu ādu apvilkts galvaskauss; neparasti garu zobenu pie sāna un viscaur sudrabā mirdzošā tērpā. Viņš mierīgi pagāja garām sargiem un viesiem (spējām viņam sekot tikai ar skatienu); Jole gan vēl turējās, man piedurknē ieķērusies, bet svešais nāca tieši pie viņas, un es jutu, ka viņa jau izslīd, tomēr nespēju ne pakustēties; viņš paņēma viņu uz rokām un tikpat mierīgi pazuda pūķa sānā, tas tūdaļ pacēlās, mākoņi atkal pašķīrās, un, it kā nekas nebūtu noticis, debesīs savu ceļu atkal ritēja saule, un mums it kā kāds atraisīja rokas.

Nemirstīgais, teica Morks, visvecākais tēva karavīrs.

Cik atcerējos, viņš vienmēr bijis tāds: gluži sirms, grumbu, grumbiņu un rētu izvagots, garajos ziemas vakaros pie lielās zāles kamīna mēdza stāstīt savus piedzīvojumus pils bērneļiem; mēs tos klausījāmies kā pasakas, it īpaši par Nemirstīgo; aiz jūru jūrām, kalniem un mežiem esot paslēpusies tā bagātībām pieraustā pils, no kurienes viņš ar pūķi lido zagt visskaistākās princeses. Lai cik vislabāko karotāju devušies tās atsvabināt neviens no viņiem nav atgriezies. Morks esot manu vecvectēvu pavadījis uz kāda karaļdēla kāzām, kur arī Nemirstīgais līgavu aiznesis. Līgavainis devies viņu atbrīvot, un neviens par viņu vairs nav dzirdējis. Mēs lūdzām, lai viņš stāsta: mazi bailēs drebēdami, jau paaugušies ar ironiju, sak, pasakas mazuļiem pirms gulētiešanas…

Es atradīšu Joli! Izrāvu zobenu, un tēvs saturēja māti, kura bija iekaukusies kā vilcene. Pusi vīru deva viņš, otru pusi karalis Joris; meklējiet ziemeļu pusē, ieteica Morks, un mēs devāmies ceļā." Ko raudat," mani vīri smēja par pavadītāju asarām," mēs tam briesmonim galvu norausim!" Mēs bijām vienaudži, piens un asinis, kas mums no veča un viņa pūķa ko baidīties; un kādēļ gan, raustījām plecus, žēlums šķieba seju ikvienam, kam vaicājām ceļu.

Mūsu zirgi bija naski, bruņas mirdzēja tā, ka vai bārdu skuj, tāds nieks vien likās mežonīgie klaji un meži, caur kuriem ar zobeniem cirtām ceļu, tāpat vētras un karstums; mani kā spārnos nesa atmiņas par Joli, bet vīrus piedzīvojumu kāre un minējumi par Nemirstīgā bagātībām. Kazi, cik reižu bira lapas un, sniegu padzinuši, atkal sazaļoja zāle, bet bruņas ieguva zemes krāsu; kazi, cik no jauna apkalām zirgus bijām sajaukuši skaitu, tomēr šķita, tikai vakar esam atstājuši Jora pili, kad, vairākas dienas velti meklējuši, kam ceļu pavaicāt, uzgājām vientuļnieka mitekli; tur mums rādīja aiz būdiņas kā jūru plešamies mežonīgu klaju, aiz tā ir zeme, viņa mežs, pie tā dzīvo raganas, vienīgi tās zina ceļu uz pili. Muļķis ikkatru savu teikumu pavadīja ar mudinājumiem griezties atpakaļ; kur nu, kad palicis tik maz.

Mēs pārgājām klaju un kā pret sienu atdūrāmies pret mežu; šķiet, uguns te viesojās bieži, sacīja viens no vīriem, kad tā malā atradām dažas vairāk vai mazāk ar zāli apaugušas ugunskuru vietas, bet blakus sašķiebušos būdeli. Pie tās sēdēja pretīga veča ar vārnu uz pleca; mūs pamanījis, putns pacēlās spārnos un pazuda, bet vecene, kad vaicājām ceļu, tikai pamāja tur, un mēs likāmies uz priekšu pa tik tikko manāmu spraugu, kas varbūt reiz bijusi ceļš vai taka, bet galu galā izveda mūs lielā, zaļā pļavā; izsalkušie zirgi nesās tik uz priekšu, un bijām jau krietni ieskrējušies, kad iestiga viens, tad otrs, trešs, un drīz jau visi bijām iegrimuši par purvu pārtapušajā pļavā; vēl mēģinājām izvilkt vai trakus kļuvušos zirgus, tomēr purvs negrasījās laupījumu atdot vilka un vilka aizvien dziļāk, un par vēlu es iesaucos atpakaļ! Kamēr ar mokām un pūliņiem aizairējāmies līdz kokiem, ne viens vien vīrs bija pazudis bez pēdām.

Mēs atgriezāmies mežmalā un, būdiņā ieslēguši, sadedzinājām veču, tad ar zobeniem ilgi cirtām ceļu uz ziemeļiem, līdz, savai laimei vairs neticēdami, izspraucāmies klajumā, kurā līdz pat debesīm mirdzēja pils nevajadzēja ne hutāt Nemirstīgā! Nepaguvām ne īsti ieskatīties, kad mums pretī kliegdami nesās jātnieki. Cīņa bija sīva, tikai ar saujiņu vīru sasniedzām vārtus. Jole likās kā ar roku aizsniedzama un mēs lauzāmies no zāles zālē, bet vīri krita kā lapas, līdz pēkšņi pavisam viens atjēdzos krāšņā zālē. Aiz muguras ceļu iezīmēja vīru un Nemirstīgā kareivju līķi, apkārt sausus zarus pleta stumbri, bet priekšā, zāles vidū, rēgojās savāds, kā pati pils, mirdzošs stabs, kas tā kā zvērs vairākām acīm sekoja man. Piegājis pārbraucu ar pirkstu aizķērās aiz spraugas, tieši kur zobenu iebāzt, jau pacēlu un… Tad tomēr atnāci pēc savas laimes! Pagriezos un ieraudzīju Nemirstīgo: uzbruku kā zibens, taču zobens atsitās kā pret akmeni, bet viņš, pret savējo atspiedies, smējās kā jucis. Viņa smiekli darīja vai traku, un es, visu aizmirsis, kapāju un kapāju, zobenu abām rokām satvēris, līdz tās bez spēka nošļuka, un tad kā Nemirstīgais, joprojām smiedamies, cirta, tā atžilbu jau starp citiem stumbriem.

Kad tas bija vai maz svarīgi; ļaunākais, ka patiešām ir jau gaišs, bet viņa nav atnākusi pirmoreiz kopš reizes, kad, sapratis, kas noticis un ka apkārt ir tādi paši pēc līgavām atceļojuši karaļdēli, aiz niknuma līdu vai no ādas laukā; būtu man bijis tik spēka, cik niknuma, būtu kailām rokām pili sagrāvis, un tad vēl (kaimiņi klusēja, viņu balsis skanēja manī) nemokies, samierinies, tikai te tu atradīsi savu īsto laimi. īsto?! aiz naida pat sāpēja, kad, tumsai iestājoties, ieraudzīju Joli tādu, kāda viņa bija kāzās. Viņa man pieskārās, un pēkšņi es atkal jutos kā cilvēks. Jole gribēja kaut ko sacīt, bet es sagrābu viņu aiz rokas bēgam! un vilku, neklausīdamies viņas saucienos. Bēgam! un tad viņa, skumji pasmaidījusi, atkal pieskārās, un es atkal sastingu, sausos zarus rokas izstiepis. Asaras ritēja pa Joles vaigiem: kāpēc tu neklausīji, mēs no šejienes nekur neaizbēgsim, nekur, bet es reizēm pie tevis atnākšu, ja tu prātīgi uzvedīsies, atceries, es tevi mīlu, esi labs!

Esi! Kādas sāpes, kāds niknums un naids, jo esi! atkārtoja arī apkārtējie; ko jūs runājat, bet Jole, bet karaļvalsts, taču tie esi, kas gan ir karaļvalsts, cik to nav bijis un izbijis, kā smilšu graudiņi liedagā, tu labāk par Joli padomā. Jūs tagad būsiet nemirstīgi; ja vien tu prātīgi uzvedīsies un nemēģināsi aizbēgt, viņa nālcs pie tevis un būs tikai tava, un tā mūžīgi, ko tev vēl; un, pat ja aizbēgtu, daži, nu, varbūt padsmit gadi laimes un nebeidzamu rūpju par karaļvalsti un viss; protams, ja jau pirmajā valdīšanas gadā kalpi nenoindēs vai neiesi bojā kaujas laukā; vai gan ir vērts, ja te jūs mūžam būsiet jauni un kopā, turklāt aizbēgt nevienam tik un tā nav izdevies.

Viņi teica daudz ko, taču man visvairāk aizķērās "būsiet" un "nevienam", un, kad Jole atkal atnāca, es jau centos viņai paklausīt. Viņa aizveda uz savu istabu, "nāc", viņa teica, iznirdama no kleitas, un bija mana visu nakti (tad es vēl sacīju "nakts"), bet, kad teica, ka man jāatgriežas zālē, paklausīju, jo tā vajag, viņa pasmaidīja, ja gribi mani vēl redzēt, un es gribēju! Tā gribēju, ka, pat apjēdzis, ka tā nav Jole, bet kāds, kas par viņu, tāpat kā par citu mīļotajām, pārvēršas, un, tumsai iestājoties, atnāk pie kāda no mums, nemaz nesatraucos. Man nemaz nešķita svarīgi, no kurienes šī zināšana nākusi, it kā pati no sevis uzradusies, tomēr patiesībā no mirkļiem, kad ļāvāmies atmiņām par savām mīļotajām un manī skanēja kaimiņu balsis, bet viņos manējā. Šīs tukšās pļāpas mums vēl vairāk ļāva sajust, cik brīnišķa bijusi pēdējā tuvība ar mīļoto…

Varbūt pie mums nāca pats Nemirstīgais, tomēr nē agrāk šeit nokļuvušie zināja stāstīt, ka tā ir Nemirstīgā, kas kopā ar viņu no kaut kurienes izraidīta; mēļoja, ka no debesīm, bet neviens nezināja droši pateikt, kas viņa ir sieva vai māsa; bet viens bija skaidrs viņa ierodas, par mūsu līgavām pārvērtusies, tad, kad pie viņām iet Nemirstīgais. Tad uznāk tumsa, bet, kad viņam apnīk atgriežas gaisma; mūsu sievas viņam dzemdē tikai dēlus, kas veido viņa karapulkus, taču gan viņas, gan bērni ir mirstīgi, un, kad sievietes kļūst vecas, Nemirstīgais viņas nomitina mežmalā, un viņas kā sargsuņi sargā ceļu uz pili un visus maldina; cik viņas jau pelnos pārtapušas, tomēr ikreiz blakus nodegušajai uzrodas jauna pussabrukusi būdele, un atkal cita veča ar vārnu uz pleca sildās saulītē… Ja nu… Nē, tam nav nozīmes es gaidīju tikai Joli.

Gaidīju un sagaidīju, un pa vidu no vienas reizes līdz otrai pietika ar iepriekšējās atmiņām, bet, ja ielavījās doma, varbūt mēģināt bēgt, Jole, kā sajutusi, tūdaļ atnāca un atkal viss pazuda. Viss gan kad tas bijis, gan vispār vai mani maz šādas muļķīgas domas ir apciemojušas. Vismuļķīgākās dažu gadu putekļu dēļ atdot tumsas mūžību; vismuļķīgākās ka viena reize ar viņu tā iespiežas atmiņā, ka, lai arī zinu: iestājoties tumsai, viņa atnāk pie kāda no mums, man ir vienalga, pat ja gadās uztvert aizslīdam viņas un laimīgā atgrieztā siluetus, un es varu, tāpat kā savulaik man, stāstīt jaunpienākušajiem, cik ļoti viņiem ir veicies, ka viņi un viņu mīļotās būs nemirstīgi, bet pēc tam visu patiesību vai vismaz mums zināmo tās daļu, un priecāties par atmiņām, kamēr tās vēl nav apnikušas, un viņa atkal atnāk, lai dāvātu vēl vienu mūžības daļu.

Vēl taču neatnāca, lai gan ir jau laiks, jau sāku just dusmas, bet dusmas nozīmē beigu sākumu. Beigu, kuras izvairāmies pieminēt, taču tās ir, tas ir nogurums, kas var sākties ar dusmām, kad vairs nepietiek ar mīļotās dāvātajām tumsas atmiņām, bet viņas, izrādās, nav un nav, un tad nemanāmi pielavās nogurums. Nogurums atminēties viņas dāvāto tumsu, nogurums gaidīt nākamo, un pat mīļotās pieskāriens vairs nevar glābt stumbrs paliek, kāds bijis, vai arī sabirst putekļos, taču es negribu, nē arvien gremdēju sevi iepriekšējās reizes atmiņās, tomēr tik grūti, jo arvien kā tādi zobena cirtieni viņa neatnāca!

Neatnāca, bet tas vēl nebija viss viņa neatnāca vispār. Ne pie viena! Šis bija pirmais tāds gadījums. Iespējams, pēdējās Nemirstīgā atgādātās līgavas dēļ. Neviens neko nesacīja, ziņa pati lodāja pa pili: Nemirstīgais no pēdējā lidojuma atgriezies ar gaišmatainu skaistuli garām bizēm un sārtiem vaigiem; viņa sēdēja atsevišķā zālē un sauca pēc mīļotā, kā vienmēr un visas, un negribēja Nemirstīgo ne redzēt, bet viņš arī nesteidzās, izraudāsies un nomierināsies.

Viņam vairāk rūpēja tās mīļotais, Nemirstīgajam tas bija mūžības vienmuļību izklaidējošs piedzīvojums, bet šķita, ka šoreiz nekā nebūs mīļotais nerādījās un nerādījās, un neviena vārna neatlaidās, tomēr Nemirstīgais zināja, ka tas jau ir viņa īpašumos. Saimniekam bija kaut kas vieni stāstīja, ka liela, brīnumaina acs, citi ka šķīvis, kurš rādīja, kas viņa zemē notiek. Visapbrīnojamākais, ka atnācējs bija viens kā pirksts un, meža malu sasniedzis, nebija meties raganai ceļu prasīt. Nē pietrallinājis veselu kaudzi visskaistāko vārdu un pat sagulējis ar viņu. Zināja, ko dara, ragana parādīja ceļu un kaut ko pateica, un ko, tas Nemirstīgajam rūpēja visvairāk, tik tās bēdas, ka nebija, kam pavaicāt, ragana, no viņa atriebības bēgdama, pati ieslēdzās būdiņā un sadedzinājās, un Nemirstīgais svaidījās pa pili jāteic, ne velti, jo, līgavaini jau uztvērusi, brīnumacs bija kļuvusi tāda kā akla. Šķita, Nemirstīgajam nekas cits vairs nerūpēja, tomēr maldījāmies piepeši uznāca tumsa. Tātad garmatainā skaistule rimusies raudāt un uzsmaidījusi Nemirstīgajam, un es priecājos, jo, pirmoreiz pie jauna laupījuma ticis, viņš mēdza ilgi kavēties, tomēr galu galā nekas nenotiek, kā parasti: tumsa bija īsa, un Nemirstīgā neatnāca.

Nesapratām, ko lai domā, jo vairāk tādēļ, ka vispār bijām aizmirsuši, ko tas nozīmē domāt; atliek tik sākt, un prieks tūdaļ pazudīs, un tūdaļ sevi pieteiks nogurums; tomēr citādi nevarējām viņa vispār nebija atnākusi! Mūsu domas pinās kā tūkstošiem karotāju saucienu, bet pašā karstumā it kā kāds būtu pārcirtis viņi zālē ienāca divatā.

Viena bija sieviete, un kāds it kā pačukstēja Nemirstīgā, ne par viena mīļoto nepārvērtušies. Mūs pārsteidza viņas nenosakāmā vecuma seja, neparko tādā ilgi neskatītos, tomēr šoreiz kaut kas acis vai piekala tā kā prieks vai nebeidzamas laimes atblāzma, un nebija jāgroza galva no kurienes tas. Atbilde gāja blakus, un tas bija puisis ar smailu bruņucepuri, no kuras pār pleciem kā ūdenskritums vēlās gaiši mati, bet bruņukrekls vai brakšķēja uz viņa varenajām krūtīm; vienā rokā kā salmiņu turēja zobenu, otrā vairogu; skaidrs, bija uzglūnējis mežā, kur Nemirstīgajai patika vienai jādelēt, un, ja jau bija spējis raganu savā pusē dabūt, tad kas gan priekš viņa bija Nemirstīgo apmierināt tā, salīdzinot ar veču, taču bija tīrā skaistule!

Viņi devās pie staba, un šķita, ka Nemirstīgās miglainās acis neko citu kā tikai atnācēju neredzēja, bija jau pie mērķa, kad no durvīm viņus panāca Nemirstīgā balss: tad, re, kur tu esi! Nemirstīgais metās virsū, taču Nemirstīgā, satvērusi pret šo pagriezušos atnācēju, uzsauca: pasteidzies! un tas, pie staba pieskrējis, ietrieca spraugā zobenu. Neprāte! iekaucās Nemirstīgais, kā bulta mezdamies virsū Nemirstīgajai, kura aizsedza puisi, bet nepaspēja atnācējs pagrieza zobenu, un pēkšņi sastingušais Nemirstīgais nokrita kā zibens ķerts, toties atdzīvojās pils sienas. Tās drebēja un plaisāja, un es pēkšņi attapos dzīvs un ar zobenu rokā, bet apkārt, nespēdami noticēt, ka atdzīvojušies, drūzmējās baltādaini un melnādaini, dzelteni un sarkani, no galvas līdz kājām bruņoti un pavisam kaili, vien ar gurnu apsējiem, zobena vai vismaz naža kātā iekrampējušies, bet visi tik negaidīti dzīvi un jauni. Jauni, taču nebijām vēl paspējuši cits citu labi apskatīt, kad, pa drūpošajām sienām iejoņojis vējš svieda sejās putekļus, lapas, lietu un sniegu, vēl paspējām ievērot, ka ar katru brāzienu mūsu gludā āda savelkas un sažūst, kā saraujas muskuļi, nosirmo un izkrīt mati, drūp zobi, augums saraujas kā nomesta čūskas āda, līdz, izrāvis sarūsējušos un drūpošos ieročus, mūs citu pēc cita izkaisīja vējš. Citu pēc cita, bet pie staba joprojām stāvēja atnācējs, un Nemirstīgā kļāvās viņam klāt, nē! viņa kā jukusi iekaucās, bet vējš sagrāba viņas balsi, toties puisis vēl reizi pagrieza zobenu, un viņa sabruka, sienas sāka vēl trakāk drebēt un grūt, un mēs ieraudzījām meitu pulciņu. Arī viņas novecoja un sakumpa, tikai viena ar bizēm rokas resnumā, kā pienā mazgājusies, lauzās pie atnācēja. Tas, viņu ieraudzījis, metās klāt, apkampa, un viņi stāvēja apskāvušies, šķiet, nemaz nemanīdami, ka mēs jau sadrūpam, tikai gaidīdami, kad norims vējš. Sažuvusi, ļenganā roka vairs tik tikko jaudāja zobenu noturēt, taču uzplaiksnīja tāds naids kā pēc cīņas ar Nemirstīgo. Nāvi viņiem! šķita, kalniem vajadzēja no mana sauciena iedrebēties, bet patiesībā tik tikko čukstēju, tomēr tuvāk stāvošie uztvēra un citiem atkārtoja: nāvi! Pacēlās un kā dzeltējoši rudzi vējā saliecās rūsas saēstie zobeni, tomēr uz vienu pusi: nāve; un sievietes, nagus izlaidušas, lauzās kopā ar mums nāvi! Nāvi! Ar katru soli kļūdami aizvien vājāki, mēs vēl paspējām pārgāzties pār atnācēju, kas vēl mēģināja tvert pēc zobena, un viņa mīļoto, mūsu zobeni laidās lejup, vēlās kā viļņi un vairs necēlās; nāvi! un arī es paspēju sajust, kā mans zobens iespiežas putrā, kas palikusi no viņu augumiem, un

Ģintauts K. Ivanicks  NOTRAUC MAN NO ACĪM SAPŅUS

Who called these dead to dance?

Was it the young women

learning to play the "Ghost Song" on her baby grand.

J. Morrison

Kas mirušos ir aicinājis dejā?

Vai jaunā sieviete,

kas "Rēgu dziesmu" uz savām bērnu klavierītēm mācās spēlēt?

Dž. Morisons

MOMENTUZŅĒMUMS:

DEBESĪS, JŪRA, KRASTĀ SMĒĶĒJOŠA CILVĒKA STĀVS.

DEBESIS: Smaragdzaļas, smalku zelta dzīsliņu izvagotas, nosētas nepazīstamiem zvaigznājiem. Pie pašas apvāršņa līnijas karājas daži pienbalti mākonīši. Tas, kurš pa kreisi, līdzinās lēcienā sastingušam tīģerim.

JŪRA: īpatni tumšs, turpat vai melns ūdens ar viļņu galotnēm šampanieša putu baltumā itin kā tur, dzelmē,

kāds svinētu varenas dzīres, kurās saaicināts tūkstošiem viesu. Gribētos to redzēt, bet nekā: jūras virsma ir tumša un necaurredzama, tajā neatspoguļojas nedz zvaigznes, nedz nupat uzlēkušais šīsvietas mēness ekvivalents milzīgs zelta disks.

KRASTS: Viļņi kā gigantisku saldējuma porciju laiza piekrastes smiltis, kas varbūt ir mazliet sārtākas, nekā mūsu acis ieradušas skatīt, taču, saceloties vējam, tikpat uzmācīgi spraucas caur drānām un liek piemiegt acis. Smiltāji plešas ne tikai gar krastu, bet arī pa visu sauszemi cik tālu vien acis redz. Tuksnešaino vienmuļību traucē tikai daži iezilgani prāviem kaktusiem līdzīgi augi. Vienīgās cilvēka darbības pēdas ir pavisam īsts Mežonīgo Rietumu viesu nams, kura gaišie logi tā vien aicina ieiet un nobaudīt vietējo viskiju.

CILVĒKS: Tumšs stāvs ar platmali, viesu namam muguru uzgriezis, stāv jūras krastā un smēķē. Kvēlošās cigaretes oglītes neizgaismo viņa seju. Ticiettā ir labāk. Labāk šī cilvēka seju neredzēt-skats nav no patīkamajiem, it īpaši no kreisās puses. Es zinu, ko saku, jo šis cilvēks esmu es pats.

CIGERETE: Viļņos iekrītot, iešvīkstas, taču jūras šalkas šo skaņu pārmāc. Es pagriežos un dodos uz viesu nama pusi.

Bārmeņa tuklā seja gluži vai staro acīmredzot cer, ka tiks daudz izdzerts un labi samaksāts. Pie griestiem karājas zilgans tabakas dūmu mākonis klientu papilnam. Trokšņainā kņada nepierimst ne mirkli. Skaļas, sulīgas piedzērušu vīru lamas, brīžiem dzirdams pa smalkākam spiedzienam, kad kāds no viesiem iekniebis apkalpojošajiem sievišķiem. Viņas te atrodas ne tikai tādēļ, lai novāktu iztukšotos notaukotos kausus un pa kādam šķīvim, kas gadās visai reti, bet arī tādēļ, lai apkalpotu klientu pa īstam, ja viņam šāda velēšanas rastos. (Jūs taču saprotat, ko es domāju, sacīdams "apkalpotu"?) Visu šo troksni pārkliegt nespēj noskretuša večuka rokās žēli raudoša vijole. Es sēžu viņam pietiekami tuvu, un man rodas aizdomas, ka vijole raud tādēļ, ka pret to ne visai labi izturas. Sūkdams dzintarkrāsas viskiju, cenšos nedomāt un atbrīvoties, lai tikai izgaistu sāpīgā tukšuma izjūta, kas moka mani kopš… Apkārtne, protams, relaksācijai nav īpaši piemērota, bet, tā kā aizmirsties man vēl nekur nav izdevies, tad kāda gan vaina šai vietai?

Piepeši pie viena rupji tēsta galdiņa izceļas troksnis šķiet, kāds no kāršu spēlmaņiem pieķerts krāpjoties. Par blēdi nosauktais pieceļas un ar revolvera šāvieniem uz mūžu apklusina neapmierinātos. Pēc tam, pret citiem apmeklētājiem, kas pavērsuši skatus uz viņa pusi, pagriezies, vēl kūpošo koltu vicinādams, sāk smieties. Tomēr nē, tie nav smiekli, tie ir pašapmierināta mednieka mežonīgi rēcieni. Ak Dievs! Vai tiešām tā ir tava radība? Tikai ar to viņš mani kaitina, Kungs, tikai ar to. Skatos uz viņu, un kolts pārvēršas saniknotā odzē, kas dzeļ viņam rokā. Vēl. Un vēlreiz. Tagad viņš jau rēc citādi tas ir baiļu, šausmu rēciens. Un tas nebūt nav labāk… Tad viņš pārtop liesmojošā krūmā, tomēr neko gaišredzīgu nepasaka, un jau nākamajā minūtē sievišķi slauka pelnus no grīdas, bet pārējie atkal dzer un trokšņo.

Es sviežu tukšo kausu tuvākajai viesumeitai, bet viņas rokas sasniedz smaržīga roze. Sagribēju palikt viens un vairs tikai vecs vijolnieks palicis čīgāt savu izmocīto instrumentu, bet nu jau tīri, nekļūdoties. No viņa lociņa plūstošā melodija vispirms sāpīgi skar brūces, pēc tam mierina un dziedē, līdz beidzot ieskanas prieka pilns fināls. Vēlreiz lūkoju tikt no viņa vaļā, tomēr vecis spēlē kā spēlējis un nepievērš manām pūlēm ne mazāko uzmanību. Ko tur… Spēlē viņš patiešām labi.

Tukšāks par tukšu… Garlaikots Dievs garlaikoti spēlē savas garlaicīgās spēles.

Tam, kurš noraugās uz mums no augšas, izskatās, it kā kino lenti kāds būtu uzlicis no otra gala: es skrienu gar jūras krastu, sperdams kājas kāda jau iemītās pēdās, bet, man aizskrienot, pēdas izzūd…

MOMENTUZŅĒMUMS:

PALĀTA, DIVI PĀR PACIENTU NOLIEKUŠIES ĀRSTI.

PALĀTA: Žilbinoši balta. Te viss izskatās ar auksta sniega segu apsegts, ka skarbajos ziemeļu ledājos gan sienas, gan griesti, gan gultasveļa uz palātas vienīgās gultas.

ĀRSTI: Salīkušajos stāvos un vēsajos acu skatienos jaušama bezspēcība. Tas, kurš stāv pa kreisi, rokā tur ar dzidru šķidrumu pildītu šļirci.

PACIENTS: Vīrietis, kuram tikai rokas un galva nav pabāztas zem baltā, stindzinošā pārklāja. Viņa rokas ir neiedomājami izkaltušas, seja savainota. Visa kreisā sejas puse vienas vienīgas nedzīstošas brūces, no kurām retumis sūcas pa asins lāsītei: it kā pacients raudātu rubīnsarkanām asarām. Viņa acis ir aizvērtas, elpa vienmērīga.

P. S. Ja pavērsīsiet fotogrāfiju noteiktā leņķī, ieraudzīsiet vēl ko: uz slimnieka krūtīm saritinājusies prāva, zvīņaina čūska smaragdzaļām acīm. Tā spļauj savu indi nedzīstošajās brūcēs.

Sapnis kā arhīva kinolente precīzi atkārto pirms dažiem gadiem notikušo. Ziedošie dārzi okeāna piekrastē ir Kolhida, iecienītākais Venēras kūrorts. Mēs ar Diki laimīgi, mūs ieskaujošās ziedu pasakas savaldzināti, smejam un draiskojamies zilganā pļavā ar zāli, kāda uz zemes nemēdz būt.

Re, skaties, ko es atradu! sauc Dike, un es metos pie viņas. Nav svarīgi, ko viņa atradusi, svarīgi ir tas, ka viņa ir te, man blakus, ka mēs esam kopā un tagad tā būs vienmēr. Mīļotā man rāda visretāko Venēras ziedu. Līdz šim to redzējuši tikai divi cilvēki vieni no pirmajiem Venēras kolonistiem. Viņi stāstīja, ka redzējuši šo puķi iztālēm, nepieejamā vietā. Tādēļ daudzi to uzskata tikai par skaistu teiksmu. Atklāti sakot, līdz šodienai arī es domāju, ka šīs puķes nemaz nav. Mīļotā man rāda ziedošo kobru tā šo ziedu nosaucis pirmais, kas to ieraudzījis. Līdzība patiešām pārsteidzoša. Zem platām koka lapām, kas sniedzas līdz zemei, uz astes saslējusies, kā spārnus izpletuši stāv saniknota kobra, tikai rikles vietā fantastiski skaists zaļš zieds. Mirkli brīnāmies par zieda neparastumu, tad kā sarunājuši reizē pieliecamies to pasmaržot. Tieši tobrīd nevainīgais zieds nosprauslājas, un pie mūsu sejām paliek karājamies sīku pilienu mākonis. Dike tos ieelpo, bet manas sejas kreiso pusi skar kaut kas drēgns biezas, blīvas un svešas miglas drēgnums.

Kā narkotiku izraisītā sapnī apdullis ļodzīgām kājām nesu viņu uz pleciem, līdz acu priekšā viss izbālēja. Pēc tam kāds mani uzmācīgi purināja, kaut kas iedzēla rokā. Cauri apziņu sedzošajam melnajam priekškaram izlauzās klusa balss, un es izdzirdu divus visšausmīgākos vārdus: "Viņa ir mirusi." Nē! Tikai ne to, Dievs, tikai ne to! Es lūdzu tevi, es, kas nekad neesmu tev ticējis! Vai gan tev grūti izdarīt brīnumu, pašu visvienkāršāko brīnumu? Tad es nogrimu Tartarā.

Pa slimnīcas gaiteni skrēja jauna māsiņa izspūrušiem melniem matiem. Ieraudzījusi pie loga stāvam baltā halātā ģērbušos vīrieti, kurš kaut ko atzīmēja savos pierakstos, viņa iesaucās:

-    Dakter! Dakter, tas no četrdesmit septītās palātas atvēra acis…

-    Jūs nepārskatījāties?

-     Nē, nē. Ak Kungs, viņš uz mani tā palūkojās…

Tagad pa gaiteni skrēja divi. Iedrāzies palātā, ārsts metās pie blakus gultai novietotās aparatūras. Ierīces nekādas slimnieka stāvokļa izmaiņas neuzrādīja. Ārsts paskatījās uz slimnieku, saņēma viņa plaukstu, bet, galvu nogrozījis, atlaida. Roka klusi atsitās pret gultas malu.

-    Esat pārskatījusies, māsiņ. Jau piecus gadus koma nez vai viņš vispār kādreiz atvērs acis.

-    Kas viņam kait, dakter?

-    Vai esat dzirdējusi par ziedošo kobru? Kamēr par tās indīgumu nekas nebija zināms, nāvējošais zieds nogalināja desmitiem cilvēku. Viņš viens no pirmajiem saskārās ar šo augu un vienīgais ir palicis dzīvs. Brīdi klusējis, ārsts piebilda: Daļēji… Tā ka jums droši vien tikai izlikās.

Ārsts izgāja. Māsiņa sarāvusies stāvēja stūrī. Viņas lūpas klusi čukstēja: Nē, es nepārskatījos. Tu lūkojies uz mani, es redzēju.

Piegājusi sakārtoja guļošā roku, nobraucīja no pieres matu šķipsnu. Ilgi raudzījās uz viņa plakstiņiem, gaidīdama, kad tie ietrīsēsies un… Bet brīnums nenotika. Vēl ne.

Zem smaragdzaļām debesim pie lielas, tumšas alas ieejas uz milzīga, ragaina galvaskausa sēd cilvēks. Neskatieties viņam sejā! Es jums jau teicu, tas nav patīkams skats.

Aizsmēķēju cigareti, sērkociņš iezīmē degošu loku un, smiltīs iekritis, apdziest. Lēni izpūšu dūmus. Klusi kā rēgi tie ceļas debesīs. Nez no kurienes atslampā liels, pagalam izkāmējis suns. Notupstas līdzās un skatās tieši man acīs. Nodzēšu cigareti pret zābaka zoli. Paceļu no smiltīm ģitāru un viegli pārvelku pār stīgām. Suns saausās, pārstāj kasīt sānus un, šķiet, gaida turpinājumu. Pirkstu gali skraidelē pa ģitāras grifu, un naktī ieskanas maiga melodija, kuru esmu spēlējis tikai tev, Dike. Negaidīti melodijā iespraucas suns gaudo kā kādu apraudādams. Mūsu sāpes ir tik līdzīgas… Ja kāds tonakt dzirdēja mūsu duetu, viņam pār muguru noteikti pārskrēja tirpas, un, ja viņa ceļš veda uz mūsu pusi, viņš izvēlējās citu virzienu.

Ģitāru pār plecu pārmetis, dodos alas tumsā. Suni gan mēģinu aizdzīt, tomēr viņš uzticīgi seko nopakaļus. Esam nogājuši dažus soļus, un naksnīgo debesu gaisma mūs vairs nesniedz. Tumšs, ka vai acī dur. Taču esmu kā kaķis tumsā lieliski redzu. Man aiz muguras gail divas iesārtas uguntiņas suņa acis. Vēlreiz mēģinu viņu aizdzīt, bet viņš neatstājas un man seko. Dievs ar viņu…

Alas pamatne laižas lejup, nākas būt uzmanīgam, lai nepakristu un nenoveltos. Vēl pēc pārsimt metriem slīpums kļūst tik stāvs, ka es ne vairs eju, bet jau rāpoju. Suns, šādu šķērsli pārvarēt nespēdams, sāk žēli riet. Pats nezinu, kādēļ atgriežos un, ar siksnu viņu pie muguras piesējis, turpinu kāpt lejup. Tagad jau kā alpīnists, virs bezdibeņa rokās karādamies, ar kājām meklēju atbalsta punktu. Suns ir mierīgs, neniķojas. Gudrs, tikai velnišķīgi smags. Platāku izvirzījumu atradis, apstājos atpūsties. Cigareti aizdedzot, trīc rokas.

Atpūšos uz izvirzījuma kādu pusstundu un atkal lejup. Krauja joprojām ļoti stāva; uz leju cenšos neskatīties, lai neapreibtu galva. Kreisā roka nomūk, un es uz brīdi palieku karājoties vienā. Kaut kā atrodu, kur pieķerties. Karādamies mazliet atvelku elpu. Klusībā sevi lādu, ka paņēmu suni vismaz desmit kilogramu lieka svara. Tomēr atraisīt siksnu un nomest suni zemē nevaru. Kaut kā norāpjos līdz vietai, kur stāvā krauja beidzas. Tālāk arī nav nekāda pastaiga, bet vismaz nenākas tēlot alpīnistu. Atraisu suni te viņš pats par sevi parūpēsies. Kopā, viens otram blakus uzmanīgi soļojam tālāk. Tagad no lejas jau plūst iesārta gaisma. Ar to tik tikko pietiek, lai saskatītu ceļu, tomēr labāk par aklu tumsu ir.

Jo zemāk kāpjam, jo gaišāks kļūst. Tagad jau redzu, ka gaisma plūst no simtiem klinšu plaisu, kurās mutuļo lava. Var saskatīt pat zem augstajām pazemes velvēm plūstošo upi. Otrs krasts nav redzams iegrimis miglā, toties tuvākajā pusē redzu apaļkoka baļķu būvi. Pēc dažām minūtēm mēs sasniegsim ēku, kuras logi vāji mirgo šejienes mūžīgajā krēslā.

Līdz ēkai palicis vairs tikai pārsimt metru, kad galvā sajūtu dīvainu reiboni. Augumu pārņem neizskaidrojams vājums. Kājas saļimst, un es nokritu garšļaukus uz kailas klints. Nespēju ne mazo pirkstiņu pakustināt augumu kā važās sakalis noslēpumains spēks. Šķiet, kaut kur no tālienes atskan suņa rejas. Jūtu, kā viņš ar zobiem ieķēries džinsu krekla piedurknē un mēģina mani vilkt, taču nespēj.

Kā milzīgs vilnis no upes pār mani plūst migla. Tās mutuļi pārtop kaulainās rokās, kas piespiež mani pie zemes un tur. Tieši acu priekšā no miglas izaug sievietes seja. Tās vaibsti sāpīgi atgādina manu Eiridiki, tikai seju apņem melni, izspūruši mati, un acis ir zaļas. Nē, tā nav Dike. Ir tā, it kā es skatītos vecu filmu: sievietes lūpas kustas, taču manas ausis nesniedz ne skaņa. Tad kaut kas karsts un mitrs skar manu seju. Pirmajā brīdī nesaprotu, ka to nolaizījis suns. Pēkšņi miglas vairs nav, savādā sievietes seja izgaist kā sapnis. Es jau varu kustēties, lai gan vēl esmu vājš. Uzmanīgi apsēžos. Suns tup blakām un skatās manī. Pastiepju roku, noglāstu tam galvu.

Tuvojamies ēkai, kuru biju ievērojis, un degunu sāk kņudināt ceptas gaļas smarža. Tikai tagad sajūtu, cik izsalcis esmu. Pielieku soli. Suns, mani sapratis, bizenē pa priekšu. Pie durvīm nopurinu no apģērba smiltis, tikai tad lieku sunim gaidīt un eju iekšā.

Iekšā ir pāris galdu, bet tālākajā stūrī, dūmos iegrimis, sēd vīrietis un cep šašliku. Kad pagriežas pret mani, pirmais skatienu saista viņa deguns. Tas ir visiespaidīgākais eksemplārs, kādu esmu redzējis. Spriežot pēc deguna, šim vīrelim vajadzētu būt īstam Sirano. Tumsnējs, velnišķīgi līdzīgs armēnim, un viņa brūnās acis gluži staro omulībā.

-     Vai dārgais viesis vēlēsies šašliku?

-     Redzi, saimniek, man nav ar ko samaksāt.

-    Sauc mani par Radamantu tādu tēvs vārdu devis. Tik vien viņš man nomirstot atstāja vārdu un šo krodziņu, par kuru neienesīgāku visā pasaulē neatradīsi. Tie, kas ceļo garām, nekad neiegriežas te papusdienot. Tu esi mans pirmais klients, tad nu ēd, cik vēlies, bet par samaksu… Redzu, tev ir līdzi ģitāra, paēdis padziedāsi, sirdi papriecēsi un pietiks.

-    Paldies tev, Radamant. Ja var, es gribētu šašliku sev un kādu gaļas gabalu sunim, kas gaida mani pie durvīm.

Radamants noliek man priekšā varenu iesmu, ko rotā gardi apcepti gaļas gabaliņi. Nekavējos un sāku ēst.

-    Par suni neuztraucies, es viņu pabarošu.Un Radamants pazūd durvis uz iekštelpām.

Pēc brīža atkal parādās, piekrautu šķīvi nesdams. Ārā izejot, Radamants neaizver durvis, un es dzirdu, kā viņš runājas ar suni:

-     Ēd, astainais, ēd, krietni esi noliesējis, šķiet, nekāda saldā dzīve tev pēdējā laikā nav bijusi? Pagaidi, es tevi kaut kur esmu redzējis… Ort? Krietni esi pārvērties, sunīt. Kā tev tas izdevies? Neteiksi? Nu, neņem ļaunā, ēd, es taču nekad neesmu bijis tavs ienaidnieks.

Radamants atgriežas, kad esmu iestiprinājies. Tagad viņš izskatās nopietnāks, domās iegrimis.

-     Nu, viesi, vai uzspēlēsi? viņš vaicā.

Es ņemu ģitāru. Kādu minūti domāju, tad pirksti aizskar stīgas, un es dziedu senu spāņu dziesmu, kuras ritms iekvēlina cilvēku ne mazāk kā labi noturēts spāņu vīns. Otro piedziedājumu Radamants dzied līdz ar mani. Šķiet, it kā domīgās sejas izteiksmes nemaz nebūtu bijis.

Kad dziesma galā, Radamants lūdz:

-     Uzspēlē vēl, ja neesi noguris.

Tad es spēlēju melodiju, kuru Pāns savulaik stabulējis satīriem. Radamanta seja atdzīvojas, kā kaut ko pazīstamu un mīļu izdzirdusi.

-     Paldies tev, cilvēk, viņš man saka.

Pieceļas un atkal pazūd iekšējās durvīs. Kad parādās, viņam rokās smags metāla spieķis.

-Viņpus upei ceļš ir grūts, viņš saka. Ņem šo spieķi, būs uz kā atbalstīties.

-     Paldies, Radamant.

MOM ENTUZŅĒM UMS:

UPES KRASTĀ IAIVA, TAJĀ PĀRCĒLĀJS, KRASTĀ STĀV CILVĒKS AR ĢITĀRU UN SUNI.

UPE: Platā un straujā Stiksa tek zem augstām velvēm un skalo drūmos krastus.

PĀRCĒLĀJS: Skrandās tērpies vecis, kas izskatās tik vājš, ka nav saprotams, no kurienes viņš ņem spēkus cilāt laivas smagos airus.

CILVĒKS: Slaids tumšmatis ar ģitāru pār plecu. Seja… Es jums jau teicu…

SUNS: Gaiši brūns, liels, nenosakāmas sugas. Viņa purns, šķiet, labsirdīgi smaida.

P. S. Ja pavērsīsiet fotogrāfiju noteiktā leņķī, ieraudzīsiet, ka sunim ir divas galvas. Tā, kas pa kreisi, nepavisam nav labsirdīga tās rīkle ir draudīgi atņirgta.

Veča skatiens ir piekasīgs, ar vienu roku viņš brauka krūtis, otru izstiepj pret mani:

-    Tu esi tāds savāds ne miris, ne dzivs. Nesaprotu… Es ar šo laivu pārceļu tikai mirušos. PA ĪSTAM mirušos, vai saproti? Un arī tagad netaisos šo noteikumu pārkāpt.

Es mēģinu pārvērst viņu uguns stabā, taču laivinieka kontūra manās acīs tikai kādu sekundi noņirbinās, un viņš atkal stāv manā priekšā kā neielaužama siena. Tad iejaucas mans suns. Viņš skaļi ierejas. Vecis, acis piemiedzis, ilgi skatās viņā.

-    Ak tas esi tu, Ort? Tu zini, tas ir pret noteikumiem, bet, ja tas cilvēks ir ar tevi…

Orts acīmredzot, tāds ir suņa vārds vēlreiz ierejas.

-     Nu, ja reiz tā… Kāpiet laivā!

Vecis airē laiski, viņš nekur nesteidzas. Airu vieglie šļaksti mani gandrīz ieaijā. Šļakstiem pievienojas no otra krasta plūstošas klusas, tik tikko dzirdamas nopūtas. Viss minētais saplūst savādā iemidzinošā melodijā, kas pārpilna klusu sāpju, pārpasaulīgu skumju un miera. Orts, kā gaisā plandošajai dziesmai piebalsodams, sāk klusi smilkstēt. Uzlieku roku viņam uz muguras un jūtu, ka visi muskuļi saspringuši viņš gatavs ik mirkli mesties uzbrukumā. Savādi. Es gan neko draudīgu nejūtu, gluži otrādi, esmu apbrīnojami mierīgs.

Laiva atduras pret savvaļas tulpēm apaugušu krastu.

Tiklīdz iegadījās brīvs brīdis, māsiņa sēdēja pie slimnieka gultas un stāstīja viņam par sevi. Zināja, ka viņš nedzirdēs, droši vien viņai vienkārši gribējās izrunāties… Vai vismaz pabūt blakus šim jau piecus gadus aizmigušajam cilvēkam. Interesanti, vai viņš sapņo? Un, ja tā, tad kādi gan ir viņa sapņi?

Kad slimnieks atkal atvēra acis, māsiņa nevis metās saukt ārstu, bet noliecās pār guļošo, alkdama ieraudzīt viņa acīs kaut mazāko apziņas atmirdzumu. Taču vīrietis acis tūdaļ aizvēra. Un viņa pati sāka šaubīties ja nu viņai tikai izlikās?

Tiklīdz izkāpjam krastā, vecais tūdaļ atgrūžas un airē atpakaļ. Nepagūstu ne soli paspert, kad ar Ortu kaut kas notiek. Viņš nokrīt zemē, sāk locīties, no mutes veļas zaļganas putas. Nezinu, kā viņam palīdzēt, stāvu blakus kā triekas ķerts. Ortu apņem liesmas, tad viņu skatienam aizsedz melnu dūmu stabs. Kad dūmi izklīst, ieraugu slaiku, vieglās, gaišās drānās tērptu jaunekli.

-     Ort?

Viņš smaida.

-     Esi pārsteigts? Varbūt parunāsimies?

Atbildi negaidīdams, viņš ar pirkstiem pasit knipi, un tūdaļ tepat, krastā, uzrodas galdiņš un divi izlaižamie krēsli.

-    Sēdies. Varbūt gribi iedzert? Vai uzēst? Esmu tev pusdienas parādā, vai atceries?

Es apsēžos, izvelku sagumzītu cigarešu paciņu, aizsmēķēju un, lēni izpūtis dūmus, saku:

-     Kādu vēsu dzērienu, ja iespējams.

Orts atkal pasit knipi, un viņa rokā iegulst norasojusi kokakolas skārdene.

-     Vai derēs? Bet varbūt ko citu?

-     Lieliski.

Mēs sēžam pazemes upes krastā. Tepat pie mūsu kājām zied savvaļas tulpes. Savādi, ka tās šeit aug bez saules gaismas. Bālie ziedu kausiņi tik un tā stiepjas uz augšu, kā gribēdami būt pēc iespējas tuvāk debesīm, ko šeit aizstāj pazemes velves. Es atveru skārdeni, kas tik patīkami atvēsina manu delnu, un, dzērienu iemalkojis, vaicāju:

-     Tātad tevi sauc Orts?

-     Jā. Un es esmu suns. Bet, tā kā mani vecāki bija mazliet neparasti, es varu pārvērsties par cilvēku. Taču tikai te, mirušo valstībā.

-     Un kas bija tavi vecāki?

-    Tas ir garš stāsts. Labāk parunāsim par tevi. Es lieliski zinu, ko tu šeit meklē. Tāpēc arī sekoju, gribu tev palīdzēt.

-     Nesavtīgi?

Viņš pasmaida.

-    To es neesmu teicis. Tu savukārt vari palīdzēt man.

-     Kā?

-    Arī man šeit ir darīšanas. Precīzāk, kāds nesamaksāts rēķins. Savam mērķim nekaitēdams, tu vari palīdzēt man, un es palīdzēšu tev.

-     Kā gan es varu tev palīdzēt?

-     Pienāks laiks — uzzināsi. Ja gribi izdarīt to, ko esi nodomājis, bez manis galā netiksi. Un es tev palīdzēšu, bet ar vienu noteikumu.

-    Ar kādu?

-    Tev jādara viss, ko es likšu. Citādi tu nekad no šejienes neizkļūsi. Ja netici lūdzu, vari pamēģināt. Nu, kā, sarunāts?

-    Sarunāts! Un iesviežu tukšo skārdeni Stiksas viļņos. Tā aizpeld pa straumi kā sārts kuģītis.

Orts iet pa priekšu, es sekoju. Starp savvaļas tulpēm līkumo tik tikko samanāma taciņa, kas lēni ved augšup pakalnā.

-    Tur augšā atvilksim elpu, un es paskaidrošu, kas tev būs jādara, saka Orts.

Klusēdams pamāju un soļoju tālāk. Ejam pa taciņu jau stundas divas trīs. Apkārtējā ainava necik nemainās, un drūmā vienmuļība man jau sāk apnikt. Līdz šim neesam satikuši nevienu dzīvu dvēseli. Kā es teicu? Līdz šim vispār neko neesam satikuši. Mūs visu laiku pavada vienīgi skaņas, kas līdzinās kritušu lapu čaboņai rudenī. Atgādina tālas jūras šalkas. Orts paskaidro tās esot garu balsis. Pagaidām viņus tikai dzirdu, bet neko neredzu. Līdz pakalna virsotnei palikuši tikai kādi simt soļi, kad pār galvu pārlido tumšs siluets tas vēcina tik milzīgus, melnus spārnus, ka, tos izplešot, varētu pārsegt vismaz trīs citu citam blakus novietotus autobusus. Veru muti jautājumam, bet

Orts mani apsteidz. Pagriežas pret mani, rādītājpirkstu lūpām piespiedis. Esmu sapratis. Es klusēju.

Pakalna virsotnē Orts nosēžas kā turks, kājas zem sevis pabāzis. Noplūc bālgani sārto savvaļas tulpes asfodela ziedu un, acis pievēris, ieelpo tas aromātu. Neesmu aizmirsis viņa žestu un joprojām klusēju. Viņš ierunājas pirmais:

-    Tu gribēji jautāt, kas pār mums pārlidoja?

-     Jā. Viņš izskatījās iespaidīgi.

-    Tas ir Tanats Nāves Nesējs. Tev viņš nav bīstams, tomēr nav vajadzības, viņam dzirdot, pieminēt šo vārdu. Orts vēlreiz ieelpo asfodela aromātu un turpina: Tagad klausies uzmanīgi. Kad iesim tālāk, ap mums pulcēsies gari. Vērīgi skaties, cenšoties pazīt to, kuras dēļ esi te ieradies. Kad atpazīsi, nesauc viņu vārdā, nerunā ar viņu. Sāc spēlēt ģitāru. To dziesmu, kuru tu spēlēji pie ieejas alā, kad es pienācu pie tevis. Tā taču ir jūsu abu dziesma, vai ne?

Es piekrītoši pamāju.

-    Labi. Tad pagriezies un ej atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācām. Nekādā gadījumā neskaties atpakaļ tavs gars tev sekos. Es arī. Bet atpakaļ mēs tik viegli netiksim. Vispirms mums traucēs erīnijas. Tu ieraudzīsi kailu sieviešu pulciņu tās nostāsies tev priekšā un mēģinās piespiest tevi novirzīties no takas. Nebaidies, ej tieši viņām virsū. Kad pieiesi tik tuvu, ka varēsi viņas aizskart, tās atvirzīsies sāņus. Tad apstājies, un es izstāstīšu, ko darīt tālāk. Vai saprati? Un neaizmirsti rīkojies tieši tā, ka es tev teicu!

,Nezinu, kāpēc lai es tev akli ticētu, tomēr ticu. Es klausīšu tev, Ort.

-    Tad ejam. Un turi gatavībā savu ģitāru.

Mani pārņēma šaubas: ja gribēju ar abām rokam turēt ģitāru, man bija jāatstāj Radamanta dotais spieķis, taču to es negribēju. Pamēģināju aizbāzt spieķi aiz siksnas. Iet nebija ērti, tomēr spieķis turējās. Varbūt nepazaudēšu.

Ortam izrādās taisnība drīz mūs apstāj gari. Tie ir kā viegli mākonīši caurredzami bez svara plīvo gaisā, ar kājām turpat vai skardami zemi. To sejas ir tikpat dzidras kā augumi, tādēļ vaibstus saskatīt ir visai grūti. Katrā jaunajā, ko ieraugu, veros vairākas sekundes, līdz nospriežu, ka tā nav Dike. Tad ieskatos nākamajā. Jau diezgan ilgi soļojam starp gariem, kas līgojas savā savādajā, klusajā dejā bez mūzikas, bez kopēja ritma katrs dejo savu solo numuru. Ar skatienu esmu aptaustījis ne vienu vien seju simtu, bet savu mīļoto vēl neesmu ieraudzījis. Un piepeši man šķiet… Nē, nešķiet tā patiešam ir Dike, taču viņa skatās uz mani un nepazīst. Viņas seja ir sastingusi tāpat kā citiem ap mums esošajiem gariem.

Atceros Orta padomu un sāku spēlēt. Gari uz mirkli sastingst un ieklausās mūzikā. Dikes seja atdzīvojas. Viņa it kā ar acīm meklē mani, taču skatiens aizvien paslīd garām. Tad gari sāk ālēties. Tie sastājas apļos un griežas kā vilciņi. Dīvaināku skatu grūti iztēloties. Gaisā mirguļo simtiem garu. Viņu mēmā deja ir skaistākā, tomēr, šķiet, ari pati baigākā, kādu esmu redzējis. Zemes pievilkšanas spēks uz tiem nedarbojas: dejojot gari te paceļas augšup, te nolaižas līdz zemei un kā skrējēji atsperas pret asfodelu bālganajiem ziediem.

Orts piebiksta man pie pleca. Uzmetu skatienu un redzu: viņš ar zīmēm rāda, ka laiks iet prom. Joprojām spēlēdams, pagriežos un eju atpakaļ pa to pašu taciņu, pa kuru atnācām. Gandrīz tajā pašā brīdī ieraugu tuvojamies ēnas. Redzu, ka to kontūras ir skaidras, nevis izplūdušas kā gariem tie ir materiāli ķermeņi. Parasti sieviešu augumi. Pienākot tuvāk, ievēroju, ka viņas visas ir kā viena. Uguns krāsas mati un āda zemes pelēkumā. Varētu apzvērēt, ka viņu sejas ir gluži vienādas. Tās man gauži atgādina seju, ko redzēju miglā pie Radamanta mājas. Tikai tā seja izskatījās labsirdīga, bet šīs nežēlīgas. Plēsīgais skatiens un ļaunu vēstošais smaids liek man notrīsēt. Kailo sieviešu gaita ir apbrīnojami gracioza viņas kustas kā kaķes, izskatās, ka tas notiek bez mazākas piepūles. Pirmā apstājas uz takas tieši man priekšā. Līdz viņai varētu būt soļi desmit. Erīnija ar vienu roku sakārto ugunīgo matu šķipsnu un sastingst, debešķīgās krūtis lepni izriezusi. Neliekos ne zinis un, joprojām spēlēdams, dodos uz priekšu. Līdz erīnijai palicis tikai viens solis to spēris, es ietriekšos viņā. Eju, bet… erīnijas vairs nav. Tā atlec malā tik pēkšņi, ka acis nepagūst pamanīt kustību, tas uztver tikai kustības ēnu. Cita pēc citas viņas atkārto to pašu neizdvešot ne skaņu, arvien ar to pašu smaidu sejā. Mans krekls ir sviedros izmircis, rokas dreb, bet es tikai spēlēju un eju uz priekšu. Spēlēju un eju.

Beidzot, kad kārtējā erīnija atbrīvo ceļu, viņas vietā neviens nestājas. Orts paiet man garām un dodas pa priekšu. Vel pēc soļiem simt viņš pagriežas atpakaļ un rāda, ka varu apstāties.

-    Tikai neatskaties! viņš uzsauc. Tā, kuru meklēji, tev seko. Tagad vari rimties spēlēt. Viņa ir tevi pazinusi un tev sekos. Kad iznirsi no alas, viņa atgūs cilvēka izskatu, bet atceries tu nedrīksti pagriezties un atskatīties, kamēr nebūsi ticis no šejienes ārā! Varēsi paskatīties tikai tad, kad celsies pāri upei. Tas ir vienīgais izņēmums. Vai saprati?

-    Ort, vai patiešām viņa ir šeit? Vai viņa stāv man aiz muguras?

-     Jā, jā. Es taču tev teicu tikai negriezies atpakaļ! Viņa ir šeit. Un smaida. Tagad vari atvilkt elpu, bet es pastāstīšu, kas mūs gaida tālāk.

Aizdedzu cigareti Orta acīs atspulgojas sērkociņa liesma.

-     Krastā mūs gaida divi pretinieki. Tas ir mans brālis Cerbers un Hekate ar saviem trim augumiem un trim sejām, turpina Orts. Par Cerberu parūpēšos es pats. Tādēļ arī tev palīdzēju, lai būtu kāds, kas novērš Hekates uzmanību, kamēr tieku galā ar brāli. Esmu viņam parādā. Nu gribu parādu ar uzviju atlīdzināt. Kā tiksi galā ar Hekati, es nezinu. Nāksies papūlēties. Jo vairāk tāpēc, ka redzu ir vērts. Tikai ielāgo: lai arī ko, izņemot Cerberu, tu krastā redzētu, tā būs Hekate viens no viņas augumiem. Ja paspēs savākties visi trīs būs ķeza. Ja tikai viens vai divi ies vieglāk, bet piepūlēties nāksies tik un tā. Uz mani neskaties: ja uzveiksi Hekati, lec laivā. Šoreiz gan Harons tevi necels, bet gan jau kaut ko izdomāsi.

Es nometu zemē izsmēķi un, Ortam acīs skatīdamies, ar zoli nodzēšu. Viņa acis ir mazliet valgas kā sunim.

-    Nu, ejam? viņš vaicā. Vai zini, tu man sāc patikt! Varbūt vēl kādreiz satiksimies un kopā padziedēsim kā tajā pirmajā reizē, vai atceries? Neatteiksies?

-     Protams, neatteikšos. Ort?

-     Ko tad?

-     Lai kas arī notiktu, paldies.

-     Ejam!

MOMENTUZŅĒMUMS:

DIVI CILVĒKI UN DIVI SUŅI STĀV VIENS PRETĪ OTRAM: CILVĒKS PRET CILVĒKU, SUNS PRET SUNI.

CILVĒKI: Vienāda auguma un ļoti līdzīgi. Abi saspringti raugās viens otrā. Tam, kurš pa kreisi, līdzi ir ģitāra.

SUŅI: Pirmais trīsgalvains, visas rīkles atņirgtas, ap kaklu lokās čūskas. Otrs mazliet sīkāks, taču abas viņa galvas izskatās tikpat nežēlīgas un cietsirdīgas kā pirmajam.

P. S. Pavēršot fotogrāfiju noteiktā leņķī, aiz vīrieša ar ģitāru ieraudzīsiet tik tikko saskatāmu sievietes siluetu.

Es un Orts skatāmies uz diviem tālumā gaidošiem stāviem: cilvēku un suni. Cilvēka seja no šejienes nav redzama, toties varu apzvērēt, ka suns ir trejgalvains un ap viņa kaklu kaut kas kustas.

Paliec sveiks, saka man Orts. Gar mani neliecies zinis. Kolīdz tiksi galā ar Hekati teciņiem vien skrien uz laivu! Un neatskaties viņa tev sekos, to es tev apsolu.

Turpat acu priekšā viņš sāk mainīties, nokrīt, rokas izstiepis. Vēl mirklis un es jau redzu labi pazīstamo suni. Viņš nolaiza man roku un aizjoņo pretī savam liktenim. Ardievu, ceļabiedr! Ardievu, Ort! Arī es dodos uz priekšu.

Cilvēks, kas gaida, esmu es pats. Pirmajā mirklī nespēju tam noticēt. Pēc tam nospriežu: pie velna, nav nekādas nozīmes, kā viņš izskatās. Nemīlu savu ģīmi tik ļoti, lai baidītos to mazliet sabojāt. Ja Hekate tā domājusi, viņa ir nošāvusi garām.

Otrajam "Es" rokā ir zobens. Tas jau sliktāk. Taču sajūtu, ka manī pulsē spēks. Es esmu gatavs. Spēlīte var sākties.

Nolieku ģitāru zemē. Izvelku aiz siksnas aizbāzto Radamanta spieķi. Tad, re, kur tas noderēs. Viens mājiens un man rokā ir tērauda zobens, tāds pats kā pretiniekam. Uzvelku ar to sev priekšā gaisā loku un visu tulpju ziedkausiņi pārtop par liesmiņām. Liesmiņas plandās, lēkā. To gaismā pa zemi visapkārt kustas visērmīgāko apveidu ēnas. Novicinu zobenu, pretinieks uzbrukumu atvaira. Mēs dejojam savu nāves deju klusēdami un vērīgi raudzīdamies viens otram acīs. Tikai ieroču šķinda un mūsu smagā elpa tas ir viss, kas šajā klusumā dzirdams. Nevaru paskatīties, kā veicas Ortam. Mans pretinieks ir pārlieku spēcīgs, lai es kaut uz mirkli varētu novērst uzmanību. Dzirdu, ka atsteidzas vel kāds: soļi skan turpat blakus. Tajā brīdī pretinieks uz mirkli atsedz savas krūtis. Zobens bez piepūles ieiet viņā, asiņainā smaile izlien starp lāpstiņām. Iespiežu kāju viņam vēderā, pagrūžu. Augums lēni sakņūp zemē.

Nekavēju laiku un pagriežos uz tuvojošos soļu pusi. Zobens izkrīt man no rokām. Tā ir sieviete, Hekate. Barga seja cēliem vaibstiem ir daļa no viņas otrā auguma. Tā klusēdama lūkojas uz pirmo, kas guļ pie manām kājām. Tad paceļ acis uz mani. Es nevaru cīnīties ar sievieti. Vēl jo vairāk ar tik skaistu kā šī, kuras seju klāj cēlsirdīgas skumjas. Paceļu ģitāru un sāku spēlēt.

Uz manu melodiju atsaucoties, virs upes sakustas migla. Tajā iezīmējas krāsainas un gandrīz reālas ainas. Hekate paraugās turp. Skaidrāk iezīmējas šauri iesprostotās upes marmora krasti. Tur zem varenas kastaņas zariem sēž pāris vīrietis un jauna meitene. Vīrietis gara auguma, tumšmatis, viņa seja… Es jau teicu labāk neskatieties! Meitene gaišmate, viņas pelēkās acis izstaro prieku un mīlestību. Viņas dzidrie smiekli jaucas ar ģitāras akordiem un izskan alas velvēs. Tad melodija jau skumjāka, virs upes cits skats. Tas pats krasts, bet tagad tur ir rudens. Tas pats vīrietis, garā, melnā lietusmētelī ietinies, vientuļš lēni iet gar krastu. Smidzina apnicīgs rudens lietus. Lāses uz vīrieša sejas jaucas ar asarām un asinīm, kas lāso no brūcēm. Vējš svaida slapjas kastaņu lapas; tās lēkšķ zemē, līp pie marmora, ielaižas upē, kura tās lēni aizpludina pa straumi.

Viena tik tikko manāma asara norit pār Hekates seju. Viņa uz mirkli novēršas. Kad atkal pagriežas, viņai jau ir cita seja tā, kuru redzēju miglā. Melodija apklust, un migla atkal ir tikai migla. Līdz ar tēliem izgaist arī Hekate. Palieku viens. Izgaisis arī ķermenis man pie kājām, vienīgi kādus desmit soļus tālāk, viens otrā ieķērušies, cīnās Orts un viņa brālis. Divas Cerbera galvas bezspēcīgi nokarājas, taču tā kaklam apritinājušās čūskas dzeļ Ortam sānos. Speru soli uz viņu pusi, gribu palīdzēt draugam, taču viņš ierejas, un man šķiet, ka rējienā sadzirdu vārdus: "Uz laivu!"

Aizskriedams redzu, kā Orts un viņa brālis nogāžas zemē un paliek, ar zobiem viens otram rīklē ieķērusies. Ardievu, Ort! Ardievu, necerēti atrastais draugs!

Iešļircinājusi vēnā barojošo šķīdumu, māsiņa iztaisnoja muguru, nolika šļirci uz galdiņa un apsēdās pie slimnieka. Ar mitru pārsēja vīkšķīti nosusināja vīrieša sejas asiņojošo pusi, saņēma viņa roku un sēdēja, klusi dziedādama. Tā bija šūpļa dziesma, kas kādreiz tik ļoti patikusi viņas brālim. Viņa nezināja, nebūtu varējusi pasacīt… kam to dzied… Varbūt sev, varbūt vīrietim, kurš viņu nedzirdēja un diez vai jel kādreiz vispār dzirdēs.

Harons vēcinās ar rokām un jau gatavojas atstumties no krasta, mani laivā nepaņēmis. Ielecu tajā, Harona protestus vērā neņemdams. Viņš mēģina mani izgrūst atpakaļ, taču nejaudā. Satveru veci, paceļu un iesviežu Stiksas viļņos. Ceru, ka peldēt viņš māk. Citādi būtu vecā žēl. Lai nu kā, taču neesmu no slīcēju glābšanas biedrības, tāpēc jo ātrāk ķēros pie airiem. Sēžu ar muguru pret viņu krastu. Tagad redzu savu Diki. Viņa kāpj laiva un uzsmaida man. Dikes auguma aprises kļuvušas skaidrākas, viņa jau vairāk līdzinās dzīvam cilvēkam. Nemaz nejūtu, kā esam sasnieguši viņu krastu. Aizvien tīksminādamies par Diki, airēju, līdz laivas dibens iešvīkst smiltīs.

Tagad atkal ir no viņas jānovēršas. )a jūs zinātu, cik tas grūti! Tomēr pagriežos un eju garām mājai, kurā mitinās Radamants. Steidzos ātrāk iznirt dienasgaismā.

Kāpt augšup nez kādēļ ir vieglāk nekā lejup. Varbūt tādēļ, ka redzu, kur pieķerties, bet varbūt tādēļ, ka tik maz vairs atlicis līdz mana gājiena uzvarošajām beigām. Tomēr miera nedod viena vienīga doma: Kā Dikei? Vai nav atpalikusi? Vai Dikei kā garam kāpt ir vieglāk vai, gluži otrādi, grūtāk?

Beidzot krauja pievarēta. Vēl daži simti soļu un priekšā jau redzu klintī iespīdam dienasgaismu. Pret savu gribu pagriežos atpakaļ, lai paskatītos uz Eiridiki. Viņa stāv tepat blakus un smaida. Viņa ir gandrīz kā dzīva. Gandrīz…

Viņas augums sāk izkliedēties, izklīst kā migla. Es raudādams vēl mēģinu viņu apskaut, taču manas rokas satver vienīgi gaisu. Viņas vairs nav… Vēl tikai kāda gaismiņa, kas attālinās no manis…

Es metos aizvien tālāk izzūdošajam gaišumam pakaļ, bet jau pēc pāris soļiem atdūros pret milzu spoguli, kas aizšķērso ceļu atpakaļ. Gribu, lai tas pazūd, tomēr nekas nenotiek, vienīgi spoguļa virsmai pārskrien tik tikko samanāma plīsuma līnija. Tad ieskrienos un triecu dūres pret savu atspulgu spogulī. Birstošās lauskas sagraiza man rokas. Taču tas nav sāpīgākais. Aiz spoguļa ir siena. Ar pelējuma kārtu apaugusi grubuļaina akmens virsma. Asiņojošām rokām velti dauzu auksto, nejūtīgo akmeni. Vēlreiz mēģinu kaut ko mainīt. Aizveru acis. Atvēršu un sienas vairs nebūs. Tomēr, arī acis atverot, nekas nav mainījies. Jūtos pagalam bezspēcīgs. Nav manos spēkos kaut ko mainīt, atpakaļceļš ir slēgts…

Triecu ģitāru pret nolādēto sienu. Asaras tek pār maniem vaigiem, bet es tās nejūtu. Nejūtu neko, vienīgi mežonīgas sāpes tajā vietā, par kuru mēdz teikt, ka tur atrodoties cilvēka sirds.

Dike, mana Dike… Vai tiešām atkal esmu tevi zaudējis?

No nebūtības mani pamodina klusa dziesma. Tik tikko dzirdama sievietes balss sasniedz manas ausis, bet vārdus nevaru saprast. Skaņa plūst no turienes, kur vīd alā ieplūstošā dienasgaisma. Eju uz to pusi turp mani pret paša gribu ved maigā balss. Dzirdu to aizvien skaidrāk un skaidrāk. Alas atverē, tieši tur, kur pazemes tumsa sastopas ar saules gaismu, stāv meitene. Viņai ir tā pati miglā redzētā seja. Tā līdzinās Dikes sejai, tā ir arī erīnijas un raudošās Hekates seja.

Viņa klusi dzied un iet aizvien tālāk gaismā. Gluži tā, it kā telpā, vietā, kur vēl nupat nekā nebija, būtu atvērušās durvis. Viņa apstājas durvīs un jautājoši skatās uz mani.

Pagriežos atpakaļ aizmugurē neviesmīlīgi melnē alas caurums. Tā tumsā šur un tur iezibas pa spoguļa suķei. Spoguļa, kurš saplīsis tāpat kā mani mēģinājumi atgriezties un izlabot nelabojamo.

Atkal skatos uz priekšu caur durvju taisnstūri no viņas puses atvēsmo dzīvinošs pavasara vējiņš un sakustina durvīs stāvošās meitenes baltās drānas. Es eju uz durvju pusi.

Kad cilvēks atvēra acis, viņa bija blakus. Viņš ar skatienu maldījās pa palātu, it kā kādu meklētu vai mēģinātu saprast, kur atrodas.

Meitene satvēra viņa roku, lai piesaistītu uzmanību.

Vīrieša acis skatījās viņā, lūpas atvērās, un meitene izdzirda vāju balsi:

-     Dike…

-     Es ne…

Taču vīrietis atkārtoja:

-     Dike.

Atveras palātas durvis, un ienāc tu. Noliecies, noskūpsti. Tavi mati liegi skar manus vaigus.

-     Te ir grāmata, kuru tu lūdzi. Es tūdaļ atgriezīšos.

Skatos, kā durvīs izzūd tavs siluets, vēl brīdi klausos, kā

attālinās tavi soļi. Atšķiru grāmatu "Ziedošās kobras fenomens". Pirmajā lapaspusē nodevīgā zieda attēls. Skatos tajā, un krūtīm uzgulst savādu jūtu jūklis, tomēr virsroku ņem sāpes. Šķiru lapas. Pašās grāmatas beigās ziedošās kobras upuru saraksts. Ar fotogrāfijām… No grāmatas lapām manī raugās smaidoša Dike. Bet blakus… Nē, tā nav māsiņa, lai gan pirmā doma bija tieši tāda. Vīrieša seja, ļoti līdzīga vīrieša seja. Zem fotogrāfijas uzvārds, dzimšanas un nāves datumi…

Nolieku grāmatu malā.

Ziedošā kobra tev atņēma brāli, tu tai atņēmi mani…

Dzirdu tuvojamies tavus soļus.

Kad esmu viens, palātā dažkārt uzrodas liels suns. Visbiežāk vienkārši tup un raugās manī savām valgajām acīm. Saucu viņu par Ortu. Šķiet, viņam tas patīk.

Es ātri atveseļojos. Teica, ka rīt mani izvedīšot laukā. Un visu laiku blakus ir viņa. Es zinu, ka viņa nav Dike. Manas Dikes sen vairs nav. Tomēr blakus ir viņa. Viņa tik skaisti smaida, un viņas rokas ir tik siltas. Es pat teiktu mīlošas rokas. Teiktu, ja nebītos… Viņas seja tā ir tās meitenes seja, kas izveda mani no alas. Erīnijas seja. Velnišķi labsirdīgas erinijas seja.

Mana skaistā, es esmu slimnieks, turklāt vecāks par tevi gandrīz desmit gadus. Bet varbūt gadu simtus…

Bangolis Balašēvičs BALTIJAS TEIKSMA

ifas notika sensenos laikos, tolaik, kad smilšainajā Baltijas juras krastā pret debesu zilgmi kapa smaržīgie ziedokļu dūmi un cilvēki pirms lielu darbu sākšanas nepiemirsa visiem dieviem kā labiem, tā ļauniem svētību palūgt. Jo, kā rādās, jau toreiz dievu ceļi bija cilvēkam nezināmi.

Arī tolaik pelēkzaļās, vēja locītās priedītes no ūdens šķīra baltu kāpu josla un pati Baltijas jūra, tāpat kā mūsu dienās, reti aprima: vēla un vēla pret krastu-savus smagos, iezaļganos viļņus, kas skaloja gadu simtos miltu smalkumā sasmalcinātās smiltis un šūpoja zvejnieku laivas, kuras viņlaik nebija vis tik lielas un izturīgas kā kuģi, lai gan jūrai pat vislielākais kuģis tāda sīka skaidiņa vien ir.

Arī tolaik Baltijas jūra bija valšķīga kā sieviete: ne no šā, ne no tā piepeši saslēja putainas viļņu galotnes, viļņi cēlās cits par citu augstāki un stāvāki, un posts bija tiem zvejniekiem, kas nebija paspējuši līdz vētrai atgriezties krastā. Kā sīkas čaumalas šķita viņu laivas satrakotajā jūras bezgalībā, tikpat pelēkā kā apmākusies debess, kas tālē saplūda ar ūdeni. Un krastā gaidošās sievietes nespēja saskatīt zvejnieku laivas.

Dažkārt viņas savus apgādniekus tā ari nesagaidīja. Tad viņas šķendējās uz dieviem un, tāpat kā dažkārt tagad, šķendējās par likteni, un visvairāk tika Pērkonam, kurš gan ne pie kā nebija vainīgs.

* * *

Jaunā Zvejnieka laiva nebija jauna, arī bura jau sāļo juras šļakatu un saules izbalināta, un sveķotie laivas sāni atminējās ne vienu vien vētru. Laivu tika gatavojis vēl tēvs, kuru pirms divām vasarām paņēma jūra.

Zvejnieki jūru nesauca nedz par ļaunu, nedz viltīgu vai valšķīgu. Arī šoreiz tā atdeva laivu jaunajam ģimenes apgādniekam. Par to kļuva zvejnieka vecākais dēls.

Sirmu vīru, kas jūrā vairs nespēja braukt, ciemā bija maz. Jaunais zvejnieks zināja, ka ari pats vecumdienas diezin vai sagaidīs. Bet pagaidām viņš nedrīkstēja riskēt: jaunākais brālis vēl bija mazs. Un dažkārt, kad sacēlās stiprāks rietenis, kas atdzina tuvāk krastam zivju barus, un visi ciema vīri devās jūrā, jaunā Zvejnieka laiva palika krastā. Neviens viņu par to nepēla. Viņš nogaidīja, līdz vējš mazliet pierims, un tikai tad pacēla buru.

Todien Baltijas jūras zalgo ūdeni jau kopš paša rīta vēla spirgts dienvidvējš. Uzvilkto buru piepūtis, tas līksmi dzina vientuļo laivu gar krastu, kas aizstiepās tālumā kā nepārtraukta zaļa josla, kuru pie paša ūdens no jūras atdalīja dzeltens smilšu pavediens.

Laivā uz soliņa sēdēja jaunais Zvejnieks. Stūres airi rokā turēdams, viņš vērās apkārt, ar skatienu sekodams žiglspārņu kaiju lidojumam: šīs brēcošās nekauņas, kas nekautrējās izķeksēt no tīkla acīm cilvēkam piederošo lomu, viņam atmaksāja, uzradīdamas juras plašumos klejojošo zivju barus. Bet varbūt būtu jāsaka gluži citādi: cilvēks, noskatījies, kur pulcējas un kā bultas ūdenī šaujas brēkājošie putni, brauc, iemet un izvelk tīklu gluži vai dzīvu no tajā murdošajām zivīm, un tad arī kaijas paņem to, kas pienākas viņām… Un, kad Zvejnieks ieraudzīja, ka tālumā jūras virsma vai mutuļo no tajā piķējošajiem putniem, kas atkal ceļas gaisā jau ar guvumu knābī, viņš nešaubīdamies grieza laivu uz to pusi.

Mātes roku pītais tīkls viegli slīdēja pāri laivas malai. Galvu pacēlis, Zvejnieks uzmeta skatienu trokšņainajām kaijām: vai tikai tās negatavojas lidot uz citu vietu. Un tajā brīdī tīkla tauva, kā cilpa apmetusies ap Zvejnieka kāju, pārrāva viņu pāri laivas malai un ievilka dzīlē. Zaigais ūdens apņēma Zvejnieku, un, kad viņš visbeidzot no tīkla atsvabinājās, spēku pacelties virspusē vairs nebija.

Rokas sānis atmetis, jaunais Zvejnieks pamazām grima dibenā.

Zvejniekam šķita viņu atžilbina visu augumu pārņēmušais aukstums. Viņš gulēja uz cietas akmens grīdas, un skaudrais saltums nāca no tās.

Acis atvēris, jaunais Zvejnieks ieraudzīja caurspīdīgu, dzintaraini zaigojošu velvi. Viņpus tās peldēja zivis, tomēr tumšais ūdens slānis virs galvas šķita ļoti biezs.

Viņš pagrieza galvu un pavisam blakus pamanīja smaidošu meitenes seju.

Viņš atkal ātri aizmiedza acis. Nē, ne jau tādu viņš bija iztēlojies pasauli, kurā pēc nāves nokļūst cilvēki.

Paskaties uz mani! Tu taču esi dzīvs, — Zvejnieks izdzirda meitenes balsi.

Plašās zāles vidū skalojās ūdens, pie tā sēdēja meitene, iegremdējusi ūdenī savas kājas zivs asti. Mirklis un viņa to it viegli izcēla uz akmens grīdas. Zvejnieks izbijies noraudzījās, kā meitene atsprādzē zivs vidukli un, no tā iznirusi, kļūst gluži kā no viņa pasaules. Kājās pielēkusi, viņa veikli piegāja pie velvēm, kas sedza zāli. Paņēma no nišas kausu, piepildīja to un pienesa Zvejniekam.

-     Izdzer, viņa sacīja. Nebīsties, izdzer. Tas atjaunos tavus spēkus.

Jaunais Zvejnieks paklausīgi satvēra kausu. To ņemdams, aizskāra meitenes pirkstus un atviegloti uzelpoja: viņas roka bija silta kā dzīvam cilvēkam. Toties kauss, lai arī smagnējs no skata, izrādījās pavisam viegls. Zvejnieks dzēra, vērās meitenē un domāja, ka viņa patiesi negrib nodarīt viņam ļaunu visticamāk, ka tieši meitene viņu izglābusi.

Izdzēris atdeva kausu meitenei un vaicāja:

-     Kas tu esi, vai dieviete?

-    Jūras dieve. Viņa iesmējās. Vai tad neesmu tai līdzīga?

-     Kādēļ es agrāk neesmu tevi redzejis?

-    Mani vēl neviens cilvēks nav redzējis, nopietni atbildēja meitene. Arī tev mani nevajadzēja redzēt. Pati nezinu, kā tas gadījās…

-    Vai tad dieves nedrīkst rādīties cilvēkiem? vaicāja Zvejnieks. Kas viņam to aizliedzis?

Meitene neatbildēja.

-    Es nezināju, ka jūras dieve dzīvo tādā pilī. Zvejnieks iejūsmināts raudzījās apkārt. Nu jā, visiem dieviem taču jādzīvo pilis…

-     Vai Zemes cilvēkam te nepatīk?

-    Man patīk. Bet uz zemes mani gaida māte un jaunākais brālis.

-    Tātad tu nevēlies šeit palikt?

-     Bet varbūt jūras dieve gribētu nākt uz zvejnieka būdiņu? Meitene tikai pasmaidīja. Tomēr Zvejniekam šķita, ka viņa saka "jā".

-     Mana laiva! Zvejnieks piepeši iesaucās. Vējš to aiznesīs. Ko es tad iesākšu?!

-     Neuztraucies, tava laiva nekur nepazudīs. Un, ja jau esmu jūras dieve, jūra nenodarīs pāri arī tev, meitene viņu mierināja. Paviesojies pie manis! Es tev parādīšu savas mājas. Tu tās sauc par pili. Bet man tās ir drūms cietums. Dažkārt tā gribas no šejienes aizbēgt! Taču es nevaru…

-     Ja tu nevari aizbēgt pati, es tevi nolaupīšu, — sacīja Zvejnieks,

Tikai pret vakaru jaunais Zvejnieks atstāja Jūras dieves pili. Meitene atkal piesprādzēja zivs vidukli, uzlika galvā caurredzamu ķiveri un otru tādu pašu Zvejniekam. Tad jo stipri apņēma viņu, un abi ienira ūdenī, kas skalojās pils zāles vidū.

Kad viņi pacēlās ūdens virspusē, saule ar sava ugunīgā diska malu rietumos jau skāra norimušo, tik tikko viļņojošos ūdeni, un jūra pie apvāršņa degtin dega, it kā ar sarkanām liesmu mēlēm sārtiem mākonīšiem debesis laizīdama. Meitene pirmā pamanīja jaunā Zvejnieka laivas buru: viņa zināja, kur to meklēt, jo, pirms izpeldēja no pils, ieskatījās brīnumspogulī, kas skaidri atspoguļoja jūras virsmu. Abi blakus viņi piepeldēja pie laivas.

Laivā iekāpis, Zvejnieks noņēma caurredzamo ķiveri un atdeva to meitenei. Arī meitene noņēma ķiveri, un Zvejnieks viņu noskūpstīja.

-     Līdz rītam, sacīja Zvejnieks.

-     Līdz rītam, atsaucās meitene un pazuda jūras dzelmē.

Jaunais Zvejnieks izvilka tīklu, pilnu ar sidrabainām, ņiprām zivīm. Nodomāja, ka citkārt būtu par lomu pateicies jūras dievei, tak šodien viņa visu laiku bija pavadījusi kopā ar viņu. Tad pacēla buru un grieza laivu pret krastu, kas kā tumša josla neskaidri iezīmējās mijkrēslī.

Krastā viņu gaidīja māte; viņas rokā degošais iesārtais lukturītis rādīja dēlam ceļu. Abi kopā uzvilka laivu smiltīs, piesēja, lai piepeši sacēlušies viļņi to neaizskalotu. Tad salika zivis no kārklu klūgām pītos grozos un devās mājup.

Sprakstēdams dega skals, uz sienām zibinājās trīsuļojošas ēnas. Māte uzlika galdā ēdienu, taču dēls bļodiņu atstūma.

-     Es neesmu izsalcis, māt.

-    Visu dienu jūrā, dēliņ! Māte vēlreiz piestūma bļodiņu tuvāk dēlam. Vai tiešām dievi tevi pabarojuši!

-     Jūras dieve, māt.

Dēls apklusa. Pār galdu noliekusies, māte nemierīgi vērās viņa sejā, kas skala blāvajā gaismā bija tik tikko saskatāma.

Jaunākais brālis jau sen bija aizmidzis, kad jaunais Zvejnieks, gultā paslējies, klusi pasauca:

-     Māt! Tu guli?

Māte nopūtās.

-     Dēliņ, tu neko neesi ēdis.

-     Es rit viņu vedīšu sev līdzi uz šejieni. Labi, māt?

-     Ko viņu?

-    To meiteni.

-     Tu pat viņas vārda nezini…

Dēls brīdi klusēja, tad atsacīja:

-     Viņa ir jūras dieve, māt.

-    Guli, dēls. Rīt pārvedīsi. Bet tagad guli, maigā balsī lūkoja pierunāt māte. Vai varbūt tomēr paēdīsi?… Nu tad guli!

Māte neaizmiga vēl ilgi; gulēja, saspringti ieklausīdamās tumsā. Vecākā dēla elpa bija vienmērīga, dziļa. Tā guļ pēc dienas darbiem noguruši veseli ļaudis. Tomēr mātei šķita, ka dēlam ir karstumi. Viņa centās sev iestāstīt, ka dēls ir saulē pārkarsis, tādēļ arī nav paēdis. Un ka tas pāries, ka, rītā pamodies, viņš pat neatcerēsies, ko vakarā runājis par jūras dievi un kā gudrojis to pārvest mātes mājās. Jo vai gan ciemā meiteņu trūkst tādu, kam pats liktenis lēmis kļūt par zvejnieku sievām.

Pret būdiņas sienām arvien stiprākas brāzmas trieca vējš, līgodamās šalca priedes, aizvien skaļāk un draudīgāk krāca jūra. Māte nodomāja, ka rīt zvejnieku laivas paliks krastā. Un, kad, gaismai austot, izgāja pagalmā un pavērās ātri skrejošu, zemu mākoņu klātajās debesīs, kļuva gluži mierīga: tādā laikā viņas dēls, pavisam droši, jūrā nebrauks un vedeklu nepārvedīs.

Pēc tam panāca dēlu jau pie jūras. Klusēdama noraudzījās, kā viņš iestumj laivu, kā paceļ vējā draudīgi plīkšķošo buru…

-    Māt, mēs drīz atgriezīsimies! vēja gaudas pārkliegdams, izsaucās dēls.

* * *

Dieves pilī plosījās vētra,

-     Nebiju domājis, ka tev iešausies galvā iemīlēt cilvēku! lieliem soļiem no sienas līdz sienai staigādams, izmeta vīrietis.

-     Iešausies galvā iemīlēt… atkārtoja meitene.

-    Piedod, es laikam īsti pareizi nenoformulēju savu domu. Vīrietis apstājās un paskatījās meitenē. Bet jēga galu galā ir tieši tāda. Nu paskaidro man, ko tu taisies darīt tālāk?

Meitene klusēja.

Vīrietis apstājās, paskatījās viņā un, nicinoši atmetis ar roku, turpināja staigāt.

-     Sagribēji parotaļāties ar lētticīgu iedzimto? viņš ironiski vaicāja. Bet varbūt tu tiešām gatavojies iziet pie viņa par sievu? Nodzīvotu visu mūžu zvejnieka būdelē, ik dienas tīrītu zivis, auklētu bērnus. Veselu baru izaudzinātu, kādu duci tā taču te ierasts… Tas nu gan būtu skaists skats: diplomēta pirmatnējo planētu pētniece iziet par sievu pie pētāmā eksemplāra! Es, protams, tikai pasmietos, ja vien nebūtu tik nikns.

Galvu pagriezis, vīrietis ievēroja, ka meitene sēž ar muguru pret viņu.

-     Tu taču pat neklausies manī! viņš sašuta.

-     Es neklausos bezjēdzībās.

-Un tomēr dzirdi!… Es nosūtīju informāciju Centram. Domāju, ka tur tavu "varoņdarbu" pienācīgi novērtēs… Tu atkal neklausies!

-    Tas ir viņš! Meitene raudzījās ekrānā.

Vīrietis pienāca tuvāk.

Virs jūras lidojošā automātiskajā vētrasputnā iemontētā telezonde pārraidīja uz ekrāna vētrā trakojošas jūras skatu. Starp viļņiem kā sīka rieksta čaumala svaidījās Zvejnieka laiviņa, ik pa brīdim paceldamās te viena, te cita viļņa galotnē. Zvejnieks stingri turēja rokās airi un raudzījās apkārt.

-     Viņš gaida mani! Meitene pielēca kājās.

Vīrietis aizšķērsoja viņai ceļu.

-    Tu nekur neiesi! Tev nav tiesību! Vai esi aizmirsusi mēs nedrīkstam iejaukties ļaužu dzīvē.

-    Tā ir mana dzīve, klusi čukstēja meitene, taču vīrietis viņu nesadzirdēja.

Tikmēr jūrā plosījās vētra. Un, kad viļņi apgāza laivu un jaunais Zvejnieks pazuda viļņos, meitene ar rokām aizsedza seju un klusi ieraudājās.

-    Tā ir labākā izeja kā mums, tā arī viņiem, sausi noteica vīrietis. Šīs Zemes ļaudīm vēl ir grūti sadzīvot ar dabu. Vispirms viņi ar to cīnīsies, līdz sapratīs, ka jāsadzīvo pa labam. Diemžēl mums nav tiesību viņiem palīdzēt, viņiem pašiem jāatrod ceļš.

Teleekrānā cits aiz cita vēlās baltās villainēs tērpušies viļņi, un visā plašumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Tomēr, ja trakojošajā jūrā atrastos kāds cilvēks, viņš redzētu lielu putnu, kas vienaldzīgi met lokus padebešos. Tas bija automātiskais vētrasputns, kas ārēji ne ar ko neatšķīrās no saviem dzīvajiem sugasbrāļiem, tikai nekad neaizlidoja no Apvienoto Pasauļu posteņa uz Zemes. Tas bija postenis, kam uzdots novērot cilvēku dzīvi, bet nekādā gadījumā tajā neiejaukties.

Klusi iedūcās starpzvaigžņu sakaru stacijas zumers. Vīrietis nesteidzīgi piegāja, izņēma no aparāta Centra rīkojuma fotokopiju. Lasīja, turēdams to izstieptā rokā. Tad ilgi stāvēja, joprojām turēdams papīru drebošos pirkstos.

Meitene vīrietim pār plecu lasīja fotogrammu. Viņas acīs ņirbēja un nesalasāmā pelēkā joslā sakusa vārdi: "Atļaujam uz visiem laikiem palikt uz Zemes. Maiņu atsūtīsim."

Vīrietis joprojām stāvēja nepakustējies. Pirms meitene uzlika caurredzamo ķiveri ar elpojamo aparātu, viņa paskatījās uz vīrieti un teica:

-     Mums nav tiesību…

Pils zāles vidū pašķīda un atkal norima skaļas ūdens šļakatas.

Zvejnieka māte, krastā gaidīdama atgriežamies dēlu, redzēja, kā no vētrainās jūras paceļas ugunīga Pērkona bulta un, dārdoši nograndējusi, izzūd melnajās debesīs. Un māte kā draudēdama izstiepa rokas pret debesim un pakrita slapjajās smiltīs.

* * *

Tovakar dzeltenmatc meitene atnesa kāpu pakājē jaunā Zvejnieka augumu. Mātes acis bija sausas viņa visas asaras jau bija izraudājusi. Un, kad Zvejnieka augumu atdeva kapsētas zemei, kur zem tik daudzām kopiņām neviens nebija apglabāts, meitene atgriezās Zvejnieka mātes mājās kopā ar viņu tā, kā mēdz atgriezties zvejnieku sievas. Un vēlāk, kad uzauga jaunā Zvejnieka dēls, viņa māte ar dzeltenajiem matiem tāpat stāvēja jūras malā un vērās tālē, gaidīdama no viļņu galotnēm iznirstam pazīstamo buru. Un neviens nezināja, ka dažkārt, kad sieviete ar dzeltenajiem matiem pie jūras bija pavisam viena, no viļņiem mēdza iznirt stāvs ar caurredzamu ķiveri galvā.

Varbūt atgriezīsies? ķiveri noņēmis, vaicāja atnācējs.

Dzeltenmate tikai papurināja galvu un pameta skatienu uz līkām priedītēm apaugušo kalniņu.

Vēlāk uz to pašu smilšu kalniņu aiznesis arī viņu. Bet tas nebūs tik drīz; pirmāk izbalēs viņas mati un viņas dēls vairs nebrauks jūrā laivā sēdēs viņa dēls.

Lina Darbutaite VĒJU KRUSTMEITA

(Pasaka tiem, kas vēl nav pieauguši)

iTonakt Pērkons nevarēja vien rimties neatņemdamies zibeņiem šaustīja ļaunos garus, visus četrus vējus palīgā saaicinājis. Šie tašķīja lietus šaltis, mētāja dižvīrus ozolus un vārgmiešus bērziņus un smiedamies piebalsoja Pērkona dārdiem. Palaidņa Ziemelis, pie zemnieku mājiņas tai bija baltas sienas piebrāzies, klabināja un plosīja logu slēģus tik ilgi, līdz beidzot, vienu norāvis, iekšā ieskatījās. Un nokaunējies pamuka nostāk mājiņā sieviete dzemdēja. Aiz stūra aizslēpies, gaidīja bērna pirmo brēcienu, lai varētu vaigus noglāstīt un savu svētību dot tādu, kas neļauj vienā vietā sēdēt, kas sēj dvēselē nemieru un ilgas putniem līdzi doties.

-    Cik šausmīga vētra! ievaidējās dzemdētāja. Tā nelemj labu mūsu mazulim.

— Nepiesauc nelaimi! viņu sabāra vecīte bērnu saņēmēja. Bērnu pieklājas ar labiem vārdiem un smaidu sagaidīt. Un ko tu mētājies, sev vietas nerazdams?! viņa uztrauca dzemdētājas vīram, kas šaudījās pa māju. Labāk būtu nācis savu sievu mierināt.

Vīrs klusēdams apsēdās sievai blakus un saņēma viņas roku. Drīz arī bērns iekliedzās.

-     Meitiņa piedzimusi, maigi sacīja bērnu saņēmēja. Skaistule, zilace.

Kamēr vecāki par meitu priecājās un raudošu uz rokām aijāja, Ziemelis pa logu iespruka un meitenei ausī iedudināja:

-     Es tevi uz rokām nēsāšu.

Pēc brīža iebrāzās pārējie trīs brāļi.

-    Es tev pasakas teikšu, apkārt griezdamies, dvesa Dienvidvējš.

-     Es tev dziesmas iemācīšu, viņu malā pastūma Austrenis.

-     Bet es tev puisi atvedīšu, smēja Rietenis.

Mazulīte acīmredzot saprata vēju valodu, jo aprima un

saldi aizmiga.

Bērnu saņēmēja apguldīja mazuli šūpulī un pati pie krāsns ieritinājās pagulēt, bet māte, no gultas necēlusies, čukstēja:

-    Tēvs, pieej nu pie loga, paklausies, ko laumes runās, kādu likteni mūsu meitiņai lems. Man sirds ļaunu jauš.

-    Kuš, māte, nepļāpā niekus! vīrs viņu apklusināja, tak gāja vien un iekārtojās pie loga.

Tomēr miegs ķepēja ciet acis, galva sāka klanīties, un cilvēks ir nejuta, ka jau nonācis dievietes Brēkštas valstībā. Un tikai vēji vien dzirdēja, ko pie Ziemeļa noplēstā slēģa runāja trīs laumes.

-     Būs skaistākā meitene pasaulē, teica pirmā.

-    Ar redzēšanas un zināšanas dāvanām apveltīta, piebilda otra.

Trešā bija melna kā nakts un vēl nevienam nebija labu likteni lēmusi; šī jau pleta muti, lai kaut ko sacītu, tak vēji sagrāba viņu un sāka tik traki riņķī griezt, ka šī tik vien kā vicinājās rokām un kājām, muti bez skaņas plātīdama.

-     Laidiet jel mūsu māsu! lūdzās divas pārējās laumes.

-     Lai izbur mūsu krustmeitai labu likteni! nepiekāpās vēji.

-     Izburs, izburs, palaidiet tik vaļā! sauca laumes.

Vēji atlaida melni ģērbto, un šī, tikko zemē nožļauk-

stējusi, vēl īsti elpu neatguvusi, iesēcās:

-     Es likteni mainīt nevaru. Un saku tikai vienu: viss atkarīgs no pašas meitenes. Viņai būs jāizvēlas, to es viņai lemju, un tā būs smaga izvēle.

Un laumes izgaisa lietū, bet vēji, no trakošanas paguruši, nolikās pagulēt viens zem oša, cits kļavas, vēl cits zem liepas vai ābeles.

Māte galvu vien nogrozīja, uzzinot, ka vīrs laumu sacīto nedzirdējis. Sākumā aizvien bijās, sarāvās pie katra peles skrapstiena un metās pie šūpuļa, tiklīdz mazulīte ieraudājās. Tad kļuva mierīgāka meitiņa auga vesela un jautra, smuidrāka par ābelīti pagalmā, daiļāka par pašu sauli. Tēvs un māte viņai ielika Aušrines vārdu, bet vēji smiedamies dēvēja vai visos puķu vārdos. Krusttēvi centīgi pildīja savus pienākumus: Ziemelis meiteni uz rokām nēsāja, Dienvidvējš pasakas teica, Austrenis dziedāja šūpļa dziesmas, bet Rietenis pa visu pasauli dauzījās, pēc pienācīga puiša meklēdams ne jau kāda lempja, bet draiskā, bērā kumeļā ar saulē mirdzošiem zelta piešiem sēdoša braša varoņa, kas vējā vicina sudraba zobenu. Tik pati Aušrine par puišiem vēl nedomāja bija gana ar mežu un pļavu brīnumiem. Mājās pārnākusi, stāstīja par veco jokdari mežaini, zaļmatainajiem meža gariņiem, laumu pļāpām, velniņu delverībām. Tēvs joza vaļā siksnu un solīja meitu krietni iemizot, kam niekus tērgājot, bet māte brīnījās par Aušrines spējām tak ne jau ar kuru katru meža gariņi sarunājas un bijās, ka kādu dienu meita varētu atstāt mājas un doties viņai tuvākā pasaulē.

Vai visas zemes Rietenis izmala, tomēr Aušrinei piemērota precinieka tā ir neatrada. Neviens viņam nebija gana labs: tas šķielacis, tas muļķis, šis atkal vārgulis. Līdz beidzot uzgāja jaunekli kā pienā mazgājies, visā zemē slavens drosminieks, visu jaunavu mīlēts un ilgots. Nopriecājās Rietenis: raug, kur lielisks vīrs viņa krustmeitai! Tomēr nolēma vēl mazliet puiša pēdās papūst, viņa uzvedību pavērot. Un ieraudzīja, ka brašulis, no kumeļa nolēcis, ar kāju paspēra ceļā patrāpījušos vardīti. "Nu, nē, šitas gan Aušrinei nederēs," noskumis nopūtās vējš un uzšāvās debesīs. Vai tiešām visā pasaulē nav puiša, pie kura varētu tiekties Aušrines sirds? Vīlies Rietenis iebrāžas mežā, gluži nevainīgus kociņus locīdams, mākoņus gaiņādams, jau nolēmis teikt krustmeitai, lai pati meklē sev precinieku. Viņu apturēja tikai brīnišķīgas skaņas. Pierima Rietenis, sāka lūkoties apkārt, kas tik skaisti varētu dziedāt, un ieraudzīja zem koka jaunekli gaišām cirtām un koklēm rokās. Mūzikas ieaijāts, vējš pierima un izstiepās sūnās blakus dziesminiekam. Tas apklusa.

Spēlē, puis, spēlē vēl! apreibis lūdzās Rietenis. Skaistāku dziesmu savā dzīvē dzirdējis neesmu.

Pasmaidīja dziesminieks, pārlaida roku pār kokļu stīgām. Rietenis bija palaidnis, kā jau visi vēji, un raudāt līdz šim nebija pat mēģinājis, bet puisis tik žēli dziedāja par tālu zemi, kuru kaijas gan atminas, tomēr nespēj atrast, ka pār vēja piepūstajiem vaigiem noritēja liela asara un nopakšķēja tieši uz muguras pa ceļtekas lapu rāpojošai mārītei.

Tā apvēlās apkārt un samirkusi kustināja kājiņas, nespēdama piecelties. Dziesminieks nolika malā kokles, pacēla kukainīti uz plaukstas un uzsāka līksmu dziesmiņu par nerimšu bizmārīti. Nu Rietenim bija reize laist smieklus vaļā, un viņš, puiša kokles paķēris, ņēmās pats stīgas strinkšķināt.

-    Tu gan, puis, esi brašs dziesminieks! tikko izdvesa aizelsies vējš. Teic, kā tev vārdā?

-     Par Dziesmi arī sauc. Šis paraustīja plecus. Kopš bērna dienām. Mazs būdams, stabuli svilpāju, tagad ar koklēm pa pasauli dauzos. Vienā vietā apnīk sēdēt.

-    Bet vai tu negribētu, iedomājās Rietenis, laisties uz turieni, kur pasaules skaistākā meitene mīt? Mana krustmeita Aušrine. Gribu, lai viņa tavas dziesmas paklausās.

-     Kādēļ ne? Dziesmis bija ar mieru. Ved vien.

-     Ilgi tā ceļosi, nosmēja vējš. Sēsties man spārnos aiznesīšu. Tik raugi, lai visu ceļu dziedātu.

Ļaudis nobēga, kur nu kurais, ciemā bija parādījies pūķis. Ne ar viesuli un zibeņiem atskrējis, ar spārniem debesis kapādams, bet, tik tikko asti vilkdams, atrāpojis, aiz vecuma slims un nespēcīgs. Ne melnās zvīņas vairs saulē mirdzēja, ne liesma no nāsīm šāvās, tik tādi kā šķidri dūmiņi miglojās, un acis tik tikko vairs ceļu redzēja. Aizrāpoja tieši pie mājiņas ar baltajām sienām, rūtas un lilijas dārziņā izmīdāms, un ievaidējās:

-     Dzirdēju, te pasaules skaistākā meitene dzīvo, brīnumainām dziedinātājas spējām apveltīta… Iznāc, sirdsskaidrā daiļaviņ, parādies!

Aušrine, kas ne krēslas rēgu, ne īgno raganu netika bijusies, neizbijās i pūķa. Iznāca uz sliekšņa, un briesmonis pat acis piemiedza, viņas skaistuma apžilbināts.

-    Daiļā zinšu zinātāja ar debesu ziluma acīm, tas iešvīkstējās, tu vienīgā spēj mani izdziedēt, manas sāpes remdināt… Dzirdēju tu visas dziedējošās zālītes zinot, vārdus protot un visiem laba vēlot…

Aušrinei sametās vecā pūķa žēl, tak Austrenis, visu dzirdējis, krustmeitai ausī iežužināja:

-    Nedari, Aušrin, pūķim labu! Tas tik ar sliktu vien prot atdarīt. Tiklīdz Trīsgalvis spēkus atgūs posts būs tavam ciemam, posts tev pašai.

-    Neklausies viņā, labā meitiņ, iegārdzās pūķis, vai gan es ko ļaunu tev varētu nodarīt? Apžēlojies par mani, tad es tev ar' kādreiz palīdzēšu.

-     Netici, naivulit, netici pūķiem! Sabozās Austrenis. Vai aizmirsi, ko vecais ozols stāstīja par to ļaundarībām?

Aušrine pavērās krusttēvā.

-    Neesmu vis ozola teikto aizmirsusi: citam nelaimē palīdzot, pati laimīga tiksi. Neatrunā mani, vējiņ, mans pienākums ir ciešanu mocītam palīdzēt pat tad, ja tas ir pūķis.

-     Kā vēlies, sadrūma Austrenis, jau laumes pie loga tev izvēli lēmušas… Un aizskrēja tālāk bērniem matus jaukt, sievām lakatus plivināt, vīriem ūsas plucināt…

Bet Aušrine, mežā noskrējusi, ziedošas, zaļojošas, smaržīgas zālītes salasīja, brīnumviru izvira un, pūķa galvu maigi glāstīdama, ielēja viņam to rīklē.

Asinis briesmoņa dzīslās sāka straujāk tecēt; galva saslējās, nāsis iepletās. Spārnus savicinājis, tas sagrāba Aušrini asnagainajās ķetnās un aizlaidās uz savu alu, ceļā vien melnu dūmu mākuli atstādams…

Dziesmi pārnesis, Rietenis nomaitātu puķu dārziņu un izgāztas ābeles vien atrada… Toreiz Ziemeļa norautais, vēlāk saimnieka rūpīgi vietā ieliktais loga slēģis atkal bija nokritis un piespiedis pie zemes rožu krūmu… Uz sliekšņa raudāja Aušrines māte, ap viņu, mierināt raudzīdami, trīņājās trīs vēji, bet viņa tos ne redzēja, ne dzirdēja…

-     Par vēlu atgriezies, brālīt, purpināja Ziemelis. Pūķis mūsu krustmeitu aiznesis.

-     Es viņu atradīšu, apņēmās Dziesmis.

Ziemelis nogrozīja galvu.

-    Puis, puis… Neesi tu nekāds varonis, spēlmanis vien. Ne zobenu rokās esi turējis, ne zirgā sēdējis, ne pūķi redzējis…

-     Es neesot pūķi redzējis? Sproggalvis sabozās. Ne vienam vien briesmonim esmu kokles spēlējis. Un vēl neviens nav spējis manai mūzikai pretī turēties…

-     Neplāties, puis! viņu brīdināja Austrenis. Var jau būt skaistas tās tavas dziesmas, bet Aušrine, dziesminiek, vēl skaistāka. Negribēs pūķis tev viņu atdot.

-     Jūs tik, vēji, viņu atrodiet! iesaucās dziesminieks. Un tad es izmēģināšu savus spēkus…

Un aizlidoja nerimšas brāļi uz visām četrām debesu pusēm.

Pirmais bija atpakaļ Rītenis. Nožļaukstēja zemē, no smaržu, krāsu un skaņu pārpilnības apreibis.

-     Aušrini neatradu…

Nākamais atrībināja Ziemelis, galīgi pārsalis, nosarmojušām ūsām, arī neko neatradis. Pēc tam pārguris, iesnas saķēris Dienvidvējš, kurš šķaudīt izšķaudīja, ka ne pēdu no pūķa un krustmeitas nemanījis. Visbeidzot atgriezās Rietenis.

-    Zinu gan, kur pūķis Aušrini paslēpis… Sēdies, dziesminiek, man spārnos ātrāk par zirgu aiznesīšu…

Un aizbrāzās četri brāļi, Dziesmi spārnos pacēluši, uz pasaules malu, kur augstā kalnā drūmā alā dirnēja pūķis…

Trejgalvis gan lūkoja Aušrini mīlīgiem vārdiem uzrunāt, tak viņa, stūri ierāvusies, klusēja vien.

-     Mīļā zinšu zinātāja, glaimoja pūķis, kāpēc neko nesaki? Tavs skatiens man būtu par zvaigznēm spožāks, viens tavs vārdiņš par lakstīgalas dziesmām skanīgāks… Kļūsti par manu sievu, un es visu pasaules zeltu tev zem kājām paklāšu…

Aušrine tik pasmaidīja, sevi par pūķa sievu iztēlodamās.

-     Muļķa radījums… Meklē par sievu kādu sev līdzīgu. Kas mēs ar tevi par pāri?

-    Ak tad es tev šķietu riebīgs? iešņācās pūķis.

-     Ne nu riebīgs, ne kā… Kādai jaunai pūķenitei varbūt pat skaistulis šķistos. Taču es esmu cilvēks.

-     Tā nav liela bēda, briesmonis aizturēja elpu, brašuļi ķēniņdēli pat vardes par sievām apņem. Un nekas dzīvo…

-     Mans vīrs būs tas, kuru Rietenis atvedīs, attrauca Aušrine, tā man jau pie šūpuļa solīts.

-     Kā vēlies, noburkšķēja pūķis. Pasēdēsi manā alā dažas nedēļas bez ēšanas, gan tad sirsniņa atmaigs.

Aušrine neatbildēja, tikām trejgalvis saritinājās blakus, acu no viņas neatraudams, nekur un nekad tāda skaistuma neredzējis…

Bet itin drīz laukā ieskanējās brīnumainas mūzikas skaņas, tā pati dziesma, kas iepriekš Rieteni bija saraudinājusi par tālu zemi, kuru vēl atceras putni… Sāka pūķis gan klausīties, tak arī no Aušrines acu nespēja atraut viena galva uz alas caurumu stiepās, otra joprojām daiļavā lūkojās, bet trešā grozījās te uz vienu, te otru pusi, nespēdama apjēgt, ko izvēlēties… Starp diviem skaistumiem trīņājās pūķis: brīnišķīga bija mūzika un Aušrine vēl brīnišķīgāka…

Te palīgā nāca nerimša Dienvidvējš: alā iemeties, sacēla putekļu mākuli un aizsedza pūķa skatienam meitenes seju. Vairs neviena nesaistīts, briesmonis izmetās laukā, kur Dziesmis par putnu dzimteni dziedāja. Jo arī pūķa dabā ir kaut kas no putna…

-     Dziedi vēlreiz! viņš lūdza, kad jauneklis apklusa.

Un atkal ieskanējās dziesma. Pūķis klausījās, spārnus

sakļāvis, ausis saslējis, un viņa sirdi sažņaudza ilgas pēc brīnumainās zemes.

-    Vai nezini, brašuli, kur ir tā zeme, par kuru tu dziedi? tas taujāja Dziesmim.

-    Tāltālu mākoņos, spēlmanis atteica. Tur, kur zvaigznes prot dziedāt un jūra pasakas teikt, kur Saule nogurusi iet dusēt un dievi svētkus svin.

Savēcināja pūķis spārnus un izgaisa debesīs, kā melna bulta aizzibēja. Nez, vai izdevās pūķim zemi atrast, kur savulaik viņa senči mituši, vai, kazi, kaut kur bojā gāja, bet savā tumšajā alā briesmonis vairs neatgriezās.

-     Esmu turējis tev pie šūpuļa doto solījumu. Rietenis bīdīja Dziesmi tuvāk Aušrinei. Atvedu precinieku. Pats staigāt neprot, uz muguras nēsāju. Iesmējās vējš un uzšāvās debesīs.

Ari pārējie trīs vēji aizlaidās, atstādami jaunos divatā lai padudina paši vien.

-     Vai tikai neesmu tevi jau agrāk saticis, ierunājās puisis.

-     Kur gan? Aušrine pasmaidīja.

-     Vai atminies tu biji zaļa liepiņa, es nerimša putniņš. Tavos zariņos lapoju, dziesmiņas trillināju.

-     Dziedāt tu skaisti proti, iesāņu skatienu uzmeta jaunuve, — bet vai arī mīlēt spēsi?

-     Kur gan tu, daiļaviņ, esi dzirdējusi, ka dziesminieks mīlēt neprastu! Šis aizsvilās. Uz rokām tevi nēsāšu…

-     Mani vēji uz rokām nēsā.

-    Visskaistākās dziesmas dziedāšu.

-     Dziesmas man putni dzied. Nepūlies, puisi, nejau to es no tevis gribu. Tikai tik, lai laimē un bēdās blakus būtu, lai nenodotu un neatstātu…

-     Neatstāšu es tevi, skaistulīt, neatstāšu, solīja Dziesmis. Par tevi mīļāku visā pasaulē neatrastu.

Te nu nenocieties piebrāzās Dienvidvējš.

-     Ātrāk, jauniķi, uz precībām vīkšies! Ceļosim mājās māte meitu gaida un nevar vien sagaidīt.

Nodejoja Aušrine un Dziesmis savas kāzas pats jauniķis par spēlmani bija, Rieteni par vedējtēvu, bet kā piepi sakaltušo meža raganu par vedējmāti aicināja. Sadrūmis sēdēja vedējtēvs blakus savai pāriniecei, bet, tiklīdziņ jauniķis līksmu polku uzrāva, pielēca no galda, satvēra vedējmāti un tik ņēmās šo dancināt. Nabadzītei, vēja staipītai, raustītai, visi kauliņi brakšķēja, zobi grabēja, galva trīcēja, tomēr prieks bija jaunību atcerēties. Panāksniecēs attecēja darbīgās laumes, baltas drānas sadāvināja, par līgavaiņa brāļiem purva velniņi saskrēja klaigāja un spieguļoja pa visām žogmalēm. Pati dieviete Austēja kāzās ieradās un, tā kā paskumji uz līgavu nolūkojusies, daudz laimes novēlēja. Taču kāzas bija un pāršalca palika ikdiena. Aušrine miesas vājumus un sirdssāpes dziedēja, nemiera māktajiem nākotni zīlēja un par tiem, kas dievu dusmas izsaukuši, aizbilda. Dziesmis visu ciemu ar dejām priecēja, citkārt žēlām dziesmām skumdināja. Bet sieviņas tēvs un māte bija veci vajadzēja art, sēt, māju labot. Sajuta Dziesmis, ka darbā raupji kļuvušie pirksti nejūt vairs kokļu stīgas izgrieza stabuli. Tomēr sirds ilgojās pēc tālām zemēm, jūras šalkoņas, jaunām sejām, jaunām balsīm, jauniem smaidiem.. . Nebija viņam, ciema mierā iestigušām, vairs no kā jaunas dziesmas radīt.

-     Iešu, kādu dienu, logā raudzīdamies, viņš sacīja sievai. Tāda dzīve nav priekš manis. Tāles aicina…

Skumju pilna viņā pavērās Aušrine.

-     Jau zināju, vienā vietā nenosēdēsi. Vai ļausi man būt par tavu klejojumu biedreni?

Vīrs brīdi padomāja.

-     Mīļā, dziesminiekam jābūt vienam. Tev arī būs par grūtu man līdzi ceļot…

Nopūtās Aušrine.

-    Tik un tā tev līdzi neietu nevaru tēti, māmiņu vienus atstāt. Nebēdā, Dziesmi, ja būtu laimes alkusi, pie parasta arāja izietu. Bet tu man sirdī iekriti, jo tev ir vēja daba…

Un, smaržīgas maizes klaipu aizsainī iesējusi, pavadīja vīru.

-    Es atgriezīšos, apskāvis sievu, apsolīja Dziesmis un devās ceļā.

Tovakar Aušrine sajuta zem sirds tādu kā savādu piesitienu jauna dzīvība klauvēja, pasaulē laižama.

Aušrine nebija domājusi, ka pasaulē vēl milži sastopami. Šis droši vien bija pēdējais gulēja pļavā, galvu uz paugura uzlicis, ar labo roku egļu skupsnu izgāzis, ar kreiso rudzus zemei piespiedis. Pēdējā stundiņa milzenim bija klāt, gulēja viņš, vaļā acīm debesīs vērdamies, kur gaiši putni ar vēju rotājās. Aušrine klusi piegāja, apsēdās blakus.

-     Varbūt varu kā palīdzēt? viņa piedāvāja.

Milzis, galvu nepacēlis, izdvesa:

-     Uzkāp man uz sejas. Gribu uz tevi paskatīties.

Aušrine piesardzīgi, milzi savainot bīdamās, uzrāpās uz

viņa un, degunā ieķērusies, nostājās tieši acu priekšā.

-    Vēji nav melojuši. Milzenis pasmaidīja. Tu tiešām esi skaistākā meitene pasaulē. Redzējis tevi esmu, nu varu mirt. Vēl tikai vēlētos tev svētību dot…

-     Man pašai nevajag. Labāk manam bērniņam, viņa palūdza. Puisītis būs.

-     Lai viņš būtu visstiprākais pasaulē, vēlēja milzis. Lai būtu varens, lai par karali taptu…

Droši vien milži neko citu tikai spēku prot vēlēt…

-     Paldies. Aušrine noglāstīja viņam vaigu. Lai tev vieglas smiltis…

Viņa norāpās lejā un piekļāvās milža rokai. Un sēdēja, līdz roka kļuva pavisam auksta. Raudāja ne tikai Aušrine visi dievi sanāca kopā pēdējo veco, dumjo milzi apraudāt…

Tikko Aušrines bērns iebrēcās, piesteidzās vēji, satvēra viņu un nu tik ņems šūpot, čučināt, ucināt!

-     Oho, kāds spēkavīrs! dudināja Dienvidvējš. Mazulis bija saķēris vēju aiz bārdas un spēcīgi parāvis. Tikko sauli ieraudzījis, bet, skat, kādus jokus jau taisa!

-     Nepurini tā bērnu! viņu sabāra Rietenis. Vēl taču pavisam mazs. Liec labāk atpakaļ pie mātes.

Dienvidvējš apguldīja mazuli, un vēji, ap jauno māti danci griezdami, sauca:

-     Uzaudzinājām tevi, uzaudzināsim tavu puiku ar'! Tu tik redzēsi, kādus krustvecākus viņam atradīsim viss ciems apskaudīs!

Un aizsvilpa uz visām četrām pusēm krustvecākus meklēt. Tikmēr Aušrine, ar grūtībām no gultas piecēlusies, ielēja koka trauciņā ūdeni un, buramvārdus teikdama, ņēmās raudzīt, kāda būs bērna nākotne. Ieraudzījusi sāpīgi iekliedzās un, valodu zaudējusi, pie šūpuļa pakrita. Tomēr piecēlās, atgriezās pie trauciņa. Rokās paņēmusi, ilgi vērās satumsušajā ūdenī, tad trieca trauku pret zemi. Bija skatījusi savu bērnu pieaugušu, par varenu karali tapušu, redzējusi, kā viņš ar zobenu cilvēkus kapā, zirga pakaviem mazus bērnus mīņā… Redzējusi ļaudis asaras lejam, viņas bērna vārdu uņ klēpi, no kura tas dzimis, lādam… "No kurienes viņš tāds?" nevarēja vien saprast Aušrine, rāmi gulošajā mazulī raudzīdamās. "Ai, vecais milzi, slikts izrādījies tavs vēlējums…"

Trīsošu roku nodzēsa sveci, ar siltu lakatu apņēma drebuļa pārņemtos plecu un, tāpat kā savulaik tēvs, nosēdās pie loga laumu lēmumu gaidīt… Drīz arī šīs atplakšināja un, brīdi čukstējušās, ierunājās.

Būs varenākais karalis pasaulē, sacīja viena.

-     Daudzas zemes asinīs slīcinās, piebilda otra.

-     Neko viņš nepaveiks, pārtrauca trešā. Māte viņu vēl mazu nožņaugs.

Ievaidējās Aušrine, tādus vārdus izdzirdusi. Vai tiešām nāksies savu bērnu nogalēt? Tik skaists, baltiem, cirtainiem matiņiem kā tēvs, zilām acīm kā māte, klusi dus šūpulītī… Piekļāva sev mazuli kā pasargāt gribēdama, kaut labi zināja: neviens viņam neko ļaunu nodarīt nevar, ja vien viņa pati… Tā arī aizsnaudās, pār šūpuli nolīkusi, līdz pamodināja izsalkušā mazuļa raudas… Pabarojusi, pārtinusi un atpakaļ šūpulī guldījusi, ķērās atkal pie zintīm. Tomēr, lai kad un kā uz dēliņa nākotni skatītos, redzēja vien asaras, asinis un postu. Visbeidzot, spoguli paņēmusi, redzēja tajā savu dēlu ceļam zobenu pār sievieti, kas apskāvusi turēja rokās bērnu. Viņa gan mēģināja ar savu augumu mazuli aizsegt, taču tas neglāba krita abi. Bet viņas dēls tālāk aizsoļoja, ceļa nemeklēdams, līķus ap sevi sēdams… Žēli iekliegušies, Aušrine metās pie Šūpuļa un sažņaudza mazuļa kakliņu. Kā dzelzs bija mātes rokas un ātra puisēna nāve. Bet blakus sabruka skaistākā meitene pasaulē sirds bija sāpēs pārplīsusi…

Ierastajā dzīvē atgriezies, Dziesmis reti Aušrini atminējās i tad kā sapni vai skaistu pasaku. Tomēr ne mazums dziesmu par skaistāko meiteni pasaulē sacerēja, tik ļaudis neticēja, ka tāda maz ir. Bet Dziesmis tik smaidīja, sava noslēpuma neatklādams, un spēlēja vien, līdz kādu dienu, žēli ievaidējušās, satrūka viņa kokļu stīgas. Ļaunu sajutis, griezās Dziesmis uz māju pusi. Turpat arī Rietenis grozījās skumjš un nosirmojis, nekā vairs no agrākās aušības.

-    Ak ta' vēl spēlē! pamāja krustmeitas vīram. Bet tavas sievas vairs nav.

Dziesmim elpa aizsitās.

-     Sēdies. Vēl reizi tevi nesīšu. Pēdējo.

Pārnesa Rietenis Dziesmi tur, kur uz Aušrines kapa liepiņa zaļoja. Bet tai blakus kārklu krūmiņš plauka tur viņu abu dēliņš apglabāts.

Ne vārda neteica Dziesmis. Izspēlēt savas sāpes nespēja kokles bija bez stīgu. I dziesmā izdziedāt nejaudāja. Tik pār kapu sakņupa un domās sauca dievus, lai apžēlo jel un par akmeni pārvērš.

Tik ne par akmeni viņu pārvērta dievi. Visu dzīvi dziedājušam, deva putna spārnus un balsi savicināja Dziesmis spārnus kā lakstīgala. Tik tagad nekur vairs no liepas zara prom nerāvās pogoja dienu, pogoja nakti, garāmgājējus skumdinādams. Bet vēji aizjoņoja uz visām četrām pusēm nevar tak pasaule uz vietas stāvēt… Tik pa retam atskrēja, krustmeitas un viņas dēliņa zarus pabužināja, stumbru paglāstīja, pasaku teica vai dziesmu izsvilpoja uz rokām nēsāt vairs nevarēja…

Justins Žilinsks teiksma par guĢi, duramo UN DZELZS CILVĒKIEM

Praiski saules zaķīši slidinājās pa bruņu izliekumiem, lēkāja no viena sejas aizsarga uz citu, skraidelēja pa važām un zobenu makstīm, bet spēji atrāvās, ja gadījās nokļūt uz baltajiem apmetņiem, kuros grūti izprotamu, tomēr jūtamu aukstumu dvesa melnie krusti. Pulks kustējās lēni kā karstu svinu lielgabalu lodēs starus lēja dienas vidus Saule, darīdama lēnākus kā zirgu, tā cilvēku soļus un nešķirodama, vai tas godājams bruņinieks, vai vienkāršs karakalps. Viens no jātniekiem gan arvien skaļi uzsauca: "Ātrāk!", taču reakcija uz viņa komandu kļuva ar katru reizi lēnāka un vienaldzīgāka. Te no viena, te cita karotāja lūpām aizvien biežāk paspruka pa īsam vārdam, kas pauda labpatikai un apmierinātībai gluži pretējas izjūtas. Un kā citādi lai būtu, ja abpus ceļam pletās mežs, kura lapotne izvārgušajiem ceļiniekiem varētu sniegt lielisku paēnu un atpūtu.

Beidzot tika pieņemts lēmums apstāties. Tiklīdz iztapīgi atskrējušie ieroču nesēji bija veikli izcirtusi biezo krūmāju, trīs pulku vadošie jātnieki, kas, pēc bruņām un ieročiem spriežot, nebija ierindas karotāji, iekārtojās mazliet attālāk no pārējiem. Novēlās vīna maisi, iešķindējās metāla kausi, kāds atminējās banālo in vino veritas, un ikviens klusi un kāri atspirdzinājās. Svelmes piesātināto klusumu pārtrauca kādam no trijotnes izsprukusi skaļa atrauga un nopūta:

-     Oh, cik labi…

Blakus sēdošais viņa bruņas rotāja bareljefs ar ērgli, kas nagos satvēris čūsku, pacēla darvas melnuma acis un iedūra izsmējīgu skatienu ceļabiedrā, kurš bija skaļi paudis apmierinājumu.

-     Tā vien šķiet, dārgais lord Douver, ka esat noguris no šīs pagānzemju svelmes?

-     ļums, baron Dolčet, viegli smieties. Mūsu zeme tādas svelmes nepazīst. Brīnums, kā pagāni te neizsūt paši savā sulā… Bet varbūt tādēļ Albionas vīri mēdz būt gari un plecīgi, nevis čokurā savilkušies kā brāļi no Eritrejas.

-     Bet jums, lord, nāktos būt piesardzīgākam ar izteicieniem, sarunā iespraucās trešais, kura vienīgā rota bija masīvs zelta gredzens ar mirdzošu dārgakmeni un zelta ķēde, kas turēja zobena maksti. Vai nezināt, ka sava tuvākā aizvainošana ir grēks?

-     Ak, piedodiet, godātais brāli Heinrih! Bet vārds nav zobens, lai barons netur ļaunu prātu. Un es, brāļi, arvien vairāk pārliecinos, ka nenest šai zemei mūsu Kunga gaismu būtu vistīrākais noziegums. Te ir tik daudz, ko darīt Kungam par godu, ka pietiktu ne vienai vien svētā dzīvei! ievirzīdams valodu citās sliedēs, attrauca par lordu nosauktais bruņinieks.

-     Un ko gan jūs, lord, tādu iesāktu? zobgalīgu skatienu uzmetis, painteresējās itālis.

-    Teiksim… Izcirstu šos ellīgos mežus, izbūvētu ceļus, celUi Kungam dievnamus, klosterus… Sludinātu Dieva vārdu!

-     To, godājamais lord, vēlētos ikviens… domīgi novilka brālis Heinrihs. Bet, kamēr šajā zemē būs kaut viens dzīvs pagāns, dievnami liesmos, klosterus izlaupīs un nerimsies pie stabiem piekalto brāļu vaimanas… Nu, sakiet, vai gan mūsu godājamā brālība nav mēģinājusi tiem Dieva vārdu sludināt ar labu? Bet sātana radības neko citu kā vien sātanu nepazīst… Māci vilku, cik gribi, tikpat uz mežu skatās…

-    Turklāt šī zeme, cienījamais lord, mudžēt mudž ne tikai no pagāniem tās meži ir pilni ar ļaunajiem gariem un citiem velniem un nez vai ļausies izcērtami. Bet tas jau ir nelabā vājums, ka bez cilvēka tas ir bezspēcīgs… Brāli I leinrih, vai es taisnību saku? pret ceļabiedru pagriezies, sarunu turpināja Dolčets.

Vācietis domīgi pamāja ar galvu.

-    O, jā, baron… Atceros, toreiz, kad vēl biju brāļa Hindera Kungs, dāvā viņam mūžīgu mieru! ieroču nesējs, devāmies karagājienā; atkal uz žemaišiem. Grasījāmies slepeni uzbrukt pilij, un, lai neviens netraucētu mūsu plānus īstenot, ikvienu, ko ceļā satikām, nācās iznīcināt. Gadījās arī kāds pagānu ciems neliels, māju desmit. Nolēmām, ka nav laika kristību piedāvāt, lūgšanas noskaitīsim vēlāk, kad neviens netraucēs. Bet, vai varat iedomāties: ciemu aizstāvēt metās ne tikai viri, bet arī sievas. Un tad, brāļi, teikšu, kā bija: ne vienam vien mūsējam šermuļi skrēja pār kauliem (bija jau novakare), kad pagānu burvis palīgā sasauca ļaunos garus… Saskrēja no meža visi tādi zvērādaini, ragaini vieni pa zemi, citi pa zariem un ka metās virsū… Plēst, kost, plosīt… Mēs gan bijām liels pulks, bet ciemam uzbruka tikai vīri trīsdesmit, citi aizsteidza uz priekšu. Zvēru pie mūsu Kunga brūcēm, līdz tam diez ko neticēju tenkām par ļauno garu spēku, bet toreiz domāju, ka dzīvs neatgriezīšos…

-     Ordeņa tēvi māca, ka pret pagānu draņķībām labākais ierocis ir nevis zobens, jo pārcirsts ļaunais gars atdzīvojas ar divkāršu spēku, bet gan lūgšana un krusta zīme.

-     Zinām, cienītais lord, šīs patiesības! Heinrihs atmeta ar roku. Domājat, mēs nemēģinājām? Ir krustus metām, ir pātarus skaitījām, ir svētās relikvijas rādījām nekas nelīdzēja, vienīgi svētās dziesmas tiem nepietika… Bet cik tu sadziedāsi, ja pagāni laiž bultas kā traki, un tad vēl nelabie dur. Līdz šim brīdim atceros, kā nabaga brālim Hansam lai Dievs viņam žēlīgs! kā tikai pārstāja svētās dziesmas dziedāt, tā gars tajā pašā mirklī pārkoda vēderu un ielīda viņa iekšās… Tā i palika kā maiss guļam, viss zili melns, laikam jau nelabais no iekšienes saēda…

-     Jūs tak to ciemu nodedzinājāt? ieilgušā stāstījuma nogurdināts, iejautājās Dolčets. Vai pagānus apkāvāt?

-     Nepaveicās arī bruņiniekam Ausvelim, ai, kā nepaveicās. .. Pacēla gars viņu augstu virs kokiem, un izlaida no nagiem… šķiet, nedzirdējis turpināja Heinrihs. Nokrita un sašķīda kā olas čaumala… bet brālītim Georgam dzīvam ādu nograuza…

-     Ei, brāli Heinrih, brāli Heinrih! iesaucās Dolčets. Un tomēr vai nodedzinājāt?

-     Vai tad jūs, baron, neredzat, ka brālim Heinriham ir smagi… Ka viņš grib atminēties visus par svēto patiesību kritušos brāļus… Labāk lūgsim Dievu par visiem, kas krituši tai briesmīgajā dienā, dievbijīgi nolaidis acis, teica Douvers.

-     Lūgsim Dievu! Itālis gan negribīgi, tomēr sakļāva rokas lūgšanai un sāka kustināt lūpas.

Pulciņu no jauna apņēma klusums, ko traucēja vien kukaiņu sīkšana un cilvēku sēkšana atpūtas brīdi daudzi izmantoja, lai nosnaustos. Brālis Heinrihs bija pavisam iegrimis atmiņās, to vien darīja kā šūpoja galvu un atkārtoja: "Cik briesmīgi… cik tas ir briesmīgi…" Lords Douvers tik tikko manāmi pievirzījās Dolčetam tuvāk un pusčukstus vaicāja:

-    Baron, vai jūs ticat, ka viss, ko brālis Heinrihs stāstīja, ir patiesība?

Itālis sarauca uzacis.

-     Nu, šīs puses mežos mēdz būt visādi… Bet es jums, lord, došu padomu. Ja uzbrūk pagānu gars necentieties mest krustu, skaitīt pātarus vai dziedāt… Baidos, ka tas neglābs. Velciet tik ārā ieroci un droši cērtiet uz pusēm vai kā citādi kā jums šķiet labāk… Bet, ja māc nemiers, pirms karagājiena apslakiet zobenu ar svētītu ūdeni vai ielejiet to blašķē vīna vietā.

-     Baron, bet Baznīcas tēvi māca…

-     Baznīcas tēvi, mans mīļais lord, māca daudz ko arī nenogalināt… ar acīm Douveru vai pie zemes pienaglodams, novilka itālis. Tomēr mēs te ierodamies ar uguni un zobenu. Vai kāds brīnums, ka šo vietu gari mūs nemīl?

-     Bet, baron, ar velna neradījumiem taču ir jācīnās. Ir…

-    Tieši to mēs, lord, arī darām. Tieši to arī darām. Bet tagad es jums piedāvāju atlikušo atpūtas laiku paklusēt un pameditēt. Ceļš tāls, dienas vidus garš, Albionas miglu te nebūs. Turklāt, ja nepaņemsiet savu durkli, jūs to pazaudēsiet, itālis apņēmīgi pārtrauca aizsākušos strīdu un aizgriezās, likdams saprast, ka vēlas, lai viņu netraucē.

-     Par kādu durkli jūs… nomurmināja Douvers, bet tūdaļ pamanīja, ka blakus zālē tiešām guļ viņa durklis. "Esmu aizmirsis paņemt, acīmredzot pēc tam, kad nogriezu vīna maisa saiti," ieroci sūnās rūpīgi slaucīdams, nodomāja bruņinieks.

Tādu mantu atstāt tiešām būtu žēl rūpīga, juvelieriski smalka ieroču kaluma paraugs, šķiet, izstaroja maģisku pievilkšanas spēku: stundām ilgi varēja noraudzīties, kā uz senām, nepazīstamām rūnām izdaiļotā asmens rotaļājas saules atspulgi, kā sidrabainās čūskas augums apvijas ap spalu un beidzas ar galvu, kurā acu vietā ielikti divi draudīgi iesārtu gaismu izstarojoši rubīni. "Aizsapņojos…" domās pasmaidīja lords, lūkodamies, kazi, izdosies interesanto sarunu turpināt. Bet zobena brāļi, šķiet, priekšroku deva atpūtai: abi ceļabiedri, pret koka stumbru atspiedušies, svētlaimīgi snauduļoja, tādēļ arī lordam neatlika nekas cits kā iegrimt koka sniegtās atpūtas veldzē. Nopūties viņš iestūma durkli maksti un atzvēlies aizvēra acis.

Uhuhuhhh! šajā ņurdienā ietilpa viss: dusmas, naids, niknums un bezcerība.

Guģis jau sen bija vērojis, ko dzelzs cilvēks iesāks ar skaisto duramo, un cerība, ka atstās to guļam zemē, bija tik liela, tik īsta… Bet tagad te tev nu bija! paslēpa, iebakstīja kaut kur sevī un neizlaida ne skaņas. Pamanījis savādo ļaužu kopu atpūšamies, kauks jau kopš pirmā acumirkļa nebija spējis atraut acis no spožā duramā… ļāatzīst, te netrūka arī citu interesantu lietu, tomēr lielākā daļa no tām bija vai nu ļoti lielas, vai gandrīz parastas tādas varēja atrast arī Pagirē… Taču duramais, raug, būtu tieši priekš viņa aiznest uz Kaukukalni tādu laupījumu… Oho, kā Pukis viņu apskaustu! Turklāt vienīgi tā viņš varētu pārliecināt savējos, ka redzējis dzelzs cilvēkus. (Ka te apstājušies tieši viņi, Guģis nešaubījās. Ikvienam, kas kaut reizi dzirdējis vecā Urķa stāstus, tūdaļ būtu skaidrs, ko saticis. Atbilda itin viss: ceļinieku mirdzošās krūtis, drānas baltas un plānas kā lapseņu ligzdu sienas…) Bet ko tagad iesākt? Vai tiešām duramais ir neglābjami zudis? Guģis vēlreiz paraudzījās visapkārt, cerēdams atrast kaut ko tikpat neparastu, tomēr skatiens nekur neaizķērās. Klusi un uzmanīgi, gluži kā pa sūnām lienošs zalktis, Guģis pielavījās vēl tuvāk snaudā iegrimušajam cilvēkam. "Ehē… Tur taču rēgojas duramā galva," ieraudzījis, ka uz duramā redzētais mirdzošais dzīvnieks tagad līdz pusei izlīdis no dzelzs cilvēka izauguma, nopriecājās kauks. Atkal viss likās gluži vienkārši: jāpagrābj tik duramais un jāņem kājas pār pleciem… Bet vai tā tiešām ir duramā galva? Un ja nu noburta odze? Ja nu dzeļ? Tādi un līdzīgi jautājumi nogruva pār Guģi, kurš bija pamanījis dzīvnieku spīdinām divas sarkanas acis. Pacēlis no zemes vicu, piesardzīgi pabakstīja vienu aci nekas nenotika. Kauks vairs ne mirkli nešaubījās tad jau labāk apsvilināt nagus nekā atgriezties bez laupījuma, turklāt vēl tāda laupījuma! Dziļi ievilcis elpu, spēra dažus izšķirošos solīšus un sagrāba duramo. Bet, ak vai, pirmais mēģinājums tikai ļāva pārliecināties, ka kātam apvijies dzīvnieks nav noburts un kost negrasās, toties… tik viegli ārā līst duramais vis negribēja. Kauks aiz piepūles pat iesprauslājās.

Piepeši Douvers sajuta vieglu piesitienu kājai.

"Kas tā par velna būšanu?" acis atvēris, viņš aiz pārsteiguma sastinga: mazs, pelēku zvērādu apmetis radījums mirdzošām, spriganām ačtelēm acīmredzot bija nemanīts pielavījies un nu centās izraut no maksts viņa durkli!

Lords ar vienu roku izberzēja aci, tomēr redzējums neizgaisa. Radījums lēni un piesardzīgi, tomēr neatlaidīgi tīkoja pēc viņa mantas. Visbeidzot ierocis padevās un lēni izslīdēja no maksts. Varēja dzirdēt klusu "uf uf'. Radījums sajūsmināts skatījās uz iemirdzējušos asmeni. Douvers atguva sajēgu un mēģināja zagli veikli satvert, taču tas izveicīgi pagriezās, un lorda delnai trāpīja durkļa asmens. Bruņinieks sāpēs iekaucās, toties radījums, neizlaizdams no rokām par sevi tikai nedaudz mazāko laupījumu, ielēca tuvākajā krūmā, un bruņinieks viņu vairs neredzēja.

-     Lord, kas jums notika? acis atvēris, iejautājās Dolčets un, uzmetis skatienu biedra paceltajai rokai, brīnījās:

-    Asinis? Iegriezāt?

-     Nē… Jūs, baron, neticēsiet, bet man uzbruka…

-     Kad? Tagad? Kas?

-     Nezinu…. Gnoms, rūķis, gars…

-     Kas par garu? Kāds rūķis? Cienījamais lord, vai tik jums galva nav saulē pārkarsusi? Varu ieteikt: ja vien nav jācīnās, nekad nejājiet ar bruņucepuri galvā.

-     Baron, es nejokoju! Man patiešām uzklupa rūķis, turklāt nozaga durkli.

-    Ak, lord, ne jau man jūs mācīt, tomēr nevajag tik ļoti ticēt brālim Heinriham. Varbūt tas bija zvērs? Žurka, sesks?

-     Tas nebija zvērs. Vai esat jelkad redzējis zvēru, kura kodumi atstātu tādas pēdas kā dzelzs? Turklāt kur tādā gadījumā palicis mans durklis?

-     Brāļi, laiks doties ceļā! strīdu pārtrauca brālis Heinrihs. — Komtūrs Rilke mūs nogaidīsies.

-     Atpūta beigusies! iesaucās Dolčets. Stāties gājienam! Veikli!

Nošķindēja ieroči, ieskanējās važas, attālāk sēdējušie ieroču nesēji pieveda zirgus un palīdzēja bruņiniekiem tajos uzsēsties. Joprojām asiņojošo Douvera plaukstu pārsēja ar baltu audekla gabalu. Lords nolēma vairs nevienam par uzbrukumu nestāstīt arī viņam pašam neticamais notikums sāka šķist tikai īss un dīvains sapnis, un, ja nebijis asiņojošās rokas un tukšās maksts, viņš droši vien būtu noticējis, ka rūķis, gnoms, dvorfs (vai vienalga, kā to zaglēnu sauktu) bijis tikai brāļa Heinriha atmiņu saviļņotās fantāzijas auglis.

"Vai tu re, kādu kņadu sacēlu!" nevarēja vien nobrīnīties Guģis, redzēdams, ka pēc viņa pazušanas krūmājā visi dzelzs ļaudis pēkšņi pielēca kājās un sāka skatīties apkārt, vākt mantas, bet tas, kura duramo viņš tagad turēja, kaut ko skaļi skaidroja, ar savainoto roku rādīdams te uz sevi, te krūmiem. "Acīmredzot tas duramais ir kaut kas īpašs," galu galā nosprieda kauks un, nolēmis, ka ilgāk te kavēties būtu bīstami, caur krūmu biežņu devās dziļāk mežā.

-    Ko tu tur nes? O! Kur ņēmi??? Parādi! Ai! Negrūsties, čūskas novalka!

-    Paej malā, man nav laika! Guģis pat nepaskatījās uz Puki, kas pārsteigts turpināja berzēt sasisto vietu.

-    Kaut tu sprandu nolauztu ar saviem dzelžiem! tas, vēl ar dūreli piedraudēdams, novēlēja.

-    Kaut tu atrastu un piededzinātu! — aizjoņodams atsmēja Guģis.

Ceļu aizšķērsoja sīka upīte smilšainiem krastiem. Kauks mēģināja nesamo saņemt ērtāk nāksies lēkt no akmens uz akmens. Pirmie trīs akmeņi nebija slideni, bet ceturtais…

-    Zaķa spira!!! sajutis, ka pasaule pēkšņi apmetas kājām gaisā un stāvus sacēlies upītes ūdens gāžas tieši degunā, tik tikko paspēja iekliegties Guģis.

-    Ha hā! Lempis, lempis! to redzēdams, spiedza Pukis.

Pagaidi, puķaini, nebūtu man svarīgāku darīšanu, pārbaudītu tava paura cietumu! sapurinājis izspūrušos matus, kauks nomurmināja un ņēmās skatīties kur tad laupījums?

Duramais nekur nebija pazudis un rāmi gulēja upītes dibenā. Guģis abām plaukstām satvēra duramā galu un stiepa tik uz otru krastu. Akmeņi viņu vairs neinteresēja — zebiekstes kažociņš galīgi izmircis, tātad saudzēt vairs nebija ko. Izbridis no upītes, viņš sprauslādams un skurinādamies ienira krūmājā, kas klāja sengultni.

Vecais Urķis sēdēja, pret izcilni atspiedies, un snauduļoja pavasara Saulē. Viņa skaidro seju neaptumšoja ne mazākais nemiera mākonītis, un sirmie, pār zaķādu izpiņķējušies mati tik tikko dzirdami sanēja, kad tiem cauri laidās vēja vēsma, viegla kā zīlītes spalva. Šādā brīdī neviens bez nopietnas vajadzības neuzdrīkstētos Urķi traucēt. Kauki jau sen runāja, ka vecais vairāk nekā ar dzīvajiem mēdzot sarunāties ar sentēvu veļiem, tomēr, ja atgadījās nelaime, piemeklēja bēdas vai rūpes, visi nez kādēļ steidza saņemt viņa padomu, viņa pamācības. Kauki veco Urķi cienīja arī tādēļ, ka vēl atcerējās laikus, kad bez viņa vadības neiztika nevienas medības, neviens gājiens uz cilvēku rijām… Neviens vēl nebija aizmirsis, un, ja kāds aizmirsa, tam atgādināja, ka tikai Urķim jāpateicas par to, ka, aukstajā ziemā draudot badam, viņš izglāba savējos, ieteikdams iet pie cilvēkiem strādāt. Ikviens gan saprata, ka zagt no vieniem un nest citiem nebija nekāds labais darbs, bet ko tu padarīsi… Toties kā garšoja četru kauku pārnestais maizes klaips, kā noderēja rāceņi…Tādēļ, lai ari jau kādi desmit Saules loki bija apritējuši, kopš kaukus gājienos un darbā veda

Snarķis, Guģis pirmo, ar ko dalīties savā nemierā, metās meklēt sirmo Urķi. Uzmanīgi pienācis klāt, viņš patrina kāju gar zemi, cenšoties iečirkstināt kādus akmentiņus, iečaukstināt sauso zāli… Bet, ak vai, Urķa plakstiņi pat nepakustējās.

-    Vecotēv… Guģis klusi iečukstējās. Vecotēv… bilda nu jau skaļāk, līdz beidzot iekliedzās: Vecotēv!.

-    Ak… Kas? Ā, Kuķa puika… Tad nu gan nobiedēji… Nobiedēji vectēvu… Domāju, kāds sesks… Bet man duramā nekāda nav… Tā es domāju… Domāt ir labi…

-    Atvainojiet, vectēv, ka iztraucēju jūsu snaudu, bet es netālu no Pagires redzēju dzelzs cilvēkus…

-     Ko tu saki… Skaties tu man… Ak dzelzs cilvēkus… Atgriezušies… Tas nav labi… Nepavisam nav labi… Nav labi tie dzelzs ļaudis… Nepavisam nav labi… Bet, vai zini, cilvēki vispār nav labi… Cilvēkiem nepatīk kauki… Rijās ar spriguļiem sit… Un pat cilvēku kaķi knēveļi tādi! neļauj mierīgi dzīvot… Tomēr dzelzs ļaudis ir vēl ļaunāki. Tie dedzina viņējo mājas, iznīcina sējumus… Nav labi tie cilvēki, nav, tomēr grūti ķauķiem būtu bez cilvēkiem, ļoti grūti… Vajadzētu pateikt Snarķim… Vajadzētu gan… jā, jā… ai, kā vajadzētu…

-     Snarķa nav. Aizveda vīrus medu kāpt. Teica, būs atpakaļ tik ap Saules rietu.

-    Tas nav labi, ka Snarķa nav… Nepavisam nav labi… Cik reižu neesmu teicis ja neesi, tad vismaz dod visiem zināt, kur tevi var atrast… Ak, grūti laiki pienākuši. Kauks uz kauku vairs nevar paļauties. Viens čiepj vienam cilvēkam, otrs čiepj no tā, priekš kura čiepts… Un tad vēl gadās, ka kauks no kauka… Ak, kādi laiki, kādi tikumi…

-     Es arī viņiem duramo nočiepu!

-     Duramo?.. Skat, kāds tu drosminieks… Nu, pastasti, pastāsti… Varbūt parādīsi?

-     Re!

-     Oho! Vecā kauka acis iemirdzējās. Skaists duramais… Ļoti skaists… Cilvēki tādus duramos par zobeniem sauc… Droši vien labi cērt… Vai redzējies, kāds tas mūsu Guģis… Apķērīgs puika… Zobenu nočiepa… Dzelzs cilvēkam nočiepa… Tā vienkārši,-caps, un nočiepa… Hi, hi… Nočiepa… Caps, un nočiepa… Urķis ķiķināja, šūpoja galvu un atkārtoja: "Caps, un nočiepa… Vienkārši caps, un nočiepa… Hi, hi… Nočiepa…"

Guģis gan centās klausīties godbijīgi kā nekā vecākais ģimenes loceklis -, tomēr beidzot neizturēja.

-     Bet, vectēv, ko mēs iesāksim???

-     Ar ko… Caps, un nočiepa… hi, hi…

-     Ar dzelzs cilvēkiem!

-     Bet ko gan tu iesāksi?.. Nočiepa… Vai Snarķim sacīji?

-     Nē, vecotēv. Es taču teicu, ka Snarķis ar vīriem medu kāpj.

-    Aktā… Jā, jā… Medu… Hi… Nočiepa… Nu, ies viņi un aizies… Tā ari ies un aizies… Cikš, čikš, čikš, un aizies…

-     Vecotēv, bet viņi aizies uz Pagiri.

-     Ak, jā… Pagire… Skaista tā Pagire… Un ari cilvēki tur nav tik ļauni… Rijās kaukus ar spriguļiem nesit, kaķus aizdzen… Ziemā maizīti iedod… Labi tie Pagires cilvēki… Varbūt neaizies?

-     Aizies, vecotēv, aizies! Tas ceļš taisni uz Pagiri ved.

-    Tad jau vajadzētu kādu uz Pagiri aizsūtīt… Ļaudis pabrldināt… Pasacīt, lai zina… Varbūt maizīti palūgt… Ak… Sen, tik sen maizīti neesmu ēdis… Tik sen… Večuks nočāpstināja lūpas. Visu laiku tikai žurkas un zaķi, žurkas un zaķi… Bet Snarķi gan derētu pagaidīt, sapulci sasaukt, apspriesties… Lai gan kauki nav cilvēku draugi rijās ar spriguļiem sit, klētīs kaķus uzrīda… Nav vis draugi, nav vis…

-    Vecotēv, ja mēs te ilgi apspriedīsimies, dzelzs cilvēki var nodedzināt, apkaut Pagiri tā, ka viņi pat attapties nepaspēs.

-    Ko tu teici? Nav labi… Nepavisam nav labi… Vajadzētu Pagirei palīdzēt… Ļoti vajadzētu… Bet ja Snarķa nav… Tur labi ļaudis, rijās kaukus…

-     Ko tad lai mēs, vecotēv, iesākam??? Guģis uzdrošinājās viņu pārtraukt.

-    Kurš gan varētu līdz Pagirei aizskriet… Es esmu vecs… Man jau grūti… Jā,jā… grūti… Pagiretālu… Un ļaudis tur…

-    Es varu, vecotēv, es! Āre, vēl Puki manīju apkārt slaistāmies, paņemšu šo ar' un aizskriešu, Pagiri pabrīdināšu, lai vismaz paslēpjas.

-     Nē… Puika… Tā nebūs labi… Viens lai diebj uz Pagiri cilvēkus brīdināt… Varbūt vēl maizīti dabūs, bet otru pie Snarķa sūti, lai nāk mājās apspriesties… Varbūt vajag Pagirei palīdzēt… Jā, jā… Ļauni tie dzelzs ļaudis, ļauni… Citiem cilvēkiem pāri dara, pušu cērt, dedzina… Nebūs Pagires, nebūs ir ķauķiem maizītes… Skrien, puika, skrien…

-    Skriešu, vecotēv, tūdaļ pat skriešu. Tikai Puki pasaukšu, lai Snarķi iet meklēt.

-     Un lai pasaka Snarķim, ka tūliņ pat sapulce saucama, kaukuvīri pulcējami, varbūt Pagirei palīdzēsim…

Guģis strauji palocījās pret vectēvu un, paņēmis duramo, ko, izrādās, saucot par zobenu ("Jocīgi skan zo-b-ens… Ne tur zobs, ne tur ēna… Ne šis, ne tas…"), un, saukdams: Puki! Puki! -, aizsteidzās atpakaļ.

-     Ko brēc kā uzdurta zebiekste? Pukis, šķiet, vai no zemes izlīda.

-    Vai tu zini, uz kurieni Snarķis ar vīriem aizgāja? painteresējās Guģis.

-     Teica, pie ciņa…

-    Tad skrien pie ciņa, atrodi Snarķi un ved šurpu! Urķis sapulci sasauc. Pasaki, ka dzelzs ļaudis atgriezušies, uz Pagiri iet. Ir kaut kas jādara.

-     Vai tu redzējies… Skrien, atrodi, pasaki… Ret pats, vēderu izgāzis, nabu, vai, kasīsi?

-     Prauls tu nederīgais! Es steidzu uz Pagiri cilvēkus brīdināt….

-     Ila, ha… Lai tevi kaķim atdod, ko spēlēties…

-     Es tev atdošu! Guģis palēcās un iegāza Pukim pa ausi.

-     Ak tu, sumbra pimpis! Pukis ieķērās Guģim pinkās.

-     Kas te notiek? Ak, jus, neģēļi, žurku mocītāji… Guģi, vai es tev neteicu uz Pagiri steigties!

Guģis aiz izbrīna pat pretinieku atlaida. Te jau stāvēja gluži cits Urķis vecais kauks bija izslējies, iztaisnojies, sasprindzinājis spēkus, acīs mirdzēja apņēmība, pieredze, attapība…

-     Viņš vainīgs vecotēv! Pukis man neklausa, neiet Snarķi saukt…

-     Puki, ātri skrien Snarķi meklēt! Tūdaļ pat! Vajag taču Pagires ļaudīm palīdzēt… ai, kā vajaga… Guģi, tu arī netūļājies… Skrien pār celmaini, uzmanies no lapsām, nes līdzi duramo…

-     Labi, vecotēv, katrā ziņā! Un abu kaukēnu muguras izzuda krūmos.

-    Ak, tie puikas… — Vecais kauks klusībā nopūtās. Cilvēkiem jāpalīdz, bet viņi viens otram pinkas retina. Tak viens Saules loks līdz vīriem, bet viņi pinkas retina… Kas par laikiem, kas par tikumiem… viņš murmināja zem deguna, nemierīgi riņķodams… Snaust vairs negribējās.

Nemitīgā šūpošanās seglos un pat uz pievakari neatslābstošais karstums vilka ceļiniekus uz snaudu. Vairs nespēdams lēno gaitu izturēt, barons Dolčets pasteidzināja zirgu un aizauļoja uz gājiena aizmuguri cerēdams lēnākos ja ne pamudināt, tad vismaz sodit. Douvers pievirzīja savu zirgu blakus brālim Heinriham un piesardzīgi uzsāka:

-    Godājamais brāli?

-     Jā.

-    Godājamais brāli, kad atpūtāmies, jūs stāstījāt, ka jūsu pulkam savulaik uzbrukuši gari. Vai starp tiem gariem nebija arī tādi mazi… nelieli radījumi, kādus manā dzimtenē sauc par dvorfiem, gnomiem, rūķiem…

-     Kādi radījumi, brāli, kādam pulkam?

-     Nu, par ko jūs stāstījāt, kad bijām apstājušies atpūsties… Ka gribējāt nodedzināt pagānu ciemu, bet pagānu burvis saaicināja palīgā Žemaitijas mežu ļaunos garus… Vai starp tiem nebija arī tādi mazi, pelēki, mirdzošām acīm?

-    Ak, godājamais lord… Tur bija tik daudz visa kā, tiešām neatceros… Nagaini, ragaini, vieni pa zariem atskrēja, citi pa zemi…

-    Tad nebija?

-    Grūti man, brāli, atcerēties… Ļoti grūti. Sen tas bija. Daudz brāļu krita. Kungs, dod viņiem mūžīgu mieru!

-    Mūžīgu mieru… nomurmināja Douvers, ar piešiem zirgu mudinādams.

-     Kustieties reiz, jūs, resnās pakaļas! no pulka aizmugures skanēja barona Dolčeta izmeklētā lādēšanās.

Douvera plauksta noslīdēja līdz zobena spalam… "Ai! Velns lai parauj!" sajutis, ka brūce joprojām sāp, domās niknojās brits. Ja tuvākajā laikā nāktos cīnīties…

Ēnas pamazām stiepās garākas.

-     Vai! Kāds dzīvnieciņš!

Kauks atlēca atpakaļ, taču tūdaļ nomierinājās. Vecais Urķis, kurš tik vieglu roku bija viņu aizsūtījis pie cilvēkiem, droši vien nezināja vai varbūt bija aizmirsis, ka Guģim vēl nekad nebija nācies tuvāk ar tiem saskarties. Tā nu, laikam ritot, bija iegājies, ka kauki cilvēkiem rādījās tikai tad, ja radās nopietna vajadzība, turklāt tikai pieaugušie. Vai mazums ko tie lielmaņi var iedomāties ņems vēl un iesprostos saviem bērniem par rotaļlietu. Jāpiebilst gan, ka arī pieaugušie kauki nebija lielāki par mazākajiem cilvēkbērniem, taču viņi prata cīnīties un, ja vajadzēja, arī burt. Pietika ar seska spalvu kumšķi un zaķa spiru (bez šiem diviem piederumiem kauki nekur negāja): ja patrina tos vienu pret otru un teica: "Bezdu bezdu bezdu purpt," izplatījās tik pretīga smaka, ka jebkurš ienaidnieks kauku lika mierā, toties jo mudīgi metās aiz tuvākā krūma. Arī Guģim bija maisiņš ar zaķa spirām un aiz jostas aizbāzts seska spalvu kumšķis, tomēr kauks nolēma nesteigties. Viņa priekšā stāvēja cilvēcene, turklāt tā bija cilvēcene bērns, kas, lai arī par viņu augumā krietni lielāka, šķiet, bīstama nebija.

-     Kas tu tāds esi? viņa atkal pavēra muti.

Nekāda labā sajūta gan nav, ja tev gluži vai cauri raugās zilas acis,tik lielas kā mežakuilim.

-     Nebaidies, es tev nedarīšu pāri… Nāc šurp! viņa kaut ko sniedza izstieptā plaukstā.

"Hmm… Nedarīsi pāri… Tā tik vēl trūka, lai es ļautos, ka cilvēkbērnele dara man pāri!" Lai arī kauku un cilvēku valodas nedaudz atšķīrās, Guģim nebija grūti viņas teikto saprast. Tomēr viņš nolēma neļauties plaukstas satura vilinājumam notiekošais pārāk atgādināja rotaļu, ar kādu pats dažkārt centās pierunāt pelēnus… Turklāt viņš taču nesa svarīgu ziņu, tādēļ, gribēdams izskatīties vīrišķīgāks, izdarīja tā, kā bija redzējis rīkojamies dzelzs ļaudis, atbalstīja duramo pret zemi ("Kā viņu tur… zo-bens… Mēli var izmežģīt…") un atspiedās pret to abām rokām. Viegli sarauca pieri tik, lai abas uzacis satiktos tad lēni, skaidri un izteiksmīgi sacīja:

-     Šurp nāk dzelzs cilvēki.

Bet, ak vai, cilvēcenīte šo svarīgo ziņu acīmredzot nesaprata. Viņa nobrīnījās, savēcināja rokas un iegavilējās:

-    Ai, tu esi arī runājošs dzīvnieciņš! Ko tu teici?

Guģim ļoti sagribējās nospļauties tā, kā vīri to dara

reizēs, kad kaut kas neizdodas. Bet pieaugušie bija mācījuši, ka tas nav pieklājīgi, it īpaši šādā gadījumā. Tādēļ viņš atkārtoja:

-    Šurp nāk dzelzs cilvēki. Jums jābēg. Saproti? Jābēg! Un Guģis mēģināja parādīt, ko nozīmē bēgt.

Runājošs un skraidelējošs dzīvnieciņš tas cilvēcenītei acīmredzot bija par daudz. Spiegdama: Mamma, māmiņ! Nāc paskaties, ko es satiku! viņa metās uz tuvākās ēkas pusi. Kā viņai, tā visam sieviešu dzimumam domās vairākkārt novēlējis, kaut viņas nogrimtu purvā kā lapsas, kauks tomēr lēnītēm vilkās nopakaļus.

-     Godātais lord…

Douvers atskatījās.

-    Godātais lord, barons vēlas ar jums apspriesties, ko iesākt, ierunājās atsteidzies ieroču nesējs.

-    Āā… Jā, protams. Bruņinieka apziņu sasniedza tikko noskanējušie vārdi: "Pulks, stāt!" un viņš beidzot atguvās no snaudas.

-     Esiet tik laipns, sekojiet man…

-     Nū! brits paskubināja zirgu un aizrikšoja uz pulka aizmuguri, kur jau bija kā Dolčets, tā arī brālis Heinrihs. Viņiem pa vidu lords ievēroja stāvam divus karakalpus, kas savus šķēpus badīja kāda vīra mugurā. Tas, kā jau zemniekiem ierasts, bija ģērbies vienkāršā linu kreklā un biksēs.

-     Lieliski! viņš izdzirda aurojam Dolčetu. Tātad šitas kuces bērns saka, ka tālāk ceļa neesot? Bet atļaujiet prasīt, kur tad tas paliek?!

Blakus stāvošais brālis, kas acīmredzot kaut cik pieprata vietējo valodu, mēģināja veidot vārdus, tulkojot zemniekam barona jautājumu. Tas pacēla acis un kaut ko atbildēja. Mūks pievērsās baronam un sacīja:

-     Jūsu augstība, šis pagāns apgalvo, ka tālāk ir purvs. Šogad bijis lietains pavasaris, tāpēc to pāriet nav iespējams.

-     Pagaidiet, pagaidiet, iejaucās Douvers, kur jūs viņu atradāt?

-    Viņš, milord, mežā lika cilpas, un mēs noķērām.

-     Lūk, kā, šķiet, nobrīnījās Douvers. Saki, cilvēk, viņš vērsās pie zemnieka, vai ir ceļš apkārt purvam? Riņķī?

Brālis tulks atkal kaut ko nomurmināja vietējā valodā. Cilvēks samirkšķināja acis un sasprindzināja spēkus, cenšoties slēpt nevēlēšanos atbildēt, tomēr, sajutis nopietno mudinājumu šķēpu smailes pie muguras -, atkal ierunājās.

-     Ir, mūks iztulkoja, bet liels līkums, un pa ceļam ir liels ciems.

-     Hmmm… novilka lords.

-     Paprasi, cik ilgi tas līkums jāiet, painteresējās Dolčets.

-     Krietnu pusi dienas, baron, viņam iztulkoja atbildi.

-     Nu, godājamie bruņinieki, tas nav daudz, nopriecājās itālis.

-     Bet, baron, jūs esat piemirsis mūsu gājiena slepenību! iebilda brālis Heinrihs. Pulku neviens nedrīkst redzēt… Jūs nepazīstat pagānus tie ir kā žagatas: viens divi un visa pasaule zinās par mūsu ierašanos.

-     Sakiet, godājamais brāli Heinrih, vai mums ir izvēle? Vai jūs jāsiet pār uzplūdušo purvu? Vai kājinieki to pāries? Un kur tad vēl vezumnieki?

-     Bet, baron, ja mēs iesim caur ciemu, no gājiena slepenības nepaliks ne smakas. Tuvumā esot pat mežoņu bajāra pils. Kazi, var pat uzbrukt…

-    Ciems slepenībai nav šķērslis… īgni novilka Douvers.

-     Kā tā? nobrinījās brālis Heinrihs. Pagāni, kā zināms…

-     Var taču izdarīt tā, lai no ciema ziņu neviens neiznestu…

-     Es lordu sapratu, plēsonīgi pasmaidīja Dolčets un atkal pievērsās sagūstītajam cilvēkam. Cik liels ir tas tavs ciems?

-    Viņš saka, kādas piecpadsmit mājas, jūsu augstība.

Dolčets lepni pārlūkoja pulku, lordu Douveru, brāli

Heinrihu, tad pacēla galvu, lai paraudzītos, cik tālu Saule, un teica:

-     Vēlreiz precizē, cik laika vajadzēs, lai tiktu līdz ciemam…

-     Pusi dienas, jūsu augstība, bet pagāns saka, ka ceļš tik un tā vedīs pār purvu… Tikai mazāk staignu…

-     Saki, pār purvu… atkal iejaucās brits. Lieliski! Viņš no siksnai piestiprinātā naudas maka izņēma lielu zelta monētu. Pasaki tam cilvēkam: ja aizvedīs līdz ciemam, dabūs šo te, bet, ja maldinās pats savām rokām rīkli pārgriezīšu. Vai saprata?

-     Jā, jūsu gaišība.

Cilvēks drūmi pamāja ar galvu.

-    Vediet viņu uz priekšu, lai rāda ceļu! jau zirgu pagriezis, uzsauca Dolčets.

-     "Kungs Jēzu Kristu, pasargi mūs no ļauna…" Douvers izdzirda murminām brāli Heinrihu. Lords izbrīnīts paraudzījās uz vācieti. Ne no šā, ne no tā atkal iesāpējās savainotā plauksta.

Ēkas durvīs parādījās jau pieaugusi cilvēcene liela kā kalns. Guģis ievēroja, ka cilvēcenei augšpusē bija divi uzkalniņi gluži kā kaukēm… Iedomājoties, kā mazie kaukēni zīž no mammu krūtīm pienu, viņam prātā iešāvās palaidnīga doma: "Oho… viena tāda varētu vai visu Kaukukalni padzirdīt… Tikai kā lai tik augstu uzkāpj…"

-     Kas ir, Saulīt? Cilvēcene nepārprotami vērsās nevis pie viņa, bet gan pie mazās cilvēcenītes.

-     Māmiņ, māmiņ… Te ir dzīvnieciņš, mazs, runājošs dzīvnieciņš…

-     Kur, mazulīt?

"Paskaties lejup, lamza!" saskaities domās norādīja Guģis.

-     Raug, kur te, drusciņ zemāk.

Cilvēcenei aiz brīnumiem vai acis izsprāga. Šķiet, Guģis, atspiedies pret šito… kā viņu tur, ak, zobenu… tiešām izskatījās lieliski, it īpaši jau tad, kad sveicinot palocīja galvu.

-     Tas tik ir joks! Kauks uzmācas?! izdvesa cilvēcene. Saulīt, mīļā, vai viņš tev neko nenodarīja, vai iekost nemēģināja?

"Ducis sesku un viena zebiekste!" Guģis vai no ādas lēca ārā un centās vēlreiz pateikt svarīgo ziņu.

-     Dikti godājamā cilvēcene, kauks viņu uzrunāja, cik vien pieklājīgi mācēdams. Es esmu atnācis šurp, lai paziņotu, ka uz jūsu ciemu nāk liels dzelzs cilvēku pulks.

-    Vai tu redzējies, viņš patiešām runā! Guģim sāka aizvien vairāk nepatikt cilvēku mūžīgā brīnīšanās. Ko tu, maziņais, teici?

-    Mammu, mammu, ko tur Saulīte atradusi? atskanēja vēl kāda balss.

Guģim tā nepatika, un kauks sāka justies nemierīgi. Pat tik svarīga ziņa kā šī vairs nelikās pietiekami nozīmīgs iemesls skaidroties ar šiem lielajiem radījumiem, kas acīmredzot jau kopš dzimšanas bija dumji kā aļņi. Tomēr briesmu nojauta izrādījās maldīga, jo no ēkas izskrēja vēl viens cilvēkbērns tikai šis jau vairāk līdzinājās vīrišķa dzimuma būtnei.

-    Tas tik ir joks! Kauks!! īsts, dzīvs kauks! Mammu, mammu, iedod man viņu!

-     Rīti, neaiztiec! Iekodīs vēl. Viņš grib kaut ko teikt bez iemesla kauki mums nemēdz rādīties.

"Vismaz viens prātīgs vārds no cilvēcenes lūpām!" nopriecājās Guģis.

-     Ko gan tu, maziņais, gribēji sacīt?

Guģis vēlreiz ļoti mierīgi, bet jau citādā tonī teica:

-    Uz jūsu ciemu nāk dzelzs cilvēki. Ja jūs neaizbēgsiet un nepaslēpsieties, viņi jūs nogalinās un sadedzinās.

-     Dzelzs cilvēki? izbrīnījās cilvēkpuika. Kas tie tādi?

Lielās cilvēcenes sejai pārskrēja nemiera ēna, un šoreiz viņa vērsās pie Guģa jau kā pie līdzīga.

-    Vai viņi ir gari, ar baltiem lakatiem, uz kuriem melnas pagales sakrustotas? Bija skaidri saskatāms, ka viņas rokas un lūpu kaktiņi jautājot nodrebēja.

Guģis pamāja ar galvu.

-    Tieši tā. Un arī šito duramo, ko sauc par zob-enu, es viņiem nočiepu.

Cilvēciene uzmeta acis duramajam un nobālēja. Tad, pagriezusies pret cilvēkpuiku, sacīja:

-     Rīti, skrien pie ciltstēva Gedvīda un pasaki kauks atnesa ziņu, ka ciemam tuvojas krustneši!

-    Jā, māmiņ! Un puika, pilnā balsī kliegdams: Ciltstēv, ciltstēvi -, aizdieba uz citu ēku pusi.

-     Vai viņi tālu? cilvēcene atkal pievērsās Guģim.

Šis paraustīja plecus un sacīja:

-     Aiz purva.

-     Pērkon, Dieviņ, pasargi mūs un mūsu bērnus… Pīkol, nepieļauj, ka tie vanagi te iemaldās, ieved viņus purvā, sagrūd akačos… -'uz ceļiem nokritusi, sāka vaimanāt cilvēcene.

Guģis saprata, ka viņa sauc pēc palīdzības… Bet kādas? Un kādēļ viņa raugās augšup?

Pēcpusdienas klusumā atskanēja dīvaina skaņa.

-     Lord, Dolčets nemierīgi palūkojās visapkārt. Kas tas?

-     Tā kā raga pūtiens… Brieži šai laikā neauro…

-     Neieklausījos… novilka brits.

-    Godātie bruņinieki! Vai dzirdējāt? Viņus strauji panāca brālis Heinrihs.

Dolčets pamāja ar galvu un painteresējās:

-    Vai arī jūs domājat, ka tas bija rags?

-     Nav ne mazāko šaubu. Šo skaņu es ne ar ko nevarētu sajaukt…

Dolčets nomurmināja:

-    Varbūt pagāni medī…

-     Dod, Dievs, lai medītu… Brāļi, mani māc slikta nojauta, nenoturējās vācietis.

"Tā šķiet," nodomāja Douvers. Varbūt viņi par mums jau zina?

-     Kā gan, godājamais brāli? brīnījās Dolčets.

-    Ak, baron, šajās vietās viņiem pat meži palīdz, domīgi nomurmināja brālis Heinrihs.

"Viss var būt," raudzīdamies uz rokai pārsieto audumu, pamāja Douvers.

-     Nu tad… Pieliekam soli! uzsauca barons un aizsteidzās mudināt pulku.

Bet brālis Heinrihs, vilkdams pār mežu krusta zīmi, dievbijīgi čukstēja: "Dieva Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā, āmen."

Snarķis sāka iekarst.

-     Bet ko gan mēs varam dzelzs cilvēkiem padarīt? Ja jau Guģis ir Pagiri brīdinājis lai nav muļķi, lai bēg un paslēpjas!

Vectēvs Urķis savilka pieri krunkās un, ar nūju smiltīs pašvīkājis, teica:

-     Paklau, brāļadēl, saki, ko tu dari, ja tavai alai uzbrūk lapsa?

-    Aizsargāju to.

-     Kāpēc tu alu aizsargā?

-    Tāpēc… Tāpēc… Tāpēc, ka tā ir mana ala!

-     Un ko nozīmē "mana"? vecais turpināja klaušināt.

-    Mana? Es taču tajā dzīvoju, tur ir manas mantas, mani kažoki… viss…

-     Bet kāpēc tu nebēdz un nepaslēpies no lapsas?

-    Nevaru. Ja es aizbēgšu, lapsa atņems manu alu, prātodams, ko vecais ar šo tirdīšanu vēlas pateikt, skaidroja Snarķis.

-    Tad kāpēc tu cilvēkiem piedāvā bēgt no viņu virszemes alām? Dzelzs ļaudis taču visu sadedzinās un iznīcinās.

-     Bet kādēļ mums, ķauķiem, vajag tur bāzties? Mēs taču viņus brīdinājām! Ko vēl mēs varam darīt?

-     Palīdzēt, brāļadēl. Palīdzēt… Es, protams, neapstrīdu ne jau visi cilvēki ir labi, dažkārt rijās kaukus ar spriguļiem kuļ, suņus uzrīda, tomēr aukstā ziemā arī maizīti, rāceņus, saknītes iedod…

-    Tad iesakiet, vecotēv, ko mēs varam iesākt Šoreiz runātājs bija Ūdrs. Kauks taču ir mazāks par vismazāko cilvēku.

-     Jā, mani ciltsbrāļi, kauks ir mazāks… un vājāks… Bet viņš ir vecāks… Viņš ir gudrāks! Mūsu cilts pastāvēja jau tad, kad no šitiem lielajiem radījumiem vēl ne smakas nebija. Ak, jau mūsu sentēvi teica, ka liels radījums nevar būt gudrs. Tā arī cilvēks, viņš vēl ir zvērs, nevis kauks…. Bet mūsu cilts ir panīkusi. Viss kļūst lielāks. Acīmredzot māte daba tā vēlas. Mēs to nespējam mainīt. Toties, kamēr vēl esam, mums jārāda piemērs visai zvēru pasaulei. Arī cilvēkiem varam palīdzēt. Mums viņiem jāpalīdz. Jo bez mums viņi aizies bojā. Savukārt bez viņiem arī mūsu dienas būs skaitītas: neatnesīs maizīti, neiedos rāceņus… ar sirdsdegsmi, tomēr skumji prātuloja vectēvs.

Atkal ierunājās Snarķis:

-     Labi. Bet kā mēs viņiem palīdzēsim? Vai dzelzs ļaudis baidītos no smirdoņas? Vai sastingtu? Vai bailēs bēgtu? Varbūt lūgt vēl kāda palīdzību?

-Tieši to mēs izdomāsim… Izdomāsim… He, he… Tad nu klausieties… Oho, mēs tā izdomāsim…

"Varbūt nemaz nebūtu slikti dzīvot pie cilvēka un nest viņam visādus labumus, nevis lauzīt galvu kādas žurkas dēļ," prātoja Guģis, lēni strēbdams pienu no viņam priekšā noliktā trauciņa un klausīdamies, kā apkārt trokšņo, sasaucas, vēcina rokas. Kauku gan sasniedza tikai atsevišķas teikumu daļas: … sievas un bērni lai… pie labieša Rumbauda… Pats esi mīkstpēdiņš… Tā ir muļķība, nevis drosme! Zaķpastala… Bet ja nu viņi iet pār purvu… Kur palicis Želvis? Visbeidzot viens, kas varētu būt vadonis, atgāja nostāk, pienāca pie Guģa un pieliecies vaicāja:

-     Saki, mazais, vai daudz krustnešu redzēji?

-    Daudz… Guģis jau bija sapratis, ka cilvēki savu dzelzs sugu sauc par "krustnešiem".

-    Cik daudz? Tik, cik stūru istabā, vai tik, cik zvaigžņu debesīs?

-    Tik, cik lapu kokā, nopietni noteica Guģis.

-    Tik, cik jaunam kokam vai simtgadīgam ozolam? nelikās mierā cilvēks.

-     Ne jaunam, ne vecam, paskaidroja Guģis.

-     Nu, vīri, acīmredzot viņu nav ļoti daudz. Bet nav arī maz.

-     Ko izlemsim?

-     Aizstāvēsimies! Neļausim, lai mūs apkauj kā cūkas!

-     Sēta augsta, bultas trāpīgas…

-     Lai kāds aizskrien pie labieša Rumbauda…

-     Lai dedzina ugunskurus un pūš ragus!

-     Pagaidiet! piepeši visus pārtrauca tas, kurš bija runājis ar kauku. Kāpēc mums jāgaida, kamēr tie maitu vanagi atlido šurp? Sagrūdīsim viņus purvā!

-     Sagrūdīsim! Sadzīsim kā stirnu bukus un izšausim kā baložus! kāds piebilda.

"Oho! Ir nu gan drosme!" klusi brīnījās Guģis. "Dzelzs cilvēku taču ir vairāk… un viņi ir no dzelzs…"

Vīrs atkal pievērsās kaukam.

-     Paldies, mazais, par palīdzību. Atnāc kādreiz pēc maizītes, pieniņa; vienmēr uzņemsim tevi kā viesi. Un vīrs palocījās pret kauku.

Guģis samulsa kā šādā gadījumā atbildēt? Un, steigšus nobraucījis muti, lai noslaucītu pienu, arī paklanījās.

-     Bet nu gan skrien pie savējiem! Te tūdaļ debesis ar zemi kopā griezīsies…

Svelme pamazām noplaka. Vairs nenācās ik pēc piecām minūtēm slaucīt sviedrus, un neapmierināto burkšķēšanas vietā stājās jociņi un grūstīšanās. Visi kļuva dzīvīgāki. Pulks, kaut ar līkumu, tomēr raiti virzījās uz priekšu. Šķēpu skubināts, ceļvedis rādīja ceļu bez prātošanas un izlocīšanās. Vienīgais, kas ceļiniekiem, jo īpaši brālim Heinriham, īsti nepatika, bija tas, ka mežs aizvien vairāk satumsa. Pēc karstās dienas ātri cēlās migla; un ne velti vācietis, ik pa laikam atskatoties, ar bailēm vēroja, kā taku, pa kuru viņi bija nākuši, aizvelk bālgana migla. Lords Douvers, kā parasti, jāja mierīgi, bet barons Dolčets, arī kā parasti, dīdīja nepaklausīgos. Pēkšņi ceļvedis apstājās un pagriezās pret Douveru, rādīdams, ka vēlas kaut ko sacīt. Lords tūdaļ ataicināja tulku.

-     Milord, pagāns rāda, ka šeit sākas purva staignākā vieta.

Blakus atkal bija saklausāms "Dieva Tēva, Dēla un Svētā…

-     Ak, brāli Heinrih, var jau būt, ka visas draņķibas tik tiešām aizbēgtu, ja šo pekli pārkrustītu viss pulks, bet jūs viens… pavīpsnāja Dolčets.

-     Šoreiz, godājamais baron, es no tiem gariem nebaidos,atcirta Heinrihs. Mani sargā no pašas Jeruzalemes atgādāts Kunga zārka gabaliņš, toties jums gan es ieteiktu vismaz tēvreizi noskaitīt.

-     Protams, protams, brāli, tā ir lieliska aizsardzība. Tikai, raug, Kungs no zārka piecēlās, toties ar jums var visādi gadīties… nerimās itālis.

-     Kā jūs, baron, uzdrīkstaties tā zaimot!

-     Brāli 1 leinrih, šķiet, jūs nez kādēļ esat aizmirsis to, ko pats pusdienlaikā stāstījāt. Kā tur tajā ciemā īsti bija? Dolčets lēja eļļu ugunī.

-    Vai mēs te esam ieradušies diskutēt, vai tomēr cīnīties Kungam par godu? apjautājās Douvers. Purvs kā purvs. Daudz tādu esmu redzējis, un vēl vairāk pārgājis. Brāļi, saule jau tuvojas rietam, būtu labi vēl ar gaismu no purva iziet. Tulk, paprasi pagānam, cik ilgi vēl pa purvu ejams?

-    Viņš saka, līdz saules rietam pāriesim.

-    Tad tik uz priekšu! redzedams, ka Dolčets un brālis Heinrihs blenž viens uz otru kā divi gaiļi, vadību pārņēma Douvers. Izšļakstīsim to pagānu pekli… Brāli, kur jūsu relikvijas?

Zubris pilnā rīklē sauca: Maurumuķi! Maurumuķi! Vecais pūpēdi, kur tu esi? -, līdz saniknojās. Maurumuķi! Kaut tevi pērkons nosistu…

Pēkšņi kauks juta, ka zeme zem kājām sakustas, ceļas augšup, viļņojas…

-     Rauj tevi deviņi, purva tārps! viņš iekliedzās, sajutis, ka purvs pārplīst, bet pats kā tāds dūdotājs lido pa gaisu, līdz, zaru klēpi izplētis, viņu kā māte nomaldījušos dēlu satver pirmais ceļā patrāpījies bērziņš.

-     Ak tu, vieplis, kleinkājis tāds! nevarēja vien rimties Zubris. Kāpēc tev jāizlien tieši zem manis, it kā citādi nevarētu?! kauks iekarsis skaidroja sev priekšā izlīdušam lielam, zaļam, gļotainam radījumam, kas lēni grozīja bļodas lieluma acis.

-     Mau rnau mau… Nu gan neredzu, kas te trokšņo… Kas mani modina? A… kauks Zubris… Es jau domāju kas te modina rāmi snauduļojošu maumu… Tak kauki nerod mieru. Ko jūs te, zaļumballi rīkojat, vai? radījums sēkdams un tusnīdams lēni šņākuļoja.

-     Iztiksi bez zaļumballes, vecais puņķi! Pietiks tev ar savām laumu rotaļām, ķengājās kauks. Citādi atkal piedzertos kā cilvēks, atkal Kaukupi noturētu par savu purvu, aizdambētu un applūdinātu mūsu mājokļus… Gļotekli, vectēvam Urķim ir priekš tevis darbs.

Maums ieinteresēts izcēla zaļas, plēvainas ķepas.

-     Ak darbs, tu saki… Mau mau mau. Maumam darbs nepatīk. Maumam patīk purvs, laumu rotaļas un iestiguši zaķi. Bet darbs maumam ir posts mauma ķepas īsas, augums smags… Maums bez ūdens tas ir maums bez nākotnes, viņš paprātuļojis nobeidza.

-     Nekā, čakārni. Toreiz Urķis tevi pažēloja, neiedzina kājas tajā vietā no kuras dīgušas, bet nu nekur nespruksi. Tu taču solīji, ka par aizdambēšanu darīsi visu, ko lūgsim, tagad izpildi.

-    Mau mau mau… Visi nabaga maumam dara pāri. Laumas izsmej, kaukubērni ar čiekuriem apmētā, bet tie sausādaiņi cilvēki ar nūjām baksta, uzglūn un grib nodurt…

-    Nesūdzies, dūņumaiss. Šoreiz tev nekas cits neatliks kā palīdzēt, turklāt ne tikai ķauķiem, bet arī cilvēkiem.

-     Mau mau mau…. Mau? Mau?! Mau???!!! -Radījums aiz pārsteiguma tik tikko neaizrijās. Tad labāk lai kauki maumu dedzina, lai smirdina, lai žāvē bet to… NEKAD! tas nobaurojās pa visu purvu.

-    Ak nekad? viltīgi novilka Zubris, acīm maumu vai caururbdams. Tad es iešu un pastāstīšu tavai maumulei visu, kā bija ar to alus dzeršanu.

Radījums atkal pārvērtās. Ovālās acis kļuva apaļas, lielā galva sašūpojās, un maums, ķepām pa purva virsu sizdams, sāka maurot:

-    Mau mau! Tikai ne maumulei! Kam vien gribat, tikai ne maumulei! Mau! Zubri, es tevi lūdzu, nesaki maumulei… Tikai ne maumulei, ne…. neeeeeeeee… Maums aiz šausmām vai čokurā savilkās.

Zubris pasmīnēja.

-    Tad tu, zaļā piepe, palīdzēsi?

-    Mau mau mau… Palīdzēšu… Darīšu, ko vien gribat, tikai ne maumulei… ne maumulei… Sados nabaga Maurumuķim pa ādu, alā nelaidīs… maums izdvesa un nolaida galvu uz ķepām.

-    Labi, Maurumuķi. Tad paklausies… Un, paraudzījies apkārt tā, it kā kokiem būtu ausis, sāka skaidrot.

Kāds no brāļu zirgiem sabijies metās sānis, sašķieba kāju un ar priekškājām iegrima purvā. Jātnieks, pār tā galvu pārkritis, ieplarkšķēja dūņās, un milzīgais apmetnis ar melno krustu, kas atgādināja krusta zirnekļa muguru, noslēpa viņu ciņu biedru skatieniem.

-     Un tas esot ceļš! zirga pavadas pievilkdams, uzbrēca Dolčets. Ei, tulk, uzprasi tam sātana bērnam, cik mums vēl palicis…

Mūks atkal kaut ko noburkšķēja ceļvedim, kurš brida pa muklāju. Tas, uzmetis pulkam piktu skatienu, arī kaut ko nomurmulēja un ņirdzīgi pasmaidīja.

-    Sinjor, viņš apgalvo, ka pusceļš jau noiets.

-     Lai skatās labāk, citādi…

-     Ko citādi? Itāli atvēsināja lorda Douvera ledainais skatiens. Jums, baron, nav izvēles. Vai nu ir slikts ceļvedis, vai nav nekāda… Un pavēlēja kareivjiem: Pieķēdējiet viņu pie mana zirga!

Abi sargkareivji piegāja pie cilvēka, gribēdami satvert viņa rokas, bet tas nesnauda nepiesardzīgi pret viņu pavērsts šķēps kļuva par vieglu laupījumu; viens no kareivjiem, kura kājas grima dūņās, nenoturēja līdzsvaru, kad viņu piepeši parāva aiz šķēpa. Arī otrs sargkareivis bija neveikls un nogaršoja purva ūdeni pēc tam, kad bija aizķēries un pakritis pār nogāzto biedru.

-     God damn it!nolādējās Douvers. Ķeriet taču viņu, slaisti tādi!!!

Bet kur tu, važām un ieročiem apkrāvies, panāksi basu cilvēku, kurš purvu acīmredzot pazina kā savus piecus pirkstus…

-    Arbaletus! Ātrāk! viņš iebrēcās. Ko jūs gaidāt?!

Iedzindējās dažas stiegras, un miglā aizsteidzās bultu pulciņš, bet apkārt palika sajukums, purvs, migla un tumsa, kas pamazām visu ietina. Uz brīdi satikās trīs vadoņu brāļa Heinriha, lorda Douvera un barona Dolčcta acis. Un visas vēstīja vienu un to pašu: "Iekritām!…"

-     Brāļi Kristū, nestāviet! pirmais atguvās Dolčets. Divi uz pulka priekšgalu un ar šķēpiem pārbaudiet ceļu! Veiklāk taču, velns lai parauj!

-     Baron! brālis Heinrihs brīdinoši pacēla pirkstu, bet apklusa, itāļa skatiena caururbts.

-     Kustamies taču, sasodītie muļķi! Uz priekšu! Nū, nū! Velcies taču, dumjais lops!

-     Klusumu! Lai ne zariņš nelūztu, ne zemes kukurznītis neplunkšķētu! atpakaļ pagriezies, nošņācās Ruoķis, kurš vadīja lēni pa purvu slīdošos Pagires vīrus. Lai ne skaņas, ne pīkstiena nedzirdētu pat ne tad, ja kāds akaci ielamzā!

Viņš tik tikko paguva savu sakāmo pateikt, kad miglā atskanēja skaļš šļāciens un vēl skaļāks plunkšķis, ko pavadīja lamāšanās.

-    Sprandu apgriezīšu! pret vīriem pavērsies, piesolīja vadonis, bet viens no ļaudīm izteiksmīgi pamāja ar roku uz purvu, kas līgojās acu priekšā ļaudams, noprast, ka skaņa nav vis no vīru pulciņa nākusi. Ruoķis pamāja vīriem lai apstājas un tāpat ar rokas kustību aicināja tuvāk stāvošo sekot. Klusu kā divi lūši viņi aizlavījās purvā. Migla nemierīgi viļņojās, mainījās, līdz tieši acu priekšā piepeši izauga cilvēka siluets. Ruoķis jau cēla sitienam smago ozolkoka nūju, bet viņa roku sagrāba aizmugurē ejošais Laimis.

-    Tas taču Želvis, ko tu dari?! pārkāpdams brīdinājumu klusēt, iesaucās pavadonis.

-     Pie joda! acis iepletis, brīnījās Ruoķis. Tik tiešām Želvis! Kā tu te gadījies?! aizmirsis pats savu norādījumu, viņš skaļi iesaucās.

-     Klusāk, vīri! Brēcat kā aizkauti, kad tepat blakus krustneši mērcējas, pusbalsī čukstēja Želvis.

-     Redzēji? brīnījās Laimis.

-     Ne tikai redzēju. Pats viņus te atvedu, nodūris galvu, skaidroja atnācējs, un drūmi piebilda: Paldies Laimes mātei, izdevās aizsprukt.

-     Pats atvedi?! Ruoķim pat dzīslas uz kakla izspiedās. Tu, čūskas novalka! viņš, sagrābdams Zelvi aiz drānām, ierēcās, taču, sastapis skatienu, no kura, šķiet, plūda auksta ūdens šalts, tvērienu atlaida.

-     Stāsti… nu jau lūdzoši mudināja.

-     Ko tur daudz stāstīt? Liku cilpas sagūstīja, pavēlēja vest pār purvu pateicu, ka metam loku, un ievedu pašā dūksnājā… Bet kā jūs te gadījāties… Un vēl ar ieročiem? Želvis nespēja noslēpt izbrīnu.

-    Tikpat neticēsi atskrēja uz ciemu kauks un pabrīdināja, iejaucās Laimis.

Želvis nogrozīja galvu, mēģinādams tikt skaidrībā, vai vīri saka taisnību, vai viņu izsmej, bet tad atmeta ar roku un vaicāja:

-     Cik jūsu ir?

-     Būs nepilni divi duči. Cerams, Giedris ar Vilikailu aizskries līdz Rumbaudam, varbūt labietis arī savus vīrus atsūtīs. Bet krustnešu cik?

-     Ehē… Viņu ir kādi pieci duči. Vairāki bruņinieki, vezumi. .. Viegli nebūs. Vai man kāds šķēps atradīsies? redzēdams tuvojamies arī citus vīrus, vaicāja bijušais ceļvedis.

-     Mau mau. Tagad ieķeries manī un krietni ieelpo gaisu, Maurumuķis pieteica Zubrim, kurš sēdēja viņam uz skausta. Ienirsim vienā akacī, izlīdīsim citā. Tā būs ātrāk.

-    Tu man skaties, glumekli! brīdināja kauks. Ja mēģināsi mani nopurināt, ārā ticis, tūdaļ pa vistaisnāko ceļu pie maumules skriešu.

-    Mau mau. Nebaidies, muļķa kauks. Maumi savu vārdu tur, tas pārmetoši mierināja.

Zubris ieķērās vēl ciešāk, ieelpoja gaisu un aizvēra acis. Pļūkšt! un mauma lielais augums ienira purvā. "Sargiet mani, sentēvu gari!" Zubris domās nomurmināja īsu lūgšanu. Maums, kas virs ūdens šķita esam pēdējais neveiklis, ūdenī slīdēja kā zutis pa zāli un jau pēc brīža ar troksni iznira citā akacī.

-    Mau mau. Pasaki Urķim, ka es viņu te gaidu, dzīvnieks, ķepas virspusē izcēlis, iebaurojās.

Bet turpat netālu atskanēja:

-     Nemaz nebūs jāgaida, Maurumuķi. Mēs jau esam te.

-     Mau mau mau. Esi sveicināts, vectēv Urķi, godbijīgi bilda maums.

-    Esi sveicināts arī tu, Maurumuķi, Maumoņa dēls… Paldies, ka piekriti palīdzēt.

-     Kas pavadīs maumu? Zubri, tu?

-     Nu, nez vai…kauks kurnēja. Tāpat jau esmu viss vienās dūņās… Šoreiz atstāšu to prieku citam…

-     Nav kam pavadīt, vectēv, iejaucās Snarķis, mūsu ir maz un, lai piesmirdinātu visu purvu… Ja nu vienīgi… Tomēr nē.

-     Ko nē?

-     Nu, Guģis… Viņu uz purvu negribētos ņemt vēl jauns, nepieredzējis…

-    Lieliski, lai Guģis pavada maumu! Viņš ir brašs puika tiks galā.

-     Lai būtu, piekrita Snarķis un klusi noburkšķēja: — Ceru, vismaz jaunas klapatas tas delveris nesagādās….

Urķa acis brīdinoši iegailējās.

-    Tev, brāļadēl, vajadzētu priecāties par izdevību pierādīt cilvēkiem, ka kauki var būt noderīgi. Vēlreiz saku priecājies, nevis rāj puiku!

Brālis Heinrihs raudzījās apkārt aizvien nemierīgāk. Migla sabiezēja, aizvien vairāk satumsa, bet purvam ne gala, ne malas. Aiz muguras skanēja iestigušu un vairs neizvelkamu zirgu zviedzieni, brāļu brēcieni un lādēšanās. Visļaunākais, ka pēc ceļveža aizbēgšanas neviens vairs nezināja ne sākuma, ne gala, ne no kurienes atnākuši, ne ari uz kurieni iet. Te viens, otrs un trešais atkal murmināja lūgšanas, virpināja rožukroņus, taustīja relikvijas, domās atkal un atkal atkārtodams ja vien atgriezīsies no karagājiena, tad vairs nekad nespers kāju šajos mežos un purvājos. Dolčets jutās kā lamatās iekļuvis zvērs, tomēr nezaudēja veselo saprātu. Atkal un atkal pamudinājis brāļus, kas ar šķēpiem pārbaudīja purvu; viņš, no zirga nokāpis, centās būt klāt visur, kur bija grūti, palīdzēja iestigušajiem, iedrošināja, skubināja pulku. Vienīgi Douvers auksts un rāms joprojām sēdēja seglos, skubinādams satraukto zirgu iet pa priekšgājēju jau pārbaudīto taku. Atšķirībā no brāļu apmetņiem, Douvera plaukstu sargājošais audums joprojām bija balts, un viņa pašsavaldīšanos nespēja iedragāt pat troksnis un kņada visapkārt.

Maums atkal iznira no akača. Izvalbījis dzeltenās acis, viņš, ausis kustinādams, uztvēra, no kuras puses nāk troksnis, tad ieelpoja labi daudz gaisa, iepleta muti un…

-     Mauuuuuuuuu mauuuuuuuuu mauuuuuuuuu! atskanēja pār purvu.

Maurumuķa balss nebija vāja, tomēr migla skaņu ātri apslāpēja. Maums pagrozīja galvu un, nolēmis, ka ar vienu reizi ir par maz, iemaurojās vēlreiz, bet, sajutis, ka tas ir visnotaļ patīkami, metās maurot bez apstājas, par pamatu izmantodams jau labi pazīstamo "mau" un dažādodams to gan kā "maumamuu", gan "muamaumau", gan visādi citādi kā vien spēja.

Ruoķis apstājās.

-     Bet kas tad tas? Kāds velns tur ākstās?

Arī citi vīri sastinga.

Brālis Heinrihs, bērtin bērdams pātarus un jaukdams lūgšanas ar kaut ko galīgi nesaprotamu, steigšus ņēmās mest pār purvu krustus.

-     Mauuuuuuuuu mauuuuuuuuu mauuuuuuuuuuuu!— klusumu joprojām tricināja dīvainā skaņa.

Dolčets sažņaudza zobenu.

-     Lai kas tas būtu, man ceļā nestāsies! viņš iekliedzās un metās brist pa muklāju skaņas virzienā.

-     Baron! iesaucās Douvers. Baron, neesiet muļķis, griezieties atpakaļ!

Bet viņa balsi aprija migla un īss itāļu lamuvārds. Baronam kā suns sekoja viņa ieroču nesējs, kurš nemitējās atkārtot: Sinjor, sinjor, lūdzu, neejiet, es jums lūdzu, neejiet!

-     Brāļi Kristū! Brāļi Kristū! atskanēja brāļa Heinriha skaņā balss.

Troksnis un klaigas uz mirkli pieklusa.

-            Vienīgā cerība uzvarēt ļaunos garus ir Kunga vārda daudzināšana. Pārkrustīsim šo pekli, skaitīsim lūgšanas, dziedāsim garīgās dziesmas! Ja Dievs nesargās, arī nekas cits mūs nesargās. Te Deutn laudamus! viņš strauji uzsāka dziesmu.

Savādi, bet vācieša vārdi nesa negaidītu pārmaiņu: karotāji, kā apkārtējo jezgu aizmirsuši, sāka dziedāt. "Viņi ir zaudējuši prātu," pievilkdams grožus un apstādinādams zirgu, ar šausmām nodomāja Douvers. Apkārt risinājās kaut kas nesakarīgs: pār purvu plūstošā dziesma saplūda ar aizvien skaļāko "Mauuuuuuuuuuuu mauuuuuuuuuu uamuuuuuu", jo negaidītā dziedāšana lika Maurumuķim no visas sirds saniknoties un viņš centās maurot vēl skaļāk, i nedomādams piekāpties pat ne cilvēku kora priekšā.

-     Dievi atņēmuši krustnešiem prātu, klausoties dīvaino skaņu sajaukumu, nosprieda Ruoķis.

-     Tak jau mums par labu, teica kāds no vīriem.

Piepeši purva sutartīnei pievienojās trešā skaņa, kas ļoti atgādināja raga pūtienu.

Laimis lēni skaitīja.

. Viens… Divi… Trīs… Ceturtais garš… Rumbauda vīri! viņš iesaucās un izrāva no jostas ragu atbildes pūtienam.

Dolčets sastinga kā pienaglots: viņa acu priekšā pletās atvars, bet no tā izlīdusi liela un tumša kaut kāda radījuma galva kauca, mauroja… Savādi, taču pirmajā brīdi tā baronam atgādināja dzimtenes dziesminiekus radījums gaudojot staipījās, grozīja galvu un nepārprotami centās gaudot pēc iespējas skaļāk, lai pārrēktu barona līdzgaitnieku kori, kurš jau bija uzsācis citu dziesmu "Deus omnia vincit".

Likteņa vētītais un svaidītais bruņinieks saprata, ka tas, šķiet, ir nevis Žemaitijas mežu ļaunais gars, bet drīzāk gan ērmots purva iemītnieks, tādēļ nebūt nesteidzās uzbrukt… Izdzirdis, ka no mugurpuses pieslampā ieroču nesējs, viņš ar roku vēlēja apstāties un klusēt. Barona sirdi plosīja pretējas jūtas: no vienas puses, šis radījums bija interesants un savu primitīvo "mauu" dziedāja no visa spēka, ar visu savu būtību. No otras puses, dzīvnieks bija bīstami dezorganizējis pulku tuvojās tumsa, un vajadzēja nevis dziesmas dziedāt, bet gan ātrāk kustēt uz priekšu… Nopūties barons paņēma kalpa sniegto arbaletu, ielika bultu, rūpīgi nomērķēja. ..

Guģis, kurš bija pavadījis maumu un līdz šim mierīgi vērojis dzelzs cilvēku ar mirdzošajām krūtīm, tūdaļ saprata, ko tas gatavojas darīt. Neko labāku ātrumā nespēdams izdomāt, viņš pa purva virsmu pieskrēja pie mērķējošā vīra un ar visu savu kauka spēku iedūra dunci dzelzs neaizsargātā kājas vietā.

-     Aiiii! arbaletu no rokām izlaizdams, iekliedzās barons.

Triecienā pret zemi izsprukusī bulta ieplunkšķēja ūdenī tieši blakus maumam.

Acis izvalbījis, Maurumuķis blenza uz sakņupušo cilvēku.

-    Maum, ko lūri kā cilvēks uz zalkti?! Nirsti purvā, zaļais glumekli! uzbrēca Guģis, pamanījis, ka bruņinieks atkal sniedzas pēc arbaleta.

Sapratis, ka lieta nopietna, Maurumuķis ieplunkšķēja ūdenī, dāsni nošķiezdams kā Guģi, tā arī neaicinātos skatītājus. "Mauuu" apklusa. Barons trekni nolamājās.

-    Ko lūri! viņš uzbrēca ieroču nesējam. Vai neredzi, ka brāļa Heinriha dziesmas izgaiņājušas ļaunos garus… Bet kas tad tas? Viņš pārsteigts ieurba acis Guģī, kurš, drošā attālumā iekārtojies, steidzīgi trina seska spalvas pret zaķa spiru un murmināja: "Bezdu bezdu bezdu, purpt."

-     Ak, Vissvētais Jēzu! saviebies tā, it kā būtu iekodies rutkā, ievaimanājās Dolčets. Kas par smirdoņu… Un viņam uz vietas sametās nelabi.

Kauks, cik vien ātri spēja, kājeles svaidīdams, attālinājās no akača.

Douvers ieklausījās… Gaudošanu vairs nedzirdēja. Mēģinādams pārkliegt dziesmu, bruņinieks iesaucās:

-     Brāli Heinrih, jūs uzvarējāt! Ļaunie gari ir apklusuši!

Bet kur nu… Pulks bija tā iedziedājies un brāļa Hein-

riha acis tā spīdēja, ka viņš neko apkārt ne dzirdēja, ne redzēja. Piepeši atskanēja svilpiens, kas nevēstija neko labu. Kāds no tuvumā esošajiem karakalpiem saļima purvā, no viņa krūtīm rēgojās vica ar spalvu galā. Douvers nobālis palūkojās apkārt un, tajā pašā mirklī sapratis, kas notiek, ar sāpošo plaukstu tvēra pēc zobena, saukdams:

-     Pagāni uzbrūk! Pie ieročiem! Apklustiet! Uzbrūk!

Un tūdaļ ar zobenu iesvētīja kādu, kas pielēca pie viņa

zirga. Karotāji vēl kādu brīdi samulsusi skatījās apkārt, taču drīz saprata, ka nekādu garu nav, ir tikai purvs un žemaiši ar saviem pīķiem, rungām un bultām…

Sākās cīniņš. Purvu pildīja žvadzoņa, šķindoņa, lādēšanās un vaidi…

Lords Douvers pavēra acis un smagi pacēla galvu. Arī šī diena bija svelmaina, tomēr pagāni izrādījās žēlsirdīgāki, nekā varēja gaidīt, viņš bija nosēdināts pie mājas sienas, kaut mazliet paēnā. Turpat netālu, uz šķēpiem atbalstījušies, stāvēja divi jauni karavīri; nesdamas podus ar dārzeņiem, garām gāja sievas… Pavisam tuvu atskanēja nepazīstama valoda.

-    Vai šis, mazullt? interesējās iepretim bruņiniekam pietupies vīrs, kuram uz pleca, ērti iekārtojies, sēdēja pelēku kažoku apmetis mazs radījums spriganām ačtelēm.

-    Šis, uzmanīgi turēdams duramo tā, lai netiktu ievainots pats vai cilvēks, kurš viņu nesa, atbildēja Guģis.

Douveram aiz izbrīna vai acis no pieres izspiedās. Viņš blenza te uz tukšo maksti, kas joprojām karājās pie siksnas, te uz radījumu, kurš turēja viņa skaisto durkli, te atkal uz cilvēku, tad uz savu savainoto plaukstu… Uzmanīgi pakustinājis roku, viņš, ar pirkstu uz Guģa pusi bakstīdams, vaicāja:

-     Gnomus? Dwarf?

Vīrs pasmaidīja un atteica:

-     Nein. Kauks.

Lins Urbons dzĪvais Ūdens

i

Viņš iemeta ugunī vēl vienu mežābeles zaru, iepriekš nošķinis no tā dažus sīkus ābolīšus. Zaļās lapas liesmā sāka locīties, uguns iešņācās, protestēdama pret tādu svētuma zaimošanu, un ietina viņu biezos dūmos. Karalis atrāvās, noskurinājās, it kā purinādams no bārdas dūmus. Tad nopūtās un, mazliet padomājis, iecirta zobus zaļajā mežābolā. Skābums iedzēla kā indīga čūska. Karalis saviebās un sāka slaucīt asaras, kas saskrēja acīs. Mežābols sekoja zaram.

Pēc tam ilgi sēdēja, ieplestām acīm raudzīdamies plēņu lietū, ko bija sacēlis spējais trieciens nodeguļu pilī.

-     Zini, Deitra, ko es domāju? viņš, bārdu ap pirkstu tīstīdams, piepeši ierunājās. Zars tiem ābolīšiem bija kā karaļvalsts. Tas viņus audzēja, sargāja. Tad atnācām mēs un karaļvalsti sadedzinājām… — Viņš iemeta ugunī vēl vienu zaru un apklusa, ļaudams zīmīgam klusumam ievīties jaunā dūmu mutulī.

-     Ko nu, vilksi to ārā no uguns? noprasīja Deitra.

-     Ko?

-     Nu… karaļvalsti.

Karalis pakasīja pakausi.

-    Ja es varētu! Bet ko darīt, ja… Viņš neizlēmīgi apklusa, izvilka pirkstus no bārdas un, sev deguna priekšā sodrējaino delnu grozīdams, pēc brīža pabeidza: …ja rokas par īsām?

-    Tur, pie ugunskuriņa, šķiet, zobens iedurts. Karaliene acīmredzot nesaprata mirkļa nozīmību.

Karalis uzmeta viņai īsu skatienu, bet delna, kā sajutusi, ka vairs netiek vērota, pati no sevis uzplaukšķināja viņam pa pieri un tur arī palika. Karalis gribēja vēl ko sacīt, taču apklusa, it kā sarāvās mazāks un slepus pašķielēja uz sievu. Sirds dziļumos viņš ar sievu lepojās. Pēdējās dienās bija nācies pārciest tik daudz, ka viņš brīnījās, kā abi vēl ir pie pilna prāta. Viņai vajadzētu būt daudz vairāk nogurušai nekā viņam. Tomēr sieva centās saglabāt mieru un lepnumu, un viņai tas izdevās labāk nekā viņam. Karalis centās par to nedomāt un turpināja filozofēt.

-    Tomēr ne karaļvalstī, ne starp āboliem karaļa nebija. Karalis… Viņš atkal uz brīdi pieklusa, domādams, kas gan ir mežābolu karalis, un pēkšņi sacīja: Ābele. Ābele pleš savus zarus un saknes kā karalis karaļvalsti, un, kamēr tā jauna, viss iet kā pa sviestu, bet tad pienāk laiks…

-    Gulēt! kā ar cirvi nocirta sieva. Gulēt, viņa atkārtoja, apņēmīgi ierausdamās sausajās sūnās, kuras viņi bija vākuši pusi dienas mācījušies no vakarnakts rūgtās pieredzes, kad, zobus klabinādami, nebija vien varējuši sagaidīt rītu. Redzēdama, ka viņš vēl joprojām pie ugunskura, piemetināja:

-    Vai tad atstāsi mani vienu, lai sasalstu ragā?

-    Nē, viņš nomurmināja, bet es domāju, varbūt izcepušies tie nav tik rūgti.

-     Kas?

Viņš pastiepa viņai dažus apgruzdušus ābolīšus ar melnu mizu.

Re, šitie štrunti.

Ieraudzīja viņas sarauktās uzacis un dzedro skatienu. Nokremšļojās: Khm, es gribēju teikt: "Vakariņas, kundze!"

2

-     Vakariņas, jaunkundzi

Viņa ar strauju kustību atsvieda atpakaļ kuplo matu viļņus un ziņkārīgi paskatījās uz viņu, pēc tam uz to, ko viņš turēja rokās.

-     Kas tas? vaicāja.

-     Vakariņas, viņš vairs ne tik pārliecināti atbildēja, meža avota ūdens un žu… alu dzīvnieka cepetis.

-     Kāda vēl alu dzīvnieka? Viņa nopētīja "cepeti". Varbūt trusis? Jautājoši pacēla uzacis. Tikai tāds pasīks.

-    Tas ir ļoti, ļoti "alu trusis", viņš ar piespiešanos apgalvoja.

Nolika to visu viņai uz ceļiem un aizgriezās.

Blakus ugunskuram mētājās asiņaina, apsvilusi ādas strēmelīte, aizdomīgi līdzīga žurkas ādai. Ar nūjas galu viņš iebakstīja to ugunskurā.

"Nu, un kas?" viņš sacīja pats sev. "Tā ādiņa te sen varēja gulēt. Žurku varēja saplosīt cauna, bet ādiņa palika. Interesanti, vai caunas ēd žurkas?"

"Ēd", viņš nolēma un pagriezās.

Viņa sūkāja kauliņus un čāpstināja muti.

-     Vai garšīgs? viņš vaicāja.

-            Nē, viņa atbildēja un apveltīja viņu ar tik draudīgu melno acu skatienu, ka viņam gribējās uzrāpties visaugstākajā kokā un ilgi, ilgi nekāpt lejā…

-     Man ļoti žēl, bija viss, ko viņš dabūja pār lūpām.

-    Tev žēl?! Viņa piecēlās. Es gan domāju, ka jānožēlo ir man! Atgriezīšos kā putnubiedēklis; visi mani izprašņās un, elpu aizturējuši, gaidīs kaut ko pārsteidzošu, bet man nāksies stāstīt tik stulbu stāstu. Un man būs žēl, ka blakus nav īstā vainīgā, jo tad viņam tiktu viss izsmiekls un ļaunā ņirgāšanās. Un tas tikai tāpēc, ka mans pavadonis ir visparastākais gļēvulis! Stāsts sākas tik lieliski, bet, kad uzradies tu… ļau iedomāties pretīgi, kā tam būs jāskan…

"Un tad briesmīgais pūķis mani sagrāba un nesa augstu, augstu, tur, kur stingst gars un miesa, tur, kur aiz aukstuma un bailēm gandrīz vai nomiru."

-    Tā, raug, ir jāskan šādam stāstam, viņa paslēja gaisā degunu, taču paklausies, kas notika pēc tam!

"Un tad mēs pielidojām pie šausmīgi augsta kalna, kurā bija ala. Un tajā alā viņš mani turēja, dienu un nakti ne acu nenolaižot. Briesmonis mani tā sargāja, ka pat odiem un citiem kukaiņiem neļāva man tuvoties, sadedzinādams tos ar savu elpu, kamēr tie bija tikai pusceļā. Un tieši tad, kad man viss jau sāka apnikt, parādījās bruņinieks. Viņš uzradās tieši tobrīd, kad pūķis vienu mirkli mani nesargāja, jo bija izlīdis laukā uz klints malas sevis pēc.

Bruņinieks bija tīri tā nekas, stalts, apģērbs gan kā pēdējam vazaņķim, bet es sapratu, ka to viņš saplēsis, kalnā kāpdams. Pie manis! Man vai sirds no krūtīm izlēca!

Bruņinieks uzbruka pretiniekam pavisam nesagatavotam brīdī, kad tas bija pārkāris savu pēcpusi pār aizas malu un uzmanibu koncentrējis pavisam uz ko citu.

Zobenu žvidzinādams, mans glābējs metās pie tā un tik šaušalīgi iekliedzās, ka pūķis aiz bailēm pat zaudēja valodu. Vārdus gan es labi nesapratu, laikam jau kādi buramvārdi…" Un, kad manas zemes jaunie karotāji gribēs dzirdēt, kas tie par vārdiem, es tik vien varēšu pasacīt, ka tie skanējuši apmēram tā: "Tu, pelnu krāsas dirsas caurums, sagribēji…" Viņa viegli piesarka un paskaidroja: Bet pēdējo es vispār nesapratu. Taču tas ir tikai sākums! "Buramvārdus izteicis, viņš cirta ar savu vareno zobenu. Cirtiens bija briesmīgs, tikai diemžēl garām, jo pūķis, savu bezcerīgo situāciju lieliski izpratis, iestenējās un nolēca no kraujas, tikai tā izvairīdamies no asmens. īsu brīdi kritis, viņš atjēdzās, izpleta spārnus kā kuģa buras, aplaidās ap kalnu un jau gribēja sākt vienlīdzīgu cīņu ar bruņinieku, kas stāvēja kā uz delnas, bet šis nodemonstrēja cīņas taktiku un ielīda alā. Aizslēpās aiz manis. Protams, pūķim būtu vajadzējis tikai uzpūst būtu gana ar vienu uguns mutuli, lai tūkstoš tādu bruņinieku alā izceptos. Taču viņš to nedarīja. Pie tā biju vainojama es, jo mēs ar pūķi, taisnību sakot, jau bijām paguvuši sadraudzēties. Varonis, to redzēdams, aizlīda man aiz muguras un iebrēcās:

"Ei, nodeguļu kalns, ko tu gaidi spļauj!"

Un drošības labad vēl vairāk ierāvās man aiz muguras.

Es stāvēju kā piekalta un neuzdrīkstējos ne pakustēties, tikai sirds dziļumos jutu, cik svarīgi notikumi risinās. Pūķis negribēja mani ievainot, tāpēc rīkojās ļoti uzmanīgi. Ala bija šaura, apkārt apiet briesmonis nevarēja, tādēļ tikai gaudoja un plātīja rīkli.

Varonis pa to laiku kaktā atrada šķēpus, kas te, laikam ritot, bija uzkrājušies pūķis tos kolekcionēja atmiņai par varoņiem, kas kāpuši kalnā ar viņu cīnīties. Mans atsvabinātājs sāka apmētāt pūķi ar šķēpiem. Tas plosījās gan.

tomēr uguns mutuli neizpūta pat tad, kad viens smailais gals iedūrās rīklē. Bruņinieks cīnījās dūšīgi: meta šķēpus, un kāds astoņpadsmitais vai varbūt jau septiņpadsmitais pūķim bija nāvējošs trāpījis tieši acī, un tas lika viņam iekaukties svešādā balsī. Varonis pielēca klāt, satvēra šķēpu un ņēmās grūst briesmoni lejā no klints līdz aiz sāpēm kamolā sarāvušos to nogrūda aizā. Pūķis nokrita kā akmens un ņēma galu baisajā vietā starp apgrauztiem savu upuru kauliem. Šķita, ka pat kalni atviegloti nopūtās, tikuši vaļā no briesmīgā tirāna. Vienīgi mākoņi karājās kā karājušies kādu sprīdi virs varoņa galvas, un man šķita, ka tiem notikušais ir vienaldzīgs. Prieka asaras ritēja pār maniem vaigiem es biju brīva! Lai arī pūķis man nelika ēst žurkas un gulēt uz aukstas zemes, apsedzoties tikai ar debesīm vai, labākajā gadījumā, koku galotnēm, tomēr viņš briesmīgi smirdēja, bija vecs rutks, un vispār man kā pūķis, tā arī ieslodzījums jau sen bija līdz kaklam.

Pārliecinājies, ka briesmonis vairs necelsies, varonis atgriezās un, ne vārda neteicis, sāka alā kaut ko meklēt. Toties es drebēju no piedzīvotās spriedzes un prieka un galu galā, spēkus zaudējusi, saļimu uz vienas no lādēm. Mans atbrīvotājs izvandīja visus kaktus un, neko neatradis, plosījās aizvien diktāk. Mani viņš, šķiet, pamanījaja tikai tad, kad ievajadzējās apskatīt lādi, uz kuras sēdēju. Viņš vēlīgi pasmaidīja un lika nokāpt no tās ar tādiem vārdiem, ka, salīdzinot ar tiem, frāze, kuru viņš izgrūda caur zobiem, lādē ieraudzījis tikai kārtīgi sarindotus bruņinieku ģerboņus un citus heraldikas atribūtus, izklausījās pēc eņģeļu dziedāšanas.

Aizkaitināta pateicu, ka esmu princese. Viņš nopētīja manas skrandas (tik vien bija palicis no krāšņā tērpa) un teicās esam princis, turklāt ļoti bagāts, jo nesen ieguvis lielu mantojumu, tikai, raugi, nelaiķis nomiris tik pēkšņi, ka nav paguvis pateikt, kur zeltu noslēpis. Paskaidroju, ka viņš maldās. Nelaiķim Skrubim (tā pūķis sevi dēvēja) nekāda zelta nav. Vienīgais, ar ko viņš neizsakāmi lepojās, bija heraldikas kolekcija pūķis varēja stundām ilgi par to stāstīt un to arī darīja, man līdz kaklam apnikdams. Diemžēl viņa augstība tam nenoticēja un turpināja griezt alu ar kājām gaisā, līdz galu galā vairs nebija nekā, ko griezt. Un tad…"

3

Viņš noskumis sēdēja aizas malā, spļāva bezdibeni, kur gulēja pūķa ķermenis, un vēroja, vai ir trāpījis.

Princese izgāja no alas, apstājās, tad nedroši viņam tuvojās un nostājās aiz muguras. Klusēdama uzlika viņam uz galvas plaukstu un ielaida pirkstus biezajos matos. Viņš nepakustējās.

-     Jūsu augstībai, šķiet, pagaidām trūkst naudas? viņa bez aplinkiem vaicāja.

-     Pagaidām, atbrīvotājs piekrita un no jauna ar acīm ieurbās apvārsnī. Nekas labāks neienāca prātā, tādēļ viņš centās sev iestāstīt, ka tīksminās par ainavu ne jau katru dienu gadās tādos augstumos uzkāpt. Un piebilda: Akmeņi pagaidām nelido, kalnu virsotnēs nenokūst sniegs, koki nestaigā,zivis nedzied… Pagaidām.

-     Es esmu princese. Tam, kurš mani atbrīvos, tēvs apsolījis pusi karaļvalsts.

-     Vai tā tava karaļvalsts liela?

-     Cik vien acis spēj redzēt!

Viņš maigi atbalstīja galvu pret viņas vidukli un precizēja:

-     Bet vai tās acis labi redz?

-    Trīs dienas jāsi, mana tēva īpašumiem pāri nepārjāsi.

Viņas skatiens bija noslēpumains.

-    Varbūt lēni jāji? viņš vaicāja.

-     Putns spārnus atsistu.

-     Un kādi putni tur dzīvo?

-     Domāju, ka samaksai vajadzētu tevi apmierināt…

Viņš smīnēdams pārlaida viņai skatienu.

-     Ja vien tu pārvedīsi mani mājās…

-     Bet ja nē? viņš klusi pajautāja.

Viņa pasmaidīja gluži kā saulīte starp mākoņiem atspīdēja.

-     Sēdi te uz pašas maliņas, ar muguru pret mani. Ja es tagad pagrūdīšu ko tu vēl šai dzīvē pagūsi izdarīt?

Viņa acis iespulgojās, mute pavērās.

-    Āāah, tas bija viss, ko viņš spēja atbildēt.

Princese pamāja:

-    Tā ja. Tik vien.

Dižciltīgais pasmaidīja.

-     Vai izlēmi? viņa vaicāja vēlreiz.

-     Jā, izlēmu… Grūd! Un, strauji apmeties apkārt, ar savām lūpām pieplaka pie viņējām. Tik tikko nobalansēja uz aizas malas.

Princeses acis iepletās, rokas sastinga viņam uz pleciem, vispirms nezinādamas, ko iesākt, tad pievilka viņu tuvāk.

Viņš piecēlās, bet viņa palika sēdot. Viņš paskatījās no augšas.

-     Protams, pārvedīšu. Bet bez samaksas. Uzskatīsim, ka esi jau samaksājusi.

Viņi gulēja pie dziestošā ugunskura, augumos bija jaušams dienas gājiena smagums. Nakts iededza zvaigznes un kļuva aizvien vēsāka.

-     Kungs!

Viņš ievaidējās.

-     Es taču tajos retajos brīžos, kad tu apklusi, teicu, ka mans vārds ir Luo. Vienkārši Luo, bez jebkāda titula. Kas noticis?

-     Zeme slapja!

-    Nebūt nē, tā tikai kļūst vēsa ir jau nakts. Slapja būs rīt, viņš mierināja.

-     Man salst. Viņa paslējās uz elkoņa.

-     Domā par kaut ko citu. Domā par savu gultu pilī.

-     Nekas nesanāk.

-     Kāpēc?

-     Izsalkums neļauj domāt ne par ko citu, tikai par to.

-    Tu taču gribēji, lai aizvedu tevi uz mājām. Ja nepatīk, vajadzēja prasīt pūķim, lai šis aiznes.

-     Es jau gribēju, bet nepaspēju. Viņš nomira tik pēkšņi!

Luo apklusa!

-     Interesanti, kā tu tajā alā aizmigi. Varbūt viņš tev šūpļdziesmiņu dziedāja, vai?

-     Nē, taču viņš man nesa ēdienu no ziedokļa kaut kādam dievam. Laikam ritot, ēdiens kļuva aizvien garšīgāks, jo runas, ka dievi upurus pieņem, rosināja cilvēkus ziedot vēl. Turklāt no pūķa uguns sasildītajām alas sienām visu nakti plūda patīkams siltums.

Viņš nolamājās un apgriezās uz otriem sāniem.

-    Ar viņu dažkārt bija jautri. Viņš pat atcerējās, kā mans vectēvs atnācis uz mūsu karaļvalsti tikai ar kaujas cirvi rokās un ar laiku izveidojis pilsētu, kas vēlāk kļuvusi par galvaspilsētu. Iedomājies, tikai ar kaujas cir…

-     Baigi jautri, viņš noburkšķēja un ierosināja: Bet varbūt tomēr pastāstīsi rīt.

Viņa apklusa. Pēc brīža atkal ierunājās.

-    Vai es drīkstu jūs apskaut?

-     Mūs? Es esmu viens.

-     Labi, kaut vai vienu. Viņa, izrādās, nebija prasīga.

-     Nedrīksti.

-     Kāpēc?

-     Tā būs kļūda. Tava.

-     Mana kļūda bija tā, ka es viena devos pajādelēt un pārāk tālu aizmaldījos. Putnus aizskatījos. Un kad atlidoja putniņš… viņa stāstīja, ar visu augumu spiezdamās viņam klāt un juzdama, cik viņš silts.

-     Paklau, Deitra! Pirmkārt, tu esi princese.

"Bet tu esi silts," viņa nodomāja, taču skaļi atteica:

-     Vai tad princesēm noteikti jāsalst kā lāstekām?

-    Otrkārt, viņš turpināja, vai tev kāds ir teicis, ka tu pat skrandās esi skaista?

"Bet tev?" viņa domās atvaicāja, bet skaļi:

-     Pāris reižu.

-     Kas tad?

-     Skrubis.

-     Kas?

-     Pūķis…

-     Ko? Luo pieslējās sēdus. Ko viņš ar tevi… Un apklusa, neapjēgdams, kā paprasīt.

Tagad arī viņa pieslējās sēdus.

-    Neko, nomurmināja. Vai tu nesaproti, ka es negribu to atcerēties? viņa gandrīz histēriski iekliedzās.

Apgūlās.

Apgūlās arī viņš. Piekļāva Deitru sev klāt un juta, kā viņa trīc. Mākonis aizsedza zvaigznes. Tumsa gāzās pār viņiem kā ūdenskritums.

-    Tā ir kļūda, viņš murmināja, bet varbūt nav.

Sataustīja kādu roku.

Varbūt arī nav kļūda. Nav kļūda, nē, nē, nē.

Kļūda.

Viņu pārņēma bailes, karstums un vel kaut kas. Taču bija par vēlu. Viņš redzēja ainavu: ar kumelītēm apaugušus smaržīgus pakalnus. Redzēja kokus, sauli un karātavas kādā pakalnā. Zināja šīs karātavas celtas viņam.

Gar sauli slidēja mākoņi. Kas to varēja zināt viņam kala smadzenēs kā ar veseri. Taču bija jau par vēlu viņš samazināja ainavu līdz apskaujamam mērogam un sāka cītīgi pētīt pauguriņu ar karātavām. Ainava nepretojās.

-    Deitra, — viņš iečukstējās, un tomēr ko pūķis ar tevi darīja?

-    Viņš nolika galvu man uz ceļiem, jā, apmēram turpat, kur tagad tavējā, un tā pavadīja stundu pēc stundas…

Viņš sarāvās.

-     Dievs debesīs! Ir nu gan muļķis!

5

-    Un tu iesaki, lai es to visu stāstu, vai ne? Mani uzskatīs par slimu vai ieslodzīs tornī.

-    Tu vari noslēpumaini klusēt, ierosināja Luo, un tornis būs glābts.

-     Klusēt?! Mans tētiņš… Viņas balss aizlūza. Un ko teiks māmiņa?

-    Tad varbūt tikai tik, cik pienākās pēc etiķetes neko? viņš mēģināja minēt.

-    Mana māmiņa tāpat bez vārdiem visu nolasīs man no acīm. Viņas sirds to neizturēs!

-     Un, ja es tur būšu, vai tad nenolasīs?

-    Tu esi muļķis! Viņa nosprieda. Kādēļ atsakies no tā, kas tev pienākas?

-    Es neatsakos. Es taču teicu, ka tu man neko neesi parādā. Un vispār neviens man nav parādā. Bet, ja tu tiešām gribi man pateikties, tad nestāsti nevienam to stāstu, no kura puse tikpat ir meli.

-    Kur meli, kur ne. Tas, ka gāji turp pēc naudas, nav meli. Kādēļ tagad atsakies no puskaraļvalsts?

-     Atkārtoju: es ne no kā neatsakos. Es izvēlējos. Iepriekš loģiski padomājis. Loģiski domājot, tūdaļ jājautā kā tu vari zināt, cik un kam tavs tētiņš apsolīja par tavu atbrīvošanu tad, kad tevi nolaupīja? Varbūt, kad tevi nesa pār pili, dzirdēji viņu saucam: "Pusi karaļvalsts!"?

-    Tu zināji! viņa iesaucās. Bet tu taču vari vienkārši iet un pieprasīt atlīdzību.

-    Tas nav iespējams.

-     Kāpēc?

-    Tas ir pārāk banāli. Viņš pasmaidīja.

-     Bet ko es lai iesāku? Es negribu no tevis šķirties. Vienalga, vai tas būtu banāli, vai nē. Ko tevis taču tiek lūgts tik maz. Rīt mēs sasniegsim pilsētu. Nāc kopā ar mani uz pili!

Viņš ilgi skatījās viņā. Iemeta ugunī dažus žagarus, beidzot ierunājās:

-    Tur gaida tevi. Mani neviens negaida. Ja nu vienīgi nāve. Vai zini, kā viss beidzas tiem, kas tā vienkārši aiziet uz pili un pasaka: "Es atnācu pēc puskaraļvalsts." Dienā tādiem laipni uzsmaida, toties naktī viņi pēkšņi ņem un nokrīt no pils jumta. Ko viņi tur darījuši, paliek noslēpums.

-    Tā notiek ar tiem, kurus tur gaida tikai nāve. Bet tevi gaidu arī es.

-     Lieliski! Tā arī ir manas izvēles būtība. Tad izstāsti, kā lai sasniedzu tavus logus. No pilsētas vārtiem, jo es tevi pavadīšu tikai līdz tiem. Ar tevi bija jauki, nav svarīgi, ko es visu laiku runāju. Tomēr mūsu pasaka beigsies pie pilsētas vārtiem.

Apklusa. Šķiet, neko vairāk arī negrasījās teikt. Piegāja pie ugunskura un izvilka zemē iedurto zobenu. Un kaut ko zem deguna noburkšķēja.

-     Saki, viņa lūdza, es pacentīšos saprast.

-    Teicu, ka muļķīgs paradums durt ieroci zemē. Asais gals sācis rūsēt. Nāksies atradināties.

6

Viņš gulēja, bet aizmidzis nebija. Ugunskurs jau sen izdzisis. Deitra notupusies blakus, tikko manāmi šūpojās un dungoja. Ausis uztvēra milzumdaudz skaņu: čirkstēja cikādes, koka galotnē brēca nakts putns, vējš šūpoja zarus. Tomēr šīs skaņas viņu neinteresēja, Luo klausījās Deitras dziedāšanā. Acis aizvērusi, viņa šūpojās, brīžiem iedziedēdamās skaļāk, brīžiem apklusdama. Luo aizmiga, joprojām viņā klausīdamies. It kā būtu sajutusi, ka viņš aizmidzis, princese atvēra acis. Neapklusa. Ilgi raudzījās aizmigušā sejā un acīs, kuras zem plakstiņiem kustējās. Luo sapņoja. Viņa nepārstāja dziedāt, tikai aizvien biežāk caur melodiskajām skaņām izlauzās smaids, kas palika kavējamies uz lūpām. Dzi, tagad viņa paskumjā dziesma paceļas līdz koku galotnēm, bet nu jau peld kā mākonis. Tad top bezcerīga kā upīte, kas atskārtusi, ka visu mūžu met vienu un to pašu loku. Tad atkal jautra, neprātīgi, cietsirdīgi jautra.

Viņam rādījās aina: degoši ciemi, ar visu mizu vārīti kartupeļi uz galdiem un dziestoši cilvēku ķermeņi blakus. Bet garām pa celiņu soļo Nāve un dzied: "Heijā, izkaptiņ, heijā!"

Luo sāka miegā svaidīties. Aizvien stiprāk un stiprāk. Dziesma kļuva aizvien priecīgāka. Brīžos, kad Luo ļoti svaidījās, viņa uzlika savas vēsās rokas viņam uz pieres un dziedāja mazliet klusāk līdz viņš aprima.

Tomēr aizvien retāk Luo varēja nomierināt, aizvien biežāk viņš miegā svaidījās un kliedza. Tad princese ielaida pirkstus viņa matos un viņš atkal aprima. Kad no jauna sāka svaidīties tik stipri, kā vēl nekad -, princese vairs neko nedarīja, tikai smaidīja. Tad pieliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām.

Viņš pamodās. Atvēra acis. Viņa atrāvās, un Luo vēl ilgi klusēja. Domāja par savu sapni. Teica:

-     Ja būs dēls, es tev zvēru, ka viņš būs karalis.

Viņš gulēja un raudzījās viņas sejā. Redzēja, kā mēness peldas viņas izspūrušajos matos.

-     Ja būs meita, viņa būs tāda kā tu!

Viņa skaļi iesmējās.

-     Kāpēc tu man to agrāk neteici?

-    Ka man būs bērns? Tas taču ir tik banāli, viņa paraustīja plecus.

7

Viņš atceras, kā spēra pilī pirmo soli. Vērās viļņotajās velvēs, vienā rokā žņaugdams Deitras plaukstu, otrā zobena spalu, un bija gatavs uz visu.

Viņš zināja, ka ikvienā pilī mīt briesmonis. To viņam tika teicis kāds piedzēries menestrels, kas bija dziedājis desmitiem karaļu un karalieņu.

Taču bija kluss.

Briesmonis gulēja.

Toties visa pilsēta dūca kā bišu strops. Sēru laikā slēgtie krogi tagad zumēja skaļāk par skaļu, un zīmogi no to durvīm dega pavardos, kuros jau cepās trekni sivēni. Svētki! Pils zālē viņus, rokās sadevušos, gaidīja sačukstēšanās. Zobens viņam bija atņemts, tad nu ar otru roku nemitīgi kārtoja savus apvalkātos svārkus. Nedroši apstājās pie troņa un nometās uz ceļiem.

Deitra izrāva plaukstu ao viņa rokas un, pa kāpnītēm uzskrējusi, metās karaļa un karalienes apskāvienos. Luo dzirdēja viņu smieklus. Jutās drausmīgi vientuļš. Pacēla acis un ieraudzīja viņus visus trīs tur augšā. Viņu skatieni pavērsās lejup. Viņš vēlreiz paklanījās.

Deitra kaut ko teica. Viņš neko nedzirdēja, taču mēģināja viņu sarunu iztēloties.

"Karali…" Nē, tā nav labi, viņš nodomāja. "Tētiņ, pieņem manu atbrīvotāju…"

Karalis atturīgi pasmaidīja un pagriezās pret meitu.

".. .brašu karavīru," viņš fantazēja, vērdamies lūpu mēmajās kustībās, "lielisku pavadoni un aizstāvi…"

Karalis pamāja ar galvu.

«i ,, Luo.

Valdnieks izbrīnā savilka uzacis. Kaut ko sacīja. Visticamāk: "Vienkārši Luo, bez jebkāda titula?"

"Vienkārši Luo."

"Jā, pavisam vienkārši," viņš pie sevis noteica, vērodams viņas pamuļķīgo smaidu.

Viņa kaut ko piebilda. Viņš nespēja iedomāties, ko, tādēļ nolēma: "Tētiņ, kas šodien būs vakariņās?"

Karalim aiz izbrīna mute palika vaļā, un viņš, galvu purinādams, ņēmās kaut ko skaidrot.

Laikam būšu kļūdījies, nomurmināja Luo.

Tagad, pamazām piesarkstot, par kaut ko iekarsusi skaidroja Deitra.

"Viņš nav tāds idiots, par kādu izliekas," karaļa sejā raudzīdamies, mēģināja minēt Luo.

"Nē." Un pats iejuties pakratīja galvu. "Tas nav iespējams. Un nekāda atlīdzība ari nav solīta…"

"Bet es domāju…"

"Tu neko nevarēji domāt, jo esi…"

Viņa saērcināta savilka uzacis. Gluži kā tēvs.

"Jā, esmu un vēl es esmu…"

"Oioioi, ne iedomāties nespēju, ko viņa tādu varēja pateikt," viņš mēģināja sevi apmānīt, redzēdams, kā karalis ķer nebija īsti skaidrs, pie ausīm, galvas vai kroņa, vai varbūt visa reizē un apsēžas uz paša troņa stūrīša, tādēļ Deitrai nākas spirdzināt paģībušo un lejup šļūkošo valdnieku. Karalis uzmeta skatienu Luo, un viņš saprata: briesmonis ir pamodies.

8

Viņš palika pilī.

Bet briesmonis laidelējās pils gaiteņos.

Viņš atceras.

Saindētu ēdienu, nažus kalpu rokās.

Aiz loga lija.

Viņš atceras.

Runas pārlieku biežas, lai būtu no pirksta izzīstas, ka uz ātru roku karalis nolūkojis meitai jaunu vīru. Stāsta, ne visai jaunu, tātad ne visai izvēlīgu, toties bagātu.

Viņš tikai pamazām mācījās ieklausīties briesmoņa teiktajā, tādēļ uzreiz nenoticēja. Velti. Noticēja, kad istabā viņu sagaidīja vairāki bruņoti slepkavas. Viņam nebija citas iespējas. Uzbrucējiem tāpat. Viņam ļoti laimējās, un tiem neizdevās viņu nogalināt no slēpņa. Ar cilvēkiem viņš tika galā daudz ātrāk nekā ar pūķiem. Kad pils ļaudis redzēja, kas no slepkavām pāri palicis, tie sāka viņu vairāk cienīt.

Viņš atceras.

Viņas seju. Un to, cik ilgi šī seja neskatījās uz viņu citādi kā vienīgi ar tādu naidu, ka viņam gribējās uzrāpties visaugstākajā kokā un ilgi, ilgi nekāpt lejā. Taču koku te nebija.

Atceras, kad šī seja pirmoreiz uz viņu šādi paskatījās.

Tas notika, kad viņa uzzināja, ka naktī karalis piedzēries izkritis pa logu. Nevajadzēja rasties nekādām aizdomām: pēc meitas atgriešanās karalis bija pasācis pār mēru lietot dažus dzērienus, un neviens neko aizdomīgu nebija ievērojis. Šī nāve raisīja dažādas runas, par to radās briesmīgi daudz dažādu viedokļu. Tik dažādu, ka atradās pat ļaudis, kas no sirds ticēja, ka karalis izkritis bez neviena palīdzības.

Ar laiku ari viņa sāka tam ticēt vienkārši nebija citas iespējas.

Viņš atceras.

Viņiem piedzima dēls. Atceras, kā pirmo reizi paņēma viņu uz rokām. Atceras, kāds toreiz bija Deitras skatiens: pirmo reizi pēc daudzām dienām viņa skatījās uz viņu bez naida, jo viņš turēja mazulīti un viņas acīs gribot negribot abi bija kopā, un uz savu bērnu viņa ar naidu raudzīties nespēja.

To aptvēris, viņš mazo aizstāvi piespieda sev klāt tik cieši, ka sievas, kuras rosījās ap princesi, atņēma viņam dēlu un izdzina viņu ārā. Tomēr viņš bija laimīgs.

Viņš atceras.

Viņš kļuva par karali. Bet briesmonis joprojām laidelējās pils gaiteņos.

Viņa karalistē sāka plosīties kari: uzzinājuši par jauno "karali", apkārtējie valdnieki nolēma, ka tagad karaļvalsts būs viegls laupījums. Taču maldījās. Viņš ātri atrada kopīgu valodu ar saviem karotājiem un karavadoņiem. Un viņam veicās. Pretinieki dabūja tādu atbildes triecienu, kāds ne sapņos nebija rādījies. Aizdzinis tos atpakaļ viņu zemē, nolēma kalt dzelzi, kamēr tā karsta, un pats devās iekšā pretinieku īpašumos. Un šī "kalšana" ieilga uz visu dzīvi. Viņa karaliste pletās plašumā. Tomēr viņš zināja, ka kaut kas nav tā, kā vajdzētu: briesmonis joprojām laidelējās pils gaiteņos.

Kādu dienu viņš sajuta, ka ir trakoti noguris. Un nogurums ar katru dienu pastiprinājās.

Viņa dēls bija izaudzis. Un apprecējies. Viss bija banāli.

Viņš aizvien biežāk ļāva dēlam valdīt karaļvalsti, aizvien vairāk darāmā uzvēla viņa pleciem, palīdzēdams tikai ar saviem padomiem.

Un tas ir viss, ko viņš atceras. Tik daudzi dzīves, prieka un skumju gadi, bet viss ietilpināms vienā hronikas rakstu rindiņā: "Paplašināja karaļvalsti no ziemeļu ostām dienvidos līdz Jaunajai Deirai ziemeļos, no Gren-Arnanas jūras rietumos līdz Kinrdes upei austrumos."

Un tas bijis visas dzīves vērts.

Viņš zināja, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu.

Tādēļ aizvien retāk rūpējās par valsti, apmetās atsevišķā pilī. Tomēr sūtņi tā vien šaudījās šurpu turpu dēlam joprojām bija vajadzīgi viņa padomi.

Pats nemanīja, ka aizvien biežāk atrada iemeslus aizceļot.

Nesaprata, ka viņa dēls citiem šķita tikpat viegls laupījums kā savulaik pats. Bet dēls nemācēja tik labi saprasties ar karotājiem, jo nekad ar zobenu nebija stājies pretī briesmonim.

Bet briesmonis laidelējās pils gaiteņos.

Viņš atceras. Nē, pat nevajag atcerēties. Tā ir tagadne. Viņš ar sievu atgriezās no jūras piekrastes un uzzināja drausmīgo ziņu: pretinieks ir pie galvaspilsētas. Par spīti visam, viņš ar svītu steidzās turp. Nekad vēl nebija redzējis tādas šausmas: ceļmalu kokos pakārto rindas, ciemi līdz pašiem pamatiem nodedzināti. Tomēr viņi jāja uz priekšu.

Viņiem uzbruka mežā no slēpņa, un tikai brīnums un kalpu uzupurēšanās palīdzēja izglābties.

Tagad, nezinādams, ko iesākt, viņš jau kuru dienu slēpās mežā. Nezināja neko. Pat ne to, vai ir palicis kaut viens gaitenis, kur briesmonim lidot.

9

Viņš izvilka zobenu no zemes un noguldīja sev blakus. Kreisajā pusē. Labajā piekļāvās Deitra. "Ko tas man atgādina?" viņam iešāvās prātā. "Nē," viņš sev sacīja, "tas bija sen." Un nopūtās. Viņa smaržoja pēc sūnām un mežs gaidot apklusa.

Mitras zemes smarža, krītošu zvaigžņu kliedzieni. Nē, tas bija pārlieku sen.

Viņas mati joprojām bija kupli, gluži kā toreiz. Viņš pagriezās. Acis vairs nebija toreizējās, tomēr zvaigžņu gaismā redzēja visu, ko vēlējās. Viņš no galvas zināja ikvienu krunciņu viņas sejā.

Viņš apskāva viņu. Deitra, šķiet, to vien bija gaidījusi viena viņas roka izspraucās viņam zem kakla, otra apvijās no augšas un savienojās ar pirmo nāves cilpā. Viņš apkampa sievas vidukli.

-    Klau, valdniek, viņa savādā balsī sacīja. Vai esi pārliecināts, ka zini, ko vēlies?

-     Protams. Vai esmu tev teicis, ka tu pat tagad esi skaista?

"Bet es tev?" viņa nodomāja, bet skaļi teica:

-     Varbūt tādēļ, ka tagad ir tumšs un tu labi nesaskati.

Viņš neatbildēja, klusēdams lika viņai virsū sūnas, pa

vienam kumšķītim. Tādēļ jautājumu uzdot nācās viņai.

-    Vai zini, cik gadus mēs to neesam darījuši?

-     Skaiti gadu desmitos, būs vieglāk, viņš atbildēja.

Abi iespurdzās. Zvaigznes krita pār viņiem kā ūdenskritums. Viņi metās tām pakaļ.

Viņš redzēja ainu.

Kumelītes pakalnu nogāzēs jau bija paaugušās un smaržoja vēl stiprāk. Bet kalniņā joprojām stāvēja karātavas. Viņam…

Iedūris savu zobenu tur, kur ainava robežojās ar īsto zemi, viņš stāvēja un noraudzījās uz tumšajiem, smagajiem siluetiem, kas tuvojās. Kad tie jau bija tuvu, redzēja viņu vēja appūstās raupjās sejas. Dzeļošas acis iedūrās viņā, ieroči žvadzēja vien, zirgi ar pakaviem spārdīja zemi un laida pa purslām garaiņus.

Karalis rāmi pārlaida skatienu bruņucepuru smailēs un šķēpu uzgaļos saveltajai melnajai masai.

-     Baidos, ka te jūs netiksiet cauri, viņš sacīja pirmajiem. Silueti neapstājās.

Viņš izrāva no ainavas zobenu.

Ainava saviļņojās.

-    Zini, Deitra, es domāju, ka saprotu. Toreiz, tajā pirmajā nakti, tev patiešām bija auksti, bet vienīgais, kurš varēja palīdzēt sasilt un sagaidīt rītu, biju es. Un es to izmantoju.

Uz mirkli apklusa. Tad turpināja.

-    Un tagad mums abiem ir auksti, mēs abi esam izsalkuši. Es no tā jau sen esmu atradis, bet tu nemaz nebiji pieradusi…

Viņa atbalstījās uz elkoņiem un ieinteresēti noraudzījās viņā.

Viņš sastomījās.

-     Tas ir, es tikai gribēju sacīt, ka tagad viss bija… apzināti.

Viņa tikai skaļi iesmējās:

-     Dievs augstais! Ir nu gan muļķis!

10

Dzeltens lietus krita zilajās lapās un lejup ritēja jau zaļš.

Viņš redzēja, kā pa zaļām lapām klāto celiņu starp pakalniem iet vecs vīrs ar sirmu bārdu nodriskātās skrandās. Piemiedza acis, ar delnu aizsedza tās no pilošajām lāsēm un pamina viņu. Tas bija pils zintnieks vecais Žveiduvis. Karalis gaidīja, līdz vīrs piekluburos tuvāk.

Zintnieks pienāca, atspiedās uz savas garās nūjas ar apkalto galu un, viegli smīnēdams, klusēja. Karalis ievēroja, ka viņa ar sirmo bārdu apaugusī, grumbu izvagotā seja ir sasista un brūces sastrutojušas.

-     Šveikš! Vecais plati un šķībi pasmaidīja.

Mutē melnēja izsisto zobu tukšumi.

-     Oi! apķērās mags.

Viņš pasmēla no avota sauju zaļā ūdens un, muti ar to izskalojis, atkal pasmaidīja. Visi zobi bija vietā. Kaulainā roka nobraucīja no sejas zaļās lāses. Sejā vairs neredzēja ne skrambiņas. Vecis ieraudzīja aiz brīnumiem ieplestās karaļa acis.

-     Es taču nevaru stāties karaļa priekšā tādā izskatā, viņš paskaidroja. Pacēla no zemes akmeni mirdzošu kā spogulis aplūkoja seju un nometa zemē. Re, tagad cita lieta!

Karalis ievēroja, ka visi apkārtējie akmeņi ir tādi paši.

-     Nu, kā klājas? atkal ierunājās vecis.

-    Sūds, īsi un skaidri atbildēja karalis, un pašam tirpas pārskrēja dzirdot, kā šis vārds noskan.

Tie laiki, kad šādi mēdza atbildēt uz pieklājīgiem sveicieniem, bija sen pagājuši.

-     Lieliski, tātad gatavojamies sējai. Gaidīsim, kas šai lieliskajā augsnē izdīgs. Es vienmēr esmu teicis…

-     Joprojām ņirgājies?!

-    Vai gan es to uzdrīkstētos?! zintnieks atkal izviepās.

-    Vienmēr, kad tu domā, ka ņirgājos, izrādās, ka…

-     Ka tu pareģo. Zinu, zinu, karalis noducināja. Taču šoreiz tu maldies. Redzi, viņš ar roku norādīja uz savu sievu, kas, vien ar matiem apsegusies, gulēja pie tik tikko gailošā ugunskura. Zaļais lietus turpināja līt, kā lijis, un, šķiet, nemaz nekaitēja kvēlojošajām oglēm, kas turpināja zibināt savas gailošās acis. Tas ir viss, viņš paskaidroja.

-    Beigas! Vairāk nekā nebūs.

Vecais tikai sazvērnieciski piemiedza ar aci un, pārlaidis skatienu aizmigušajai karalienei, novilka:

-    Es tevi lieliski saprotu nav vairs tie gadi. Bet vari man ticēt: vienreiz pa nakti tas nav ne daudz, ne maz.

Karalis piesarka un iedūra acu skatu lielajos zilajos kokos. "Vai tie vienmēr tādi bijuši?" viņš nodomāja.

Pakasīja pakausi.

-    Tas ir sapnis?

-     Jā, atbildēja vecais, vai tu gribi, lai nebūtu?

-    Tas ir tavs darbs? viņš ar pirkstu bakstīja uz koku pusi.

Zintnieks tikai kautri pasmaidīja.

-     Bet tu taču esi īsts?

-     Vari pataustīt.

-    Nevajag, karalis atmeta ar roku, bet, ja tu esi īsts, paskaidro, kas tad ir noticis!

-     Līst. Zintnieks svarīgi pacēla pirkstu, taču, karaļa skatienu pamanījis, apklusa un turpināja pavisam citā tonī. Herads. Šo tak neviens negaidīja un, ja gaidīja, tad no dienvidiem, bet šis izveidoja savienību ar Rjū Vasarraibumaino, kuram mēs pat uzmanību nepievērsām, mūsu armija taču pirms pāris gadiem tur ieviesa tādu kārtību, ka šis nespēja ne pakustēt. Viņi apvienojās un uzbruka mums no austrumiem, pat karu nepieteikuši. Tas bija kā pērkona spēriens no skaidrām debesim. Zibens ātrumā forsējuši Kinrdes upi, viņi pēc dažām dienām jau stāvēja pie galvaspilsētas mūriem.

-     Herads un Rjū. Ko tu man stāsti?! Viņu karaspēks taču uz pirkstiem saskaitāms.

-     Uz pirkstiem arī zvaigznes debesīs var saskaitīt, tiesa, tas mazliet ieilgtu, gandrīz vienaldzīgā balsī viņu pārtrauca zintnieks. Osi. Viņi noslēguši līgumu ar ziemeļu osiem.

Karalis atcerējās no slēpņa uzglūnējušo karotāju tumšās sejas, viņu smagos stāvus un platos zobenus.

-     Bet tā taču ir pašnāvība! Karalis pakratīja galvu. Laist osus pār savu zemi. Kad vairs nebūs, ko kapāt šeit, tie griezīsies atpakaļ. Tad muļķi Herads un Rjū nonāks kā starp diviem dzirnakmeņiem.

-    Tā ir viņu nelaime. Zintnieks paraustīja plecus. Pats zini, tiem abiem nav visi mājās. Tu taču tikai tādēļ negāzi šos no troņiem, ka nebaidījies tie jebkad varētu pretoties. Tā bija kļūda. Bet svarīgāk ir, kas notiek mūsu zemē.

-     Un kas tad notiek? Stāsti!

-    Viss notika tik ātri, ka neviens nespēja ne atjēgties. Amis mēģināja savākt armiju aizsardzībai, taču pietrūka laika, tādēļ tikai ar saujiņu karavīru nocietinājās galvaspilsētā. Bet pretinieku bija tik daudz kā siseņu. Un tie mežonīgi vairojās kā peles, gluži vai no vecām lupatām saradās. Un dzīvīgi trīs bultas vēderā, bet tie tik iet un iet, un vicina savus dzelžus un…

-    Nenovirzies no tēmas! Karalis viņu pārtrauca. lt kā es osus nebūtu redzējis! Kā tur Amim?

-     Karali, tavs dēls…

Apklusa. Bet viņš jau saprata par "karali" vecais viņu uzrunāja tikai tad, kad labāk gribētu klusēt.

-     Kas? karalis paaugstināja balsi, bet vārdus neatrada.

-    Galvaspilsētu ieņēma, pils turējās, visi aizstāvji metās turpu, taču tikai tādēļ, lai no augšas pa logiem noskatītos, kā liesmas aprij viņu pilsētu. Pili ieņēma. Tavs dēls cīnījās līdz pēdējam. Kad viss jau bija beidzies un palikuši tikai daži, viņš izsauca uz cīņu pašu Heradu. Un būtu šo uzvarējis, bet, tiklīdz izsita Heradam no rokām ieroci un atvēzējās nāvīgajam cirtienam, viņu caururba varbūt kādas desmit bultas reizē. Tavs dēls mira kā…

-    Tikai bez skaļiem vārdiem! Pats zinu, kā viņš mira.

-     Labi, zintnieks rāmi atteica. Skaļos vārdus pietaupīšu, lai pastāstītu, kā šie tiks galā ar mani, jo arī es nedomāju vairs ilgi dzīvot. Ja mani nenogalinās, es tajā pagrabā nomiršu aiz bada vai ievainojumiem. Tad pirms nāves, mēģināšu vēl atnākt papļāpāt. Redzi, man ir iedalīta istaba mūsu pils pagrabā; brokastīs un pusdienās dabonu pa ādu, bet vakariņas atņemu tiem, kurus mēs ar tevi tur satupinājām un kurus arī tie sumpurņi nav izlaiduši paši baidās tādus palaist brīvībā… Nu, bet kuru gan interesē vecpuiša neveiksmes, labāk pastāsti, kā tur, pie jūras…

Karalis klusēja. Tad ierunājās:

-     Piedod man, Zveiduvi! Tā arī varēji teikt, ka tev vajadzīga palīdzība. Labi, es mēģināšu pie tevis aiziet. Pacieties vēl mazliet…

-     Puikiņ, vecais pasmaidīja, kur gan tu iesi? Tu man vairs nevari palidzēt. Es tev aizliedzu, vai dzirdi, valdniek, aizliedzu to darīt! Es atnācu šurp tādēļ, ka pats cerēju palīdzēt tev.

-     Man? Tu labāk pats sev palīdzi, nevis man!

-     Nestrīdēsimies! Esam jau strīdējušies, un tu zini, ka es neatbalstīju tavu aiziešanu malā no valdīšanas. Tavs dēls vēl ir liels bērns.

-     Bērns… Es viņa gados…

-     Jau biji paguvis kļūt par pēdējo valkatu. Zinu. Diemžēl viņam šādas iespējas nebija.

-     Bet ko gan tu gribi? Lai es tagad ar plikām rokām eju pret Heradu un osiem?

-    Tā vien šķiet, ka tur, pie ugunskuriņa, guļ zobens.

Karalis muti vien noplātīja.

-     Nav labi slepeni noklausīties svešas sarunas. Starp citu, es varu to tev aizdot.

-    Apklusti! Vecais bargi pieklaudzināja ar nūju, tā ka tās gals zemē iedūrās. Kas tu par karali, ja…

-     Kas?! Tik tiešām, kas es tagad par karali? No manis tāds pats karalis kā no spaiņa zvans! Un cauri!

-    Apklusti! Apklusti, kamēr neviens nav dzirdējis! Un zini: visi tic, ka tu atgriezīsies.

-     Ak tā! Un ko darīšu? viņš ieinteresēti vaicāja.

-    Tu pašlaik esi ceļā un tikai pats vari izvēlēties, uz kuru pusi iet.

-     Vai zini, ka dzīve pie lieliem ceļiem kaitē veselībai? Arī mežu es sasniedzu, ejot pār laukiem, jo ceļmalu koki ir ceļa gājēju pilni, tie virknēm vien dodas uz debesīm, jo visiem kājas jau karājas pēdu virs zemes!

-    Karali! vecais iesaucās. Tie ir tavi ļaudis, un viņi miruši ar tavu vārdu uz lūpām!

Luo saķēra galvu rokās.

-     Ko tu gribi, lai es daru?

-    Tev nav tiesību apstāties. Ņem vērā, ka ceļš nesākas tur, kur tu uz tā esi uzgājis, un nebeidzas tur, kur tev rodas vēlēšanās no tā nogriezties. Tu ej pa to, un tev vairs nav tiesību ne apstāties, ne kļūdaini nogriezties. Kāpēc? Tāpēc, ka uz tevi tiek likts pārāk daudz cerību! Zini, ka pasaule tā ir harmonija, lai arī pilna ar visādiem osiem. Taču ceļam pret ikvienu tā gājēju ir jāizturas apzinīgi, protams, ja pats gājējs ir apzinīgs. Par atdoto tu vienmēr iegūsi, par iegūto vienmēr zaudēsi. Tev tikai jāsāk kustēties es pieprasu, lai tu to darītu! Kāpēc to es saprotamāk nespēju izskaidrot.

-     Paklau, zintniek! Ko tu muldi? Kāda harmonija? Tu taču zini, ka es tavu muldēšanu nekad neesmu sapratis, un, ja tas ir viss, ko tu man vari pateikt, tad…

Viņš sāka drudžaini raudzīties apkārt. Nolauza no milzīga koka milzīgu, oranžu dzelksni un draudīgi atvēzējās sev virs gurna.

-     Ja tu vairāk neko nevari pateikt, es… es atmodīšos.

Apklusa, sajutis, cik muļķīgi izskatās.

-     Nesteidzies! — Zintnieks pasmīnēja. Noklausies, ko vecs vīrs saka. Vai domā, ka par karali kļūst, nez no kurienes ierodoties pilī un paziņojot: "Puse karaļvalsts ir man!"? Te taču nav nekā, kas būtu tavs! Tev nospļauties uz visu tavu karaļvalsti. Tev rūp tavs dēls un galu galā arī tu pats. Tu pat nepavaicāji, cik pilsētu ir noturējušās un kā tām klājas. Tad nu saki vai ikviens, kam kronis galvā, ir karalis? Pirms daudziem gadiem te ieradās viens sencis ar kaujas cirvi. Visi zina viņš bija karalis. Viņam nebija ne pilsētu, ne bagātības, ne kroņa. Vismaz tāda redzama ne. Toties tas, kas bija viņā iekšā, nevienu neinteresē. Varbūt tur arī bija bagātība. Un viņš cīnījās pat katru zemes kukurzni, un viss te kļuva viņam piederošs. Kukurzni pie kukuržņa likdams, viņš radīja savu karaļvalsti. Sākumā viņš bija viens, taču tikai sākumā. Kā viņš to panāca? Domā ar cirvi?

-    Tu man piedāvā sākt visu no jauna?

-     No kāda jauna? Tad tu velti esi saņēmis. Tagad tas būtu pa īstam.

-    Tam taču vajadzīga visa dzīve. Tas nav darāms manos gados!

-    Tad tev nāksies pasteigties. Vai arī pameklēt dzīvības ābolus.

-     Pasakas sāc stāstīt? Dzelksnis draudoši izslējās. Un jau klusāk: Vai tiešām es visu esmu darījis tik slikti, vai tad es necentos?

Maga skatienā ielija skumjas.

-     Labi, es tev pastāstīšu pasaku, ko stāstīju tavam dēlam.

Tātad dzīvoja reiz cilvēks, kurš cēla māju. Sienas uzslēja no resniem baļķiem, ielika ozola durvis un logus, apjūma dakstiņu jumtu. Taču mājas pamatus viņš lika no ūdens.

-     Kādēļ? neizpratnē ievaicājās karalis.

-     Labs jautājums. Arī tavs dēls jautāja to pašu. Vecais pasmaidīja.

Karalis sarauca pieri.

-     Un kas no tā visa iznāca? viņš atkal vaicāja.

-    Tavs jautājums man patīk vēl vairāk, tā bija visa atbilde.

Neko vairāk neteicis, piegāja, atņēma oranžo dzelksni un iedūra viņam gurnā.

L-uo bez žēlastības modās augšā, lai arī visiem spēkiem centās paturēt acīs maga joprojām smaidošo seju. Juta, ka redz viņu pēdējo reizi. Bet tik daudz vēl gribēja pajautāt!

Tomēr pamodās. Izvilka no kājas milzu dzelksni. Deitra uz mirkli atvēra acis.

-     Kas noticis? viņa jautāja.

-     Sapnis, viņš sameloja, tikai sapnis.

11

Viņa atmodās līdz ar saules lēktu. Debesis virs meža jau metās gaišas. Sūnas uz viņas auguma bija mitras.

Karalis sēdēja pie nelielā ugunskura un, to bakstīdams, rokās grozīja milzīgu, oranžu koka dzelksni.

Viņa pievirzījās tuvāk tā, lai atrastos starp ugunskuru un vīru. Ar muguru atbalstījusies pret viņu, pastiepa rokas pret ugunskuru. Abi sēdēja klusēdami. Viņa sildījās.

-     Deitra.

' Jā, viņa it kā atmodās no miega, kas ir?

-    Atceries, tu stāstīji par savu vectēvu, kurš te ieradās ar cirvi un nodibināja karaļvalsti?

-     Ar kaujas cirvi, viņa izlaboja.

-     Nu jā. Kā tur bija?

-     Neko vairāk arī neatceros, viņa attrauca. Kad tas bija, kad es tev to stāstīju, turklāt vajadzēja klausīties! Bet kam tas tev vajadzīgs?

Viņš aizdomājies paskatījās uz viņu, tad ar zodu norādīja uz zobenu, kas atkal bija iedurts pie ugunskura.

Viņa samulsusi paskatījās uz vīru un skaļi iesmējās. Viņš, šķiet, veselu mūžību nebija dzirdējis viņu tik skanīgi smejam. Bet varbūt vainīgs mežs svaigais gaiss un atbalss kokos. Jā, droši vien mežs.

-     Ak tu, manu varoni! Viņa pagriezās un atkal iesmējās, tad sabužināja viņa matus un bārdu. Tagad viņš līdzinājās kumelītei mati uz visām pusēm izspūruši, šajās dažās dienās krietni vien izbalojuši… Deitra atkal atbalstījās pret viņu. Viņš juta, kā viņa smejas. Viņas mati smaržoja. "Pēc kadiķiem," viņš nodomāja. Bija jau gandrīz aizmirsis, kā smaržo viņas mati un kadiķi. Gandrīz.

-    Vai tu esi dzirdējusi par dzīvības āboliem? viņš atkal ievaicājās.

-     Protams! Tev varbūt vēl ir tie vakar ceptie ābolīši? Viņa joprojām smējās.

-     Nē, es nopietni.

Viņa nopūtās. Vairs nesmējās. Vērīgi skatījās viņā. Viņš nolēma, ka viņas acis nemaz nav mainījušās, kopš pirmoreiz bija tās ieraudzījis.

-     Luo! bija viss, ko viņa pateica.

"Luo!" viņš nodomāja. "Vienkārši Luo, bez jebkāda titula."

-     Redzi, es visu nakti domāju. Citur neesmu šo nostāstu dzirdējis, tikai jūsu karalistē. Lai arī tā būtu pasaka. Bet tu pamēģini iztēloties, ka tāda ābele tiešām ir un viņa kādam pieder. Ko gan viņš dara? Un, atbildi negaidīdams, turpināja: -Viņš gādā, lai tā tiktu labi apsargāta. Un viņš pats arī. Jo viņš taču var dzīvot mūžīgi, un viņam rodas uzdevums pasargāt sevi no zobena! Un viņš to arī dara. Ceļ pili ar augstām, nepieejamām sienām, baigiem torņiem un sargiem slakteriem. Kur vien viņš parādās vienmēr bruņās tērpts, citādu viņu neviens nav redzējis. Viņš nelaupa, neiekaro citas zemes. Jo karš ir liels risks. Viņam, gluži pretēji, pieder tikai kādi padsmit ciemi, un ar to nodokļiem pietiek kā pārtikai, tā karavīru atalgojumam. Un, pat ja kāds karaspēks iet garām, visu, kas ceļā pagadījies, noslaucīdams no zemes virsas, tas iet viņa pilij ar līkumu, jo zina: pat ja šo briesmoni uzveiks, zaudējumi labākajā gadījumā būs desmitkārtīgi, bet labuma nekāda ne zemju, ne bagātības. Tādēļ neviens i neatceras, ka pils saimnieks jelkad būtu karojis, lai arī ļaudis mēdz kulstīt mēles, ka viņš valdījis jau tad, kad viņu vectēvi bijuši dzīvi, un nepavisam nav mainījies. Bet citi viņus klusina pat ja ir mainījies, ko gan tajās bruņās var saprast… Un tā viņš dzīvo, kā dzīvojis, un nevienam nenāk ne prātā, ka…

-     Ka viņš joprojām baidās, — pārtrauca Deitra, un sapņo par to, ka viņam būtu zirgs, kurš, gadījumā, ja kāds tomēr uzbruktu, viņu iznestu no kaujas lauka un nebūtu panākams. Viņam pietiktu ar ābolu maisiņu, un neviens viņu te vairs nenoturētu. Kurš ir vēl vairāk traks pēc zirgiem nekā viņš?

Abi apklusa.

-    Tas ir Orms. Dzelzs Orms, viņa beidzot nedroši bilda.

Viņš bija gaidījis, ka viņa izteiks šo vārdu. Un lepojās ar viņu.

-     Un viņa pils nemaz nav tālu no šīs vietas!

Viņa piecēlās, pagrozījas uz vietas, it kā gribētu orientēties, kurp doties. Tad piepeši vaicāja:

-    Tu domā ja viņam būtu, viņš tev tos ābolus dotu?

Karalis pasmaidīja.

-     Un ja nu es tā pieklājīgi palūgtu?

Viņš izvilka no zemes zobenu un zīmīgi ar to pamāja.

12

Pēc pelniem viņš noprata, ka te reiz varētu būt bijis neliels ciems. Ar labo roku izpurināja no matiem vēja sanestos pelnus, un sirmie mati atkal kļuva melni. Ar asiņaino kreiso uzplikšķināja pa zobena maksti un sacīja:

-     Ejam, tas noteikti ir tur. Tā pils pat sadegusi izskatās pēc debesu balsta. Drūmāku balstu grūti iedomāties, tomēr mūsu cerība ir tur. Interesanti, kā gan iespējams tā visu nodedzināt, pat atsevišķus kokus! Varbūt ar burveklibām?

Neviens viņam neatbildēja.

Pils pagalmā pelnu bija ne mazāk kā visur citur, tikai te nebija vēja, un tie slinki gulēja tieši uz zemes. Viņš bija ticis iekšā pa sagrauto sienu un, pār akmeņiem kāpdams, mēģināja atcerēties.

-    Tas bija te, vai ne? Pacieties, tūdaļ atradīsim to, pēc kā esam nākuši!

Viņš pats tam maz ticēja, bet atbildes atkal nebija.

Pelnu pļaviņā, nodeguļu aizsprostots, urdzēja sīks, bet straujš avots, kura ūdens, pelnus no savas gultnes iznesis, bija savādi skaidrs, priecīgs un pat mēģināja draiskoties ar saules atspulgiem, kas tajā nokļuva caur prāvo spraugu mūri.

Viņš gāja gar strautu, jo zināja, ka ābele aug pie tā. Biezais pelnu slānis neļāva cerēt, taču viņš tik un tā gāja.

Piepeši apstājās kā zibens ķerts vienā vietā strautu bija aizsprostojis akmens, un ūdens ņirbēdams satecēja tādā kā nelielā akā. Ceļu aizšķērsoja vēl gluži nesadedzis koks, un tur lēkādams un grozīdamies peldēja mazs, apaļš zelta ābolītis. Te ienirdams, te paceldamies virs nemitīgi tekošā ūdens, izglābies no uguns, kas bija sakausējusi pat sienu akmeņus, it kā savu nosaukumu dzīvības ābols attaisnodams.

Viņš priekā iesaucās un noliecās paņemt augli. Piepeši kāds iekliedzās:

-     Neaiztiec!

Viņš zibenīgi iztaisnojās. Ieraudzīja sirmu vīru, kas stāvēja pie sienas un skatījās uz viņu.

-     Šis ābols, jaunekli, ir vajadzīgs man.

-     Vari ticēt, ka man ari.

-     Kas gan tu tāds esi, ja vari to piesavināties?

-     Un kas esi tu, ja vari to aizliegt?

-     Es esmu šīs zemes valdnieks. Visa, ko apkārt redzi.

-    Hm, tu pārvaldi lieliskus pelnus. Jauneklis pasmīnēja un atkal pieliecās.

-     Es tev teicu atstāj!

-    Šis ābols man ir apsolīts, un es to paņemšu.

-     Diemžēl…

-     Paklau, cilvēk, jauneklis sāka zaudēt pacietību, neliec man…

-    Pielietot spēku? Lūdzu! Es tikai pieklājības pēc, nevēlēdamies tikt pārprasts, neierosināju to pirmais. Tas lai tev nevajadzētu šaubīties. Viņš lēnām vilka no maksts zobenu.

Jauneklis nokāpa no akmens un izvilka savējo.

-     Nejūties tr aucēts, karalis rāmi sacīja, stāsti! Kāpēc tu domā, ka tev ir tiesības uz šo ābolu?

-     Mans tēvs, puisis sacīja un ar izklupienu cirta, bet, kad trieciens, lai gan ar grūtībām, tika atvairīts, turpināja: Vecs. Viņš sagribējis to ābolu apmaiņā pret visu savu mantu. Kurš no trim dēliem ābolu dabūs — tam tiks tēva mājas. Tā nu devos ceļā, viņš izskaidroja savu straujo uzbrukumu virkni, ko pretinieks, gan atkāpdamies, tomēr veiksmīgi atvairīja, cirzdams arī pats zibenīgi kā čūska.

-    Atradi?

Tikko paspējis atsist, jauneklis tūdaļ pārgāja uzbrukumā.

-     Jā. Un saimnieku arī. Viņš apmaiņai pret ābolu sagribēja brīnumzirgu. Atkal devos ceļā… Augstu palēcies, lūkoja ar asmens galu aizsniegt pretinieka kaklu.

-     Un gandrīz zaudēji galvu? precizēja karalis.

Viņa zobens nosvilpa tik tuvu jaunekļa ausij, ka tas zaudēja orientāciju.

-     Tā, it kā zinātu! Ierados pēc zirga, bet tur karš! Mājas pelnos, apkārt ložņā tādi melni purni spicām bruņucepurēm. Un tos komandē ruds vasarraibumains mēsls, kas sēž tādā zirgā, ka es uzreiz sapratu tas ir tas, ko meklēju. Nogaidīju izdevīgu brīdi, un, kā metos virsū, tā tam vasarraibumainim puse galvaskausa nost, lēcu tik zirgā un laidos prom.

Lēkādami un skraidīdami viņi bija sacēluši tādu putekļu mākoni, ka tik tikko varēja viens otru saskatīt. Knapi no cirtiena izvairījies, karalis iestarpināja:

-     Kā redzu, mēs karojam vienā pusē.

-     Es nekaroju. Es cīnos ar kaut kādu veci dēļ apgrauzta ābola. Smieklīgi.

Saniknots sāka zvetēt ar zobenu pa labi, pa kreisi, jo tikpat gandrīz neko vairs nespēja saskatīt.

-     Smieklīgi. Un smieklīgākais ir tas, ka tev ir visas iespējas zaudēt.

-     Šaubos. Jo man ir visas iespējas saņemt pastiprinājumu.

Karalis aplaida skatienu visapkārt un pamanīja kaut ko tumšu, kas drāzās viņam virsū. Mēģināja atlēkt sānis, bet nepaguva. Trieciens bija tik spēcīgs, ka viņš sagrīļojās un noslīga uz viena ceļa. Uzlēcis kājās, veikli izskrēja no putekļu mākoņa tīrā gaisā un ieraudzīja viņus abus.

Jauneklis, zobena spalu plaukstā spiezdams, ar otru roku glāstīja milzīgu asiņainu vilku. Tas iesmilkstējās un atņirdza zobus. Varēja redzēt, ka tik tikko turas kājās. "Ja ne tā," nodomāja Luo, "es jau būtu viņa vēderā." Vilka sānā bija atvērusies briesmīga, asiņojoša brūce, kādreiz bijusi pārsieta, bet ar laiku apsējs noslīdējis, un nu asinis pilēja zemē.

-     Es ar zirgu aizbēgu, sacīja jauneklis un skumji pasmaidīja, bet viņam trāpīja.

Karalim sametās šķebīgi. Viņš saprata, kam viņiem vajadzīgs ābols. Viņi, pēc savas gribas vai ne, taču bija cīnījušies ar viņa ienaidniekiem, ievainoti, un tagad viņam ir jāatņem viņu vienīgās zāles. Tomēr nav izvēles viņš ir vajadzīgs savai karaļvalstij. Viņam jāpierāda, ka viņš ir karalis! Un tas nemaz vairs nav grūti sasniedzams. Redzēja, ka jauneklis ir noguris vairāk nekā viņš. Jā, puisis labi cīnās, taču to apguvis pavisam nesen un lielā steigā, lai gan, jāatzīst, gandrīz pilnvērtīgi. Žēl puiša spējīgs. Ies bojā, jo trūkst pieredzes. Kaut vai tik, lai saprastu, ka ir zaudējis, un prastos sevi saudzēt. Saprata, ka melo pats sev puisis to dara ne jau sevis dēļ. Taču dara!

-     Dēls, izrunājot šo vārdu, kaut kur iesāpējās, kur tu rāvi, ka vilkiem garšo āboli?

-     Es viņam pateicu, sacīja vilks un sāka laizīt brūci.

Karalim tirpas pārskrēja pār muguru. Viņš viņus apskauda. Viņi bija divi.

"Neapskaud viņus!" viņš sacīja pats sev, zobenu rokā svārstīdams, "un it īpaši par nāvi."

13

Viņa gaidīja turpat, kur bija viņu atstājis. Karalis klusi izlīda no akmens aizsega, tomēr viņa sadzirdēja un pagriezās. Viņš piegāja klāt un smagi nosēdās zemē viņai blakus. Mazliet atvilka elpu. Tad pasniedza maisiņu. Viņa lēni paņēma, aptaustīja un izbēra tā saturu zemē. Tie bijaabolīši mazi, apaļi, dzelteni.

-     Kas tas? viņa iepleta acis. Tie taču nav?…

-     Protams, ka nē, viņš atbildēja. Paņēma vienu, noslaucīja piedurknē un iekoda. Cienājies.

Viņa paņēma ābolu.

-     Gardi, šitie nav no mežābeles, viņš iedrošināja. Sitos sauc, nu kā tur bija… eh, aizmirsu. Iedomājies! Vecītim bija lielisks dārzs, un tajā daudz, daudz ābeļu, pavasarī tās ziedēja baltiem ziediem un kļuva līdzīgas viņam. Viņam patika atbalstīt savu balto galvu pret vienu no tām un ilgi, ilgi skatīties. Tās viņam bija kā bērni. Un tad garām jāja tie neģēļi, kuri dedzina visu, kas trāpās ceļā. Un nodedzināja viņa ābeles. Bet šī vienīgā palika tur tikai tāpēc, ka tieši tajā viņi pakāra večuku un tad vairs negribēja dedzināt, acīmredzot, viņuprāt, tas skaisti izskatījās… Izvirtuļi, viņš piebilda.

Deitra izspļāva kumosu.

-     Kāpēc tu man to stāsti? viņa iekliedzās. Un tad vēl gribi, lai es tos ēstu?

Viņš paraustīja plecus.

-     Ēd, nebaidies. Es to večuku noņēmu un apglabāju.

Viņa neko nesaprata. Beidzot neizturēja:

-     Un kā tur…

-     Kas? viņš izlikās nesaprotam.

-     Nu, vai atradi?

-    Ā… atradu.

-     Nu, un?! viņa iesaucās.

-    Atradu tikai vienu. Un tas bija jāiegūst. Ko skaties? Jā, jā jāatņem.

Viņa nodūra acis.

-     Pagaidi, viņš saņēma viņu aiz pleciem, ko tad tu par savu viru padomāji? Tik vecs es vēl neesmu.

Viņa jautājoši savilka uzacis.

-    Tur bija drusku savādāk. Viņu patiesībā bija pusotra, un viņiem tas auglis bija vairāk vajadzīgs. Viņš izdzirda, ka viņa dungo. Viņš turpināja, taču balss pēkšņi iedrebējā. -Tas būtu…

Viņa dziesmu nepārtrauca.

Viņš drudžaini meklēja to vārdu, vērodams, kā aizvien platāks top viņas smaids.

-Tas būtu bijis… neapzinīgi, viņš galu galā pabeidza.

Viņas seja nez kādēļ noskaidrojās. Viņš pavēra muti un sāka smieties. Jautājoši paskatījās uz viņu. Viņa priecīgi pamāja.

-     Un vēl es nodomāju, viņš turpināja, ka viens ābols uz diviem tas arī ir neapzinīgi. Jo mēs taču esam divi! Vismaz divi.

Viņš apskāva sievu. Viņa piekļāvās viņam, tomēr neapklusa. Tagad dziesma skanēja dīvaini skumji, un, kā atbalss atlēkdama no akmeņiem, lika šermuļiem pārskriet pār ādu. Un nu jau domīgi, kā upītes čalošana, kad tā atskārtusi, ka visu mūžu met vienu un to pašu loku.

Bet tagad ne pārlieku, tomēr priecīgi. Viņi skāva viens otru aizvien stiprāk un redzēja ainu.

Melni, smagi stāvi, tumšām, vēja appūstām, raupjām sejām, sastājušies uz kumelītēm apauguša pakalna un nedroši mīņājas uz. vietas. Stāv karaspēks, smailās bruņucepures un šķēpus saslējis, un nekust ne no vietas.

Bet pa celiņu starp pakalniem tiem pretī iet līksma Nāve un pie sevis priecīgi dungo:

-     Heijā, izkaptiņ, heijā!

14

Viņi gāja pa mežu.

-     Ne ar mums ceļš ir sācies, un ne ar mums tas beigsies, karalis skaidroja. Tomēr mums pa to jāiet. Mums nav tiesību apstāties vai nogriezties sānis. Jo pārāk daudz… viņš sakārtoja domas, jo es pārāk stipri gribu redzēt, kas ir otrā galā! Tas ceļš tā ir dzīve. Un, pa šo ceļu ejot, viss ir sasniedzams. Pat dzīvības āboli. Par katru atdoto tu saņem un par katru paņemto atdod. Viens ābolītis tā ir dzīvība. To zaudējis, es apmaiņā iegūstu citu dzīvību. Un tas ir tikai sākums, jo… Viņš apstājās un sāka uz pirkstiem kaut ko rēķināt.

-     Paga, viņš sacīja, ābols tā ir dzīvība. Par vienu vienu. Deitra! viņš piepeši iesaucās. Vai tu esi dzirdējusi pasaku par dzīvības ūdeni?

Viņa skaļi iesmējās. Un teica:

-    Esi aizrāvies. Vispār jā, esmu dzirdējusi. Par avotu, kas tecēdams izglāba ābolīti. Tas ir tik romantiski!

-     Neņirgājies! Es nopietni. Ūdens tas taču ir neierobežots daudzums dzīvības. Mēģināsim iztēloties.

Kādam šis avots pieder. Ko viņš dara? Ap avotu sētu neuzcelsi, nepaslēpsi, tas ir dzīvs, tas tek! Visticamāk, ka to sargā daudz ļaužu. Viņi neļauj pretiniekam tuvoties, un viņiem tas izdodas, jo tie, kas zina šo noslēpumu, ir nemirstīgi, viņi cīnās avota tuvumā. Ikviens viņu iekarošanas gājiens beidzas neveiksmīgi, jo prom no avota viņi nav nekas.

-     Bo, viņa sacīja.

-     Bo, viņš pamāja, Bodrgi. Savu mežu tie pārvērtuši par nepieejamu cietoksni, un nav neviena, kas būtu no turienes atgriezies. Bet kādas gan ir šīs kareivīgās tautas uzvaras tālāk no šī meža? Nekādas!

-    Tāds avots, viņa teica, nav saturams. Tas iesūcas zemē, tātad koki un augi tur ir praktiski nemirstīgi. Kur tu vēl esi redzējis tādus kokus kā Bo…

-     Kur? Viņš atcerējās.

Atcerējās, kā vecais Žveiduvis sen, sen tika aizvedis viņu paskatīties uz to mežu. Viņi bija uzkāpuši kalnā, kura nogāzē sākās mežs. Viņš redzēja tā varenos kokus, kuru lapotne jau bija ieguvusi zilganu nokrāsu. To stumbri stāvēja kā mūris visdīvaināko krāsu mūris.

Viņš paskatījās uz sievu. Tad izņēma no kabatas milzīgo, oranžo dzelksni, ko pēc tās nakts bija izvilcis no savas kājas. Un saprata, kur vecais zintnieks kopā ar viņu tonakt bijis. Ieraudzīja savā priekšā viņa seju: "Man patīk tavs jautājums."

Deitra, neko nesaprazdama, gāja viņam blakus un nevarēja nociesties nepajautājusi:

-     Bet vai tu domā, ka viņi mums to ūdeni dos?

Un piepeši apstājās.

Meža celiņa malā, zobenu zemē iedūris, stāvēja stalts jauneklis. Viņam pie kājām tupēja milzīgs vilks gludu, gluži vai mirdzošu kažoku. Mazliet tālāk ganījās tik lielisks rikšotājs, kādu karalis vēl nebija redzējis. Uzreiz saprata, kas tas par zirgu.

-    Cienījamā kundze, cenšoties apspiest smaidu, sacīja jauneklis, un ja nu MĒS visi pieklājīgi palūgsim?

Viņš izvilka no zemes zobenu un zīmīgi pamāja.

Vilks pasmaidīja.

Diāna Butkiene IM

Sastingušajā apziņā sarosījās sīciņa dzirkstelīte… Lēnītēm iegailējās… Zem plakstiņiem slīdēja kailas klintis, starp kurām viesuļi vērpa smilšu un putekļu vērpetes, pazibēja nepazīstamas drupas, juras krasts, tad piepeši visu aizēnoja seja. Vērīgi raudzījās smīnīgās acis, bezskaņas smieklos izviepās mute. Viņa neatcerējās, kam šī seja pieder, tikai juta, ka pārņem riebums. Mēģināja atcerēties, kas ir viņa pati. No atmiņas nostūriem izpeldēja vārdi Hekate, Ištara, Kali… Un tad piepeši kā duncis ietriecās ELS! Viņa acumirklī sarāvās un plati atvēra acis tuvumā nebija nekā, pat ne tukšuma. Viņa ir ieslodzīta. Viņa Dieviete IESLODZĪTA! Dieviete aiz kauna un aizvainojuma iesmilkstējās un atkal aizmiedza acis. Izraidīta no pasaules, kas kādreiz bija piederējusi viņai. Nu, nejau viņai vien… Els bija rīkojies bezatbildīgi: ievilinājis viņu lamatās un iesviedis šeit. Protams, nekāda svētā nebija arī viņa. Ja nebūtu gudrību, Elam nebūtu nācies atstāt cilvēku cilti, kas viņu godināja, pielūdza un dēvēja par Virakoču. Viņa pavīpsnāja: padomā tik, pasaules radītājs, ļaužu mācītājs! Taču tā ir tikai puse patiesības. Pasauli radīja viņi abi. Un arī cilvēkiem viņa kaut ko tika iemācījusi. Dievietes atmiņā atausa karstās, tvīksmīgās naktis, šaurās ieliņas, pa kurām virzījās lāpu apgaismots apdullušu ļaužu gājiens, kas atkārtoja viņas vārdu. "Ištar, Ištar…" murdēja saldu tirpu apņemtās sievas. "Ištar, Ištar…" viņām dobji atsaucās nepacietīgu trīsu pārņemtie vīri. "Ištar; Ištar…" dunēja bungas, likdamas ļaudīm elpot vienā ritmā. "Ištar, Ištar…" plandīja lāpas, no nakts tumsas izplēsdamas ceļu uz svētnīcu, kur notika viņas pielūgšanas rituāli. Dieviete graciozi kā kaķe izlocījās un izstaipījās. Rituāli gan bija tīkami. Tas vecais āzis, kas tad un tur bija saucis sevi par Ea, būtu gatavs atdot diezin ko, lai tikai viņa, mīlas dieviete Ištar, būtu ielaidusi Šo svētnīcā. Ha, ha, ha Dieviete iesmējās tā, ka pat matos saradušas čūskas iešņācās. Nu viņu pārņēma jau citas atmiņas. Atkal naktis. Tikai šoreiz to tumsu kliedē tuksnesī sakurtu ugunskuru liesmas. Sirdi plosoši vēju auri, šausmas dvesošas tumšas alu atveres. Alās vēl ugunskuri, šausminošas ēnas. Un sievietes. Baismas, nomelnējušas, saveltiem, sapinkātiem matiem, neprātā spīdošām acīm murmina buramvārdus… Dieviete visu skatīja viņu acīm, jo pati vien bija šīm sievām maģiju iemācījusi. Dieviete redzēja visas viņu nakts vīzijas, bija klāt visos viņu murgos varenā maģijas dieviete Hekate. Tomēr viņa nebija pietiekami uzmanīga, un par mūžīgo pretinieku kļuvušais bija pamanījies viņai iedzelt: pielūdzējas viņu redzēja trīsgalvainu! Dieviete sažņaudza dūres. Viņa jau nu parādā nepalika. Samaksāja ar uzviju. Viņas uzsūtītās erīnijas sacēla tādu sajukumu pazemīgo Zeva kalpu vidū! Pats Zevs gan bija mēģinājis to noliegt. .. Bet ar ko tas viss bija sācies? Dieviete sarauca pieri. Ahā, tas notika Asgardē, toreiz, kad tur dzīvoja tikai viņi abi (protams, neskaitot kalpus, bet vai gan tos kāds vispār ņem vērā). Dieviete atkal aizvēra acis un svētlaimīgi smaidīja. Tās gan bija brīnišķas dienas viņi it labi satika, kamēr vien… Kamēr tas vecais āzis netika ieskatījies kādā kalponē un uzdrošinājies pateikt, ka tā meitieša skatiens esot valdzinošāks par viņas, Dievietes, skatienu, ka viņas lūpas esot karstākas nekā VIŅAS, Dievietes, lūpas un viņas augums kārdinošāks par VIŅAS, DIEVIETES, augumu! Kaut ko tādu piedot nebija iespējams. Viņa pameta Asgardi un iemitinājās cilvēku pasaulē. Un no Dievietes pārtapa par Ma, Kibelu, Māru… Viņš, protams, nevarēja pieļaut, ka viņa tur saimniekotu. Un kļuva par Ra, Ganešu, Varunu, Odinu… Līdz beidzot par Merlinu. Tad ari viņam izdevās iedzīt viņu pirmtelpā un tur ieslodzīt. Dieviete atcerējās viņa pēdējos vārdus: "Tu savā priekšā redzēsi daudzus ceļus, bet tie visi tev būs slēgti. Tu varēsi mēģināt izlauzties. Taču tie būs tikai īsi acumirkļi starp ilgiem miega gadsimtiem." Un viņa mēģināja. Neskaitāmas reizes. Tomēr velti. Protams, viņa varētu te radīt savu pasauli un, retumis pamodusies, tajā valdīt. Taču nē! Viņai ir jāatgriežas. Dieviete aizmiedza acis, koncentrējās un atkal, tāpat kā jau daudzreiz iepriekš, ieraudzīja savā priekšā ceļu mudžekli. Tie visi veda turp, kurp viņai vajadzēja, tikai ikvienam priekšā tā sasodītā Noburtības zīme. Tur neiziet. Bet būtu tik vienkārši: paspertu pāris soļu, un cilvēks, kura apziņas pavediens tas būtu, kļūtu par viņas durvīm uz viņas pasauli. Tad gan viņa par visu norēķinātos… Dieviete vērīgi aplūkoja visus ceļus. Diemžēl… Paga… Kas tad tur? Dieviete vēl vairāk koncentrējās. Ceļi! Vesels lērums ceļu. Nu, varbūt ne gluži ceļi, vairāk līdzinās taciņām. Toties nevienas Noburtības zīmes! "Šķiet, arī nekļūdīgie mēdz kļūdīties," ļauni nodomāja Dieviete. Viegla kustība, un viņa jau stāvēja uz viena no ceļiem. Tagad Aicinājums. Dieviete sagatavojās un nosūtīja rīkojumu: Izlaid mani!

Un sastinga gaidās. Kādu laiku nekas nenotika. "Vai tikai tā nebūs jauna Ela neģēlība?" nodomāja vīlusies Dieviete, bet tūdaļ sajuta atbildi.

-     Kas pieslēdzies?

-     Izlaid mani! atkārtoja Dieviete.

-     Kur izlaist?

-     Izlaid caur sevi, Dieviete centās būt pacietīga.

-     Paklau, draiskulīt, atslēdzies un netraucē strādāt.

Dievietei tas bija kas jauns. Viņa ne reizi vien bija

izmantojusi cilvēku apziņu pāriešanai no citām dimensijām, un cilvēki it vienmēr bija viņai paklausījuši. Mēģināja savādāk:

-     Izlaid mani, un es izpildīšu jebkuru tavu vēlēšanos.

-    Atslēdzies un netraucē strādāt! Ar labu. Ja sadzīšu tevi rokā, vari man ticēt, ka nespēsi vairs datoru no kurpju kastes atšķirt. Vai saprati?

Dieviete neko nesaprata. Aiz dusmām vai drebulis piemetās, tomēr par katru cenu bija jādabū tā bezkauņas atļauja.

Viņa mēģināja vēlreiz: , Es izdarīšu tā, ka ikviena sieviete, uz kuru tu paskatīsies, būs tavējā…

-     Ķēniņa Midasa perspektīvas mani nevilina.

-     Es tev iemācīšu visas burvības, kādas vien pati māku, atklāšu visus maģijas noslēpumus, tu kļūsi par varenu magu. Tev piederēs visas pasaules bagātības, turpināja kārdināt Dieviete.

-     Pazūdi no līnijas, zelta zivtiņa atradusies, un netraucē strādāt, sagaidīja atbildi.

Dieviete neticēja pati savai galvai.

-     Izlaid mani! viņa atkārtoja.

-    Tu atkal savu. Kā lai es tevi izlaižu? Un ja nu tu man kaut ko nočiepsi?

Tas bija par daudz. Protams, Dieviete zināja, kas paliek pāri no cilvēkiem, caur kuriem viņa iziet. Taču tas bija nenozīmīgs sīkums. Neviens mirstīgais nespēj viņai pretoties. Dieviete zaudēja savaldību.

-    Kā tu uzdrošinies man, Dievietei, tā atbildēt?! Es varētu tevi vienā acumirklī iznīcināt…

-    Oho! atsteidzās atbilde. Tu, izrādās, esi dieviete?! Un es jau domāju, ka džins, kas tup aizkorķētā pudelē un lūdzas, lai viņu izlaiž…

Dieviete aiz niknuma iekaucās un tik tikko nenoslīdēja no celiņa. Pagāja kāds laiciņš, līdz viņa atkal nostājās stingri.

-     Hallo, dieviete! Kāpēc pārtrūka sakari? viņu sasniedza jautājums. Dieviete mehāniski atkārtoja:

-     Izlaid mani!

-    Varbūt labāk pēc darba satiksimies pie parādes durvīm, atnāca piedāvājums. Tad arī apspriedīsim izlaišanas noteikumus. Aiziesim uz kādu bāru… Tikai neaizmirsti savu mirdzošo diadēmu, jo kā gan citādi es tevi pazīšu…

-     Man nav diadēmas, Dieviete domās nomurmināja.

-    Nu, labi. Pie institūta ir strūklaka. Tur arī esi. Starp citu, mani sauc Els, un tevi? Dieviete apstulba. Tas nevar būt! Tas nav iespējams!

-     Tu… esi Dievs? viņa piesardzīgi apjautājās.

-    O, nē! Tu pārāk labi par mani domā. Esmu tikai praktikants.

Dieviete nezināja, ko nozīmē vārds "praktikants", tomēr sajuta atvieglojumu: tā tikai trūka saskarties ar VIŅU, VIŅU lūgties… Bet, no otras puses, kas gan pasaulē notiek, ja mirstīgie tiek saukti dievu vārdos? Ko gan VIŅŠ dara, ja to neredz? Vai varbūt aizblandījies uz kādu citu dimensiju? Taču tam nav nozīmes šķiet, ka šoreiz viņai izdosies.

-    Vispirms tev jāizlaiž mani caur sevi. Citādi es nevarēšu aiziet pie strūklakas.

-     Un ja nu es to sagribētu, kas man būtu jādara?

-     Nekas. Tikai atslābinies un domās saki: "Mans augums vairs nav mans, mana dvēsele vairs nav mana. Es esmu ceļš, pa kuru tu atnāksi," nepacietīgi atbildēja Dieviete, juzdama, ka spēki viņu sāk atstāt.

Tuvojās miega laiks.

-     Cik poētiski! Tikai pārāk pompozi, viņa saņēma atbildi. Vai nevar vienkāršāk?

-     Nē. Izlaišanas buramvārdiem jābūt izteiktiem tieši tā. Es atkārtošu tos vēlreiz. Atceries! aizvien lielāku vājumu jūtot, domās Čukstēja Dieviete.

-     Nevajag. Es tos redzu uz ekrāna.

-    Tad pasteidzies! Dieviete juta, ka viņai uzmācas snaudiens.

-     Kāpēc steigties?

-     Citādi… būs pārvēlu.

Domas kļuva kūtras.

-     Cik noslēpumaini! Bet no kuras nodaļas tu esi, dieviete, tu tā arī nepateici savu vārdu… Dieviete klusēja.

-     Ei, dieviete! Sadusmojies? Nu, labi, tūdaļ atslābināšos un izteikšu tos vārdus. Es pat vēlreiz tos salikšu, lai tu pārliecinātos, ka nemeloju. Es sāku: "Mans augums vairs…"

Domas apdzisa, aprima. Dieviete juta, ka virpulis viņu sagrābj un kaut kur nes…

Acis atvērusi, viņa ieraudzīja ap sevi savijušos milzum daudz vizošu auklu, atsevišķu sienu un plānu pavedienu, kas stiepās no uzpūstām dīvainas formas figūrām. Dieviete sakustējās. Kāds no pavedieniem, kas karājās viņai vistuvāk, pārtrūka, un viens tā gals pieskārās Dievietei.

"Meklēšanas programma… Datu bāze… Vai saglabāt tekstu… Novēršanas programma…" pār viņu plūda nedzirdēti vārdi.

Dieviete saķēra galvu. Šķita, ka caururbjošās domas viņu uzšķērdīs un saplēsīs sīkās driskās. Kur viņa nokļuvusi? Kas viņu ir ielaidis, taču nav izlaidis cauri? Uz kā apziņas ceļa viņa ir nostājusies? Varbūt mēģināt vēlreiz? Un, visus spēkus sakopojusi, nosūtīja domu: "Izlaid mani."

Uz mirkli iestājās klusums. Bet tas nebija ilgi. Dievietes galvā kā ar kalšanu kala: —

-     .. .Uzmanību! Vīrusa draudi. Visus darbus pārtraukt! Ieslēgta vīrusu atpazīšanas programma. Vīruss nav atpazīts. VAP nedarbojas…

Dieviete sāka kliegt, cenzdamās noslāpēt nesaprotamo vārdu straumi:

-     Izlaid mani! Izlaid mani!

-     Uzmanību! Ieslēdzas vīrusu izpētes programma… Jaunais vīruss, nosaukts par IM, ir iekļauts VAP datu bāzē… uzmanību! Sāk darbu vīrusa iznīcināšanas programma…

Margarita Lužīte

No cikla "VALDĪŠANAS"

17

'Cauru dienu Polis lamzāja apkārt snauduļodams un sīkumus apdarīdams. Mākoņi savilkās vēl tumšāki. Un Polis vēlējās tikai vienu gultā. Acis lipa ciet, un lūpas tik tikko kustējās ka tikai ātrāk blakus miega mutulī ievilktajam kaķim.

Atnesa zibens telegrammu: praktikants no Dzeloņainās Zvaigznes simt pirmās orbītas D sektorā iekļuvis strupceļā "viss ies bojā kopā ar mani, un būs vēl nežēlīgāk".

Karalis uzmauca cepuri un laidās lidojumā.

Naglis bija paveicis tiešām daudz: radījis it savdabīgu substanci, piešķīris negaidītas formas, impulsējis, ļoti dabiski ietonējis, visu vēlamajā laikā izveidojis, aizsargceļu uzbūvējis, virsotņu skaņas piepildījis un pēc brīža tās lobīdamās sašķelsies un žļakstēs kā tīklveida miglas joslu izirumiem nokrītot.

Naglis juta, ka kaut kas ir jādara noteikti un tūlīt pat. Tikai kas to nezināja, neapjēdza, neaptvēra, bailes bija sastindzinājušas pēdējo domu paliekas. Šķita dzird tikšķam pēdējās liktenīgās sekundes.

"Nesteidzies laika pietiks. Bailes tevi krāpj. Tikšķēšana tev varbūt pat palīdzēs vajadzētu kaut ko atcerēties, atmodināt kā pavisam agru rītu, kad nekādi nevari tikt ārā no gultas… Nekļūdies tā ir tavs draugs. Te viss ir labi. Šķiet, saņemsi labu vērtējumu. Tikai vēlāk padomā varbūt kaut kā pietrūks: tā kā ādas, tā kā redzokļa, tā kā gliemeža pēdu, tā kā nakts pārsega, kā novēršanās, kā neļaušanas, kā saklausīšanas… it kā nedzeltu pēc atlaidušās salnas, kā pazaudēta lietussarga tikai pa vienai ieplēstai strēmelei. Tu zini, no kurienes tas. Un ķeries klāt. Ja gribēsi… Tikai nezaudē cerību." Un uzmauca praktikantiņam savu cepuri. "Par lielu, bet izaugsi. Drīz redzēsimies."

Kad telpspārnis nosēdās, vairāk nekā pusi dienas tā durvis neatvērās. Suņu vīrs piegāja paskatīties un nomierinājās karalis neizsakāmi saldi šņāca. Bet lietus čabināja pa jumtu, pa logu un mazgāja spārnus.

19

Karalis reti savīkšās kosmosa ceļos. Tagad lidoja pēc diezgan ilgas pauzes. Citu pēc citas apmeklēja savas, sev pašam piederošās, pirmās pagadījušās un agresīvi naidīgās pasaules, planētas, galaktikas.

Acīmredzot sabija pārāk ilgi, jo sāka līt zibens telegrammu straume: Kur jūs esat? Vai dzīvs? Kas noticis? Bet avārijas sakari bez mitas pārraidīja suņa Lorda skaudro smilkstēšanu. Polis juta, ka tie ir četrkāja pēdējie gaidīšanas spēki. Un griezās atpakaļ.

Tā steidzās, ka gandrīz apmaldījās atjēdzās, nepavisam nesaprazdams, kur nē, kurā pusē ir mājas. Varbūt tās bija slavenās Smējekles Lamatas bojāejas līdzinieces.

Un tad tālu tālēs, pašā stūrītī ieraudzīja mazu, iedzelteni pelēku planētu ar jaunu, kā smildziņa smuidru, purpursārtu kļaviņu. Bija to ievērojis vēl šurpceļā apbrīnojis. Lai kā arī būtu, taču ar piepūli, kas balansēja uz spēku robežas, Polis izrāvās kļaviņas virzienā un jau drīz bija mājupceļā.

Kad nostājās uz zemes, bija slapjš kā ūdenī izmērcēts. Tik šoreiz bija maksājusi viņa palūkošanās. Glāstīdams nomocīto Lordu, apsolīja viņam turpmāk būs uzmanīgāks, bet purpursārtajai glābējai sūtīt aizlidojam baltu putnu.

20

Karalis saņēma vēstuli: "Tu šogad nepiesavinājies nevienu mūsu asins lapu, pat nepieskāries tām, vien ar acu skatiem mūs sevī iezīmēji par to mēs tevi apņemsim ar ik lapas dzīvības un izdzertā siltuma dziestošo krāsu trīsām. Pat stiprs sals tevi nebiedēs. Tu kļūsti par mūsu asins brāli. Tu būsi gandrīz ar mums. fa vajadzēs mūsu vietā.

Koks."

Tā ir vienīgā vēstule, uz kuru Polis neatbildēja. Nespēja.

29

Polis maldījās. Starp nesaprotamām planētām un vārdos nenosauktiem ķermeņiem, bet kur vien nolaidās vistīrākā iznīcība. Veseli konstrukciju biezokņi vieglu, smagu, izslējušos, samudžinājušos, ložņājošu, savītu, līkumotu un taisnu -, bet varbūt tie ir augi, varbūt pat saprātīga dzīvība. Tikko tās aizskarsi birs, kritīs, plīsīs, trūks, rībēs, blīkšķēs. Neaizskart nav iespējams tāds biezums te ar plecu, apkakli, apģērba stērbeli, ar matiem, kurpes saiti, ar kustības virpulīti, ar elpu. Ik uz sola. Pilnīga piesardzība te bezjēdzīga.

Noguris, šausmu novārdzināts, nekur nevarēja ieķerties, nekur atspiesties un kaut sekundi atpūsties. Tikai bira, krita, lūza. Necilvēcīgi smeldza visi kauli, it īpaši mugurkauls; šķita, ka arī tie sairs. Tomēr bija jāiet. Orientējās pēc zvaigznēm, kas zinātājam rādīja universālu kosmosa formulu, kur vajadzētu būt ieraktam palīdzības stabam, kas aprīkots ar noklīdušajiem nepieciešamo informāciju.

Gāja un gāja pa birumiem. Vairākkārt Polis bija atgūlies starp un zem gruvešiem un lauskām tikai tā vēl varēja saglabāt jel pusgraudiņu spēka.

Kad sasniedza stabu, stāvēja varbūt stundu baidījās pieskarties: ja arī tas saplīst gabalos? Tomēr stabs palika, pateica vissvarīgāko un parādīja ceļu atpakaļ uz kuģi pavisam citā virzienā, kur brukšana draudēs daudz retāk. Apkampis ar kibernētiku piebāzto stabu, Polis ilgi šņukstēja. Tad, pēdējām asarām ritot, sēdēja, muguru atslējis, līdz nomierinājās, līdz aizmiga… Taču saņēma impulsu, ka jāpasteidzas, jo izlidošanai derīgais laiks ir ierobežots. Pieri stabam piekļāvis, Polis vēl pastāvēja atspiedies un devās ceļojuma otrajā, varbūt vienkāršākajā daļā.

Ceļojumu viņš bija sācis tikai tādēļ, ka trīs mēnešus bija slēgti viņa iecienītie, iemītie celiņi. Slēgti, jo teica: esot nepieciešams remonts un grunts maiņa. Un tad kaut ko taču viņam vajadzēja darīt. Un viņš sataisījās.

30

Atgriezies Polis kādu laiku un ne jau mazu jutās pamatīgi apdrupis, nobiris, grīļīgs, it kā bez mugurkaula.

Un neuzdrīkstējās neko aizskart ar rokām. Baidījās brukšanas. Nebija drošs, ka tās nebūs. Vairījās no cilvēkiem, citām dzīvām radībām un lietām.

Gāja pa egļu aleju. No augšas kaut kas krita un tieši zem kājām. Izrādījās vāvere. Skatījās abi viens uz otru. Polim satricinājuma bailes pamazām gaisa, un viņš redzēja tikai gluži vai nebēdnīgi smaidošu pelēku, graciozu vāverīti. Brīdi patupējusi viņa nesteidzās aizlakstīja pa zemi, pa kokiem. Polis ar skatienu sekoja viņai līdz malkas grēdai, aiz tās šķelme pazuda. Polis pielasīja pilnas kabatas ar čiekuriem bija paticis mest tos pavardā, patika to degšana un izplatītais aromāts.

Un satika Grctu gaudulīgu un izmisušu: apnikuši sliktumi, nekrietnības, sajukumi. "Nomaini sveci. To, kura apakšējā svečturī. Sen redzēju. Domāju pati ievērosi."

Viņš steidza rotaļāties ar čiekuriem, pavardu, liesmām, aizkariem, krēsliem, krēslu atzveltnēm, stikla zivtiņām, stikla taurenīšiem un stikla putniem.

34

Uz planētas Aora zinātnieks radīja savādi interesantu būtni un nosauca par Aomi. Tai bija paredzēta zinātnieka palīdzes vieta eksperimentos, kuros nepieciešama cilvēkam neiespējama precizitāte un jutība. Taču kādā mirklī zinātnieks pieļāva neprecizitāti un ieguva būtni, kas neatbilda paredzētajam modelim. Tikai portrets bija īstais: liesma ar milzum daudziem tieviem, pagariem dažādu krāsu izaugumiem, kas kustējās un vijās cits ap citu. Aome izrādījās esam pārāk patstāvīga. Vēlāk viņa tāda zinātniekam patika pat labāk par iecerēto. Viņa tam visādi palīdzēja, tomēr arī parādījās pa untumam.

Kad bija aizritējuši vairāki gadi, Aome paziņoja gribot nokļūt piecos izvēlētos Kosmosa punktos. Noteikti. Sacīja, ka viņai uz to esot tiesības. Pēc tam līdz vecumam vairs neko nelūgšot. Tā kā viņai bieži bija nācies strādāt ar visumu telpkartēm, šos punktus jau sen bija noskatījusi. Zinātnieks brīdināja par iespējamajām briesmām un paskaidroja, no kā īpaši jāsargās tieši viņai viņā ir daudz viegli ievainojamu vietu kā nekā, nav taču radīta kosmiskām odisejām. Aome apsolījās būt piesardzīga. Un, pagriezusi laiktelprāža rādītājus, nonāca uz pirmās no ilgotajām planētām. Un bija ar to apmierināta… Pēc tam otrs, trešais kosmosa ķermenis, zvaigzne un pēdējais maršruts veda uz Zemi.

Tik visa kā viņa nekur nebija redzējusi, dzirdējusi, jutusi. Pār viņu brāztin brāzās nemitīga sajūtu lavīna tūkstošiem, miljoniem. Viņai vairs nepietika uztveres anteniņu; izaudzēja vēl dažus to kušķīšus. Būtu vēl vairāk, tikai vairs nebija šķiedru visas jau ieslēgtas, sasprindzinātas, bet tas bija viens no lielākajiem riska faktoriem, par ko Aomi bija brīdinājis zinātnieks, kuru viņa domās sauca par tētiņu. Tomēr tādā pasaulē atstāt kaut vai vienu šķiedriņu snaužam Aome nespēja tā viņa noziegtos pati pret sevi un varbūt arī pret savu planētu un tētiņu. Noziegtos vēl vairāk nekā tagad, pārkāpdama vienu no aizliegumiem.

Daiļuma miriādes. Un tik smeldzoši žēl, ka nespēj to visu satvert un ielaist savos iekšējos dobumos, tuneļos, pagrabos, labirintos. Un te vēl nolaidās kaut kas mazs, balts, viegls. Viņa nepaspēja ielūkoties tā sarežģītajā valdzinājumā baltais uz viņas izkusa, pārvērzdamies pilienā. Un tad visapkārt bija tikai tie. Kad tie uz viņas izzuda, Aome domāja, ka viņa tos nogalina, tādēļ ļoti bēdājās.

Pēc tam, gandrīz līdz nāvei nogurusi un nolēmusi kā tētiņš bija lūdzis sevi tomēr pažēlot, Aome saritinājās zem ērkšķaina krūma, kas, tāpat kā viss apkārt, bija pārklāts ar baltu seģeni.

Kad atmodās, ik baltais punktiņš mirdzēja Saulē, bet varbūt Saule mirdzēja tajā ikkatrā pa zvaigznei. Tā nebija nevienā pasaulē. Laikam vēl visas antenas nestrādāja, nebija atmodušās no saldā, ilgotā snauda Aome juta tuvojamies reiboni. Gan jau pāries. Viņa labi izstaipīsies un atkal sāks orientēties šajā neticamajā apkārtnē. Iztaisnojās. Un tikai tagad ieraudzīja krūmā tumšsārtus pumpurus; katrs no tiem vērās vaļā. Juta šo lēno atvēršanos. Tās brīnuma spēku. Un spēks ne jau viens… Un vēl daži, tik tikko sāk… Aomi pārņēma dziļš reibonis. Viņa instinktīvi uzplūda augšup it kā izstiepās, pārtapdama vizošā pavedienā, augšup, tikai augšup, it kā trakoti nākdama izlauzties, it kā pieķerties kaut kam, tur… un trīsēdama krita un saplaka zem krūma kā pelēka plāksnīte.

Būtu pienācis gals, bet Aome bija nokļuvusi karaļa Poļa dārzā. Un Polis tieši bija divas dienas noņēmies, audzēdams ziemas rozes dāvanu Klinšu princesei uz Retumu balli (tā bija rakstīts ielūgumā nez, ko gan tas nozīmē?). Viņš pirmo reizi radīja. Un izdevās. Tagad plūca pumpurus mirkli pirms pārtapšanas ziedos. Pa minūtei iesaldējis starp ziedlapām ieslēptā pārsliņā. Zābaks sajuta kaut ko cietu. Sniegā? Ilgi skatījās, neredzēja. Parušināja ar roku izvilka baltu plāksnīti: neredzētu, savdabīgu. Ienesa kopā ar pušķi. Nolika zem putniem tie, no liniem gatavoti, karājās zemu planēja virs paša galdiņa. Un saule spīdēja tieši uz tiem.

Polis citu pēc cita pieņēma vairākus viesus.

Tad sāka gatavoties pats.

Kad viņš devās paņemt no lādes velteņus jo tieši tādi apavi ceļā pie Klinšu princeses ir visērtākie -, viņa acis pieskārās putniem un galdam. Baltais atradums, šķiet, bija kļuvis lielāks. Polis paņēma to rokās, lai varētu labāk apskatīt. Abas puses manāmi izliektas, tomēr arī mazliet nelīdzenas. Izzudis gludais plakanums. Gabaliņš pamazām pletās, mainījās, iekšēji kustējās.

Piepeši Polis apjauta, ko tur plaukstā. Viņš centās nodot savus spēkus. Un juta, kad viņa roka sāka traucēt. Nolika uz tīteņa. Redzēja visu tā atdzimšanu. Kad forma beidzot kļuva stingra, tā bija tik tikko dzīva un lūgums sūcās no ikviena tās nespodrā punktiņa neizšķīlušās anteniņas. Poli sāka kratīt drebuļi: viļņi auga, pieņēmās spēkā, cēlās augšup, un šķita vismaz viens no viņiem pārplīsīs vai nu tā būtne, vai viņš. Līdz kādā šmaugākā vietiņā ieraudzīja it kā iezīmējamies jostiņu, uz kuras bija redzams aparātiņš ar zīmēm un pat rādītājiem kā apskaidrots atpazina laiktelprādi nu jau priekšā čukstēja kosmiskā pieredze. Skaidri spīgoja sākuma zīme, kas nozīmēja dzimtās mājas.

Turp arī Polis nostādīja rādītāju. Atvērās spraudziņa. Polis zināja atslēgai. Būtnei tās vairs nebija. Lūgums plēsa pušu viņus abus. Polis skriešus atstiepa atslēgas no visām savām kastītēm, lādītēm. Nederēja. Prātā ienāca sienas pulkstenis. Uzkāpa, paņēma, atsteidzās. Derēja. Grieza, grieza. Ilgi. Izlīda dažas anteniņas. Būtne sāka raustīties, tik tikko paceldamās no grīdas un tūdaļ noblaukšķēdama atpakaļ. Polis gluži vai redzēja šī radījuma bezcerības asaras pat nezinādams, kā tās izskatās. Ko vēl viņš varēja darīt? Paglāstīja pie sevis nokļuvušo nezināmību. Glāstīja vēl. Pacēlās viens antenu kušķītis, otrs. Būtne pacēlās un izzuda.

Kad Polis ieradās, balle jau bija pusē. Bet par tādu dāvanu viņam tika piedots.

Aome atveseļojās lēni. Daudzus mēnešus zinātnieks veltīja viņas kopšanai un rūpīgai uzraudzīšanai. Toties izveseļojās Aome pilnīgi. Ne soli neatkāpās no zinātnieka un kļuva par viņa vislabāko palīdzi. Tagad viņa pārspēja pati sevi: spēja izdarīt absolūti visu, ko nespēja neviens visās tuvākajās pasaulēs. Viņa kļuva ļoti ievērojama, tā, protams, vairodama arī zinātnieka slavu. Ilgus gadus viņa bija lielākā, stiprākā un vajadzīgākā vērtība it visur zem viņējās saules.

Atgriežoties no balles, Polis visdziļākajā kupenā pazaudēja vienu savēlušos stulmaini.

Pēc dažām dienām viņš pie durvīm atrada jaunu velteņu pāri ar sudrabu, zeltu, dimantiem izrotātu, ar mirdzošu diedziņu, kurā karājās atslēdziņa. Polis steidza uzgriezt apklusušo pulksteni bija tik ļoti noilgojies pēc tā iešanas, tās tik sāpīgi trūka arī visai istabai.

35

Pie krustcelēm karali apstādināja baismīgs septiņgalvis rāpulis, no kura mutēm pilēja siekalas. Nedraudēja, bet lūdza. Lai atminot puķes. Noņēma no trauka melnu skrandu. Nocēla stikla vāku. Acīm atklājās septiņi ziedi. Dažus Polim vajadzēja tikai atpazīt, citus jau minēt.

— Pēc kūstošām kupenām smaržojošā.

Nolūza viena pūķa galva.

— Šī no čiekuriem aplipušas egles galotnes.

Sašķīda otrs briesmīgais purns.

-     Domāta pateicības ziedu pušķim. Briesmoņa ķermenis kļuva brīvāks.

-    Tā klusuma acs. Nebija maldījies.

-     No atvara dziļuma. Taisnība.

Polis ilgi kavējās pie nākamās.

-     Tā, kas attālinās ķiršu tējas glāzē kosmosā, putu vērpetē.

No vienīgās mutes izšļācās zaļa, lipīga masa. Pēdējā bija tiešām neatminama. Mēģināja:

-     No mana sapņa. Galva joprojām rēgojās.

-     No tavas pirmās dzimšanas dienas. Nekā.

-     Izaugusi uz burvja nūjas. Kā bijis. Jau krēsloja.

-    Vēja sirdsdāmai. Neprecīzi.

-     Izaudzēta atvainoties.

Visu bija sagrābusi tumsa. Lai arī zem nespodras ceļmalas laternas, krustcelēs bija tik neomulīgi… Karalis atzinās, ka vairāk palīdzēt nespēj. Nobraucis pāri par pusi ceļa, steigšus pagriezās atpakaļ. Atrada rāpuli ar gandrīz ataugušiem sešiem kakliem. Polis pats atsedza trauku un sazīmēja pēdējo.

-     Brīnumainas sagaidīšanas valdzinošais pārsteigums. Sabirza atlikusī galva. Gļotainais ķermenis rāvās, rāvās

mazāks, līdz pārvērtās par sidrabainu akmentiņu, kas tūdaļ uzsprāga.

Poļa priekšā stāvēja skaista meitene ar sidrabaini mirdzošu rotu matos.

-     Kā jūs te gadījāties? Kas jums bija noticis? viņai vaicāja Polis.

-     Nezinu. Tiešām neko nezinu Viņa paņēma visus ziedus. Man jāiet. Tas jums.

Viņa pasniedza karalim ziedu un steidzās tālāk.

Poļa rokās palika pats pirmais zieds no atminētā pušķa.

Bet, tuvojies mājām, viņš bija gandrīz pārliecināts, ka jau agrāk šo meiteni redzējis ļoti sen, vēl pirms valdīšanas. Tikai nekādi nevarēja atcerēties kur un kā.

Austēja vĒstules no DZIMSTOŠAS PLANĒTAS

I

Bāze… Bāze "Chist Ait", jūs izsauc Enpess…

NP-trīs.

saki taču savu vārdu pasaki kamēr neesi aizmirsis

Navigators Pavairotājs.

Trīs.

Bāze…

saki viņiem, kas noticis

kā to sauca?

atceries to vārdu

Avārija.

Es sašķīdu.

Bāze, es sasniedzu planētu Haasva III. Laidos lejā, bet sadegu atmosfērā. Ja jūs mani dzirdat… Pieaiciniet pie uztvērēja lidojuma vadītāju Grasogāfu, manu Skolotāju. Es gribu, lai viņš mani dzirdētu… ja jūs dzirdat. Es, kuģis, esmu sašķīdis. Čaula sadrupa. Bet ass vēl turas… LH ass raidītājs vēl darbojas… izturēja. Tagad ir 37: 154 pēc mana laika… Es jūs nevaru dzirdēt. Mans uztvērējs nedarbojas. Paaiciniet Skolotāju.

bet ja nu bāze nedzird

Uzstādi LH pirmo kanālu, lai pastāvīgi atkārtotu šo ziņojumu.

Ak, nē, kur gan es to ierakstīšu? Atmiņa gājusi bojā. Atmiņas slānis mētājas pie tā pelēkā akmens. Nedzīvs. Viss ir ne-

Apstājies. Uzstādi LH-2 Skolotāja lauku. Uzstādīji. Runā viņam. Ru-

II

Četrdesmit divi, divdesmit septiņas. Skolotāj Grasogrāf, te Enpess. Piedod, liku tev gaidīt piecas horas. Labi, ka, samaņu zaudējot, vismaz raidītājs netērējas. Tagad tas ar mani vairs nenotiks. Es iesūcu afomozēma plēvīti. Spēkavīra izturības plēvīti. Tagad man pietiks spēka tev visu pastāstīt. No tās arī mazāk sāp. Zinu, ka Navigatoriem nav labi mākslīgi palielināt izturību, zinu, ka afomozēma deva maksā piecus dzīves gadus, taču man, Skolotāj, tā tiek par velti: es tik un tā pēc dažām horām nomiršu. Ne vēlāk. Turklāt drīz man vairs nebūs, ko sūkt. Man vairs nav virsējā slāņa. Kad es, kuģis, ietriecos planētas virsmā… čaula sadrupa, es paliku neaizsargāts… Mēs plānojām, ka pēc nolaišanās es pamazām uzaudzēšu virsējo slāni… ka mana organisma un kuģa funkcijas atdalīsies… tad es izkāpšu… bet tagad… Raidītājs joprojām ir saaudzis ar mani, un tas ir labi, jo es vairs nespētu atjaunot mentālos sakarus ar to. Bet sūcējporas vairs nesedz virsējais slānis, un saule tās kaltē.

Un tas sāp.

Atgriezies pie tēmas, Enpes

Skolotāj, es gribēju pateikt, raug, ko. Varbūt tas ir pietiekami slepeni. Neviens cits no Pavairošanas projekta

kuģiem nav sasniedzis šo planētu. Meklēju viņu laukus pa LH. Klusums. Varbūt tie vēl atlidos?

galu galā, paprasi viņam: KĀPĒC TĀ NOTIKA? Skolotāj, bet, ja nu arī viņi ir sašķīduši, kāpēc tā noticis? Nē, es neprasu, jo nevaru dzirdēt, ko tu saki. Tikai tā vietā, lai sāktu ilgi gaidītos Haasvas III pētījumus, tev nāksies skaidrot, kāpēc mums, Navigatoriem, tā neveicās. Es esmu tevi pievīlis. Visu ceļu veicu labi, sāku nolaišanos. Nākamajā acumirklī vairs nespēju novaldīt kuģi. Kad, iekrītot atmosfērā, no karstuma izkusa kuģa sāni, es aiz sāpēm zaudēju samaņu. Un, ak vai, beidzot to atguvu.

Ja manā vietā būtu bijis cilvēks, no viņa ne slapja vieta nebūtu palikusi. Taču es neesmu cilvēks, un mūsu, NP sērijas, izturība ir pārcilvēciska. Tādēļ arī mūs sūtīja elpot Haasvas slāpekļa un metāna atmosfēru.

un vairot tajā dzīvību bet tagad dzīvības nebūs NEDOMĀ par to jo tu tūdaļ nomirsi labāk pastāsti ko redzi visapkārt

Ko redzu visapkārt? Izskatās līdzīgi kā LH fotogrāfijās. Akmeņi. Daudz akmeņu, bet visur, kur to nav, drūzmējas tie krāsainie kristāli. Varbūt pareizi domājām, ka tie ir augi. Guļu uz tiem un jūtos kā zālītē. Tie tiešām atgādina augus. Tikai tiem ir neticami precīzas ģeometriskas formas. Arī tās "bļodas", "akas" un "pilis", ko redzējām fotogrāfijās, acīmredzot ir veidotas no tiem pašiem kristāliem. Arī es, iespējams, guļu tādā "bļodā". Cik nu varu noprast, apkārt paskatoties…

sāp neskaties apkārt debesis griežas riņķī sāpes kā urbis spiežas lejā tikko pakustini redzokļus nepalīdzēs pat afomozēms …diez kā gan nevaru apkārt skatīties. Manas acainās rokas ir sadrupinātas. Turklāt I.H raidītājs atrodas muguras centrālajā iedobē un ir priekšā… neredzu, kas ir aiz tā.

kāpēc gan saki to cilvēkam viņš nespēs iztēloties Labi… Labi, jo nezinu, ko tur ieraudzītu. Četri locekļi ir te, vēl diviem vajadzētu būt mugurdaļā, taču jūtu, ka no tās daudz nav palicis… Pēc afomozēma vairs nesaproti, kas sāp.

Toties tad, vēl "Chist Ait", kad ieslēdzos kuģi, cik brīnišķīgs man tas likās, šis mans jaunais augums! Šī redzošā čaula, tā nekļuva man par ieslodzījumu.

kā klusībā šķita visiem tehniķiem, kas tevi pavadīja, tādēļ viņi tik tikko manāmi rauca pieres, jūtot divkāršu riebumu pret tevi un kuģi

Tas man kļuva par dzīvības turpinājumu. No ārpuses izskatījās, ka, tajā ieslēdzies, es nespēšu ne pakustēties tik mazs tas bija. Taču man pietika iztēloties, ka izdaru kustību, un tas man tūdaļ paklausīja. Man nevajadzēja pat domāt. īros pa kosmosu tikpat viegli, kā biju peldējis metāna baseinā.

Un tā acis! Tas redzēja ar visu ārējo virsmu, un man nemaz nevajadzēja skatīties apkārt es redzēju uzreiz visos virzienos. Es šūpojos zvaigžņu šūpulī. Informācija plūda no visām pusēm. Un nekādu pušu vispār nebija. Es tikai dzēru to straumi un neko nemeklēju, ne par ko nerūpējos. Bet informācija krājās biomasā atmiņā, un tā atmiņa bija neatņemama manis daļa. Mūs nešķīra nekāds ārējais slānis. Ziņas par kosmosu, zvaigznēm un starojumu caur čaulu urbās bioatmiņā un tur uzkrājās. Sajaucās ar manu paša pieredzi un tapa par manu kosmosu, manām zvaigznēm. Un tas bija vairāk nekā jebkas cits dzīvē. un tagad atceries, kam tas bija paredzēts un pasaki Skolotājam to, kas tiešām ir jāpasaka. Viņam jāzina, ka projekts ir izgāzies. VĒLĀK!

Nē, vēlāk nē, afomozems ilgi nepalīdzēs, un tev ir maz izredžu otrreiz atmosties, vēl mazāk, nekā tūdaļ pēc avārijas.

Skolotāj, spēkavīra izturība beidzas. Drīz man vajadzēs… atpūsties, bet pagaidi dažas stundas, un es atgūšos, noteikti atgūšos. Turklāt, pirms apklusīšu, iespējams, sākšu pļāpāt niekus, tu jau zini, kādas ir šīs zāles…

Domā, viņš dzird tās tavas pļāpas? Pļāpā vien laimīgs pats ar sevi ir taču patīkami parunāties ar prātīgu cilvēku, vai ne?

Grasogāf, par vienu vienīgu zīmi, ka tu dzirdi, es atdotu.. . man vairs nav, ko dot, bet es atdotu, vari man ticēt.

Tā saule. Skat, kā pacēlusies. Labi, ka raidītāja ēna krīt uz galvas. Kad izžūs divas trešdaļas poru, kas tad?

Uguns. Uguns neredzamajā pusē.

un to sauc par spēkavīra iztu-

III

Skolotāj Grasogāf, te atkal Enpess. Četrdesmit deviņi, deviņdesmit astoņas. Es vēl esmu dzīvs. Raidītājs astoņas minūtes translēja pa tukšo: tik pagāja, lai pēc devas iesūkšanas sakārtotu domas. Katra deva aizvien vairāk jauc prātu.

tavu prātu, tavas tik lieliskās smadzenes, ar kurām, kā viņš teica, būtu pieticis vēl trim, un tu gribēji ar tām dalīties, un tu arī centies, taču redzi, kā iznāca saki reiz viņam

Tad pateikšu tagad to, kas ir jāsaka, lai gan tāpat jau skaidrs. Dzīvības pavairošanas nebūs. Biomasa atmiņa, no kuras bija jāattīstās dzīvām būtnēm, vai zini, kur tā tagad atrodas? Mētājas iztašķīta pa klintīm, un, cik redzu, kristāliskie augi spraucas tai cauri. Bojā gājušas vēl neradušās nākamās kopijas. Pavairotāja un zvaigžņu bērni.

Nē, ari Haasvas bērni. Tiem bija ieprogrammēta pielāgošanās planētas apstākļiem. Pielāgošanās procesam bija jāsākas, tiklīdz nolaidīsimies un izložņāsim apkārtni. Atmiņa būtu visu reģistrējusi un izkalkulējusi, kādu formu šīm kopijām vislabāk pieņemt. Tātad bērniņi būs pilnīgāki nekā es: pat ja es līdz galam nepielāgotos dzīvei uz Haasvas, viņi pielāgotos.

Būtu pielāgojušies.

Kaprīza tā biomasa, vai ne? Manī tā auga un zēla. Es rados kā eksperimenta pārpalikums, bet to esam tādu gabalu atgādājuši, barojuši ar zvaigžņu enerģiju. šūpojuši zvaigžņu šūpulī un kas?…

bet ar tevi bija vienkārši: nejauši radies, tāpat dzīvs paliki nejauši, kāds tur brīnums, ka nejauši arī gāji bojā

Nē, tas nebija nejauši. Grasogāf, Skolotāj, es zinu, ka tu izlēmi pēc tā eksperimenta atstāt mani dzīvu. Saki, vai tikai tādēļ, ka viņš bija tavs draugs, Zahomeirs, kura personības atkārtojums es esmu? Atceros, kā, dzīvē ienākušus, mūs, nākamos Navigatorus, saņēma Pavairošanas projekta grupa. Zahomeiru es vairs neredzēju. Caur videolīta sienu saskatīju tikai sakusušu atlūzu kaudzi. Agejidi kameru, kuru tāpat vairs nekad neredzēšu. Agejidi. Tikai vēlāk es uzzināju, ka šādi sauc ierīci, kas mani radījusi. Tikai vēlāk uzzināju, ka tā sakususī kaudze bija viss, kas palicis no Zahomeira. Sekundi pirms izveidojos es, viņš bija stāvējis elipsoīda iekšienē un dalījies savā aghe ar biomasu. Savā nemirstīgajā aghe, tā taču cilvēki saka, vai ne?

Sekunde, un mēs pagājām viens otram garām. Kā tu domā, vai es paspēju saņemt pietiekami daudz aghe? Pietiekami nemirstīgās?

Biomasas rezervuārs mētājās vienā kameras pusē, otrā bija sapulcējušies eksperimentētāji. Tā mēs, jaunizceptās būtnes, aci pret aci satikāmies ar viņiem caur divām dzidrajām videolita sienām. Tās nenoslēpa nevienu izteiksmi, nevienu žestu. Viņu balsis skanēja tieši no griestiem. Viņi ieslēdza visus mikrofonus, lai jaunradušies cilvēki dzirdētu viņu sveicienus un viņiem nebūtu baigi. Pavairošanas projekta autori cerēja, ka no biomasas radīsies cilvēki. Glīti, pareizi veidoti cilvēciņi, tikai spējīgi elpot indīgas gāzes. Cerēja, ka viņiem galvā būs tikpat putras, cik tās bija Zahomeiram.

Tad viens no viņiem, mūsu radītājiem, pieplaka pie videosienas un skatījās apkārt, pārlūkoja agejidi zāli. Un ierunājās:

-     Kur Zamis?

Un pēc pauzes:

-     Kur viņš ir? Saumtah! Vai dzirdi?

-    Tu labāk paskaties tālāk, aiz otrās sienas. Paskaties, atbildēja otrs, attālāk stāvošais.

Protams, toreiz es nesapratu ne to, kas ir viņi, ne arī visas ap mums esošās lietas. Nesapratu, ka skaņas, kas atbalsojās visapkārt, ir valoda. Nezināju, kas ir valoda un kam domāti vārdi. Tikai vēlāk, kad tu man iemācīji pazīt formas un to vārdus, atsaucu atmiņā šo ainu un noskaidroju to no sākuma līdz beigām. Tu teici, ka mana atmiņa ir kā kristāla graudiņi, ko cilvēki izmanto informācijas ierakstīšanai. Man tādi graudiņi nekad nebija vajadzīgi. Tu teici, ka par atmiņu mums nevajadzētu sūdzēties…

Un, raugi, tas pirmais skatījās, skatījās vairākas sekundes. Tad, kreiso roku izstiepis, sāka grābstīties gar videosienu un pats lēni virzījās līdzi rokas kustībai. Beidzot atrada slēdzi, noknikšķināja, un videolīta siena viņu pusē satumsa.

-     Nē! iesaucās otra balss. Tūdaļ pat ieslēdz! Vēlāk pašam būs bail!

Klusums.

-     Vai dzirdi, Fikhain? otrā balss skanēja vēl stingrāk. Ja tūlīt pat neieslēgsi to skatu, pēc tam pašam būs bail no tā, ko varētu ieraudzīt! Kas zina, kādus tos ieraudzīsi! Varbūt tie būs vēl vairāk pārvērtušies. Varbūt tie būs… izrāpojuši… Fikhain, es tev to saku!

Aina atjaunojās.

-    Viss skaidrs, ātri nobēra Fikhains. Jāuzspridzina rezervuārs, un cauri.

Iejaucās trešais.

-    Viss rezervuārs? Gadiem ilgi radītā iekārta? Nu, nē! Pietiek paņemt izstarotāju un smuki, precīzi, iekārtu neskarot, iztīrīt telpu.

Fikhains pagriezās pret viņu. Tas turpināja:

-     Izstarotājs tepat ir.

Un pamāja uz sienas pusi. i Labi. Paaicināsim tehniķus un uzticēsim to viņiem.

-     Parādi tik tehniķiem, ka baidies no savas produkcijas, pasmīnēja Saumtahs. Un redzēsi, vai pēc tam tie tev vēl strādās.

-     Neizlokies, Fikhain, piebilda trešais. Pats māki šaut.

-     Ja?! tas iekliedzās. Bet kādēļ ne tu?

-    Tādēļ, ka tikai tā tu vari izpirkt savu vainu, īpatnēji modulēdams balsi, bilda trešais. Zamis taču ir beigts.

-     Ja tu taisies kādam iedzīt vainas kompleksu, teica Saumtahs, ņem vērā, ka es ikvienu tavu vārdu atstāstīšu Psiholoģiskās saderības komisijai.

-    Ak tā, trešais tēloja aizvainoto. Tad dosim izstarotāju Grasam, lai pats tiek galā.

-    Jā, vai gan mēs kaut ko iesāksim, neapspriedušies ar Grašu? iejaucās Fikhains. Turklāt Grass vispār nav disponēts neko tik ātri norakstīt. Un, paklau, kāpēc lai mēs iznīcinātu to biomasu? Tā ir izejviela. Eksperimenti taču turpināsies gan noderēs!

-     Izejviela? novīpsnāja Saumtahs. Man gan šķita, ka tas ir produkts.

-     Kas gan liedz to sadalīt un pārtaisīt no jauna?

-     Grass visam atrod pielietojumu, bet, manuprāt, tas atšķirsies no jūsu piedāvātā, ierunājās līdz šim klusējušais ceturtais cilvēks. Taču skaidrs, ka vispirms viņam pašam tas viss jāredz. Tāpat kā tas, kas palicis no Zamja. Tāpēc aizej, Saum, pie viņa. Labāk tagad, uzreiz.

Sāums izskatījās nomākts.

-    Viņi tur, astrogravu laboratorijā, viņš nepārliecināti murmināja, tagad ir aizņemti.

-    Tur ir tiešie videosakari ar agejidi zāli. Tu tikai ieslēdz, un vairs neko nevajadzēs sacīt.

Kad Saumtahs izgāja, iestājās klusums. Tad viņš atgriezās savādi samulsis un nepārliecināts.

-     Grass teica… Viņš apstājās zāles vidū. "Nav iemesla domāt, ka eksperiments nav izdevies. Nu un kas, ja jaunās kopijas nav cilvēki? Svarīgi ir, pirmkārt, vai tie ir pielāgojušies tik, cik bija plānots, un, otrkārt, to prāta spējas. Ja šajā ziņā viss kārtībā, tad Navigatori mums jau ir. To izskats taču mums netraucēs?"

Un Saumtahs sāka smieties.

Lai arī es, būdams gluži kā akls un kurls, toreiz vēl neko nesapratu, tomēr no šiem smiekliem man metās slikti.

Nedomā slikti jo tev vēl būs patiešām slikti Taču pēc tam bija labi. Bija vēl trīs Navigatori… un ari viņiem deva vārdu NP, tāpat kā man. Mani rezervuāra brāļi… bet varbūt māsas… varbūt dvīņi… tu kļūsti juceklīgs, izturības līkne krītas Projekciju zāle. Lietu vārdi un skaņas. To vārdu attēli un skaņas. Mums četriem.

Vēlāk zāli papildināja astrogravu laboratorija. Vēl nezinādams visus vārdus, mācījos vadīt kuģi, raidītāju, biomasu atmiņu.

uzmanību raidītājs

Ar kuģi ienirt tādā stāvoklī, kurā zvaigznes gravitācijas lauks pats mūs pievilktu. Un drošā attālumā iznirt. Tu teici, ka tieši tā darbojas LH viļņi. Teici: ja jau tie tā dara, kāpēc lai es nevarētu? Varbūt arī neteici…

Es varēju. Iegāju LH viļņu ceļos. Bet, kad viļņi nokrīt uz planētas, tiem nekas nenotiek. Tādēļ, ka tie nav dzīvi, vai ne? Tie nevar sasisties? Bet mana nelaime ir tā, ka biju dzīvs… turklāt saprātīgs…

Nepievērs uzmanību, Skolotāj. Pacentīšos runāt prātīgi. Lai nu kā būtu ar tiem LH, mana astrogravitacionālā niršana bija plūstoša. īpašu atšķirību nejutu arī tad, kad patrenējies niru šķidrā metāna baseinā. Tas izdodas pats no sevis.

raidītājs kādēļ tas joprojām darbojas vai arī pats no sevis no kurienes gan tā enerģija tak nejau no manis

nedomā par to neesi muļķis tas ir brīnums tas pazudīs ja tu to apspriedīsi

TIKAI NEVAICĀ TO GRASAM! Maini tēmu Vēlāk uzzinājām, ka arī Zahomeira laboratorija atdota mums četriem.

Kad iegājām Zahomeira laboratorijā, izrādījās, ka projekciju zālē daudzas lietas mums nepavisam nebija rādītas nejauši. Tas bija Zahomeira mantojums. Un arī mūsos bija apslēpts viņa mantojums! Tikko iegājis, es pazinu viņa aparatūru, mēs visi atcerējāmies eksperimentus, ko viņš bija veicis, zinājām, ko viņš atklājis, un turpinājām viņa darbu. Tomēr mums par vienām un tām pašām lietām radās dažādas domas. Mēs strīdējāmies. Bet, ja jau mūsu prāti nebija vienādi, kurš tad bija īstais Zahomeirs? Varbūt neviens? Tātad arī es nē?

atzīsti, ka kājas, ko esi iespiedis zem sevis, tūkst aizvien augstāk un augstāk drīz zāles vairs nenomāks sāpes pagriezies beidzot uz sāna

Rīt. Tiklīdz atmodīšos.

Tu teici, ka es gāju laboratorijā tā, kā tajā gāja Zamis kā uz savu vietu. Teici, ka es tur labāk iederos, jo viņš strādājis ar skafandru un skābekļa rezervēm, toties es nejūtu nekādu atšķirību, vai tur gaiss ir, vai nav. Teici, ka esi to gaidījis ne vienu gadu vien.

Tomēr pagriezies, pirms atslēgsies. Nu, vismaz pamēģini. Labi, mēģinu Oi-oi

Nē, Skolotāj, nepievērs uzmanību, es vairs nekliegšu. Es vairs negrozīšos. Neko nedarīšu, un nesāpēs. Un šodien vairs nedomāšu.

viņam arī vēl tā pati diena

Vai tiešām? Cik ilgi es te jau esmu? Tagad ir piecdesmit horu, bet ko tas nozīmē? Cik diennaktī ir horu? Ā, simts.

Pieliksim pie tām divsimt minūtes. Katrā horā… Nē, kaut kā nesanāk…

IV

Piecdesmit trīs un kaut cik. Tagad ir piecdesmit tris un nesaprotu, cik. Viens un septiņi, un četri. Lai arī tas ir viens, bet patiesībā simts. Bet tālāk septiņdesmit četri. Ilorā ir divsimt minūtšu. Diennaktī ir simts horu. Nez, vai plēvīšu ceļmalā ir vairāk vai mazāk? Tam nav nozīmes. Ne jau par to es runāju. Gribēju runāt par brīnumiem. Tas ir brīnums, ka raidītājs vēl darbojas. Zini, Skolotāj Gras, tagad es atceros, ka manā dzīvē ir bijuši arī citi brīnumi. Zini, toreiz, kad sprāga Zahomeira izveidotās testēšanas līnijas otrais posms.

O, beidzot tu, Enpes, runā saprātīgi

Pēc tam, kad Zamim tā nepaveicās, arī tehniķa sejas izteiksme tā vien sacīja: Zahomeira atstātās lietas nes nelaimi. Tobrīd, kad viņš no savas videolīta būdiņas laboratorijas galā ieraudzīja otrā testera sprādzienu. Redzēju, kā viņš metas uzģērbt skafandru. Saprotams, lādējās, ka sprādzis tieši tobrīdī, kad Grasogāfs atradās laboratorijā. Steidzās glābt tevi.

nevis mani

Trieciena vilnis iesvieda tevi stūrī. Testera aizsarga šķautne pārplēsa skafandru, atceros tik labi, it kā tas būtu noticis vakar. Bet man? Necilvēku izturība ir pārcilvēciska. Taisnība, biju mazliet sasities, sastaipījis redzokli… Tomēr uzreiz pielēcu…

NELĒKĀ, MUĻĶI, NELĒKĀ PAT DOMĀS, tu, piepampušais recekļa gabali

pieskrēju, pa ceļam izdalīju pienācīgu daudzumu savienotājšķidruma, aizlipināju plīsumu un izstiepu tevi gaisā. Bet tehniķis bija paspējis tik vien kā skafandru uzvilkt. Nē, jums, cilvēkiem, ar tiem saviem skafandriem lidot nav lemts. Kur nu, bez tā sava gaisa jūs ne no vietas nekustat!

Jā, pat Grass… tās minūtes… kamēr viņu atbrīvoja no skafandra… pēc tam atdzīvināja… tehniķi tev neļāva pat pieiet klāt… tās minūtes

Bet vēlāk, kad atnāci, atkal biji dzīvs, vesels un (vai arī man tikai tā likās) steidzies ieraudzīt mani, apstājies un sacīji:

-     Enpes.

arī tehniķi mani tā sauca, bet es zināju, ka viņi saka NP neizceptais… tikai ne tu balss citāda vibrācija citāda

Tu sacīji:

-    Vai zini, Enpes, kas tas par brīnumu, ka esi palicis dzīvs? Kas tā par brīnumu virkni? Sākot ar tavu rašanos.

Un apstājies it kā domas vidū…

Gribētos gan zināt, ko viņš toreiz nodomāja, Enpes!

Bet, atceries, arī tu apstājies domas vidū. Kaut kas, ko tu nevēlējies vaicāt. Ak, jā, raidītājs. Vai te ir kaut kas kopīgs?

Teici, daudz būtu gatavs atdot, lai saprastu. Bet tev nav, ko dot. Tātad uzzināsi par velti

Skolotāj, mana redzeslauka malā kaut kas divreiz sakustējās.

Patiešām. Pazibēja. Un vēl vienu reizi pirms tam, bet tad varbūt tikai likās.

Nē, es pazīstu šo kristālisko augu pastāvīgo šūpošanos. Ne jau tas.

Tās bija straujas kustības.

Zini, kopš vakar pagriezos, mans redzeslauks vēl vairāk sašaurinājies. Man vajadzētu izvilkt no savas apakšas redzošās rokas un izkārtot tās riņķī apkārt. Tad redzētu visu, kas ap mani. Bet kam gan tas vajadzīgs? Iztikšu. Aizsniegšu viņus ar perifēro redzi.

kādēļ tu teici "viņus"? Enpēs, vai tiešām tu jau saproti, ko tas nozīmē?

Jā, aizspruka. Jau tuvāk. Un divi uzreiz! Man nav bail, Skolotāj. Ja arī viņi man kaut ko izdarīs jo ātrāk, jo labāk. nejau tāpēc tu nebaidies

Kad apstājas, es viņus neredzu. Bet vajadzētu redzēt. Mēģināšu paplašināt savu redzeslauku. Iesākumam atbrīvošu kreiso redzokli.

Nē, tā nekas nesanāks. Maksās tikpat. Velc visas četras uzreiz.

Sagatavojies, skaitu: Viens, divi un… trī-

V

Piecdesmit septiņi, desmit piecdesmit septiņi, desmit kas tas ir?

neēd nedzer bet vienmēr dzīvs Pulkstenis.

Tiešā saikne ar smadzenēm. Tas ir viens. Otrs: iesūc plēvīti, Enpes. Nevaru, esmu izžuvis. Nu, uz priekšu, uz priekšu. Bet… es plaisāju. Tek asinis. Neizdodas. Pacenties. Šodien ir vērts. Ir, kā dēļ. Sasodītie redzokļi. Kā tie protestē! Ak, ja man to nebūtu! Sāpēs, līdz nomiršu.

Toties ko tu ieraudzīsi!

Piecdesmit septiņi, trīsdesmit.

Gras, tu vēl nezini, ko es redzu. Šķiet, viņu ir vismaz trīs. Divi ielīda kristālu biezoknī. Bet viens re, skrien šurpu! Mazās kopijas! Tomēr sagaidīju. Uzmini, kā tie izskatās! Oho, kā vicina savus mazos redzoklīšus! Man tie nepievērš uzmanību, un, protams, tas arī nav vajadzīgs. Tiem svarīgi ir tikai kristāli. Neatminēji, kā tie izskatās? Labi, pateikšu: tā kā es, ja būtu bijis mazs. Bet es piedzimu uzreiz liels un prātīgs.

Viņiem dzīve būs vieglāka. Viņi visu apziņu dabūs, kad jau būs pielāgojušies šai jaunajai pasau…lei…

Smoku, tāpēc tā pauze translācijā. Tādu būs jo tālāk, jo vairāk. No sūcējvirsmas palikuši tikai daži ielāpiņi. Viss pārējais izžuvis un saplaisājis. No ieplīsumiem tek asinis. Aizvien vairāk. Šķiet, ilgāk par horu es neizvilkšu.

Toties viņi ir tik gludi un līdzeni, virsējais slānis vēl daļēji caurredzams. Un tas, kurš te skraidelēja apkārt, iedomājies tik, ko viņš tagad dara! Viņš iekāpa kristālkokā, paslēpās aiz lapas sienas, un, vai zini, tās lapas malas deformējas… varbūt viņš ir pie tās piesūcies un sūc barības vielas… ja tā, tad saki, Gras, vai Pavairošanas projekta grupa zināja, ka Pielāgošanās notiks tieši tā? Ka kopijas veidosies, biomasai iedarbojoties uz kristāliem? Redzu, ka biomasa ir vēl palikusi, un starp kristāliem redzu jaunu kopiju aizmetņus. Kas zina, cik to vēl būs?

Ahā, bet kur tas tagad rāpo? Pa labi, gar kuģa čaulas atlūzām, aizvien tālāk pa labi…

.. .jā, es smoku, tomēr, Gras, es apklusu ne tikai tāpēc… varbūt man vienkārši rēgojas?

Gras, kas te notiek?

Jā, es atceros, ka kuģa čaula veidota no formētā metāla. Atsevišķi tā segmenti spēj samīlēties un paši kustēties lai tos nevajadzētu nēsāt. Tu teici, ka atlidojis es no kuģa čaulas uzcelšu māju… Tad, raug, zini, ka divas atlūzas saritinājās un aizripoja uz kraujas pusi. Jā, labajā pusē ir krauja, bet, kamēr nebiju izvilcis zem sevis iespiestos redzokļus, es to neredzēju. Guļu pavisam netālu no tās. Un tas muļķa radījums pierāpoja tieši pie pašas malas. Atlūzas sasniedza krauju pirms viņa, atritinājās un aizšķērsoja viņam ceļu. Jā, saprotu, tās orientējas pēc viņa izstarotās vibrācijas. Bet atbildi kas gan tām piegādā enerģiju? Kas sūta programmu, kura vada to izturēšanos?

Citu atbildi es nevaru atrast.

Tātad "Chist Ait" ir sakari ar Haasva III un manu bijušo kuģi. Un tā pa LH laukiem sūta kuģim, bijušajam kuģim, enerģiju.

Bet tas nozīmē, ka arī tu mani dzirdi. Uztvērējs ir sadauzīts, es nedzirdu tavus vārdus, taču esmu saņēmis atbildi! Tā ir manā acu priekšā!

Lai svētīts Luelebs un viņa nemirstīgie lauki! Cilvēki viņa vārdu iemūžinājuši tikai ar diviem burtiem LH. Bet es domāju, ka ar to nepietiek. Lai šīs planētas otru augstāko virsotni nosauc viņa vārdā! 1 ada ir mana pēdējā vēlēšanās. Augstāko kalnu, protams, lai nosauc tavējā. Parūpējies par to, Gras. Protams, ja spēsi rast kopīgu valodu ar tiem draudziņiem, kas tagad kārstās pa kristālkokiem. Jo nu viņi ir šejienes iedzimtie.

Ak, Graš, slikti, ka lietoju to afomozemu, tā gribētos saglabāt skaidru prātu, kamēr runāju ar tevi. Taču to plēvīšu te ir tik daudz. Un visas, kā mums skaidroja, "sevišķi smagiem gadījumiem". Vai tiešām jūs bijāt Navigatoriem ieplānojuši tik daudz grūtību? Un, ja jau katra deva atņem piecus dzīves gadus, tad saliekot visas… zini, cilvēki tik ilgi nedzīvo.

Nezinu, cik ilgi dzīvot bija paredzēts man.

Tomēr centīšos līdz pēdējam runāt saprātīgi.

Vai tas, ka biomasa, izšķīdusi uz akmeņiem, negāja bojā un ka no tās izveidojās kopijas, ari ir brīnums? Un tas, ka "Chist Ait" nodibināja sakarus ar mani, lai piegādātu enerģiju? Šī enerģija baro arī manu raidītāju. Vai tie joprojām ir līdz ar Zahomeira nāvi sākušies brīnumi?

Tie ir tikai loģiski izrietoši notikumi.

Vienkārši tajā pusotra gada ilgajā manas dzīves laikā Pavairošanas projekta grupa noskaidroja: lai mēs, Navigatori, varētu piedzimt, Zahomeiram noteikti bija jāiet bojā. Agejidi kamerai bija jāsprāgst. Biomasai bija jāsaņem satricinājums. Sprādziena laikā sajaucās Zahomeira attēla matrice, tādēļ Navigatori iznāca nevis cilvēkiem, bet gan nomācošiem briesmekļiem (vismaz tā cilvēkiem šķita) līdzīgi. Toties atbrīvojās enerģija, bez kuras nekas nebūtu radies. Un pirmajam šī doma atausa tieši tev, vai ne? Pēc tam, kad, manu izturību demonstrēdams, mūs izbiedēja sprāgstošais testeris.

Pirms mūsu izlidošanas Pavairošanas projekta zinātnieki precīzi zināja, kādi apstākļi jaunajām kopijām ir jārada.

Ja kuģis veiksmīgi nosēstos, biomasa paliktu neauglīga.

Kuģi vajadzēja sadauzīt, sašķaidīt.

Nevienam no Navigatoriem neradās šādas aizdomas, un, laikam gan, nekad arī neradīsies. Viņi droši vien uzreiz gājuši bojā. Jo pa LH man neviens neatbildēja.

Toties LH sakari starp kuģi un "Chist Ait" bija visu laiku. Un, tiklīdz es iegāju atmosfērā, vadību pārņēma "Chist Ait".

Un sūtīja kuģi piķēt tieši lejā, bet es zaudēju samaņu no sāpēm, kad kusa kuģa sāni. Mana, Navigatora, misija jau bija izpildīta.

"Chist Ait" sūtīja, "ChistAit" bija jāsadauza, "ChistAit" zināja es tā saku, lai izvairītos no vārdiem: tu, Gras, sadauzīji, tu zināji, tu…

………………………… vai izdosies vēlreiz ieelpot?

Mazās kopijas nerimst vienā vietā. Tās skraidelē aizvien tālāk un tālāk. Droši vien meklē labāku vietu. Parūpējieties, lai kuģa segmenti tām sekotu un aizsargātu. Jā, patiešām: atlūzas ripo tām pakaļ. Nezinu, kas būs vispirms: vai pēdējā no tām izzudīs manām acīm, vai arī es pārstāšu elpot. Vienalga, Skolotāj, savu uztvērēju tu jau vari izslēgt. sudraba lodīte izzūd rūsganā lapotnē

Ģedimins Beresņēvičs lietuvieŠu fantastika

TRlS LIETUVIEŠU FANTASTIKAS

Fantastiku mēdz uzskatīt par gandrīz vai internacionālu žanru. Tomēr, kā trāpīgi ievērojis japāņu rakstnieks fantasts Sake Komacu, tajā ir arī nacionālās savdabības molekulas. Ikvienā darbā arī ja tajā attēlota tāla nākotne vai tālas planētas ir saskatāmas autora tautības iezīmes.

Šī raksta mērķis nav analizēt, cik lietuviskuma rodams lietuviešu fantastikas žanra darbos. Tajā jūsu uzmanībai piedāvāju mūsu valsts fantastikas žanra koncentrētu apskatu.

Runāšu tikai par Lietuvā iznākušajiem fantastikas žanra darbiem, lai gan šo tēmu varētu paplašināt, iekļaujot arī emigrācijas autoru darbus un citās valodās rakstošo lietuviešu, tādu kā Aļģis Budris, vai lietuviešu izcelsmes fantastu, piemēram, Kira Buličova, daiļradi.

Kultūra un māksla ir cieši saistītas ar valsts vēsturi, tādēļ Lietuvas fantastika, tāpat kā tas noticis citās valstīs ar līdzīgu likteni, iedalāma trīs attīstības posmos: starpkaru laika, padomju un atgūtās neatkarības laika fantastikā. Starpkaru laikā lietuviešu fantastikas žanrs spēra pirmos soļus. Lietuvas fantastikas pionieri mācījās no H. Velsa, Ž. Verna, E. Berouza un citiem pasaulē pazīstamiem šī žanra meistariem. Padomju laikā viņu grāmatas tika spaidu kārtā aizmirstas kā buržuāzijas "dzeltenā literatūra", un jaunā rakstnieku paaudze bija spiesta orientēties tikai uz padomju standartiem. Tajā laikā veidojās tradicionālā zinātniskā fantastika. Fantasy un citi fantastikas žanra veidi varēja rasties tikai līdz ar Lietuvas neatkarības atgūšanu, kad atkal bija izdošanas brīvība un grāmatplauktos parādījās daudzpusīga mūsdienu ārzemju fantastika.

PIRMIE SOĻI

Par lietuviešu fantastikas aizsācēju uzskata Justu Piliponi (1907-1947). Pirmie viņa īsie stāsti, dažkārt parakstīti ar uzvārdu, citkārt ar Gesulis Justs pseidonīmu, žurnālā "Šaltinys" parādījās 1927. gadā. Nākamajā gadā iznāca pirmā jaunā literāta grāmata "Ceļojums apkārt Lietuvai 80 dienās". Nav šaubu, ka šis grāmatas iecere tapusi Žila Verna daiļrades ietekmē. J. Piliponis rakstījis grāmatu pēc grāmatas. A. Petrausks, saimnieks, pie kura Piliponis nomājis istabu, liecina, ka rakstnieks rakstījis kā automāts, elpu neatvilkdams. Vienā vakarā izdomājis romāna sižetu, bet pa nedēļu vai divām uzrakstījis visu grāmatu.

J. Piliponis sarakstījis sešpadsmit darbus, kopā 28 sējumus. Pēdējā grāmata iznākusi 1939. gadā, kad autoram bija tikai 32 gadi. Rakstnieka produktivitāte un nevēlēšanās tekstus "pieslīpēt" atstāja iespaidu uz darbu kvalitāti. Minētais apstāklis un, iespējams, arī grāmatu tematika bija par iemeslu tam, ka tālaika Lietuvas literārajās aprindās J. Piliponis atzinību neguva. Toties viņa romāni ceļoja no rokas rokā, īpaši iecienīti tie bija pusaudžu un jaunatnes vidū. Intriģējošs sižets, eksotiskas zemes un neticami notikumi, minimāls dabas un darbības apstākļu apraksts, drosmīgi un godprātīgi varoņi… "No mana purva", "Galvaskauss zaļganajā koferi", "Balto velnu sala", "Četru dārgakmeņu laupītājs", "Vampīrs no Brijači pils" šādu un līdzīgu nosaukumu grāmatas rakstīja mūsu piedzīvojumu literatūras meistars.

1930. gadā sabiedrība "Dirva" izdeva Justa Pilipoņa fantastiskā romāna "Otrie pasaules plūdi" pirmo daļu. Otrā daļa iznāca 1934. gadā. Grāmatas sākumā plaši atklāta nākotnes vēsturiskā panorāma, aprakstīta jauna pasaules cilts arakīzi, kas radušies, saplūstot melnajai un dzeltenajai rasei. Arakīzi "izceļas ar sevišķu cietsirdību, nežēlību, drosmi un īpaši karstu temperamentu". Tie sašķēlušies daudzās atsevišķās ciltīs, kas karo savā starpā, un tikai XXXV gadsimta beigās Āzijas un Āfrikas melnie arakīzi paraksta Zelta miera līgumu, kam vēlāk pievienojas ari Amerikas un Austrālijas arakīzi. Miers turpinās divus gadsimtus. Bieži vien baltie melno valstīs ieņem augstus posteņus, vada armijas utt. Piemēram, pār Dižās Āzijas Neatkarīgo impēriju valda Lafajets, kas cēlies no senas franču lietuviešu cilts. XXXVII gadsimta beigās Lafajets nolemj izdarīt pasaules apvērsumu un, lai pakļautu baltos, sūta 150 miljonu karotāju armiju, kas, pārgājusi Urālu kalnus, pie Kaspijas jūras satriec balto karaspēku un, neviena netraucēta, aizsoļo uz Eiropu, pa ceļam visu iznīcinādama un nogalinādama. Lafajets jau grib armiju atsaukt, taču satrakojušies karotāji nepakļaujas un kopā ar Āfrikas arakīziem iznīcina baltos pavisam. Arī citās pasaules malās uzliesmo konflikti, un itin drīz karš pārņem visu zemeslodi.

Uz šādu globālu notikumu fona arī sākas romāna darbība. Madagaskaras salā saceļas dumpis pret bargo Āfrikas imperatoru Donu Anastazi, kurš grib vietējo iedzīvotāju cienītā un godātā salas gubernatora Cartempa vietā par pārvaldnieku norīkot vecu, cietsirdīgu ģenerāli. Pie šādiem piespiedu līdzekļiem imperators ķēries, cenšoties panākt, lai pie viņa par sievu izietu Cartempa skaistākā meita ļane. Cartemps nepakļaujas Anastazi tīkojumiem. Āfrikas imperators sūta karaspēku. Cartempa ģenerālis adjutants Sančajs sadumpotajam pūlim ierosina doties uz Āfriku un sludināt revolucionāras idejas. Āfrikā ļaudis sāk pieprasīt brīvību un vienlīdzību. Iedegas asiņainas cīņas starp imperatora karaspēku un sacelšanās dalībniekiem. Karš notiek virs zemes, virs ūdens un ūdeni, kā ari pazemē. Ar spēcīgi starojošām spuldzēm anihilē visu, izņemot ūdeni. Sacelšanās dalībnieki un Cartempa karaspēks uzvar, Āfrikas imperators Anastazi tiek gāzts, taču ļaužu izvelētais jaunais imperators Cartemps atstāj dzīvu gan pašu imperatoru, gan viņa karaspēku.

Karam beidzoties, sākas milzu kataklizmas: atmostas ilgi dusējušie vulkāni, plaisā planētas garoza, jūras dzelmē nogrimst viss Ziemeļamerikas kontinents. Ziemeļpolā sāk šļākties karstie geizeri, Arktikas ledāji pārvietojas uz dienvidiem, bet mūžzaļās zemes pārklāj sniegs. Klimatam strauji atdziestot, dzīvi palikušo cilvēci gaida droša bojāeja.

Sančajs piedāvā ar milzīgu starojošu spuldzi izrakt aku zemes dzīlēs un sasildīt klimatu, izmantojot pa pazemes tuneļiem izvadīto "zemes iekšienes uguni". Cartemps projektu atbalsta, un darbi sākas. Anastazi nezaudē cerību atgūt troni un kopā ar viņam uzticīgajiem cīņubiedriem gatavo apvērsumu. Bruņotas sazvērnieku sadursmes laikā vadāmību zaudējusī milzu lampa nogrimst Zemes dzīlēs. Divi varoņi (viens no viņiem lietuvietis) apņemas ar īpašu aparātu pa aku ielaisties tukšajā Zemes iekšienē (atkal Žila Vēma ietekme) un panākt ierīci. Ceļojums pa planētas dzīlēm ir aizraujošākās romāna lapaspuses. Pa to laiku dumpinieki ieņem aku, bet imperatora karaspēks palaiž ūdeni. Akas caurumam ir jāsprāgst, atverot ceļu izkusušai lavai un ugunij. "Āfrikai bija jāiet bojā," tādi ir pēdējie romāna otrās daļas vārdi. Diemžēl "Otros pasaules plūdus" J. Piliponis tā arī nepabeidza.

1934. gadā iznāca Īgna Šeiņus romāns "Siegfried Immerselbe atjaunojas". Īgns Šeiņus, īstajā uzvārdā Jurkūns (1889-1959), ir pirmais spilgtais lietuviešu prozas valodas stilizētājs un eksperimentētājs. Pirmajos savos darbos romānā "Kuprītis", garajos stāstos "Viļņi trako" un "Vasaras viesības", kā arī noveļu un etīžu grāmatā "Nakts gaismekļi" rakstnieks atklājas kā impresionists un modernists. I. Šeiņus aktīvi darbojās literārajos izdevumos "Vaivorykšte", "Pirtnasis baras", bet pēc Pirmā pasaules kara bija diplomāts un pārstāvēja Lietuvas valdību Dānijā, Somijā un Zviedrijā. Vēlāk viņš atgriezās literatūrā. Pēdējā radošā laikaposma nozīmīgākais darbs ir "Siegfried Immerselbe atjaunojas". Šis politiskais pamflets izraisīja plašas diskusijas tālaika presē.

Romānā attēlots XX gadsimta Fausta stāsts. Darba varonis Immerselbe antropoloģijas profesors, nikns nacionālsociālisma ideologs un rasistiskās politikas ideoloģiskais vadītājs uzzina par itāliešu profesora Gonzana veikto cilvēka atjaunošanu un dodas uz Itāliju. Profesora asistents Petrs Inketons piedāvā Immerselbem jaunatklāto atjaunošanas metodi: viņam tiek injicēti jaunas ebrejietes hormoni. Pēc šī eksperimenta mainās ne tikai pacienta izskats viņš kļuvis par 30 gadiem jaunāks bet arī domāšana: rasisma ideologs saprot, ka visas tautas ir līdzvērtīgas un "ikviena patiesa, pastāvīga progresa priekšnoteikums ir sacensība", nevis cīņa, kā viņš bija uzskatījis iepriekš. Vācijas valdība, par sava ideologa metamorfozi uzzinājusi, aizliedz viņam atgriezties tēvzemē, kamēr nav atkal kļuvis par tīru ārieti. Immerselbe paliek Itālijā un raksta darbu "Jaunās cilvēces pamati". Immerselbi savaldzina pa F.iropu ceļojošā ASV miljonāra meita Salome, tomēr viņu kvēlā mīlestība nebeidzas ar kazām. Immerselbes darbu izdod visās pasaules valstīs, tikai Vācijā viņa grāmatas sadeg ugunskuru liesmās…

Tajā pašā 1934. gadā iznāk vēl viens fantastikas romāns "Mīlestības nolādētās dvēseles", ko sarakstījuši Brāļi Tomdīki. Šādā segvārdā sevi nosaukuši Rīgā dzīvojošie brāļi Alfonss Burčiks (dz.1906) un Jons Burčiks (dz. 1912). Šie autori izdevuši vairāk nekā desmit grāmatu: romānus, garstāstus, noveles. Pirmais romāns "Grāmatu iznēsātāja traģēdija" parādījās Rīgas lietuviešu presē, pirmā viņu atsevišķā grāmata garstāstu krājums "Laime un sāpes" iznākusi 1931. gadā.

Romāna "Mīlestības nolādētās dvēseles" varonis doktors Tomass Velžs izgudro "jūtu zārku", kurā cilvēks tiek nomirdināts un pēc kāda laika atkal atdzīvināts. Zinātnieks ar šī aparāta palīdzību gribējis pārliecināties par pēcnāves dzīves esamību. Pēc mīļotās līgavas Klāras Demal nāves (viņa noindējusies pēc tam, kad nošāvusi savu sāncensi), Velžs atteicies no aizsāktajiem vēža pētījumiem un nodevies reliģijai, mistikai un spiritismam. Eksperimenti ar cilvēkiem doktoru neapmierina, jo atdzīvinātie neko neatceras un par "viņpasauli" neko pastāstīt nespēj. Velžs nolemj "zārkā" gulties pats.

Nomirdinātais varonis nonāk jūras krastā uz kādas savādas planētas. Viņš jūtas viegli, ir ģērbies gaišās drānās. Visapkārt kuplojoša augu valsts. Doktors dodas uz kalnu pusi, naktī alā slēpjas no plēsīgiem zvēriem. Vēlāk satiek pulciņu melni tērptu cilvēku. Uzrunājis kādu meiteni, Velžs uzzina, ka nonācis ellē uz planētas, kas ir desmitreiz lielāka par Zemi un uz kuras mūžīgi cieš grēcinieki. Melni tērptie ļaudis ir no Paradīzes izdzītie eņģeļi, kas sacēlušies pret Dievu. Doktors saliek savu mīļoto un viņas sāncensi. Visi trīs ar zirgiem dodas uz pazemes pilsētu, kurā mokas cieš Ļeņins, Poncijs Pilāts un citi lielākie grēcinieki. Pilsētu sasniegt neizdodas, jo atmodinātais Velžs laboratorijā atgūst samaņu. Un neko neatceras…

1933. gadā Kauna iznāk divas nelielas kriminālas .vai detektīvfantastikas grāmatiņas. Tās ir Mata Mateiķa piedzīvojumu otrā grāmata " Galvaskausa smaids" un J. N. Višaka "Kaunas tīģeris".

Darbā "Galvaskausa smaids" stāstīts par slavena Amerikas detektīva lietuvieša Mata Mateiķa un viņa jaunā palīga Jona Vaira darbību, izmeklējot noslēpumainu notikumu Kaunas priekšpilsētā. Kā jau detektīvprozas darbā pienākas, sākumā tiek atrasti divi līķi. Pētot nozieguma apstākļus, Mateiķis un Vairs mežā atrod viensētu, kurā uz ļaunumu orientēts zinātnieks ar līdzstrādniekiem izmēģina aparātu, kas radioviļņus pārvērš cilvēkiem nāvējošos zilganos staros. Profesors ir nodomājis savu aparātu pieslēgt pie radiostacijas un tādējādi iznīcināt cilvēci. Detektīvi ielaužas laboratorijā un gandrīz iet bojā no zilganajiem stariem. Viņus izglābj profesora asistente Klāra, kas nevēlas, lai vājprātīgais zinātnieks nogalinātu miljoniem nevainīgu iedzīvotāju. Pēdēja mirklī detektīviem izdodas profesora ļaunos nodomus izjaukt. J. N. Višakja "Kaunas tīģerī" stāstīts par pieciem laupītājiem, kas izmanto iemidzinošu gāzi, no kuras paši aizsargājas ar tīģeru maskām.

PADOMJU LAIKS

Līdz sešdesmito gadu beigām padomju fantastikā dominēja tā sauktie "tuvā tēmējuma" darbi, kuros attēlota tuva nākotne, zinātnes sasniegumi un to pielietošana tautsaimniecībā, bet sižeta atdzīvināšanai noderēja spiegu mānija: ārvalstu diversanti cenšas uzzināt padomju zinātnieku noslēpumus, taču viņu nodomus, piepildīt traucē operatīvie drošības iestāžu darbinieki. Šī politiskā "virsbūve" darbā pildīja arī partokrātijas apoloģētu uzspiesto audzinošo uzdevumu, jo arī fantastikai, tāpat kā pārējām dzīves jomām, bija jābūt ideoloģizētai.

Šādas fantastikas tipisks pārstāvis Lietuvā bija krievs Igors Adabaševs, kurš kādu laiku dzīvojis Viļņā. Lietuviešu valodā iznākušas vairākas viņa fantastikas grāmatas: stāstu izlase "MR nolaupīšana" (1957) un romāns "Siltā Baltija" (1959). Paradoksāli, taču šī rakstnieka darbos attēlotie notikumi gandrīz vienmēr norisinās Lietuvā, kas ļoti reti vērojams vēlākajos lietuviešu fantastikas žanra darbos.

"Tuvā tēmējuma" fantastiku atgādina J. Česnuleviča sacerējumi. 1959. gadā žurnālā "Padomju Sieviete" bija lasāms viņa darbs "Nākotnes dzīvoklis", kuru varētu saukt par prognoziālo vīziju. Autors apraksta, kā laulāts pāris apmeklē eksperimentālo dzīvokli, kas iekārtots, izmantojot fotoelementus, pusvadītājus un ultraskaņu. Protams, ne jau visi 60. gadu beigu un 70. gadu sākuma lietuviešu fantastu darbi bija prognoziāli. Piemēram, S. Sļužinska stāstā "Notikums Luizitanijā" attēlota kapitālista mantrausība. Žurnālos publicētas arī fantastikas humoreskas.

Pirmais lietuviešu fantastikas darbs pēckara Lietuvā ir V. Smiļģa stāsts "Ceļojums uz Mēnesi", kas iznāca 1955. gadā, bet pirmā grāmata Vlada Miņa iso stāstu krājums "Uz zvaigznēm sagatavojušies" (1964). Vlads Miņus (dz. 1924) ir ķirurgs, kurš sarakstījis gan specializētas literatūras brošūras, gan populārzinātniskas grāmatas. Arī fantastikas žanra darbos autors zīmē savas profesijas nākotnes ainu. Piemēram, tiek aprakstīta sarežģīta operācija, kuras laikā autoavārijā sakropļoto muzikanta roku kauli tiek nomainīti pret jauniem, un vijolnieks atkal var spēlēt; tiek risinātas reģenerācijas problēmas, atklāta metodika, kā norūdīt barga klimata planētu pētīšanai pielāgotu cilvēka organismu; stāstīts par doktoru Artūru Merveili, kurš ar paša izgudrotā preparāta palīdzību padara pērtiķi saprātīgu, utt.

Tā sākās lietuviešu ceļš uz fantastiku padomju Lietuvā. Tik pieticīga mūsu pirmo pēckara fantastu raža ir ne tikai bargā politiskā klimata un saimnieciska sabrukuma dēļ sava loma te arī apstāklim, ka līdz 70. gadu vidum visi lietuviešu fantastikas darbi pirms publicēšanas bija jāpārtulko krieviski un jānosūta Maskavas cenzoriem.

īstais lietuviešu fantastikas "bums" sākās 1968. gadā, kad žurnālos cits pēc cita parādījās V. Norbuta, V. Mikaļoņa, vēlāk arī R. Kalonaiča īsie stāsti; tas turpinājās apmēram 10 gadus. Šajā laikā iznāca divas V. Norbuta, kā arī pirmās B. Balašēviča un K. Paulauska grāmatas, periodikā publicēts pa vienam vai diviem dažādu autoru īsajiem fantastikas stāstiem.

Nav šaubu, ka šādu Lietuvas fantastu radošo aktivitāti izraisīja vispārējais Padomju Savienības zinātniskās fantastikas pacēlums. Septiņdesmitajos gados krievu fantastikā saradās ne mazums talantīgu autoru, paplašinājās tēmu un problēmu loks, bet valsts izdevniecības s"aka izdot manāmi vairāk kā pašmāju, tā ārzemju fantastu darbus. Tas, protams, ietekmēja arī mūsu fantastikas meistarus. Palūkojoties arī uz vēlāko lietuviešu fantastikas literatūras attīstību, skaidri redzēsim, cik līdzīgi krievu un lietuviešu fantastikas kāpumi un kritumi ar divu trīs gadu nobīdi. Tas arī saprotams, jo izdevniecības politiku impērijas "nomalēm" diktēja no "varenā centra"…

Viens no spilgtākajiem mūsu šodienas fantastikas autoriem ir Vitauts Norbuts (1939-1991). Viņš studējis lietuviešu valodu un literaturu, strādājis dažādās iestādēs, laikrakstu redakcijās. 1970. gadā izdevniecība "Vaga" izdeva viņa garo stāstu "Nemirstības vienādojums", bet 1972. gadā īso stāstu krājumu "Skorpiona zīme". Vēlāk V. Norbuts cieta autoavārijā, ilgi un nopietni ārstējās. Pēc autora nāves par tuvinieku līdzekļiem izdota fantastiskā groteska "Samarieši".

"Nemirstības vienādojumā" attēlots XXVI gadsimts. Cilvēce sasniegusi augstu zinātnes un tehnikas attīstības līmeni. Ekspedīcijas lido uz zvaigznēm, tiek apgūtas okeāna dzīles. Grāmatas lappusēs sastopam arī agresīvi noskaņotus mehāniskās civilizācijas sūtņus uz Zemes, nepilnvērtības kompleksa mocītu mākslīgo cilvēku un citus tēlus. Darba galvenais varonis ir zinātnieks Gins Laukaitis, kurš risina nemirstības jautājumu. Pētnieks rada ierīci, kas spēj miljardiem reižu samazināt cilvēku. Eksperimenta laikā viņš nokļūst atomu pasaulē un pēc tam, kad pieredzējis ne mazums dažādu notikumu, veiksmīgi atgriežas.

Garstāstā tiek piedāvāts arī nemirstības īstenošanas veids: cilvēka organismā iesūtītas mikroraķetes ar nepieciešamajām daļiņām restaurēs nolietoto šūnu atomus. Tā no paaudzes paaudzē atjaunots cilvēks varēs dzīvot tūkstošiem gadu. Autors grāmatā apcerējis ari šāda cilvēka nemirstīguma iespējamās sekas. Vai tas nenovedīs pie bezgalīga cilvēku skaita Zemes virsū un ļaudis nebūs spiesti cīnīties maizes kumosa dēļ? Vai nedegradēsies zinātne, māksla un kultūra? Un kur tad vēl šāda sasnieguma neparedzamā ietekme uz cilvēka domāšanu un pašsajūtu! Grāmatu Norbuts beidz ar optimistisku noti: "Ja cilvēki kļūtu nemirstīgi, zinātnes attīstība kļūtu spraigāka… Cilvēci vairs nebremzētu elementāro zināšanu apguves process. Jaunās paaudzes nodarbotos ar savam idejām, tam nenāktos noņemties ar pusatrisinātām problēmām, jo šādu problēmu vienkārši vairs nebūtu."

Ne mazāk interesanti ir V. Norbuta īsie stāsti. "Skorpiona zīmes" varonis Veksfords Hoksberis ar fantovizora izgudrotāja profesora Semjuela Bretveita palīdzību pārceļas uz XVI gadsimtu un jūtas esam dramaturgs Bendžamens Džonsons. Fantovizors uztver telpā nekur nezūdošas cilvēku domas, atlasa tās un nosūta uz dzīvajiem neironiem, pastiprina vizuālos un akustiskos impulsus. Tādējādi stāsta varonis izdzīvo sen mirušā dramaturga dzīvi un radošās mokas. "Klusa okeāna liesmā" rakstīts par 1989. gadā, tas ir, pirms 200 gadiem pazudušo lietuviešu batiskafu "Undīne", kas gājis bojā, saduroties ar okeāna dzelmju biomasu, kura uzsūc dzelzi un fosforu. "Psihohronā" Anele Šalčūte no XIX gadsimta atrod puķes ziedam līdzīgu pazaudētu priekšmetu projekcionāli sinhronizēto laika virpuli un nonāk aizvēsturiskajā Meksikā, kur vietējo olmeku vidū sastop no nākotnes atsūtīto organisko androīdu Albenšteinu, kurš kaļ akmens galvas. Nākotnes zinātnieki baidās, ka, apstākļiem šādi iegrozoties, varētu izcelties vēsturiska kataklizma. Stāstā "Pēdējā diena surdopasaulē" autors apraksta uz Zemi atlidojušas savādas amorfas būtnes, kas savā starpā kontaktējas, mainot ķermeņa nokrāsas. Vērojot Zemes iedzīvotājus, būtnes saprot, ka te ir viņu kādreizējās mājas…

"Samariešus" V. Norbuts sāka rakstīt jau 1979. gadā "Trīs četras reizes pārrakstīju atbilstoši izdevniecību iegribām, pieredzēju vistīrāko varmācību pret autoru, " raksta fantasts. "Varbūt tas tādēļ, ka darbā iztirzātas tālas nākotnes ainas masu kultūras deģenerēšanās, laikus neizvērtētas informācijas pārpilnības sekas…"

Atšķirot $o fantastikas grotesku, nonākam starp realitāti un absurdu, kur tik daudz autora sarkasma, ironijas, asprātības, dažādu domu un fantastisku ideju. Savdabīgi eksperimenti, komiski birokrātiski sīkumi, nākotnes cilvēku sadzīves ainiņas, izlauzušās varoņu apziņas un zemapziņas plūsmas, dažādi tipi un tipini ar savām šikajām problēmiņām un plašajiem vērieniem, nebeidzamas tēlu vārdiskās batālijas, pompozi prātuļojumi par pienākumu, saistībām un atbildību savijas groteskā samariešu pasaules mozaīkā. Grāmata atgādina ar neierastiem instrumentiem veiktu cilvēka dvēseles anatomijas studiju un nebūt nav "viegls kumosiņš". Darbs sarakstits mākslinieciskā, sulīgā valodā.

Kā viens no ievērojamākajiem mūsdienu lietuviešu fantastikas meistariem jāmin Ka/.is Paulausks (dz. 1934) Pirmo dzejoli uzrakstījis 8 gadu vecumā. Beidzis Viļņas pedagoģisko institūtu, strādājis komjaunatnes, partijas, vēlāk pedagoģisko darbu. Iecerējis rakstīt disertāciju filozofijā, tomēr izvēlējies literāta ceļu. Rakstīt fantastikas žanrā mudinājusi aizraušanās ar astronomiju un S. Lema daiļrade. Pirmais K. Paulauska fantastikas žanra garais stāsts "Dorado" iznāca 1971. gadā.

"Dorado" ir XXIV gadsimta fotonu zvaigžņu kuģis, kas lido uz Krabja miglāju. Kuģa iekārtas uztver no kādas zvaigžņu sistēmas nākošus noslēpumainus signālus. Dežurējošais pilots pamodina anabiozes stāvoklī aizmigušos ekspedīcijas locekļus, un pēc kāda laika kosmosa kuģis pietuvojas nezināmai planētai. Tajā atbraucēji atrod pamestas pilsētas, redz savādas, neizprotamas vīzijas un visbeidzot atrod izceļojušās civilizācijas atstātu robotu, kas izstāsta planētas vēsturi.

Garstāstā "Argonautu kuģis" attēlota Zeme, uz kuras pagājuši.. . 60 tūkstoši gadu. Mūsu planēta pārformēta Sauli apņemošajā Daisona sfērā. Uz šo sarežģīto astroinženierisko veidojumu no starpgalaktiskā ceļojuma atgriežas trīs astronauti, kas uzreiz nemaz nesaprot, kur nonākuši. Stāstā iztirzāta šo, ja tā var sacīt, mūsu laikabiedru adaptācija tik ļoti mainīgajā pasaulē.

Trešo Paulauska stāstu sauc "Saules dēls". Tā ir piedzīvojumu grāmata, kuras varonis Gvidons de Monfors, XVI gadsimta zinātnieks, glābdamies no inkvizīcijas izsekošanas, nokļūst uz angļu karakuģa, kura apkalpei jāatklāj noslēpums, kādēļ jūrā grimst kuģi, un jāatrod apkalpes atstātais kuģis "Santa Monika". Viņus pārsteidz vētra, un zinātnieks nonāk atklātā jūrā. Laimīgas sagadīšanās dēļ viņš ierauga garām peldošo kuģi "Santa Monika". De Monfors uzraušas uz kuģa, bet drīz uzbrūk pirāti. Galveno varoni izglābj atnācēji no kosmosa… Piedzīvojumu karuselis sāk griezties, un XIV gadsimta eiropietis tiek nosūtīts uz Mēnesi, bet pēc tam "nosēdināts" inku impērijas Maču Pikču pilsētā un, tajā visdažādākās dēkas piedzīvojis, atkal aizlido kopā ar "zvaigžņu cilvēkiem".

Ceturtajā grāmatā "Deima efekts" vairāk nekā piedzīvojumus atradīsim zinātniskus prātojumus par iespējamiem makrokosmosiem. Autors apraksta neveiksmīgu fiziķu eksperimentu uz Marsa. Nākotnes zinātnieki mēģina pavērt iespējas subtelpas lidojumiem uz citām galaktikām. Garstāstā iepīts arī jautājums par kontaktiem arārpuszemes būtnēm.

Sastapšanās ar "saprāta brāļiem" attēlota arī piektajā K. Paulauska grāmatā romānā "Laukesas pūķis". Kontakts ar ārpuszemiešiem atklāts caur skolotāja Urbuča un citu XIX gadsimta Lietuvas cilvēku izpratni. Atnācēju ierašanos uz Zemes fantasts apraksta, balstoties uz cilvēku liecībām par redzētiem neatpazīstamiem lidojošiem objektiem. Rakstnieks meistariski parāda tālaika ļaužu reakciju uz savādām un viņiem nesaprotamām parādībām, labi atspoguļo prātojumus par viņam grūti izprotamām ārpuszemes civilizācijām un viņa paša tikšanos ar kosmosa viesiem. Stāsts diezgan loģiski virzās pretī kulminācijai brīdim, kad Urbutim jāizvēlas starp cara piespriesto izsūtījumu uz Sibīriju vai ceļojumu uz zvaigznēm. Grāmatas otrajā daļā varonis nonāk uz svešas planētas. Kopā ar citiem ļaudīm, kas dažādos laikos paņemti no Zemes, viņam jāuzmana zvaigzne, lai tā nesprāgtu un neiznīcinātu cilvēci. Romāna beigās varonis atgriežas uz Zemes un nonāk "kolhozu" laikmetā.

Viens no ievērojamākajiem mūsu fantastikas autoriem ir arī Bangolis Balašēvičs (dz.1944) profesionāls literāts, tulkotājs, Rakstnieku Savienības biedrs. 1967. gadā. beidzis Kaunas meža tehnikumu, bet 1975. gadā Maskavas M. Gorkija Literatūras institūtu. Ilgu laiku strādājis izdevniecībā "Vaga". Bez fantastikas sarakstījis arī divas populārzinātniskas grāmatas.

Pirmā B. Balašēviča grāmata "Aģents un robots" (1973) ir ar vieglu humoru rakstīts piedzīvojumu stāsts. Tā varonis Alens Džoukvists jeb ieslodzītais Nr. 431475, kam piespriests 200 gadu ilgs ieslodzījums, piekrīt kosmisko koloniju sabiedrības piedāvājumam izpētīt trīs tālas planētas. Viņu pavada homorobots. Uz pirmās planētas Alens sastop Zemes iedzīvotājiem līdzīgos alaminus. Viņu smadzenēs iemontētas kapsulas, kas rada piesātinātas un laimīgas dzīves ilūziju. Pār šiem paklausīgajiem iedzīvotājiem valda institūtos noslēgušies kepiti. Uz otrās planētas aģents atrod ārkārtīgi dārgu metālu, taču uz planētas dzīvo saprātīgie ditrampi, ar kuriem Alens nodibina telepātisko kontaktu. Viņš zina, ka sabiedrība gribēs gūt peļņu un vietējos iedzīvotājus iznīcinās, tādēļ nolemj viltot pētījumu dokumentus…

Otrajā B. Balašēviča izlasē "Zemes stāsti" iezīmējas lakonisks stāstījuma stils, kas raksturīgs arī vēlākajiem autora darbiem. Rakstnieks necenšas pieblīvēt darbu ar zinātniskiem vai paša izgudrotiem terminiem un samākslotām zinātnes vai pseidozinātnes idejām. Viņam patīk uz vienkāršu vai pat banālu fantastisku situāciju paraudzīties ar viegli, nereti pat slēpti ironisku skatienu. Tā, piemēram, "Zemes stāstos" atrodam īso stāstu "Darījums", kurā atainota taigas mednieka satikšanās ar avārijā cietušu atnācēju no kosmosa. Atnācējs lūdz pulveri. Tradicionālajā, starpplanētisko humānismu deklarējošajā padomju fantastikā mednieks nešaubīdamies palīdzētu ufonautam, toties B. Balašēviča varonis, izprātojis, ka bez pulvera viņš pavasari diezin vai sagaidītu, ņem un savu "saprāta brāli" nošauj!

Rakstniekam patīk iztirzāt situāciju: "Kas būtu, ja…?" īsajā stāstā "'Viltus miljonārs" autors apraksta ASV dzīvojošo klaidoni Dzimu Bronderi, kurš gluži negaidīti kļūst pat miljonāru. Šādu eksperimentu ar Bronderi veic Pagātnes pārveidošanas institūta students. Ko gan iesāks milzīgo bagātību saņēmušais klaidonis? Izdalīs trūkumcietējiem? Turpinās audzēt kapitālu? Taču jaunais miljonārs nolīgst celtniekus un uz pakalna, kas atrodas blakus pilsētai, kurā viņš tik ilgus gadus cietis pazemojumus, uzceļ milzīgu trīs kilometrus platu rulli, kam jānoslauka visa šī apdzīvotā vieta…

Bailes no nāves ir pastāvīgs cilvēka pavadonis. Kas notiktu, ja mēs pārstātu bīties no nāves? Šo jautājumu B. Balašēvičs apskata garajā stāstā "Ieprogrammētā nāve", kas publicēts viņa grāmatā "Mēs neesam roboti". Daiļdarbā attēlotie cilvēki pirms izlidošanas kosmosā atstāj uz Zemes savu organismu kopijas; kosmonautam ejot bojā, viņš tiek atjaunots tāds, kāds bijis pirms izlidošanas. Galvenais varonis Raigards dodas izpētīt Vienradža Epsilona planētas noslēpumu. Uz šīs planētas cits pēc cita bez pēdām pazūd kolonisti. Raigardam izdodas noskaidrot, ka cilvēki iet bojā tādēļ, ka gribējuši mirt, savukārt planētas "migla" ir anestezators, kas aizvāc prom cilvēkus tā, it kā tie būtu atkritumi. Cilvēki ar savu dzīvību tik vieglprātīgi izrīkojušies tādēļ, ka zināja: viņi atkal tiks "atjaunoti".

B. Balašēvičs savā daiļradē nepārprotami pievērsies sociālajai problemātikai. Tas redzams arī rakstnieka pēdējā grāmatā "Viņpus laika upes". Apjomīgākais no šajā grāmata ietvertajiem darbiem ir tāda paša nosaukuma garstāsts. Tajā attēlota planēta, kurā kolonisti ieviesuši fašistisko režīmu un cietsirdīgi izturas pret vietējiem iedzīvotājiem. Bijušais astronauts Lidens, uz šīs planētas nonācis, pasludina sevi par planētas Tēvu un pārtrauc jebkādus sakarus ar Zemi. Kosmosa izlūki Raigards un Vīgimants lido satikties ar Lidenu, lai noskaidrotu viņa rīcības motīvus. Ieraudzījuši uz planētas valdošo "necilvēcisko" kārtību, izlūki nolemj palīdzēt verdzībā nospiestajiem planētas īstajiem saimniekiem.

Kādā sarunā B. Balašēvičs izteicies, ka vislabāk ir rakstīt bērnišķīgu fantastiku un neskart sāpīgus jautājumus. Tādēļ viņa, tāpat kā daudzu citu lietuviešu fantastu, daiļradē darbība pārcelta te uz tālu kosmosu, te nezināmu sabiedrību, kam nav tiešas saistības ar realitāti. Ne īpaši daudz, tomēr B. Balašēviča darbos sastopama arī Lietuvas tematika. Spilgtākais šāda veida darbs ir īsais stāsts "Izvelē", kurā attēlots XXI gadsimta vēsturnieks Kaušpeds, kurš ar laika mašīnu ieradies 1886. gada Lietuvā un cenšas pierunāt sacelšanās dalībnieku vadoni, talantīgo dzejnieku Visbaru pārcelties uz nākotni. Tomēr Visbars izvēlas iet bojā kopā ar saviem cīņubiedriem. Kaut arī mums pietiktu drosmes šādai izvēlei…

Diezgan aktīva 90. gados bija Loreta Latonaite (dz.1934). Šī mediķe izdevusi trīs īso stāstu grāmatiņas "Viens procents dzīves", "Pārcilvēka nāve" un "Sniega cilvēks". Autore savos stāstos iztirzā ne visai sarežģītas fantastiskas idejas un dažādu atklājumu vai zinātnes jaunumu ietekmi uz cilvēku. Viņai patīk rakstīt arī romantiskas alegoriskas noveles.

Diezgan izdevušos fantastikas īsos stāstus sarakstījuši arī V. Mikaļonis un R. Kalonaitis.

Nozīmīgākais Vaclova Mikaļoņa (dz.1939) fantastikas darbs ir garais stāsts "Turangitas". Turangitas ir tas, bez kā cilvēks nespēj dzīvot. Tas arī ir stāsta varoņu meklējumu objekts. Ar domu palīdzību viņi lido Visumā, apmeklē vairākas planētas, satiekas ar tur dzīvojošiem cilvēkiem, tomēr turangitu tā arī neatrod…

Romualds Kalonaitis (dz.1941) sarakstījis vairākas populārzinātniskas grāmatas, bet 1988.gadā iznācis viņa garstāsts pasaka "Brašā četrotne nogrimušajā pilī", kur varoņi ceļo caur loģikas rēbusu labirintu. Fantastiskajos stāstos R. Kalonaitim patīk radīt interesantas, lasītājus intriģējošas situācijas. Tā, piemēram, īsais stāsts "Viņiem ir jāatgriežas" ir īsts kosmiskais detektīvs. Kosmosa kuģa vecākais ārsts, gribēdams nozagt dārgu kravu, vairākiem apkalpes locekļiem injicē zāles un iedveš domu rīkot sazvērestību… īsajā stāstā "Lidotāja sapnis" pasažieru lidmašīna nosēžoties avarē. Pilots Petronis atceras jogas vingrinājumu, savalda dzīvnieciskās bailes no nāves un pāriet virsapziņā. Šajā laikā kabīnē parādās neparastas būtnes. Tās paskaidro Petronim, ka virsapziņas līmenī domāšana un kustības norisinās miljoniem reižu ātrāk, nekā tas pierasts. Ar atnācēju palīdzību lidotājs krītošo lidmašīnu salabo…

Līdz šim runājām par daiļradi, kuru var nosaukt par zinātnisko fantastiku. Rietumos to sauc par science fīction. Taču arī padomju laikā tapa darbi, kas šī žanra rāmjos neietilpa. Pie tādiem pieskaitāma Šauļus Toma Kondrota daiļrade.

Šauļus Toms Kondrots (dz.1953) ir filozofs, kurš 1986. gadā nelegāli izbrauca dzīvot uz Rietumiem. 1977. gadā iznāca pirmā nelielā īso stāstu izlase "Pasaule bez robežām". Vēlāk parādījās romāni un garie stāsti. Rakstnieka darbos bieži sastopam nekādi nemotivētas un neizskaidrojamas parādības. Tā īsajā stāstā "Vecais nams" aprakstīta ar vientulības aromātu piesūkusies ēka, stāstā "Mana dvēsele miglā" attēlota autoavārija, kuru izraisījis lielā ātrumā braucošai automašīnai blakus skrienošs jauneklis, bet stāsta "Merženoviča kungs" varonis atceras tikai nākotni un nespēj atcerēties savu pagātni. Romānā "Un sadugs tie, kas vērsies logā" tiek runāts ar mirušo utt.

Arī ievērojamās prozaistes Jurgas Ivanauskaites (dz.1961) darbos sastopamies ar dažādiem neticamiem atgadījumiem. ). Ivanauskaites tēli necenšas noskaidrot, kāpēc piepeši sāk sevī dzirdēt apkārtējo ļaužu domas; no kurienes uzradusies kaila japāniete, kurai nav ēnas un kuru vieni redz, bet citi ne; kā cilvēks var pārvērsties par fotogrāfiju; kāpēc jaunavai ne no šā, ne no tā izaug spārni, un tamlīdzīgi. Autore cenšas izteikt savu "zaudētās paaudzes" bezcerību, paniskās bailes no nākotnes, jauniešu hipiju pasaules uztveri utt. Šie drīzāk maģiskā reālisma nekā fantastikas žanra darbi sakopoti krājumā "Maijpuķīšu gads".

ATDZIMŠANA

Sabrūkot valsts izdevniecību monopolam, radās privātās vai akcionārās izdevniecības un kļuva iespējams grāmatas izdot par autoru līdzekļiem. Tā pēdējos gados klājā nācis Vitauta Ažušiļa fantastiskais romāns "Roneta", Ēvalda Jankauska stāstu izlase "Valdnieka sirds", Šauļus Kanišauska garstāsts "Zvaigžņu lieta", Mindauga Pelecka izlases "Vienradzis" un "Velna ola", Staņislava Sļužinska "Alītus fantāzija", Silvestra Sinkus īso stāstu izlases "Zilais krasts neparasto piedzīvojumu republika" un "Puķu sala", kā arī noveļu romāns "Dievu klusums", Jurgas Vikšraitītes "Melnā plankuma noslēpums", Jurgitas Žiļukaites "Likteņu bezdibenī".

Izdošanas brīvība ir atvērusi ceļu ne vien spējīgiem literātiem, bet arī tiem, kuru daiļrades galvenais dzenulis ir vēlme publicēties. Tādēļ dažās šajā laikā izdotajās grāmatās trūkst mākslinieciskuma..

Pēc neatkarības atgūšanas ārzemju fantastika vairs nebija grūti iegūstams deficīts. Tulkoto fantastiku sāka izdot "Alma Littera", "Tyrai" un citas izdevniecības. Monopolstāvokli līdz šim saglabājusi izdevniecība "Eridanas". Tā izdevusi jau vairāk nekā 250 ārzemju fantastu grāmatu. Līdz ar to tagadējai paaudzei ir radītas labas iespējas iepazīties ar Rietumu fantastiku.

Daudzi jaunie autori publicējušies tagad tik daudzajos un dažādajos periodiskajos izdevumos. Radās arī tieši fantastikai domātais žurnāls "Kaukas". Tiesa, pēc trim izdotajiem numuriem tas pārstāja iznākt. Pēc dažiem gadiem tā izdošana atjaunota, taču tikai uz laiku. Šis žurnāls orientējās pamatā uz ārzemju fantastiku, tādēļ lietuviešu stāsti publicēti tikai pa vienam katrā numurā. Vairāk lietuviešu fantastikas žanra darbus piedāvāja žurnāls "Impērija", kas sāka iznākt 2000. gadā, taču arī tā izdošana neturpinājās ilgi.

Lielu impulsu lietuviešu fantastikai deva 1998. gadā izdotais krājums "Labākā Lietuvas fantastika 1997". Krājuma pamatu veido izdevniecības "Eridanas" izsludinātā konkursa darbi. Krājumā iekļuvuši arī Viļņas fantastu kluba "Dorado" fondos glabātie stāsti. Te jāsaka, ka "Dorado" kluba biedri jau kopš kluba dibināšanas 1979. gadā kopuši un lolojuši lietuviešu fantastiku. Klubs ir izdevis un turpina izdot amatieru izdevumus, izsludinājis literatūras un mākslas konkursus, organizējis dažādus pasākumus. Var teikt, ka "Eridatias" konkursi "Labākā Lietuvas fantastika" ir "Dorado" kluba darbības turpinājums. Arī pirmos trīs krājumus, kas veidoti no pirmā konkursa darbiem, sagatavojuši "Dorado" kluba biedri.

To, kāda veida fantastiku raksta tagadējā Lietuvas fantastu paaudze, varat uzzināt, izlasot šo krājumu, jo tā lielāko daļu veido pēdējo gadu darbi. Varu pateikt tikai to, ka daži kritiķi mūsdienu lietuviešu fantastiku vērtē augstāk par tulkoto. Ceru, ka lietuviešu fantastiku labi novērtēs arī Latvijas lasītāji.

PAR AUTORIEM

Austēja (Aust&ja, ps., dz.1970. g.). Beigusi Viļņas Universitāti lietišķās matemātikas specialitātē. Kopš 1994. gada studējusi universitātē ASV, ieguvusi maģistra grādu, strādā programmatūras iekārtu firmā Ostinas pilsētā Teksasas štatā. Fantastikas cienītāju kluba Dorado biedre kopš 1992. gada. Viena no kluba izdevuma Dorado Raganas izdevējām. Darbi publicēti vācu žurnālā Alien Contact, lietuviešu fantastikas krājumos Starojošā bulta (1996), The 'l'raveller (1996) un Labākā Lietuvas fantastika 1997.

Stāsts Vēstules no dzimstošas planētas publicēts krājumā Starojošā bulta.

Bangolis Balašēvičs (Banguolis Balaševičius, dz. 1944. g. Telšu rajonā, Alsēdžu ciemā). B. Balašēvičs ir profesionāls literāts, tulkotājs, Rakstnieku Savienības biedrs. 1967. gadā beidzis Kaunas Mežu tehnikumu, 1975. gadā Maskavas M. Gorkija literatūras institūtu. Daudzus gadus strādājis izdevniecībā Vaga. Publicējis fantastikas stāstu un garstāstu grāmatas: Aģents un Robots (1973), Pasaulīgi stāsti (1979), Mēs neesam roboti (1983), Aiz laika upes (1986). Sarakstījis ari divas populārzinātniska rakstura grāmatas.

Stāsts Baltijas teiksma publicēts krājumā Mēs neesam roboti.

Ģedimins Beresņēvičs (Ģediminos Beresnevičius, dz. 1957. g. Telšos). 1980. gadā beidzis Viļņas universitāti un ieguvis astrofiziķa specialitāti. Strādā Republikas skolēnu tehniskās jaunrades namā. 1979. gadā dibinājis Viļņas fantastu klubu Dorado un kopš dibināšanas dienas ir tā prezidents. Izdevis kluba periodiskos izdevumus InfoSFera, The Contact. Viens no galvenajiem Lietuvas fantastikas cienītāju pasākumu organizatoriem (Lituanicon, Bait con, Eurocon Viļņā 1996. gadā u. c.). Sastādījis lietuviešu fantastikas stāstu klājumus: Turangīts (1988), Starojošā bulta (1996) un trīs krājumus, kuros publicētie stāsti piedalījušies konkursos Labākā Lietuvas fantastika (1998-2000). Publicējis un rediģējis lomu spēles Kareivji un burvji noteikumus. Preses izdevumos publicējis vairāk nekā 20 rakstu par fantastiku, radošās iztēles attīstīšanu un fantastikas cienītāju kustību. Raksti par lietuviešu fantastiku publicēti franču žurnālā Antares un britu izdevumā The Encyclopedia of Fantasy.

Diāna Butkiene (Diana Butkiene, dz. 1966. g. Viļņā). Lietuviešu valodas speciāliste. Beigusi Viļņas Pedagoģiskās universitātes Lietuviešu valodas un literatūras fakultāti. Strādājusi par skolotāju, kā arī par laikraksta Lietuvas aidas stilisti un žurnālisti. Vēlāk literārā redaktore. Pašlaik dzīvo ASV, Masačūsetas štatā. Fantastikas cienītāju kluba Dorado biedre kopš 1990. gada. Viena no trijām kluba izdevuma Dorado Raganas izdevējām.

Darbi publicēti lietuviešu fantastikas krājumos Starojošā bulta (1996), Labākā Lietuvas fantastika 1997 (šajā konkursā ieguvusi 11 vietu, 1 prēmija netika piešķirta), Labākā Lietuvas fantastika 1998, Labākā Lietuvas fantastika 1999.

Lina Darbutaite (Lina Darbutaite, dz. 1975. g. Šauļos). Viļņas universitātē ieguvusi arheoloģes specialitāti. Strādā Viļņas apriņķa arhīvā. Fantastikas cienītāju kluba Dorado biedre. Iedvesmu saviem darbiem smeļas lietuviešu mitoloģijā un folklorā. Darbi publicēti krājumos Labākā Lietuvas fantastika 1997 (šajā konkursā ieguvusi veicināšanas prēmiju) un Labākā Lietuvas fantastika 1999.

Stāsts Vēju krustmeita publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1999.

Ģintauts K. Ivanicks Gintautas K. Ivanickas, dz. 1967. g. Kauņā). Darījis visdažādākos ar fantastiku nesaistītus darbus, piedalījies zinātniskās fantastikas un fantasy žurnāla Impērija izdošanā. Pašlaik strādā izdevniecībā Eridanas par māksliniecisko redaktoru. Precējies, audzina dēlu. Darbi publicēti ne tikai Lietuvā, bet arī ārvalstis Krievijā, Ukrainā, Polijā. Stāsts Notrauc man no acīm sapņus bija nominēts Krievijas Interpresscon 2002 prēmijai. Labākās lietuviešu fantastikas konkursos 1997. un 2001. gadā ieguvis trešo vietu.

Stāsts Notrauc man no acīm sapņus publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1998 un šajā konkursā ieguvis veicināšanas balvu.

Rūta Marija Klovaste (Rūta-Marija Klovaste, dz. 1976. g. Paņevēžā). Studējusi filozofiju Viļņas universitātē. Vaļasprieks: grāmatas, zīmēšana, mūzika, svešvalodu apguve, ceļojumi. Interesējas par Viduslaiku vēsturi un kultūru, senajām reliģijām un civilizācijām, ideju vēsturi, Japānas vēsturi un daudz ko citu, kas iedvesmo jaunu pasauļu radīšanu pašas darbos. Starp saviem iecienītākajiem zinātniskās fantastikas un fantasy autoriem min F. Herbertu, A. Raisu, A. Sapkovski, V. Džibsonu. Pašlaik dzīvo Paņevēžā, māca angļu valodu vidusskolā un tulko F. Herberta Kāpu.

Stāsts Sausums publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1999 un šajā lietuviešu fantastikas konkursā ieguvusi III vietu. Šauļus Toms Kondrots (Saulius 'lomas Komirotas, dz.1953. g. Kauņā). 1976. gadā beidzis psiholoģijas un filozofijas studijas Viļņas universitātē. Strādājis Galvenajā enciklopēdiju redakcijā, kā arī pasniedzis Mākslas institūtā. No 1973. gada Viļņas Jauno rakstnieku sekcijas biedrs. 1986. gadā emigrējis uz Rietumiem un dzīvojis ASV un Vācijā. Patlaban mīt Čehijā un strādā par radio Brīvā Eiropa lietuviešu nodaļas direktoru.

Publicēties sācis 1969. gadā. Darbi publicēti žurnālos Nemunas, Pergale un citos literatūras žurnālos un laikrakstos. Publicēti stāstu krājumi Pasaule bez robežām (1977), Dažādu laiku stāsti (1982), Kentaura ģerboņa dzimta (1989), romāns Čiīskas skatiens (1981), Un sadrūms tas, kurš skatās pa logu (1985). Rakstnieka darbu lielākā daļa ir piederīga reālistiskais prozai. Maģiskā reālisma, alegoriju un fantāzijas elementi atrodami agrīnajā daiļradē. Darbi publicēti angļu, latviešu un igauņu valodā.

Garstāsts Kentaura ģerboņa dzimta publicēts žurnālā Nemunas 1978. gadā.

Ģedimins Kuļikausks (Gediminas Kulikauskas, dz. 1976. g. Jurbarkā). Pašlaik studē vēsturi Viļņas universitātē. Fantastikas cienītāju kluba Dorado biedrs kopš 1995. gada un kluba izdevuma Dorado Raganas redkolēģijas sastāvā kopš 1996. gada. Darbi publicēti žurnālos Nemunas, Veidas, laikrakstā Akistata, lietuviešu fantastikas krājumos Starojošā bulta (1996), The Traveller (1996), kā arī Labākā Lietuvas fantastika 1997 (šajā konkursā ieguvis veicināšanas prēmiju), Labākā Lietuvas fantastika 1998 (III vieta), Labākā Lietuvas fantastika 1999, Labākā Lietuvas fantastika 2000 (1 vieta).

Stāsts Pieminekļu meistars publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1997.

Margarita Lužīte (Margarita Luiyte, dz. 1959. g. Pasvales rajonā). Šauļu Pedagoģiskajā institūtā studējusi krievu valodu un literatūru. Strādā par krievu valodas skolotāju. Dzīvo Pasvalē. Vada Mazo fantazētāju pulciņu, kurā cenšas attīstīt bērnu radošās spējas. Raksta fantastikas noveles, pasakas, miniatūras.

Darbi publicēti almanahos Krītoša lapa, Mis esam no Ziemeļu krasta, laikrakstā Panevežio rytas, lietuviešu fantastikas krājumos Starojošā bulta (1996) ), The Traveller (1996) un Labākā Lietuvas fantastika 1997. Publicējusi fantastikas noveļu krājumu Valdījumi (1999). Mīl senatni, dabu, grāmatas.

Noveles no cikla Valdījumi publicētas krājumā Starojošā bulta.

Remīgijs Misūns (Remigijus Misiūnas, dz. 1963. g. Biržos). Viļņas universitātē ieguvis bibliotekāra un bibliogrāfa specialitāti. Dzīvo Viļņā, strādā Viļņas universitātē. Sabiedrisko zinātņu doktors. Darbi publicēti žurnālos Moksleivis, Metai, laikrakstā Literatūra ir inertas, mūsdienu fantastikas almanahā Kaukas, krājumos Labākā Lietuvas fantastika 1997 (šajā konkursā ieguvis veicināšanas prēmiju) un Labākā Lietuvas fantastika 1999.

Stāsts Nemirstīgo gals publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1997.

Niģelis (Nigelis, ps., dz.1974. g. Kauņā). 1998. gadā pabeidzis studijas Kaunas Tehnoloģiju universitātē, iegūdams maģistra grādu mehānikā. 1995-1996. gadā darbojies laikrakstā Kauno diena. 1999-2000 bijis viens no fantastikas žurnāla Impērija redaktoriem. Pašlaik studē Kaunas Tehnoloģiju universitātē Informātikas fakultātē.

Stāsts Viņā spoguļa pusē publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1998 un šajā konkursā ieguvis II vietu.

Lins Urbons (Linas Urbonas, dz.1974. g. Marijampolē 1997. g.). Viļņas Pedagoģiskajā universitātē studēja lietuviešu valodu un literatūru un bija fantastikas cienītāju kluba Dorado biedrs.

Stāsts Dzīvais ūdens publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1997.

Justins Žilinsks (Justinas Žilinskas, dz.1974. g. Viļņā). Sabiedrisko zinātņu doktors, jurists. Vaļasprieki: literatūra, mūzika, datori, ceļojumi. Viļņas fantastu kluba Dorado biedrs kopš 1998. gada. Rediģē un uzrauga publicistiskās interneta lappuses, kur atrodami grāmatu apskati, raksti, literāri darbi un dažādi ar fantastiku saistītu tēmu apskati ( http://www.skaityta.lt ; http://nesudeta.fantastika.It). Fantastikas darbi publicēti lietuviešu krājumos Labākā Lietuvas fantastika 1998 (šajā konkursā ieguvis veicināšanas prēmiju), Labākā Lietuvas fantastika 1999 (1 vieta), Labākā Lietuvas fantastika 2001, kā arī izdevumā Dorado 20gadu. Darbi regulāri tiek publicēti interneta lapā ( http://maumiada.vejas.lt ). 1998.gadā publicējis dzejas krājumu Balādes par neko un to pašu.

Stāsts Teiksma par Guģi, dūrēju un dzelzs cilvēkiem publicēts krājumā Labākā Lietuvas fantastika 1998.

SATURS

Šauļus Toms Kondrots. DZIMTA AR KENTAURU ĢERBONI

(tulkojis Talrids Rullis)……………………………………………………… 5

Ģedimins Kuļikausks. PIEMINEKĻU MEISTARS

(šo un pārējos stāstus tulkojusi Linda Lemhena) ……………………… 44

Rūta Marija Klovaste. SAUSUMS………………………………………………. 77

Niģclis. SPOGUĻA VIŅA PUSĒ……………………………………………….. 160

Remigijs Misūns. NEMIRSTĪGO GALS ……………………………………… 238

Ģintauts K. Ivanicks. NOTRAUC MAN NO AClM SAPŅUS 249

Bangolis Balašēvičs. BALTIJAS TEIKSMA………………………………….. 274

Lina Darbutaite. VĒJU KRUSTMEITA ……………………………………….. 284

Justins Zilinsks. TEIKSMA PAR GUĢI, DURAMO

UN DZELZS CILVĒKIEM………………………………………………….. 299

Lins Urbons. DZlVAIS ŪDENS ……………………………………………….. 338

Diāna Butkiene. IM ………………………………………………………………. 377

Margarita Lužlte. No cikla "VALDĪŠANAS" …………………………………. 384

Austēja. VĒSTULES NO DZIMSTOŠAS PLANĒTAS……………………… 395

Ģedimins Beresņēvičs. LIETUVIEŠU FANTASTIKA ………………………. 413

PAR AUTORIEM…………………………………………………………………. 431

IZDEVNIECĪBAS HEKATE GRĀMATAS

fantāzijas žanrā

URSULA K. LE GVINA Jūrzemes burvis Atuanas kapenes Vistālākais krasts Tehanu

ELENA KUŠNERE Tomass Vārsmotājs

fantastikas žanrā

ROBERTS SILVERBERGS Atgriešanās Belzagorā

KĪTS ROBERTSS Pavana

Izdevniecība "Hekate", Bruņinieku ielā 49, Rīgā, LV-1011. Reģistrācijas apliecība Nr. 000323722.

Iespiesta SIA "Tipogrāfija Ogrē", Brīvības ielā 31, Ogrē, LV-5001.

Content

Beresņēvičs Ģedimins, et al Baltijas Teiksma. Lietuviešu fantāzija un fantastika

Saulus Toms Kondrots DZIMTA AR KENTAURU ĢERBONI

Ģedimins Kuļikausks pieminekĻu meistars

Ruta Marija Klovaste SAUSUMS

Niģelis spoguĻa VIŅĀ PUSĒ

Remīgijs Misūns NEMIRSTĪGO GALS

Ģintauts K. Ivanicks  NOTRAUC MAN NO ACĪM SAPŅUS

Bangolis Balašēvičs BALTIJAS TEIKSMA

Lina Darbutaite VĒJU KRUSTMEITA

Justins Žilinsks teiksma par guĢi, duramo UN DZELZS CILVĒKIEM

Lins Urbons dzĪvais Ūdens

Diāna Butkiene IM

No cikla "VALDĪŠANAS"

Austēja vĒstules no DZIMSTOŠAS PLANĒTAS

Ģedimins Beresņēvičs lietuvieŠu fantastika

SATURS