Frejs Džeimss

Džonsons-Šeltons Nilss

Beigu spēle. Aicinājums

Beigu spēle. Aicinājums

Dzeimss Frejs un Nilss Džonsons-Šeltons

Šī grāmata ir mīkla.

Tās lappusēs atrodamās norādes aizved pie atslēgas, kas paslēpta kaut kur uz Zemes.

Atšifrē, atkodē un iztulko.

Meklē un dzen pēdas.

Tas, kurš pirmais atradīs atslēgu un nogādās īstajā vietā, atlīdzībā saņems zeltu.

Kaudžu kaudzēm zelta.

' Ēf 12 12 12vi

Beigu spēle ir sākusies. Mūsu nākotne nav uzrakstīta. Mūsu nākotne ir jūsu nākotne. Notiks tas, kam jānotiek.

Katrs tic kādai versijai, kā esam cēlušies. Mūs radījis Dievs. No gaismas radījuši citplanētieši. Mūs iztēsis zibens vai esam atceļojuši cauri portāliem. Galu galā nav svarīgi, kā. Mums ir šī planēta, šī pasaule, šī Zeme. Mēs ieradāmies šeit, mēs esam bijuši šeit, un mēs tagad esam šeit. Jūs, es, mēs, visa cilvēce. Tam, kas, jūsuprāt, notika sākumā, nav nozīmes. Taču beigām. Beigām ir nozīme.

Šī ir Beigu spēle.

Mēs esam divpadsmit. Miesā jauni, bet cēlušies no senām tautām. Mūsu ciltis izvēlējās pirms vairākiem gadu tūkstošiem. Katru dienu kopš tā laika mēs gatavojamies. Kad sāksies spēle, mums vajadzēs apsmadzeņot un atšifrēt, skriet un slepkavot. Daži no mums nav tik gatavi kā citi, un negatavākie mirs pirmie. Šajā ziņā Beigu spēle ir vienkārša. Vienkārši nav tas, ka tad, kad mirs viens no mums, ies bojā arī neskaitāmi citi. To izraisīs Notikums un tas, kas tam sekos. Jūs esat neko nezinošie miljardi. Jūs esat nevainīgie aculiecinieki. Jūs esat laimīgie zaudētāji un nelaimīgie uzvarētāji. Jūs esat publika izrādē, kas izšķirs jūsu likteni. Mēs esam Spēlētāji. Jūsu Spēlētāji. Mums Jāspēlē. Mums jābūt vecākiem par 13 un jaunākiem par 20 gadiem. Tāds ir noteikums, un tā vienmēr ir bijis. Mums nepiemīt pārdabiskas spējas. Neviens no mums neprot lidot, pārvērst svinu zeltā vai izdziedēt sevi. Kad nāve atnāk, tad atnāk. Mēs esam mirstīgi. Cilvēki. Mēs esam Zemes mantinieki. Mums jāatrisina Lielā Glābšanās Mīkla; vienam tas ir jāizdara, citādi visi būsim pagalam. Kopā mēs esam visādi: stipri, laipni, nežēlīgi, uzticīgi, gudri, dumji, neglīti, miesaskāri, nepastāvīgi, skaisti, aprēķinātāji, slinki, aizrautīgi, vāji.

Mēs esam labi un ļauni.

Tāpat kā jūs.

Tāpat kā visi.

Bet mēs neesam kopā. Mēs neesam draugi. Mēs nezvanām cits citam, un mēs nesūtām cits citam īsziņas. Mēs netērzējam internetā un nesatiekamies pie kafijas. Mēs esam izšķirti un izkaisīti, izmētāti pa

visu pasauli. Kopš bērnības mūs audzināja un mācīja, lai mēs būtu piesardzīgi un gudri, viltīgi un izmanīgi, bezsirdīgi un nežēlīgi. Nekas mūs nekavēs atrast Lielās Mīklas atslēgas. Mēs nedrīkstam izgāzties. Izgāšanās ir nāve. Izgāšanās ir Beigas Visiem un Beigas Visam.

Vai aizrautība būs pārāka par spēku? Muļķība pārspēs laipnību? Slinkums sakaus skaistumu? Vai uzvarētājs būs labs vai ļauns? To var noskaidrot tikai vienā ceļā.

Spēlējot.

Izdzīvojot.

Atrisinot.

Mūsu nākotne nav uzrakstīta. Mūsu nākotne ir jūsu nākotne. Notiks tas, kam jānotiek.

Tāpēc klausieties.

Sekojiet.

Uzgavilējiet.

Ceriet.

Lūdziet.

Lūdziet no visas sirds, ja jūs tam ticat.

Mēs esam Spēlētāji. Jūsu Spēlētāji. Mēs Spēlējam pārjums.

Nāciet Spēlēt kopā ar mums.

Zemes ļaudis.

Beigu spēle ir sākusies.

MARKUSS LOKSIJS MEGALOSS

Hafiza Alipašā iela, Aziza Mabmuta Hidaji mošeja, Stambula, Turcija

Markusam Loksijam Megalosam ir garlaicīgi. Viņš neatceras, kā bija tad, kad garlaicība vēl nebija uzbrukusi. Skola ir garlaicīga. Meitenes ir garlaicīgas. Futbols ir garlaicīgs. Sevišķi, ja viņa mīļākā komanda Fenerbahče zaudē kā patlaban Manisasporai.

Markuss nosmīkņā, skatoties televīziju savā mazajā, vienkāršajā istabiņā. Viņš ir izzvēlies greznā, melnā ādas krēslā, kas pielīp pie miesas ikreiz, uzslienoties tajā sēdus. Ir tumšs, bet Markuss savā istabā neieslēdz gaismu. Logs ir vaļā. Kā nomācošs rēgs caur to iespiežas karstums, un Bosfora šauruma trokšņi garās, dobjās kuģu taures, boju zvani vaid un šķind pār Stambulu.

Markuss ir ģērbies maisīgos melnos sporta šortos, un viņam mugurā nav krekla. Cauri iedegušajai ādai ir izspiedušās 24 ribas. Viņa rokas ir dzīslainas un cietas. Viņš elpo viegli. Vēders ir stingrs, un mati īsi apcirpti un melni, un acis zaļas. Pār degungalu noripo sviedru lāsīte. Šovakar visa Stambula vārās, un Markuss nav izņēmums.

Viņam klēpī guļ atvērta grāmata, sena, iesieta ādas vākos. Lappusēs virknējas grieķu vārdi. Markuss ir kaut ko angliski uzrakstījis uz papīra lapas, kas guļ šķērsām pāri atvērumam: No Krēlas es pasludinu, ka saskaņā ar radurakstiem esmu bagāta vīra dēls. Viņš ir izlasījis seno grāmatu vairākas reizes. Tas ir stāsts par karu, atklājumiem, nodevību, mīlestību un nāvi. Tas vienmēr izraisa smaidu.

Ko tikai Markuss neatdotu, lai varētu pats doties tādā ceļojumā, pametot šīs garlaicīgās pilsētas nomācošo karstumu. Viņš iztēlojas priekšā bezgalīgu jūras klaidu, vējš atvēsina ādu, pie apvāršņa rindojas piedzīvojumi un ienaidnieki.

Markuss nopūšas un pieskaras papīram. Otrā rokā viņš tur 9000 gadu senu dunci, kas kalts no viena vienīga bronzas gabala un rūdīts Knosās liesmās. Viņš pārvelk asmeni pār ķermeni un ļauj asajai malai atspiesties pret labo apakšdelmu. Viņš iespiež to ādā, taču ne līdz galam. Viņš labi zina šā asmens robežas. Viņš ar to ir trenējies, kopš spēja noturēt dunci rokā. Viņš gulējis ar to zem spilvena kopš sešu gadu vecuma. Viņš ar to ir nogalinājis vistas, žurkas, suņus, kaķus, cūkas, zirgus, vanagus un jērus. Viņš ar to ir nogalinājis 11 cilvēkus. Markusam ir 16 gadu, pašā spēku plaukumā, lai piedalītos Spēlē. Tiklīdz viņam apritēs 20, viņš vairs nebūs piemērots. Viņš grib Spēlēt. Viņš labāk mirtu nekā būtu nepiemērots.

Izredzes, ka tāda iespēja radīsies, gandrīz līdzinās nullei, un viņš to zina. Atšķirībā no Odiseja, karš nemūžam neatradīs Markusu. Viņam nebūs grandioza ceļojuma.

Viņa cilts ir gaidījusi 9000 gadu. Kopš dienas, kad lika izkalts duncis. Markuss domā, ka tā gaidīs vēl 9000 gadu, ilgi pēc tam, kad viņa vairs nebūs un grāmatas lapas būs sairušas.

Tāpēc Markusam ir garlaicīgi.

Skatītāji televīzijā uzgavilē, un Markuss atrauj skatienu no dunča. Fenerbahčes vārtsargs ir atsitis bumbu, un tā atrod drukna pusaizsarga galvu. Bumba ar atlēcienu lido uz priekšu, pāri aizsardzības līnijai, netālu no pēdējiem diviem vīriem pirms Manisasporas vārtsarga. Spēlētāji metas paka| bumbai, un to izdodas iegūt uzbrucējam, 20 metri līdz vārtiem, aizsarga nav pat tuvumā. Vārtsargs sagatavojas.

Markuss paliecas uz priekšu. Spēles pulkstenis rāda 83:34.

Fenerbahčei jāizdara sitiens, un tikai rezultatīvs gājiens varētu glābt viņu reputāciju. Senā grāmata noslīd uz grīdas. Papīra lapa ar piezīmēm aizvirpuļo pa gaisu. Skatītāji sāk celties kājās. Pēkšņi debesis kļūst spožas, it kā dievi, paši Debesu Dievi nolaistos palīgā. Vārtsargs kāpjas atpakaļ. Uzbrucējs saņemas un izdara sitienu, bumba aizlido.

Brīdī, kad tā atsitas pret tīklu, viss stadions kļūst gaišs un pūlis iekliedzas, sākumā aiz sajūsmas par gūtajiem vārtiem, bet uzreiz pēc tam šausmās un apjukumā dziļās, patiesās un visaptverošās šausmās un apjukumā. Masīva uguns bumba, milzīgs, degošs meteorīts eksplodē virs skatītāju galvām un ietriecas laukumā, iznīcinot Fenerbahčes aizsardzību un izraujot caurumu stadiona centrālajās tribīnēs.

Markuss iepleš acis. Viņa acu priekšā risinās asinspirts. Tas ir amerikāņu katastrofu filmu mēroga slaktiņš. Puse stadiona, desmitiem tūkstošu cilvēku ir pagalam, degoši, liesmojoši.

Skaistākais skats, kādu Markuss jebkad ir redzējis.

Viņš smagi elpo. Pār pieri līst sviedri. Cilvēki laukā klaigā. Apakšā esošajā kafejnīcā vaimanā sieviete. Senajā pilsētā pie Bosfora šauruma starp Marmora un Melno jfiru gaudo sirēnas.

Televīzija rāda stadionu, ko pārņēmušas liesmas. Spēlētāji, policisti, skatītāji, treneri skraida apkārt, dzirksteļodami kā sajukuši sērkociņi. Komentētāji kliedz pēc palīdzības, piesauc Dievu, jo viņi nesaprot. Tie, kas vēl nav miruši vai drīz mirs, sabradā cits citu, cenzdamies glābties. Atskan vēl viens sprādziens, un ekrāns satumst.

Markusa sirds grib izrauties no krūtīm. Smadzenes ir uzkarsušas tāpat kā futbola laukums. Kuņģis ir pilns ar akmeņiem un skābi. Plaukstas ir karstas un lipīgas. Viņš paskatās lejup un redz, ka ir iešķēlis ar seno dunci apakšdelmā, asins straumīte tek pār roku un tālāk uz krēsla, uz grāmatas. Grāmata ir sabojāta, bet tam nav nozīmes; viņam to vairs nevajadzēs. Jo tagad Markusam būs pašam sava Odiseja.

Markuss atkal paskatās uz satumsušo televizoru. Viņš zina, ka starp atlūzām viņu kaut kas gaida. Viņam tas jāatrod.

Viens fragments.

Sev, savai ciltij.

Viņš smaida. Markuss visu mūžu ir trenējies tieši šim brīdim. Kad viņš netrenējās, tad sapņoja par Aicinājumu. Visas pusaudža iztēles radītās iznīcības vīzijas nebija salīdzināmas ar to, ko Markuss redzēja šovakar. Meteorīts iznīcināja futbola stadionu un nonāvēja 38 676 cilvēkus. Saskaņā ar leģendu paziņojumam bija jābūt iespaidīgam. Vismaz vienreiz leģenda ir pārvērtusies skaistā realitātē.

Markuss ir gribējis, gaidījis un gatavojies Beigu spēlei visu mūžu. Viņam vairs nav garlaicīgi un nebūs nekad, līdz viņš uzvarēs vai mirs. Tas ir noticis.

Viņš zina.

Tas ir noticis.

.

ČIJOKO TAKEDA

22B Hatešinai Tori, Naba, Okinava, Japāna

Čijoko Takedu pamodina trīs maza alvas zvana skaņas. Galva noslīgst uz vienu pusi. Digitālais pulkstenis rāda 5:24. Viņa piefiksē laiku. Šie ir svarīgi skaitļi. Nozīmīgi. Viņa iedomājas, ka ir līdzīga tiem, kas piešķir jēgu tādiem skaitļiem kā 11:03 vai 9:11, vai 7:07. Visu atlikušo mūžu viņa redzēs šos skaitļus: 5:24, un visu atlikušo mūžu tiem būs svars, jēga, nozīme.

Čijoko novēršas no pulksteņa uz naktsgaldiņa un blenž tumsā. Viņa guļ uz palagiem kaila. Aplaiza pilnīgās lūpas. Pēta ēnas griestos, it kā gaidītu tajās parādāmies kādu vēsti.

Zvanam nevajadzēja skanēt. Ne jau viņai.

Visu mūžu viņai stāstījuši par Beigu spēli un viņas dīvainajiem, fantastiskajiem senčiem.

Pirms atskanēja zvans, viņa bija 17 gadus veca izstumtā, kuru skoloja mājās, meistarīga burātāja un jūras braucēja, spējīga dārzniece, veikla alpīniste. Pārzināja simbolus, valodas un vārdus. Zīmju tulce. Slepkava, kas pārvalda „vakizaši” , „hodžo”  un „šurikenu” . Kad noskanēja zvans, viņa sajutās simt gadu veca. Tūkstoš gadu veca. Viņa jūtas desmittūkstoš gadu veca un ar katru sekundi kļūst arvien vecāka. Pagājušo gadsimtu smagā nasta spiež viņu pie zemes.

Čijoko aizver acis. Atgriežas tumsa. Viņa grib būt kaut kur citur. Alā. Zem ūdens. Visvecākajā mežā uz Zemes. Bet viņa ir šeit, un viņai pie

tā jāpierod. Drīz tumsa būs visur, un visi to zinās. Viņai tā jāpakļauj. Jāsadraudzējas ar to. Jāmīl. Viņa ir darījusi visu nepieciešamo 17 gadus un ir gatava, lai gan to nemaz, negribēja un negaidīja. Tumsa. Tā būs kā mīļš klusums, ko Čijoko pieņem itin viegli. Klusums ir daļa no viņas būtības.

Jo viņa dzird, bet nekad nav runājusi.

Viņa paskatās laukā pa atvērto logu, ieelpo. Naktī lija, un viņa jūt degunā, kaklā un krūtīs mitrumu. Gaiss labi smaržo.

Kāds klusiņām grabinās pie viņas istabas bīdāmajām durvīm. Čijoko sēž savā Rietumu stila gultā ar vājo muguru pret durvīm. Viņa divreiz piesit ar kāju. Divreiz nozīmē: Iekšā.

Troksnis, kad koks slīd pār* koku. Klusums, kad aizslietnis apstājas. Klusi soļi.

„Es zvanīju,” viņas tēvocis saka, noliekdams galvu gandrīz līdz zemei un tā izrādīdams jaunajai Spēlētājai visdziļāko cieņu, jo tā ir pieņemts, tādi ir noteikumi. „Tā vajadzēja,” viņš saka. „Viņi ierodas. Visi.” Čijoko pamāj ar galvu.

Viņš joprojām ir nodūris acis. „Piedod,” viņš saka. „Ir laiks.”

Čijoko piecreiz neritmiski piesit ar kāju. Labi. Glāzi ūdens.

„Jā, protams.” Tēvocis atmuguriski iziet pa durvīm un klusiņām pazūd. Čijoko pieceļas kājās, vēlreiz ieelpo gaisu un pieiet pie loga. Pilsētas blāvās gaismas ieskauj viņas bālo ādu. Viņa skatās pāri Nahai. Tur ir parks. Slimnīca. Osta. Tur ir jūra, melna, plata un rāma. Un liegais vējiņš. Zem viņas loga sačukstas palmas. Zemie, pelēkie mākoņi kļūst arvien gaišāki, it kā ciemos ierastos kosmosa kuģis. Vecie ļaudis noteikti ir nomodā, Čijoko domā. Vecie ļaudis ceļas agri. Viņi dzer tēju un ēd rīsus un marinētus redīsus. Olas un zivi, un siltu pienu.

Daži atcerēsies karu. Uguni no debesīm, kas iznīcināja un nolīdzināja visu līdz ar zemi. Un pavēra ceļu atdzimšanai. Tas, kas tūliņ notiks, atgādinās viņiem to laiku. Bet atdzimšana? Viņu izdzīvošana un nākotne bija atkarīga tikai un vienīgi no Či joko.

Izmisīgi sāk riet suns.

Vītero putni.

Iedarbojas mašīnas signalizācija.

Debesis k|ūsl ļoti spožas, un mākoņi iegrūst, jo pilsētas nomalē uzsprāgst masīva uguns lode. Tā gaudo, deg un ietriecas ostā. Agro rītu izgaismo milzīgs sprādziens un verdoša tvaika grīste. Virs Nahas gaisā uzlido putekļu un akmeņu, un plastmasas, un metāla lietus. Koki mirst. Zivis mirst. Bērni, sapņi un laime mirst. Laimējas tiem, kuru dzīvības tiek izdzēstas miegā. Nelaimējas tiem, kuri sadeg vai tiek sakropļoti. Sākumā to kļūdaini uzskatīs par zemestrīci.

Bet pēc tam viņi redzēs.

Tas ir tikai sākums.

Atlūzas krīt visā pilsētā. Čijoko jūt, kā tuvojas viņas fragments. Viņa sper lielu soli prom no loga, un spoži gailoša ogle, tik liela kā makrele, nokrīt uz grīdas un izdedzina caurumu tatami paklājā.

Pie durvīm atkal klauvē tēvocis. Čijoko divreiz piesit ar kāju. Iekšā. Durvis joprojām ir vaļā. Tēvocis ar nolaistu skatienu apstājas viņai blakus un vispirms pasniedz vienkāršu zilu kimono, kuru viņa uzvelk, un, kad meitene ir apģērbusies, iedod viņai glāzi ļoti auksta ūdens.

Viņa uzlej ūdeni uz ogles. Tā čurkst, sprakšķ un dūmo, ūdens acumirklī uzvārās. Pāri paliek spīdīgs, melns, robains akmens.

Viņa paskatās uz tēvoci. Viņš skatās pretī, acīs ir skumjas. Tās ir skumjas par daudziem gadsimtiem, daudzām dzīvēm, kas tagad beidzas. Viņa pateicoties viegli paklanās. Viņš mēģina smaidīt. Viņš arī bija tāds pats kā viņa, gaidīja, kad sāksies Beigu spēle, bet viņam šāda iespēja neradās, tāpat kā daudziem citiem tūkstošiem un tūkstošiem gadu.

Atšķirībā no Čijoko.

„Man žēl,” viņš saka. „Tevis, mūsu visu. Notiks tas, kam jānotiek.”

.

SARA ELOPEJA

Braicnas vidusskola, Omaha, Nebraska, Savienotās Valstis

Direktore stāv, smaida un pārlaiž skatienu pūlim. „Un tā, man ir tas gods pieteikt klases teicamnieci Sāru Elopeju!”

Pūlis gavilē, aplaudē, svilpj.

Sāra pieceļas kājās. Viņa ir ģērbusies sarkanā cepurītē un mantijā, pār krūtīm teicamnieces zilā lente. Viņa smaida. Viņa ir smaidījusi visu dienu. Viņai sāp seja no tik ilgas smaidīšanas. Viņa ir laimīga. Pēc nepilna mēneša viņai būs 18 gadu. Vasaru viņa pavadīs arheoloģiskajos izrakumos Bolīvijā kopā ar savu puisi Kristoferu un rudenī sāks mācīties koledžā Prinstonā. Tiklīdz Sārai apritēs 20, viņa varēs sākt savu atlikušo dzīvi.

Pēc 742,43625 dienām viņa būs brīva.

Viņa vairs nebūs piemērota.

Viņa sēž otrajā rindā aiz administrācijas, skolotāju un vecāku padomes locekļiem un futbola treneriem. Dažas vietas no ejas. Viņai blakus sēž Rīna Smitsone, labākā draudzene kopš trešās klases, un četras rindas aiz viņas ir Kristofers. Viņa slepus uzmet viņam skatienu. Blondi mati, pēcpusdienas rugāji, zaļas acis. Mierīgs raksturs un laba sirds. Visizskatīgākais zēns viņas skolā, viņas pilsētā, varbūt pat štatā un, viņasprāt, arī visā pasaulē.

„Parādi viņiem, tīģerēn,” Kristofers smaidīdams saka.

Sāra un Kristofers ir kopā kopš septītās klases. Nešķirami.

Kristofera ģimene ir viena no bagātākajām Omahā. Tik bagāta, ka viņa mamma un tētis pat nepapūlējās atgriezties no biznesa darījumiem Eiropā, lai piedalītos dēla izlaidumā. Kad uz skatuves kāps Kristofers, visskaļāk gavilēs Sāras ģimene. Kristofers būtu varējis mācīties

privātskolā vai internātskolā, kur savulaik mācījās viņa tēvs, bet viņš atteicās, negribēdams šķirties no Sāras. Tas ir viens no daudzajiem iemesliem, kāpēc viņa mīl Kristoferu un tic, ka viņi būs kopā visu atlikušo mūžu. Viņa to grib un zina, ka viņš arī. Un pēc 742,43539 dienām tas būs iespējams.

Sāra iziet ejā. Viņai uz acīm ir rozā Ray-Ban Wayfarers saulesbrilles, tēva Ziemassvētku dāvana, kas aizēno viņas brūnās, izteiksmīgās acis. Garie, kastaņbrūnie mati ir sasieti ciešā zirgastē. Gludā bronzas krāsas āda mirdz. Zem mantijas viņa ir ģērbusies tāpat kā visi pārējie.

Un tomēr cik daudzi citi no viņas izlaiduma klases iznesīs uz skatuves sev līdzi smagu artefaktu? Sāra to valkā kaklā, tāpat kā Teits, kad viņš vēl bija piemērots, un tas ticis nodots no viena Spēlētāja nākamajam 300 paaudzēs. Ķēdītē karājas pulēts melns akmens, kas piedzīvojis 6000 mīlestības, bēdu, skaistuma, gaismas, skumju un nāves gadu. Sāra valkā šo kaklarotu, kopš Teits savainojās un viņas cilts padome nolēma, ka Spēlētāja būs viņa. Viņai bija 14 gadu. Kopš tā laika viņa amuletu nav noņēmusi un pieradusi tik ļoti, ka gandrīz to vairs nejūt.

Kamēr viņa iet līdz skatuvei, cilvēki auditorijas aizmugurē sāk skandēt: ,,Sā-ra! Sā-ra! Sā-ra!” Viņa smaida, pagriežas un paskatās uz visiem saviem draugiem un klasesbiedriem, Kristoferu, savu vecāko brāli Tcitu un vecākiem. Mamma ir aplikusi tētim roku, un viņi izskatās lepni, laimīgi. Sāra sataisa grimasi Es uztraucos, bet tētis pasmaida un parāda divus augšup paceltus īkšķus. Viņa uzkāpj uz skatuves, direktore Šūmeikeres kundze pasniedz Sārai diplomu. „Man tevis trūks, Sāra.” „Es neaizbraucu uz visiem laikiem, Šū kundze! Mēs vēl tiksimies.” Šūmeikeres kundze zina labāk. Sārai Elopejai vienmēr bijušas tikai teicamas atzīmes. Viņa bija štata čempione futbolā un vieglatlētikā un saņēma augstāko vērtējumu gala pārbaudījumos. Viņa ir asprātīga, laipna, dāsna un izpalīdzīga, un noteikti radīta kam augstākam. „Parādi viņiem velnu, Elopeja,” direktore saka.

„Kā vienmēr,” Sāra atbild.

Viņa pieiet pie mikrofona, pārlaiž skatienu savai klasei, savai skolai. Aiz pēdējās 319 skolēnu rindas slejas augsti ozoli ar zaļām lapām.

Spīd saule, un ir karsts, bet viņai ir vienalga. Tāpat kā visiem pārējiem. Viņi beidz vienu savas dzīves posmu un grasās sākt nākamo. Viņi visi ir satraukušies. Viņi domā par nākotni, sapņiem un cerībām tos īstenot. Sāra ir ļoti centusies, gatavojot runu. Viņa būs klasesbiedru balss un tāpēc grib dāvāt tiem ko iedvesmojošu, dzinējspēku, sākot jaunu dzīves lappusi. Tas ir nopietns pārbaudījums, bet Sāra pie tādiem ir pieradusi. Meitene paliecas uz priekšu un nokrekšķinās. „Esiet sveicināti labākajā mūsu mūža dienā vai vismaz līdz šim labākajā!”

Jaunieši kļūst vai traki, daži jau pirms laika sviež gaisā cepures. Daži smejas. Atkal skan gaviles: ,,Sā-ra! Sā-ra! Sā-ra!”

„Domājot par savu runu,” Sāra saka, un viņai dauzās sirds, „es nolēmu, ka vajadzētu atbildēt uz kādu jautājumu. Es prātoju: kādu jautājumu man uzdod visbiežāk? Un man sametās kauns, jo uz to ir ļoti viegli atbildēt. Cilvēki man vienmēr jautā, vai man ir kāds noslēpums!” Smiekli. Jo tā ir taisnība. Ja skolā vispār kādreiz bijusi ideāla skolniece, tad tā ir Sāra. Vismaz reizi nedēļā kāds viņai vaicāja, kāds ir viņas noslēpums.

„Ilgi un nopietni domājusi, es atskārtu, ka atbilde ir ļoti vienkārša.

Mans noslēpums ir tāds, ka man nav noslēpumu.”

Protams, tie ir meli. Sārai bija lieli noslēpumi. Dziļi noslēpumi. Noslēpumi, kurus viņas ļaudis glabājuši tūkstošiem un tūkstošiem gadu. Lai gan viņa ir darījusi visu, kas nodrošināja popularitāti, izcīnījusi visus iespējamos kausus un balvas, viņa ir paveikusi arī daudz ko citu. To, kas viņiem pat prātā nenāk. Piemēram, kūrusi ledū uguni. Kailām rokām nomedījusi un nogalinājusi vilku. Staigājusi pa karstām oglēm. Palikusi nomodā vairākas nedēļas pēc kārtas; nošāvusi briedi no jūdzes attāluma; viņa runā deviņās valodās, viņai ir piecas pases. Taču viņi redz tikai Sāru Elopeju, absolventu pulka karalieni un tipisku amerikāņu meiteni, lai gan patiesībā viņa ir tikpat labi apmācīta un nāvīga kā jebkurš karavīrs uz Zemes.

„Es esmu tāda, kādu jūs mani redzat. Es esmu laimīga un spējīga, jo ļauju sev būt laimīgai. Es jau bērnībā iemācījos, ka aktivitāte veicina aktivitāti. Ka atlīdzība par mācīšanos ir zināšanas. Ka skatīšanās

paplašina redzesloku. Un tas, kurš nebaro dusmas, nekad nebūs dusmīgs. Skumjas un izmisums, pat traģēdijas nav novēršamas, bet tas nenozīmē, ka mēs nevaram būt laimīgi, mēs visi. Mans noslēpums ir tāds, ka es izvēlos būt tāds cilvēks, kāds gribu būt. Es neticu liktenim vai nolemtībai, bet izvēlei, un mēs katrs izvēlamies būt tas, kas esam. Jūs varat būt viss, kas vien vēlaties; jūs varat darīt visu, ko vien vēlaties; jūs varat doties, kurp vien vēlaties. Pasaule un dzīve, kas paveras priekšā, ir mūsu. Nākotne nav uzrakstīta, un jūs varat to veidot tādu, kādu vēlaties.”

Jaunieši ir apklusuši. Visi klusē.

„Es skatos uz rietumiem. Jums aiz muguras, aiz tribīnēm, ir ozolu birzs. Aiz ozoliem ir līdzenumi, manu senču zeme, bet patiesībā tā ir visu cilvēku senču zeme. Aiz līdzenumiem ir kalni, no kuriem tek ūdens. Aiz kalniem ir jūra dzīvības avots. Augšā ir debesis. Apakšā ir zeme. Visapkārt ir dzīvība, un dzīvība ir…”

Sāru pārtrauc skaņas eksplozija virs galvas. Visi snaiksta kaklus. Zilās debesis virs ozoliem pārplēš spoža šautra. Neizskatās, ka tā kustētos, tikai kļūst arvien lielāka. Brīdi visi bijīgi skatās. Daži noelšas. Viens ļoti skaidri jautā: „Kas tas ir?”

Visi skatās, līdz no pēdējās rindas atskan vientuļš kliedziens un uzreiz atbalsojas visā auditorijā. It kā kāds būtu nospiedis panikas slēdzi.

Sāra noelšas. Viņa instinktīvi pasniedzas zem mantijas un satver kaklā pakārto akmeni.

Tas ir smagāks nekā iepriekš. To ietekmē asteroīds vai meteorīts, vai komēta, vai kas nu tas ir. Viņa ir sastingusi. Sāra skatās, kā šautra tuvojas viņai. Kaklā pakārtais akmens atkal mainās, pēkšņi tas šķiet viegls. Sāra jūt, ka tas ceļas gaisā zem mantijas. Atbrīvojas no apģērba un tiecas pretī tam, kas viņiem tuvojas.

Tad lūk, kā tā izskatās.

Tad lūk, kāda ir sajūta.

Beigu spēle.

Šausmu kliedzieni vairs nesasniedz viņas ausis, iestājas apdullinošs klusums.

I  ai gan Sara tam bija gatavojusies gandrīz visu mūžu, viņa nedomāja, ka tas tiešām notiks.

Viņa cerēja, ka nenotiks. 742,42898 dienas. Viņai vajadzēja kļūt brīvai. Akmens velk kaklu.

„SĀRA!” Kāds viņu stipri parauj aiz rokas. Uguns lode ir aizgrābjoša, briesmīga un pēkšņi arī dzirdama. Viņa burtiski dzird, kā tā šķeļ gaisu, dedzina, trako. „Nāc! TŪLIŅ!” Tas ir Kristofers. Laipnais, drosmīgais, stiprais Kristofers. Viņa seja ir sarkana aiz satraukuma un karstuma, acis asaro, no lūpām šķiežas siekalas. Kāpņu pakājē viņa redz savus vecākus un brāli.

Viņu rīcībā ir dažas sekundes.

Varbūt mazāk.

Rīta debesis satumst, kļūst melnas, un uguns lode ir klāt. Nomācošs karstums. Paralizējošs troksnis.

Viņi ies bojā.

Pēdējā brīdī Kristofers noripo no skatuves, paraudams Sāru sev līdzi. Gaiss ož pēc degošiem matiem, koka, plastmasas. Amulets ar tādu spēku tiecas pretī meteorītam, ka ķēdīte iegriežas kakla miesā.

Viņi aizver acis un sakņūp zālē. Sāra jūt, kā akmens atbrīvojas. Tas peld gaisā, meklē meteorītu, un pēdējā brīdī milzīgā uguns lode maina virzienu, apstājas tūkstoš pēdu attālumā un pārlec viņiem pāri kā plakans akmens pa gludu ezera virsmu. Tas notiek tik ātri, ka neviens to nepamana, bet kaut kā, kaut kāda iemesla dēļ senais akmentiņš viņus ir paglābis.

Meteorīts pārlido pāri cementa tribīnei un nokrīt ceturtdaljūdzi uz austrumiem. Tur ir skolas ēka. Stāvvieta. Basketbola laukumi. Tenisa korti.

Vairs ne.

Meteorīts tos iznīcina.

Bum.

To vairs nav.

Visas pazīstamās vietas, kur Sāra vadījusi savu dzīvi savu normālo dzīvi -, acumirklī ir iznīcinātas. Viss noslaucīts no zemes virsas.

Sākusies jauna nodaļa, gan nc tāda, kādu Sāra bija gaidījusi.

Pāri laukumam pārveļas triecienvilnis, nesot līdzi putekļus un tumsu. Viņi jūt stipru triecienu, tas pieplacina pie zemes, nogāž no kājām, pārplēš bungādiņas.

Gaiss ir karsts un smacīgs, pilns ar pelēkām un brūnām, un melnām daļiņām. Grūti kaut ko saskatīt. Kristofers joprojām ir blakus Sārai.

Tur viņu. Sargā viņu. Viņš pievelk viņu cieši klāt, kad sāk birt akmeņu, gružu un dievs vien zina kā krusa. Apkārt ir arī citi, daži ievainoti. Viņi klepo. Viņi nemitējas raudāt. Viņi nemitējas trīcēt. Grūti elpot. Vēl viens triecienvilnis iespiež viņus vēl dziļāk zemē. Sārai aizsitas elpa. Putekļus izgaismo ziboši gaismas šķēpi. Zeme dreb, un viņiem apkārt sāk krist atlūzas. Cementa un tērauda-gabali, sadragātas mašīnas, mēbeles. Viņi var vienīgi gaidīt, lūgt Dievu, kaut nekas neuzkristu virsū. Kristofers tur Sāru sāpīgi cieši. Viņa ieurbjas ar nagiem puiša mugurā.

Viņiem nav ne jausmas, cik laika pagājis, kad gaiss pamazām kļūst tīrāks un atgriežas arī mazāki trokšņi. Cilvēki gaudo sāpēs. Sauc cits citu. Atskan arī viņas vārds.

Tēvs.

„Sāra. SĀRA!”

„Šeit!” viņa iekliedzas. Balss šķiet slāpēta un skan kā no tālienes, pat viņai pašai. Ausīs joprojām zvana. „Es esmu šeit!”

No putekļu mākoņa iznirst viņas tēvs. Viņa galvu klāj asinis un pelni. Netīrajā sejā spoži un dzidri izceļas acu baltumi. Viņš zina to pašu, ko viņa.

Beigu spēle.

„Sāra!” Tētis atklumburo līdz viņiem un nokrīt ceļos, apskaudams viņus abus. Viņi raud. Ķermeņi raustās. Visapkārt kliedz cilvēki.

Sāra uz brīdi atver acis un redz sev priekšā Rīnu, apdullušu, šokā. Viņas labākajai draudzenei trūkst kreisās rokas virs elkoņa; palikušas tikai asinis un ādas skrandas, un saplosīts kauls. Izlaiduma mantija ir norauta, bet cepure nez kā palikusi galvā. Ķermeni klāj sodrēji. Sāra sauc: „Rīna! Rīna!” bet Rīna nedzird. Viņa ienirst atpakaļ putekļos, un Sāra zina, ka viņa draudzeni nekad vairs neredzēs.

„Kur ir mamma?” viņa čukst, lūpas tēta ausīm piespiedusi.

„Mēs bijām kopā. Es nezinu.”

„Akmens, tas… tas…”

„Es zinu.”

„Sāra?” tā ir viņas mamma, kas sauc.

„Šeit!” visi trīs reizē atsaucas.

Sāras mamma rāpo pie viņiem. Galvas labajā pusē viņai vairs nav matu. Seja ir apdegusi, taču ne pārāk smagi. Ieraudzījusi viņus, mamma izskatās tik laimīga. Taču šis skatiens atšķiras no tā, kuru viņa veltīja Sārai, kad meitene kāpa uz skatuves.

Es teicu runu, Sāra domā. Es teicu izlaiduma runu. Cilvēki bija laimīgi. Tik laimīgi.

„Olova,” Saimons klusi saka, pastiepdams roku pretī sievai. „Teits?” Olova papurina galvu. „Es nezinu.”

Sprādziens tālumā.

Gaiss pamazām noskaidrojas, skatienam atklājas asinspirts. Visapkārt ir ķermeņi. Elopejiem un Kristoferam ir laimējies. Sāra redz galvu. Kāju. Rumpi. Netālu no viņiem zemē nokrīt cepure.

„Sāra, tas notiek. Tas notiek pa īstam.”

Tas ir Teits, kurš, rokas izstiepis, tuvojas viņiem. Viena plauksta sažņaugta dūrē, otrā viņš tur greipfrūta lieluma zeltaini zaļu akmeni, ko caurauž melnas metāla dzīslas.

Viņš ir apbrīnojami tīrs, it kā tas viss nebūtu viņu skāris. Viņš smaida. Mute ir pilna ar asinīm. Teits reiz bija Spēlētājs, bet vairs ne. Izskatās, ka viņš gandrīz vai priecājas par māsu, par spīti visam, kas noticis apkārt. Par spīti nāvei, iznīcībai, visam, kas kā viņi zina tuvojas.

„Es tos atradu!” tagad Teits ir 10 pēdu attālumā. Kaut kur atskan vēl viens neliels sprādziens. Viņš atver dūri un ieliek mazāko akmeni, kas reiz karājās viņai kaklā, lielākajā, daudzkrāsainajā akmenī. „Nevainojami sakrīt.”

,JNukumi” godbijīgi saka Saimons.

,Jaukumi,” mazāk godbijīgi saka Sāra.

„Ko?” Kristofers jautā.

Sāra atbild: „Neko…”

Bet viņu pārtrauc sprādziens, kas parauj gaisā metāla šķembas. Gandrīz sešas pēdas gara tērauda šķēpele ieduras Teitam tieši krūtīs. Viņš ir pagalam. Miris. Nogalināts vienā acumirklī. Viņš krīt atmuguriski, joprojām turēdams rokā Sāras akmens piekariņu un za|o, dzīsloto akmeni. Māte iekliedzas, tēvs sauc: „Nē!”

Sāra nespēj parunāt. Kristofers šokēts skatās. No Teita krūtīm sūcas asinis. Acis ir atvērtas un stiklainas, tās nedzīvi blenž debesīs. Pēdas raustās, pēdējā dzīvība viņu pamet. Bet akmens un piekariņš ir drošībā. Tas nav nejauši.

Akmeņiem ir nozīme.

Tie nes vēsti. *

Šī ir Beigu spēle.

.

HAGO TLALOKS

Tlaloku nams, Sv. Elizas iela 12, Huljaka, Puno, Peru

Hago Tlaloka krosenes skrapst uz saplēstiem stikliem. Ir nakts, un ielu apgaismojums ir izdzēsts. Tālumā gaudo sirēnas, bet visādi citādi Huljakā valda klusums. Pirms tam gan bija haoss, kad Hago devās uz krāteri pilsētas centrā, lai paņemtu to, kas viņam atsūtīts. Aptrakušie izdzīvotāji metās ielās, dauzīja veikalu skatlogus, ņēma visu, ko gribēja.

Hago tēvam tāda laupīšana nebūs pa prātam, jo viņš atbild par vairāku vietējo uzņēmēju aizsardzību. Bet Hago nevaino savus ļaudis. Lai izbauda ērtības, kamēr vēl var. Hago ir pašam savs dārgums: akmens, vēl silts, noglabāts somā, kas uzmesta plecā.

Pret mājām triecas karsts vējš, tas atnes pelnus un deguma smaku. Ne velti Huljaku sauc par Peru Vēju pilsētu. Atšķirībā no vairākuma savu ļaužu Hago ir daudz ceļojis ārpus pilsētas. Viņš ir nogalinājis vismaz divreiz katrā kontinentā, taču vietas, kur nav vēja, viņam joprojām šķiet dīvainas.

Hago ir 21. cilts Spēlētājs. Dzimis Gitarrero un Aju Markai mazliet vairāk nekā pirms 19 gadiem. Paši reiz bijuši Spēlētāji ar vairāku gadu starpību, viņi tagad pārvalda šo pilsētas daļu. No likumīgiem uzņēmumiem līdz nelegālām izejvielām, kas plūst pa rajona šķērsielām, Hago vecāki paņem savu daļu no visa. Viņi ir arī savdabīgi filantropi, jo atmazgā negodīgā ceļā iegūto naudu, atverot skolas un uzturot slimnīcas. Likums viņus neaiztiek, pat netuvojas viņiem; Tlaloku ģimene ir pārāk vērtīga. Pēc dažiem mēnešiem Hago vairs nebūtu piemērots Spēlei un pievienotos vecākiem ģimenes uzņēmumā. Tomēr visām impērijām reiz jāsabrūk.

No tuvējās šķērsielas gala atdalās trīs ēnas. Stāvi aizšķērso ietvi Hago ce|ā, tie izskatās plēsonīgi un bīstami.

,.Kas tev tur ir, draugs?” viena ēna šņāc, pamezdama ar galvu uz Hago somu.

Puisis par atbildi nozibina zobus, tie ir ideāli taisni un balti. Viņa otrajiem augšējiem priekšzobiem ir zelta kronīši, kuros iestrādāts mazs briljantiņš. Dārgakmeņi iemirdzas mēnesnīcā.

Trīs maitasputni atsprāgst atpakaļ. „Piedod, Fco,” bandas vadonis saka, „mēs tevi nepazinām.”

Viņiem tiešām būtu jābaidās, bet ne jau no Hago vai viņa ģimenes, lai gan Hago ir stiprs un nežēlīgs, bet viņa ģimene vēl stiprāka un nežēlīgāka. Viņiem būtu jābaidās no tā, kas notiks tālāk. Viņi to nezina, bet Hago ir vienīgā šo ļaužu cerība. Reiz pietika ar viņa ģimenes ietekmi, lai rajons un tā iedzīvotāji paliktu dzīvi un būtu laimīgi. Tagad šī atbildība gulstas uz Hago.

Ne vārda neteicis, puisis paiet garām bandītiem. Viņš ir iegrimis domās par pārējiem 11 Spēlētājiem, kas izkaisīti visā pasaulē, un katram no tiem tika savs meteorīts. Viņš prāto, kādi viņi būs, no kādām ciltīm. Jo ciltis nepazīst cita citu. Viņi nedrīkst zināt. Līdz Aicinājumam.

Un Aicinājums tuvojas.

Vai kāds būs stiprāks par viņu? Gudrāks? Vai vēl kāds būs neglītāks? Varbūt, bet tam nav nozīmes.

Jo Hago zina, ka var un nogalinās viņus visus.

Ne pirmais, ne pēdējais."

BAITSAHANS

Cobi tuksnesis, 222 km uz dienvidiem no Ulanbatoras, Mongolija

Baitsahans to grib, un viņš to dabūs.

Viņš jāj ko nagi nes dienvidu virzienā iekšā Gobi tuksnesī kopā ar brālēniem dvīņiem Bomi un Bosi, kuriem ir 12,5 gadi, un 24,55 gadus veco brāli Džalairu.

Baitsahanam 7,23456 dienas ir 13 gadi, un viņš tikko ir sasniedzis vecumu, no kura drīkst piedalīties Beigu spēlē.

Viņš par to priecājas.

Ļoti priecājas.

Meteorīts nokrita nakts vidū pirms divām dienām Mongolijas vidienes stepes bezgalīgajā tukšumā. To redzēja bariņš vecu jaku ganu un paziņoja Baitsahana vectēvam Suhbatoram, kurš pavēlēja meteorītu neaiztikt, citādi būs jānožēlo. Gani paklausīja. Visi stepes iedzīvotāji zina, ka šādās dīvainās lietās vienmēr jāklausa Suhbatoram.

Tāpēc Baitsahans zina, ka kosmosa akmens viņu tur gaidīs, viens. Bet apmēram pusjūdzi no sadursmes vietas viņi redz bariņu cilvēku un apbružātu Toyota Hilux tālumā.

Baitsahans pievelk grožus, un zirgs sāk iet soļos. Pārējie jātnieki pieauļo viņam blakus. Džalairs izvelk no seglu somas misiņa tālskati un paveras pāri līdzenumam. Viņš izgrūž klusu skaņu.

„Kas tie ir?” Baitsahans jautā.

„Nezinu. Vienam galvā ausaine. Otram ir šautene. Mašīnā ir trīs degvielas kannas. Viens vīrietis ir atspiedies pret garu lauzni. Divi noliekušies pie zemes. Tas, kuram ir šautene, iet uz mašīnu.”

Bomis noliek klēpī garo loku. Bosis izklaidīgi pēta viedtālruni. Zonas, protams, tik tālu tuksnesī nav. Viņš atver Temple Rtm un sāk jaunu spēli.

„Vai viņiem ir akmens?” Baitsahans jautā.

„Grūti teikt… pagaidi. Jā. Divi nes kaut ko mazu, bet smagu. Tas ir ietīts ādā.”

„Vai viņi mūs ir pamanījuši?” Baitsahans grib zināt.

„Vēl ne,” Džalairs atbild.

„Tad stādīsimies priekšā,” Baitsahans saka.

Baitsahans iesper zirgam, un tas sāk rikšot. Pārējie seko. Visi zirgi ir gaiši brūni, ar sapītām krēpēm un melnu asti. Aiz dzīvniekiem paceļas putekļu mākoņi. Vīri pie meteorīta viņus pamana, bet satraukumu neizrāda.

Kad zēni ir pavisam tuvu, Baitsahans pievelk grožus un izlec no segliem, pirms zirgs apstājies. „Sveiki, draugi!” viņš uzsauc. „Ko esat atraduši?”

„Kāpēc lai mēs tev to teiktu?” vīrietis ar lauzni vīzdegunīgi atbild. Viņam ir zema, čerkstoša balss un biezas, pārāk labi koptas ūsas. Viņam blakus stāv vīrs krievu ausainē. Starp viņiem zemē guļ ādā ietītais sainis.

„Tāpēc, ka es jautāju,” Baitsahans pieklājīgi atbild.

Bomis nokāpj no zirga un it kā starp citu sāk pārbaudīt zirga pakavus un nagus, vai tajos nav ieķērušies akmeņi. Bosis, joprojām sēdēdams seglos, izvelk telefonu un atsāk spēlēt Temple Run.

Priekšā iznāk sirms maza auguma vīrs ar briesmīgi bakurētainu seju. „Piedod viņam. Viņš tā izturas pret visiem,” vīrietis atvainojas. „Aizveries, Terbiš,” Lauznis noburkšķ.

„Mums šķiet, ka esam atraduši nokritušu zvaigzni,” Terbišs saka, nelikdamies ne zinis par Lauzni.

Baitsahans pieliecas tuvāk sainim. „Vai parādīsiet?”

„Jā, ne jau katru dienu gadās redzēt meteorītu,” Džalairs no zirga muguras piebalso.

„Kas notiek?” kāds uzsauc. Tas ir vīrietis, kas atgriežas no mašīnas. Viņš ir gara auguma un nevērīgi gar sānu nolaidis .30-06 šauteni. „Puikas grib apskatīt akmeni,” Terbišs saka, pētīdams Baitsahanu. „Un es neredzu iemeslu viņiem atteikt.”

„Forši!” Baitsahans iesaucas. „Džalair, paskaties, kāds krāteris!”

„Es redzu.”

Baitsahans to nezina, bet šis ir vismazākais no 12 meteorītiem. Nepilnus 0,2112 metrus garš. Vismazākais akmens visjaunākajam Spēlētājam.

Terbišs smaida. „Es tādu jau reiz atradu, kad biju apmēram tavā vecumā,” viņš saka Baitsahanam. „Netālu no Ķīnas robežas. Padomieši to, protams, pievāca. Tolaik viņi visu pievāca.”

„Tā runā.” Baitsahans sabāž rokas džinsu kabatās. Džalairs nokāpj no zirga, zem viņa kājām šņirkst grants.

Terbišs pagriežas pret saini. „Altan, attin to.”

Vīrietis ausainē noliecas un atloka zirga ādu. Baitsahans ieskatās sainī. Tur ir melns, mazas kurpju kastes lieluma metāla gabals, kuru izraibina mirdzošs zelta tīklojums un apsūbējušas dzīslas; tas izskatās pēc citplanētiešu stikla vitrāžas.

Baitsahans izvelk rokas no kabatām un nometas uz viena ceļa. Terbišs stāv viņam blakus. Lauznis nopūšas. Strēlnieks pasper dažus soļus uz priekšu. Bomja zirgs iezviedzas, kad zēns savelk seglu jostu.

„Skaists, vai ne?” Terbišs ieminas.

„Izskatās vērtīgs,” Baitsahans nevainīgi bilst.

Džalairs rāda ar pirkstu. „Vai tas ir zelts?”

„Es zināju, ka nevajag viņiem to rādīt,” Lauznis satraucas.

„Tie ir tikai zēni,” Terbišs saka. „Viņiem tas ir sapņa piepildījums. Varēs skolā pastāstīt par to draugiem.”

Baitsahans pieceļas kājās. „Mēs neejam skolā.”

„Nē?” Terbišs brīnās. „Ko tad jūs darāt?”

„Trenējamies,” Džalairs atbild.

„Kam?” Lauznis grib zināt.

Baitsahans izvelk no vestes kabatas košļājamās gumijas paciņu un iemet vienu gabaliņu mutē. „Vai tev nebūs iebildumu, ja mēs kaut ko pārbaudīsim, Terbiš?”

Terbišs sarauc pieri. „Ko?”

„Rīkojies, Džalair,” Baitsahans saka.

Bet Džalairs jau ir sācis. Viņš aši noliecas pie meteorīta. Viņam rokā ir mazs, melns akmens. Tajā ir vairākas precīzi izgrieztas T veida rievas. Viņš pārlaiž plaukstu pār akmeni, pabāž to apakšā. Acis ieplešas. „Jā, tas ir īstais,” viņš saka.

Bosis izslēdz viedtālruni, ieliek to bikšu staras kabatā, nospļaujas. „Burbuļgumiju?” Baitsahans sniedz košļenes paciņu Terbišam. Strēlnieks sarauc pieri un paceļ šauteni šķērsām pāri krūtīm, turēdams to abās rokās.

Terbišs papurina galvu. „Paldies, nē. Mēs nu brauksim.”

Baitsahans iebāž gumiju kabatā. „Labi.”

Džalairs pieceļas kājās, un Altans sāk tīt akmeni atpakaļ ādā. „Nepūlies,” Džalairs pavēl:

Lauznis kļūst nikns. „Jūs, sīkie smerdeļi, taču neteiksiet, ka grasāties to pievākt, ko?”

Baitsahans izpūš rozā burbuli. Tas pārsprāgst viņam uz sejas, un viņš to ielaiza atpakaļ mutē. „Tieši to mēs sakām.”

Terbišs izvelk no jostas ģērējamo dunci un pakāpjas soli atpakaļ. „Piedod, puika, bet nekas nesanāks. Mēs pirmie to atradām.”

„Pirmais to atrada kāds jaku gans.”

„Es te neredzu nevienu jaku ganu,” saka Lauznis.

„Mēs likām viņiem pazust no šejienes. Un viņi zina, ka jāklausa. Akmens pieder mums.”

„Viņš ir pieticīgs,” Džalairs piebilst. „Patiesībā tas pieder viņam vienam.”

„Tev?” Terbišs neticīgi jautā.

„Jā.”

,,Ha!” Lauznis noskalda, satverdams stieni kā pīķi. „Pirmoreiz dzirdu kaut ko tik smiek…”

Džalairs pārtrauc Lauzni, sagrābdams stieni, izgriezdams to viņam no rokām un ietriekdams aso galu Lauznim krūšu kaulā tā, ka vīrietim aizsitas elpa. Strēlnieks pieliek pie pleca savu .30-06, bet nepaspēj izšaut, kad precīzi cauri kaklam izurbjas bulta.

Viņi bija aizmirsuši par Bomi aiz zirga.

Allans, vīrietis ausainē, pārliek roku pāri sainim, bet Bosis met viņam ar melnu metāla šautriņu, tā ir apmēram astoņas collas gara un puscollu diametrā. Šautriņa izduras cauri Altana cepures ausij un ieurbjas galvā dažu collu dziļumā. Viņš sabrūk, un pa muti sāk tecēt putas. Rokas un kājas raustās. Acis pārgriežas.

Terbišu pārņēmušas šausmas, viņš nespēj ticēt savām acīm. Vīrietis pagriežas un skriešus metas uz mašīnu.

Baitsahans caur zobiem īsi iesvilpjas. Zirgs pierikšo viņam blakus, zēns uzlec tam mugurā, iesper sānos. Dažu sekunžu laikā viņš panāk Terbišu. Baitsahans cieši savelk grožus, zirgs saslejas pakaļkājās un ar priekškājām triecas pret Terbiša pleciem un kaklu. Vīrietis tiek iebradāts zemē, kad zirgs apmet ciešu loku vispirms uz vienu, tad otru pusi, lēkādams pāri Terbiša ķermenim, sadragādams viņa kaulus, atņemdams dziestošo dzīvību.

Kad Baitsahans atgriežas pie krātera. Lauznis sēž zemē, kāju uz priekšu izstiepis, viņam ir asiņains deguns un rokas sasietas aiz muguras.

Stienis ir aizbāzts viņam aiz elkoņiem, un Džalairs ceļ to augšā. Baitsahans nolec no zirga.

Vīrietis nospļaujas. „Ko mēs esam jums…”

Baitsahans piespiež viņam pirkstu pie lūpām. „Kuš.” Viņš izstiepj otru roku, nez no kurienes uzrodas Bomis un ieliek tajā garu un spožu asmeni. „Nerunā.”

„Ko tu dari?” vīrietis činkst.

„Spēlēju,” Baitsahans attrauc.

„Ko? Kāpēc?” Lauznis jautā.

Baitsahans pieliek dunci vīrietim pie kakla un lēnām pārgriež viņam rīkli.

„Šī ir Beigu spēle,” Baitsahans nosaka. „Neviens nejautā, kāpēc.”

.

SARA ELOPEJA

Hlopeju nams, Džejersonstrīta 55, Omaha, Nebraska, Savienotās Valstis

Sāra negrib, ka viņas brālis ir miris vai labākā draudzene guļ reanimācijā bez rokas, vai ka viņas skola ir nopostīta. Viņa negrib, ka lielākā daļa klasesbiedru ir iznīcināti. Viņa negrib neko no tā. Viņa negrib būt Spēlētāja.

Pati vainīga.

Viņa sēž pie galda, kas pārsegts ar linoleja galda drānu, savijusi pirkstus. Saimons un Olova stāv viņai aiz muguras. Kristofers atgriezās katastrofas vietā, lai palīdzētu izvilkt no gruvešiem izdzīvojušos un darītu visu, ko vien var. Tāds viņš ir, labs. Labs un drosmīgs, un stiprs.

Kristofers nezina, ne kas ir Sāra, ne kas viņai būs jādara. Viņš nezina, ka meteorīts nokrita no debesīm, lai nogādātu viņai vēsti. Savā ziņā visus šos upurus radīja Sāras klātbūtne. Un bojā gājušo būs vēl vairāk, ja Sāra nespēlēs. Visi simtiem, tūkstošiem kilometru rādiusā mirs, ja viņa neuzvarēs.

Elopeji joprojām ir šokā. Viņi izskatās kā aktieri filmā par karu. Sāra nav runājusi. Saimons visu laiku klusi raud. Olova nocietina sirdi pret to, kas ir noticis un kas vēl notiks.

Daudzkrāsainais meteorīts guļ uz galda uz sena keramikas šķīvja. Olova viņiem ir paskaidrojusi, ka to sauc pallasīts niķeļa-dzelzs akmens, kuru caurauž krāsaina viela, ko sauc par olivīnu. Lai gan izmērā mazs, tas sver 9,91 kilogramu. Pallasītā ir izdobts nevainojams trīsstūrveida caurums.

Akmens, kas norāvās Sārai no kakla un izglāba viņus, guļ uz galda. Tas ir piķa melns, tumšāks nekā Sāras acu zīlītes.

Līdzās akmenim ir dzeltena papīra loksne ar skrandainām malām un stikla biķeris ar dzidru šķidrumu.

Sāra paņem akmeni. Viņi ir apsprieduši šo brīdi daudzus gadus. Lai gan Sāra nekad neticēja, ka tas pienāks, un nedomā, ka viņas vecāki tam ticēja, tas ir noticis. Viņiem jāizpilda katrs solis noteiktā secībā. Bērnībā, kad viņi vēl nebija piemēroti Spēlei, Sāra ar Teitu spēlēja lomu spēli, kurā to dara. Viņi bija bērni. Kā muļķīši viņi domāja, ka Beigu spēle būs forša. Tā nav.

Sāra groza rokā akmeni. Tas ir četrskaldnis. Četrām trīsstūra skaldnēm ir precīzi tādi paši izmēri kā caurumam meteorītā. Mazais piramīdveida akmens ir pazīstams un tomēr svešs. Nav ziņu par precīzu tā vecumu, bet Elopeji zina, ka tas ir vismaz 30 000 gadu vecs. Tas nāk no tik tālas cilvēces senatnes, kad ļaudis vēl nenojauta par perfektajām zelta trijstūru proporcijām. Bet te nu tas ir. Nodots no paaudzes paaudzē atkal un atkal, un atkal. Vēstures artefakts no laika pirms vēstures. Vēstures, kas, kā tiek uzskatīts, nav pastāvējusi.

„Nu tad aiziet,” Sāra saka.

Tas brīdis ir klāt.

Nākotne nav uzrakstīta.

Notiks tas, kam jānotiek.

Viņa paceļ akmeni virs meteorīta, tas izlec meitenei no rokas un iegulst vietā, savienodamies ar pallasītu. Tievā spraudziņa starp abiem priekšmetiem izzūd. Brīdi nekas nenotiek. Akmens ir akmens, ir akmens, ir akmens. Bet viņu acu priekšā akmens, kuru Sāra bija valkājusi kaklā, pārvēršas putekļos, tāpat kā 3,126 collu biezais meteorīts, kas to ieskāva. Putekļi sajaucas, griežas, dejo, nosēžas pēc

11  sekundēm.

Viņa šo procesu apguva piecu gadu vecumā. Katrs solis jāizpilda pareizajā secībā.

Viņa ieber putekļus pergamentā.

„ Ahama muhu lopeke tepe, ” viņas tēvs skandē caur klusām asarām. Viņš gribētu sērot par bojā gājušo dēlu, bet zina, ka tam šobrīd nav laika.

Viņa izkliedē putek|us.

„Ahama muhu gobekli mu, ” apņēmīgāk skandē māte.

Viņa aplej putekļus ar šķidrumu.

„ Ahaman jeje. Ahaman kerma, ” vecāki skandē kopā.

No putekļiem ceļas tvaiks; gaisā uzvēdī kodīga smaka; papīra malas uzrullējas uz augšu, un plakanā lapa pārvēršas bļodā.

„Ahamanjeje. Ahaman kerma, ” vecāki skandē kopā.

Viņa paceļ trauku, samaisa saturu.

Šķidrums iztvaiko, un putekļi kļūst sarkani.

Tas parādās.

Vēstījums.

Aicinājums.

Sāra pēta zīmes. Lai gan meitenei sākotnēji nebija paredzēts kļūt par Spēlētāju, viņa bija aizrāvusies ar šifriem un valodām. Kopš četru gadu vecuma viņa tos studēja visos iespējamajos veidos.

Zīmes sāk nostāties vietā.

Viņa redz skaitļus, kas vēsta, kur un kā viņai jāsāk, lai uzvarētu.

Sāra domā par brāli Teits nespēja samierināties, ka diskvalificēts no Beigu spēles zaudētās acs dēļ. Kā viņš bija izdzīvojis savus nepiemērotības gadus, kā sērojis par nespēju turpināt gatavošanos un kā atbildība tika nodota Sārai. Kādā sajūsmā viņš bija topēcpusdien, atradis māsas meteorītu. Kā viņa joprojām nespēj noticēt, ka tieši viņa Spēlēs Beigu spēli, nevis viņš. Kā viņai būs Jāspēlē vienai, bez Tcita atbalsta.

Viņa domā par Rīnu un viņas trūkstošo roku, apjukumu draudzenes sejā. Viņa domā, kā Kristofers velk laukā no gruvešiem ķermeņus.

Viņa domā par savu runu. Es izvēlos būt tāds cilvēks, kāds gribu būt.

Šie vārdi šķiet tik tukši tagad, kad Sarai vairs nav izvēles. Viņa darīs visu, lai brālis un draugi nebūtu miruši velti.

Visi 12 Spēlētāji no visām 12 ciltīm saņem vēsti.

Visi 12 Spēlētāji no visām 12 ciltīm piedalīsies Aicinājumā.

Visi 12 Spēlētāji no visām 12 ciltīm ir:

\ Markuss Loksijs Mcgaloss, mīnojietis,' 16,24 gadus vecs X Čijoko Takeda, mu,v 17,89 gadus veca r Sāra Elopeja, kehokiete, 17,98 gadus veca i Alise Ulapala, kuriete,' 18,34 gadus veca o Eilina Kopa, Latēnu ķeltiete," 19,94 gadus veca 1 Baitsahans, dunhu,' 13,02 gadus vecs V Hago Tlaloks, olmeks, 19,14 gadus vecs A Aņs Liu, šans,"" 17,46 gadus vecs ^ Šari Čopra,' harapiete, " 17,82 gadus veca y * Kala Mozami," 1 šumeriete,'"11 16,50 gadus veca ļ ) Makabī Adlajs,xv nabatietis, 16,42 gadus vecs ^ X llilals ibn īsa al Salts, aksūmietis, ' 18,69 gadus vecs

MAKABĪ ADLAJS

Aeroflot reiss Nr. 3501, vieta 4B No: Varšava Uz: Maskava

8. cilts Spēlētājs Makabī Adlajs iekārtojas Aeroflot reisa Nr. 3501 Varšava-Maskava pirmās klases salonā, lidojums ilgs 93 minūtes. Maskavā viņš pārsēdīsies lidmašīnā uz Pekinu, šis lidojums ilgs 433 minūtes. Viņam ir 16 gadu, taču miesas būve kā desmit gadus vecākam desmitcīņniekam. Viņš ir sešas pēdas un piecas collas garš un sver 240 mārciņu. Viņam ir arī bārdas rugāji, tātad viens no tiem bērniem, kurš nekad nav izskatījies kā bērns. Pat septiņu gadu vecumā viņš bija daudz garāks un stiprāks par saviem vienaudžiem.

Viņam patīk būt garākam un stiprākam par saviem vienaudžiem.

Tas nodrošina priekšrocības.

Makabī novelk pēc mēra šūta zīda uzvalka žaketi ar trijām pogām. Iekārtojas savā sēdvietā pie ejas. Puisim mugurā ir kokvilnas krekls ar bāli zilganzaļām un baltām svītrām un franču stila aprocēm. Kaklasaiti ar rožu rakstu satur sudraba saspraude. Aproču pogas ir darinātas no mamuta kaula. Tās veidotas tibetiešu galvaskausu krellīšu formā ar rubīna skaidiņām acu vietā. Uz kreisās rokas mazā pirkstiņa ir liels misiņa gredzens, kurā iestrādāts dzeltenpelēks akmens zieda formā. Makabī smaržo pēc lavandas un medus. Viņa melnie mati ir viļņaini un biezi, un atglausti atpakaļ. Piere ir plata, un galvaskauss izspiežas, it kā āda būtu pārāk plāna. Deniņi ir mazliet iegrimuši, un vaigu kauli augsti. Viņam ir zilas acis. Deguns ir šaurs, bet liels un ar uzkumpumu.

Tas bijis lauzts piecas reizes.

Viņam patīk kauties. Nu un? Tik būdīgus puišus kā Makabī kautiņi parasti atrod paši. Cilvēki grib salīdzināt spēkus. Makabī gadījumā viņi vienmēr zaudē.

Viņa vienīgā bagāža ādas plecu soma ar monogrammu ir ielikta nodalījumā virs galvas. Viņš paredz, ka pārējie Spēlētāji būs apkrāvušies ar mugursomām, čemodāniem un dažādām cerībām. Makabī nepatīk apkrauties. Viņam patīk būt veiklam, ātram, kustēties un uzbrukt pēc vēlēšanās. Turklāt pasaulei vēl nav pienācis gals.

Tikmēr visu varēs nopirkt par naudu.

Daudz naudas.

Viņš aizsprādzē drošības jostu, ieslēdz viedtālruni un noklausās ierakstīto ziņojumu. Viņš ir klausījies šo ziņu desmitiem reižu:

NASA/ESA/ROSKOSMOS kopīgais paziņojums presei, 15. jūnijs

II. jūnijā pulksten 22:03 pēc Griničas laika 500 000jūdžu attālumā Zemei garām aizlidoja liels, iepriekš neatklāts Zemei tuvs asteroīds (ZTA), kuram tagad dots nosaukums CK46B. Galveno ZTA pavadīja vairāki simti dažāda lieluma „bērnu”. Apstiprināts, ka vismaz simt šo lidojošo objektu ievilkti Zemes gravitācijas laukā. Lietākā daļa, kā vairums „krītošo zvaigžņu”, sadega atmosfērā, atstājot par savu kritienu un bojāeju tikai ar acīm saskatāmus pierādījumus. Tomēr, kā to plaši atspoguļojuši pasaules mediji, vismaz divpadsmit bolīdu izturēja grūto ieiešanu Zemes atmosfērā.

Visbeidzot, mēs arī uzskatām, ka CK46B izraisītais meteorītu lietus ir beidzies un jauni meteori nav gaidāmi. CK46B ir iezīmēts kartē, un mēs neparedzam, ka tas varētu parādīties Zemes tuvumā nākamos 403,56 gadus. Mēs uzskatām, ka pašlaik briesmas, ko varētu radīt šis ZTA, ir garām. Turpmākā informācija…

„Es atvainojos,” vīrietis poliski saka, uzgrūdies Makabī un izrāvis viņam no ausīm austiņu vadu.

„Domāju gan,” Makabī atteic nevainojamā angļu valodā, kurā mijas pašpārliecinātība un aizkaitinājums.

„Jūs runājat angliski?” vīrietis jautā, arī angliski, smagi atslīgdams savā vietā pie loga. Viņam ir ap četrdesmit gadu, viņš ir nosvīdis, korpulents.

„Jā,” Makabī atbild. Viņš paskatās pāri ejai. Ļoti skaista sieviete pieguļošā tumšā kostīmā nobola zaļas acis aiz acenēm. Makabī atbild ar to pašu.

„Tad es arī runāšu angliski,” vīrietis paziņo. „Es trenēšos. Ja? Uz jums?”

„Trenēsieties ar mani,” Makabī izlabo, tīdams ap plaukstu austiņu vadu.

„Jā. Ar jums.” Vīrietis iestūķē ceļasomu zem priekšējā sēdekļa. Viņš cīnās ar drošības jostu, rauj to no visa spēka aiz sprādzes, bet tā nekustas.

„Sprādze ir jāizlaiž. Lūk, tā.” Makabī atsprādzē savu drošības jostu un parāda vīrietim, kā tā darbojas.

„Ak, kāds es esmu muļķis,” vīrietis poliski noburkšķ.

„Manuprāt, tās vispār vajadzētu likvidēt,” Makabī piebilst, joprojām angliski, un ar klikšķi aizsprādzē savu jostu. „Ja lidmašīna avarēs, tā tik un tā nevienam nepalīdzēs.”

„Piekrītu,” angliski ierunājas skaistā sieviete, viņas skatiens joprojām slīd pāri žurnāla lappusēm.

Vīrietis paliecas garām Makabī, nopēta sievieti. ,,A-hā. Sveika, nu.” Viņš atkal ir pārgājis uz angļu valodu.

Makabī paliecas uz priekšu, lai pārtvertu vīrieša uzbāzīgo skatienu. „Jāsaka „nu, sveika.” Un viņa nerunāja ar jums.”

Vīrietis atraujas atpakaļ. „Rāmāk, jaunais cilvēk. Viņa ir skaista sieviete. Viņa to zina. Gribēju tikai parādīt, ka arī es to zinu. Kas tur slikts?”

„Tas ir rupji.”

Vīrietis nevērīgi pamet ar roku. ,,Ā! Rupji! Labs angļu vārds! Man patīk. Tas nozīmē „nav jauki”, ja? Kā to saka… „neklājīgi”?” „Ne/j/'eklājīgi,” sieviete atbild. „Nekas. Ne to vien esmu dzirdējusi.” „Lūk. Redzēji? Tev ir glīts uzvalks, bet man, man ir… pieredze." Pēdējais vārds izskan poliski.

„Pieredze,” Makabī iztulko.

Vīrietis iedur ar pirkstu Makabī plecā. „Jā, pieredze.”

Jauneklis paskatās uz vīrieša pirkstu, kas joprojām urbjas viņa plecā. Makabī šobrīd novērtē par zemu, un tieši tas viņam patīk. „Nedariet tā,” viņš rāmi saka.

Vīrietis atkal viņam iebaksta. „Kā, vai tā?”

Makabī jau grasās atbildēt, kad uzrodas stjuarte un poliski jautā: „Vai jūs kaut kas neapmierina?”

,,Ā, vēl viena,” vīrietis saka, kārām acīm nomērīdams stjuarti. Viņa arī ir skaista. „Jā, mani tik tiešām kaut kas neapmierina.” Vīrietis demonstratīvi atloka galdiņu un uzsit pa to. „Es vēl neesmu saņēmis savu dzērienu.”

Stjuarte saliek rokas. „Ko jūs vēlētos, Dūdas kungs?”

Sieviete otrpus ejai iespurdzas, dzirdot, cik atbilstošs ir viņa uzvārds tas nozīmē „lempis” -, bet Duda nedzird.

„Divus šampaniešus un divas Stoļičnajas. Neatskrūvētās pudelītēs. Divas glāzes. Ledu nevajag.”

Stjuartei nenoraustās ne vaibsts. Viņa strādā Aeroflot un redzējusi ne vienu vien dzērāju. Viņa pamāj ar galvu Makabī. „Un jums, Adlaja kungs?”

„Apelsīnu sulu, lūdzu. Glāzē ar ledu.”

„Adlajs, ko? Ebrejs?” vīrietis poliski jautā.

„Savā ziņā jā,” Makabī atbild, pagriezdamies savā vietā.

„Skaidrs, kāpēc tik smalks.” Duda pārlaiž šaudīgu skatienu Makabī kreklam. „Un skaidrs, kāpēc tu tā smaržo.” Duda turpina poļu valodā, droši vien tā paša iemesla dēļ, kāpēc Makabī ir izvēlējies angļu valodu. Stjuarte atgriežas un noliecas pie viņiem ar paplāti rokā, gravitācijas un elastīgā auduma dēļ viņas blūze paveras.

Makabī paņem savu apelsīnu sulu, bet Duda piemiedz ar aci, paķer savus dzērienus un nočukst: „Nākamreiz noliecies vēl mazliet, un es tev iedošu smuku dzeramnaudu.”

Stjuarte pasmaida un izslējās. „Mēs nepieņemam dzeramnaudas, Dūdas kungs.”

„Žēl,” Duda saka, atskrūvē abas degvīna pudelītes un ielej katru savā glāzē.

Viņa pagriežas un aiziet.

Duda paliecas uz priekšu un pāri Makabī. „Un ko tu teiksi?” viņš jautā sievietei otrā ejas pusē. „Vai tu pieņemtu no manis dzeramnaudu apmaiņā pret dažiem pakalpojumiem?”

„Nu jau pietiks,” Makabī saka, viņa sirds sāk sisties straujāk, no rāmā 41 sitiena minūtē sirdsdarbība paātrinās līdz 77 sitieniem. „Ja vēl kaut ko teiksiet, jūs to nožēlosiet.”

Duda vienā rāvienā izdzer degvīnu un pasaka tik klusi, ka to dzird tikai viņi abi: „Ak, puisīt, tu esi ģērbies kā vīrietis, bet man tu acis neaizmālēsi.”

Makabī dziļi ievelk elpu un palēnina sirdsdarbību, kā mācīts.

Nogalināt, ja tas būs nepieciešams, labāk mierīgi, ar līganām, vieglām kustībām. Pirmoreiz viņš to izdarīja desmit gadu vecumā un kopš tā laika ir atkārtojis vēl 44 reizes.

Vīrietis atlaižas krēslā, izdzer otru degvīnu un abus šampaniešus. Viņš pagriežas pret logu un aizver acis.

Lidmašīna izbrauc uz skrejceļa, paceļas, sasniedz lidojuma augstumu. Skaistā sieviete domā savas domas. Un Makabī kādu brīdi arī.

Taču apmēram pēc pusstundas viņš pārliecas pāri ejai un angliski saka: „Es ļoti atvainojos par to, kas notika, jaunkundz…”

Viņa smaida. „Pavlekas jaunkundze.” Viņš redz, ka viņa domā, ka viņam ir vismaz 22 vai 23 gadi. Tā domā vairums cilvēku, sevišķi jaunas sievietes.

„Pavlekas jaunkundze.”

„Kāpēc jums jāatvainojas? Jūs izturējāties nevainojami.”

„Es gribēju viņam iesist.”

„Mēs esam lidmašīnā. To nedrīkst.”

Viņi sāk pļāpāt. Makabī drīz vien saprot, ka viņai apnicis runāt par meteorītu, kas nodarījis postījumus Varšavā, vai par 11 pārējiem, kas satricinājuši pasauli. Jau nedēļu neviens ne par ko citu nespēj ne runāt, ne domāt, tāpēc viņš to vairs nepiemin.

Tā vietā Makabī ar viņu trenējas neuzkrītošā nopratināšanā. Viņam ir mācīts izvilināt no cilvēkiem būtisku informāciju tā, ka viņi paši to nemaz neapjauš. Viņa ir no Goleņovas, viduslaiku pilsētas netālu no Vācijas robežas. Viņa strādā interneta investīciju firmā. Maskavā jātiekas ar klientu. Māte mirusi. Brālis strādā Krakovā par grāmatvedi. Viņai patīk itāļu opera, un katru gadu televīzijā skatās Tour de France. Viņa ir atpūtusies slēpošanas kūrortā L 'Alpe d'Huez. Vienreiz bijusi iemīlējusies, 19 gadu vecumā, un cer, viņa smaidīdama saka, kādreiz atkal iemīlēties.

Makabī nepasaka neko patiesu par sevi, tikai to, ka brauc komandējumā un ka ceļš vedīs līdz pašai Pekinai. Pavlekas jaunkundze tur nekad nav bijusi. Kādudien viņa gribētu turp aizbraukt.

Viņi pasūta dzērienus, Makabī izvēlas ingveralu. Saskandinot glāzes, abi nepamana, ka Duda ir pamodies un viņus vēro.

„Ej pa manis iestaigāto taciņu, ko?” viņš noburkšķ, nepaceldams galvu no spilvena. Duda rāda ar pirkstu uz Pavlekas jaunkundzi. „Liec puiku mierā. Tādām sievietēm kā tu vajadzīgs īsts vīrietis.”

„Jūs esat cūka,” viņa nicīgi atbild.

„Vēlāk tu dziedāsi citu dziesmu,” Duda smaidīdams saka.

Lidmašīna noraustās. Tā lido 31 565 pēdu augstumā. Ziemeļu, ziemeļrietumu vējš pūš ar ātrumu 221 jūdze stundā. Iedegas norāde „Aizsprādzējiet drošības jostu”. Lidmašīna kratās tā, ka 167 no 176 pasažieriem satver elkoņu balstus, 140, meklējot mierinājumu, paskatās uz blakussēdētāju. Astoņpadsmit sāk klusi lūgt Dievu. Meteorīta dēļ visiem prātā ir šaušalīga, pēkšņa nāve.

Makabī neuztrauc gaisa bedres. Citējot vienu no viņa mīļākajām grāmatām: „Bailes ir prāta slepkava.” Viņš ir trenējies uzveikt bailes atkal un atkal, un atkal. Viņš ir trenējies, lai būtu aukstasinīgs, nosvērts un prasmīgs. Lai gan būtībā Duda ir nekaitīgs, nekad nav par ļaunu patrenēties vēl.

Viņš pieliecas tuvāk Dudam, piespiež podziņu mazā pirkstiņa gredzena plaukstas pusē, un akmens zieda centrā parādās īsa sudraba adatiņa.

„Ja jūs vēlreiz runāsiet ar mani vai kādu citu šajā lidmašīnā…” Lidmašīna atkal palecas. Vējš ir pastiprinājies līdz 231 jūdzei stundā. Vēl vairāk pasažieru bailēs iesmilkstas; vēl vairāk sāk lūgt Dievu. „Nedraudi man, sīkais…” Duda saka, bet Makabī, kura sirdsdarbība atkal ir palēninājusies līdz 41 sitienam minūtē, tik ātri, ka neviens to nepamana, iedur Dudam kaklā adatiņu.

„Ko tu…” Duda iesāk teikt.

„Vajadzēja klausīt,” klusi, vēsi, ar smaidu saka Makabī. Duda saprot, kas ir noticis, bet nav īsti drošs, vai viņam tuvojas miegs vai nāve. Duda nevar parunāt, lai pajautātu.

Duda vairs nespēj pakustēties.

Dūdas acīs parādās apjukums un šausmas.

Lidmašīna stipri zvārojas no vienas puses uz otru. Vēja brāzmas ir pieņēmušās spēkā. Cilvēki jau vairs neskaita lūgšanas tikai pie sevis. Viņi skaļi piesauc Dievu. Makabī ļauj sirdsdarbībai paātrināties. Ekonomiskajā klasē sāk raudāt zīdainis.

Dūdas acis pārgriežas, jauneklis iestutē pie loga spilvenu un atbalsta pret to vīrieša galvu. Viņš pārlaiž pirkstus Dūdas plakstiņiem. Viņš saliek tā plaukstas klēpī vienu virs otras.

Makabī iekārtojas atpakaļ savā krēslā. Viņš savā mūžā ir redzējis tik daudz dīvainu cilvēku. Puisis prāto, ko gan satiks, ierodoties Ķīnā.

Pēc sešām minūtēm turbulence beidzas. Pavlekas jaunkundze paskatās uz viņu, pasmaida. Viņai uz pieres izspiedušies uztraukuma sviedri, vaigi ir pietvīkuši. Makabī patīk, kā viņa tobrīd izskatās: atvieglojums mijas ar vēl ko citu.

Pavlekas jaunkundze pamāj ar galvu uz Dūdas pusi. „Kas notika ar mūsu draugu?”

„Aizvēra acis un aizmiga,” Makabī atbild. „Ir cilvēki, kas spēj gulēt jebkuros apstākļos.”

Viņa pamāj ar galvu. Zaļās acu varavīksnenes ir valdzinošas. „Diezgan pamatīgi kratīja, vai ne?”

Makabī novēršas no viņas un raugās priekšā esošā sēdekļa atzveltnē. „Jā, tik tiešām. Bet nu viss ir beidzies.”

52.294X88, 20.950928“”' 7459 bojāgājušie; zaudējumi 1,342 miljardi dolāru 26.297592, 73.019128"x,ii 15 321 bojāgājušais;

zaudējumi 2,12 miljardi dolāru 40.714411, -73.864689™" 4416 bojāgājušie;

zaudējumi 748,884 miljoni dolāru 9.022736, 38.746799"xv 18 888 bojāgājušie;

zaudējami 1,33 miljardi dolāru -15.49918, -70.135223xxxvi 10 589 bojāgājušie;

zaudējumi 1,45 miljardi dolāru 40.987608, 29.036951"”" 39 728 bojāgājušie; zaudējumi 999,24 miljoni dolāru -34.602976, 135.42778"""' 14 bojāgājušie;

zaudējumi 124,39 miljoni dolāru 34.239666, 108.941631'““ 3598 bojāgājušie; zaudējumi 348,39 miljoni dolāru 24.175582, 55.737065'1 432 bojāgājušie;

zaudējumi 228,33 miljoni dolāru 41.265679, -96.431637'H 408 bojāgājušie;

zaudējumi 89,23 miljoni dolāru 26.226295, 127.674179'"' 1473 bojāgājušie; zaudējumi 584,03 miljoni dolāru 46.008409, 107.836304 1 0 bojāgājušo; zaudējumi 0 dolāru

SARA ELOPEJA

Kafejnīca un konditoreja Grečenas gardumi, Frontier Airlines uzgaidāmā zāle, Eplijas lidlauks, Omaha, Nebraska, Savienotās Valstis

Sāra un Kristofers sēž pie maza plastmasas galdiņa, starp viņiem stāv neaiztikts melleņu kēkss. Viņi ir sadevušies rokās, ceļi saskaras, un viņi cenšas izlikties, ka šī nav visdīvainākā diena viņu mūžā. Sāras vecāki sēž 30 pēdu attālumā pie cita galdiņa un bažīgi skatās uz meitu. Viņi uztraucas par to, ko viņa varētu pateikt Kristoferam un ko zēns zēns, pret kuru viņi allaž izturējušies kā pret dēlu varētu darīt. Viņu īstais dēls, Sāras brālis Teits ir kapličā, gaida kremēšanu. Visi saka, ka Tcitu vēl paspēs apraudāt vēlāk, taču var izrādīties, ka tā nav taisnība.

Pēc 57 minūtēm Sāra sēdīsies lidmašīnā, kas aizvedīs viņu no Omahas uz Denveru, no Denveras uz Sanfrancisko, no Sanfrancisko uz Seulu, no Seulas uz Pekinu. Viņai nav atpakaļbiletes.

„Tātad tev jābrauc prom, lai piedalītos spēlē?” Sārai šķiet, ka Kristofers to jautā jau septiņpadsmito reizi.

Sāra ir pacietīga. Nav viegli saprast viņas slepeno dzīvi. Viņa jau sen sapņoja izstāstīt Kristoferam par Beigu spēli, tikai nebija domājusi, ka tas tiešām būs jādara. Tagad meitene jūt atvieglojumu, jo beidzot var būt pret viņu atklāta. Tāpēc nav svarīgi, ka viņš atkal un atkal uzdod vienu un to pašu jautājumu. Šie ir viņas pēdējie brīži kopā ar viņu, un viņai tie būs dārgi, pat ja viņš tiepjas.

„Jā,” Sāra apstiprina. „Beigu spēlē. Pasaule nedrīkst zināt ne par to, ne par tādiem cilvēkiem kā es.”

„Par Spēlētājiem.”

„Jā, par Spēlētājiem. Padomēm. Slepenajām cilvēku ciltīm…” Viņas balss noklust.

„Kāpēc pasaule to nedrīkst zināt?”

„Tāpēc, ka neviens nespētu dzīvot normālu dzīvi, zinot par Beigu spēles draudiem,” Sāra atbild, un viņu pārņem skumjas, ka pirms dažām dienām viņas „normālā dzīve” izkūpēja gaisā.

„Tev ir normāla dzīve,” Kristofers nepiekāpjas.

„Nē, nav.”

„Jā. pareizi,” Kristofers nobola acis. „Tu esi nogalinājusi vilkus un viena pati izdzīvojusi Aļaskā, un trenējusies visādos karatē un citās muļķībās. Jo tu esi Spēlētāja. Kā tev izdevās izbrīvēt laiku arī futbola treniņiem?”

„Grafiks bija diezgan saspringts,” Sāra smīkņādama atbild. „Sevišķi pēdējos trīs gadus, jo par Spēlētāju bija jākļūst Teitam, nevis man.” „Bet viņš zaudēja aci.”

„Tieši tā.”

„Starp citu, kā viņš to zaudēja? Jūs man to nekad neesat stāstījuši,” Kristofers saka.

„Sāpju sliekšņa pārbaudījumā. Bija jāiztur tūkstošiem bišu dzēlienu. Diemžēl viena iedzēla tieši acs zīlītē, sākās alerģiska reakcija, un viņš zaudēja aci. Padome pasludināja, ka viņš vairs nav derīgs, un lēma, ka man jāstājas viņa vietā. Jā, tas pamatīgi sačakarēja manu grafiku.” Kristofers blenž uz Sāru, it kā viņa būtu nojūgusies. „Zini. es domātu, ka tas ir stulbs joks, ja šeit nebūtu tavu vecāku. Ja nebūtu nokritis meteorīts un Teits nebūtu… Piedod, to vienkārši ir grūti aptvert.”

„Es zinu.”

„Tu falhiski esi iesaistījusies nāves sektā.”

Sāra savelk lūpas, viņai sāk zust pacietība. Viņa cerēja, ka Kristofers viņu atbalstīs; vismaz tā viņa bija iztēlojusies šo sarunu. „Tā nav nāves sekta. Es to neizvēlējos. Un nekad neesmu gribējusi tev melot, Kristofer.”

„Man vienalga,” Kristofers saka, viņa acis iemirdzas, it kā tikko būtu rasts risinājums. „Kā es varu pieteikties?”

„Kam?”

„Beigu spēlei. Es gribu būt tavā komandā.”

Sara pasmaida. C ik mīļi. Mīļi un neiespējami. „Tā tas nenotiek. Nav nekādu komandu. Pārējie visi 11 Aicinājumā neieradīsies ar savām komandām.”

„Pārējie. Tādi paši Spēlētāji kā tu?”

„Jā,” Sāra atbild. „Pasaules pirmo civilizāciju pēcteči, no kurām neviena vairs nepastāv. Mēs katrs pārstāvam kādu pasaules iedzīvotāju cilti, un mēs Spēlējam par šīs cilts izdzīvošanu.”

„Kā sauc tavu cilti?”

„Kehokieši.”

„Tātad Amerikas pamatiedzīvotāji. Man šķiet, ka manā dzimtā no tēva puses ir algonkini. Vai tas nenozīmē, ka esmu daļēji piederīgs tavai ciltij?”

„Droši vien,” Sāra atbild. „Lielākajā daļā Ziemeļamerikas iedzīvotāju rit mazliet kehokiešu asiņu, pat ja viņi paši to nenojauš.”

Kristofers berzē ar īkšķi zodu. Sāra pazīst visus Kristofera nervozos žestus, tāpēc zina tas nozīmē, ka viņš grasās strīdēties pretī, tikai vēl nezina, kā to labāk noformulēt. Līdz izlidošanai palikušas 52 minūtes. Viņa pacietīgi gaida, lai gan pamazām sāk uztraukties, ka tā paies viņu pēdējā stunda kopā. Viņa bija cerējusi aizšmaukt no vecākiem, atrast kādu nomaļāku kaktiņu un vēl pēdējo reizi pamaigoties.

„Labi,” Kristofers nokrekšķinādamies saka. „Tātad divpadsmit senas ciltis dzīvo pēc šiem dīvainajiem noteikumiem un gaida kaut kādu zīmi. Un tieši tā tu esi nolēmusi tulkot meteorīta nokrišanu, kas, jāatzīst, ir diezgan apstulbinoša un vājprātīga sagadīšanās. Bet ja nu tas tiešām nav nekas vairāk? Tikai sagadīšanās, un tu izturies kā seksīga nāves mašīna ar izskalotām smadzenēm tikai kaut kāda stulba, patiesībā neeksistējoša pareģojuma dēļ.”

Kristofers ievelk elpu. Sāra skatās uz viņu un skumji smaida.

„Tā ir īstenība, Kristofer.”

„Kā tu zini? Vai šo spēli vada kaut kāds komisārs? Kā Nacionālajā futbola līgā?”

„Viņi.”

Kristofers nolaiž zodu. „Viņi?”

„Viņiem ir daudz vārdu,” Sāra saka, lai gan negribēja izteikties tik mīklaini. Meitenei ir grūti ietērpt turpmāko sakāmo sakarīgos vārdos.

„Nosauc kaut vienu,” Kristofers pieprasa.

,.Kehokieši viņus sauc par Debesu ļaudīm.”

„Debesu ļaudis?”

„Jā,” Sāra paceļ roku, pirms viņš paspējis pārtraukt. „Klausies. Tu droši vien zini, ka visas pasaules kultūras tic, ka viņu dievs vai dievi, vai augstākā vara, vai apgaismības avots, sauc kā gribi, nāk no augšas?” Kristofers parausta plecus. „Laikam. Es nezinu.”

„Viņiem ir taisnība. Dievs vai dievi, vai augstākā vara, lai kas vai kurš tas būtu, tiešām ieradās no augšas. Viņi, dūmu un uguns pavadīti, nolaidās no debesīm, radīja mūs, iedeva mums likumus, saskaņā ar kuriem jādzīvo, un devās prom. Visi pasaules dievi un mīti ir tikai vienu un to pašu leģendu varianti, viena un tā paša stāsta, vienas vēstures varianti.”

Kristofers purina galvu. „Tas ir vājprāts. Tāds pats vājprāts kā Jēzus ierašanās dinozaura mugurā.”

„Nē, tev nav taisnība. Ja tā padomā, viss ir pilnīgi loģiski.”

„Kā tas var būt?”

„Viss notika tik sen, ka katra kultūra ir pielāgojusi šo stāstu savai pieredzei. Bet kodols ka dzīvība ieradās no augšas, ka cilvēci radījuši dievi ir patiess.”

Kristofers blenž uz viņu.

„Debesu ļaudis. Tu gribi teikt…” Viņš purina galvu. „Tas ir vājprāts. Tā nevar būt taisnība. Es nekad mūžā neesmu dzirdējis neko trakāku! Un tu būsi traka, ja aizbrauksi.”

„Piedod, Kristofer. Es tavā vietā droši vien reaģētu tāpat. Varbūt pat vēl sliktāk. Tu mani pazīsti kā Sāru Elopeju, savu draudzeni, bet es esmu vēl kaut kas, un, lai gan Spēlēt vajadzēja Teitam, es arī vienmēr esmu bijusi vēl kaut kas. Mani, tāpat kā 300 paaudzes pirms manis, audzināja par Spēlētāju. Viss, kas tikko notika meteorīts, atrastais

akmens, mana kulona saplūšana ar to, vēstījums un šifrs viss bija tieši tā, kā vēstīts mūsu leģendās.”

Sāra pēta Kristoferu, gaida viņa reakciju. Viņa seja ir kļuvusi absolūti nopietna; viņš vairs necenšas atrunāt viņu no Beigu spēles, kas tāpat nebūtu izdevies.

„Kāpēc tagad?”

„Ko tu ar to domā?”

„Kāpēc tai jāsākas tagad?”

„Es droši vien uzdošu sev šo jautājumu līdz pat savai nāves stundai, Kristofer. Es nezinu atbildi. Es zinu, kas teikts leģendā, bet nezinu Viņu patieso iemeslu.”

„Kas teikts leģendā?”

„Tajā teikts, ka Beigu spēle sāksies, ja cilvēku suga parādīs, ka tā nav pelnījusi būt par cilvēkiem, ka tā ir veltīgi izšķiedusi apgaismību, kuru Viņi mums dāvāja. Leģenda arī vēsta ja mēs uztversim Zemi kā pašsaprotamu, ja mūsu savairosies pārāk daudz un mēs apgrūtināsim šo svētīto planētu, sāksies Beigu spēle. Tā sāksies, lai mūs iznīcinātu un atjaunotu uz Zemes kārtību. Lai kāds būtu iemesls, notiks tas, kam jānotiek.”

„Lai Dievs nogrābstās.”

„Jā.”

„Kā var uzvarēt?” viņš klusā balsī vaicā.

„Neviens nezina. Bet es to uzzināšu.”

„Ķīnā.”

„Jā.”

„Un tas būs bīstami?”

„Jā.”

„Tu savā runā pieminēji izvēli izvēlies to nedarīt.”

Sāra purina galvu. „Nē. Tam bija dzimuši mani vecāki, tam bija dzimis mans brālis, tam esmu dzimusi es. Tas ir manas tautas pienākums, un tā ir bijis, kopš mēs parādījāmies uz šīs planētas, tāpēc es izvēlos to darīt.” Kristoferam trūkst vārdu. Viņš negrib, lai viņa brauc prom. Negrib, ka viņa pakļauj sevi briesmām. Sāra ir viņa meitene. Viņa labākā

draudzene. Viņa līdzzinātāja, pēdējais cilvēks, par kuru viņš domā aizmiegot, un pirmais, par kuru domā pamostoties. Sāra ir viņa sapņu meitene, vienīgais patiesais lielums. No domas vien, ka kāds varētu censties nodarīt viņai pāri, iekšas sažņaudzas kamolā. Un apziņa, ka viņš tajā mirklī būs tūkstošiem kilometru tālu, savelk kamolu vēl ciešāk.

„Cena ir briesmīga, Kristofer. Tu droši vien nekad vairs mani neredzēsi. Mamma un tētis, Omaha, Teits es jau tagad atskatos uz to no attāluma. Es tevi mīlu, mīlu no visas sirds, bet var gadīties, ka mēs nekad vairs viens otru neredzēsim.”

„Ko tas, velns parāvis, nozīmē?”

„Es varu neatgriezties.” *

„Kāpēc?”

„Ja es neuzvarēšu, es miršu.”

„Mirsi?”

„Es cīnīšos, lai paliktu dzīva, es apsolu. Bet, jā. Tā var gadīties. Elementāri. Neaizmirsti, ka es esmu rezerviste. Šajā vietā vajadzēja būt Teitam, nevis man. Pārējie Spēlētāji noteikti sāka trenēties, pirms iemācījās staigāt.”

Viņi cieši skatās viens uz otru. Apkārt virmo lidostas trokšņi paziņojumi par izeju maiņu, čemodānu ritentiņu čuksti, kroseņu čīkstēšana uz pulētajām granīta grīdām.

„Es neļaušu tev mirt,” Kristofers saka. „Ja tev jāuzvar, lai izdzīvotu, tad es braukšu tev līdzi. Man pie kājas visi noteikumi.”

Sāra sašļūk. Viņa zināja, ka atvadas nebūs vieglas, taču neko tādu nebija gaidījusi. Savā ziņā tieši tāpēc viņa mīl Kristoferu vēl vairāk. Laipno, dāsno, stipro, skaisto Kristoferu.

Viņa purina galvu. „Spēlētājiem jāierodas Aicinājumā vieniem, Kristofer.”

„Tad pārējiem nav paveicies. Jo es braukšu tev līdzi.”

„Paklausies,” viņa saka jau citā tonī. „Nedomā vairs par mani kā par savu meiteni. Pat ja tu varētu braukt līdzi, es tev to neļautu. Man nav vajadzīga tava aizsardzība. Un, godīgi sakot, tu nemaz to nespētu.”

Te nu bija atradīsim klusu kaktiņu, kur pamaigoties. Sāra zināja, ka līdz tam varētu nonākt, ka viņai būs jāsaka skarbi vārdi. Un viņa redz, ka šie vārdi draugu ir aizskāruši, viņa pašlepnums ir ievainots. Viņai žēl, taču tā ir patiesība.

Kristofers purina galvu un neatlaižas. „Man vienalga. Es braukšu.”

Sāra nopūšas. „Es pēc mirkļa celšos kājās. Ja mēģināsi man sekot, viņi tevi apturēs.” Sāra pamāj ar galvu uz savu vecāku pusi.

„Viņi nevar mani apturēt.”

„Tev nav ne jausmas, ko viņi spēj. Mēs trīs ātri un viegli varētu nogalināt visus cilvēkus šajā lidostā un bez grūtībām aizbēgt.” Kristofers neticīgi nošņaukājas. „Jēziņ, Sāra. Tu to nedarītu.”

„Saproti mani, Kristofer,” Sāra saka, paliekdamās uz priekšu un sakozdama zobus. „Es darīšu visu, lai uzvarētu. Ja es gribu, lai tu, mani vecāki un visi, kurus pazīstu, paliktu dzīvi, man jādara viss, kas būs vajadzīgs.”

Kristofers klusē. Viņš uzmet skatienu Elopejiem, kuri viņu vēro. Saimons velta viņam bargu, saltu skatienu. Nekad agrāk viņš tādu nebija manījis. Kristofers domāja, ka pazīst šos cilvēkus. Viņš jutās tuvāks viņiem nekā pats savai ģimenei, bet tagad…

Sāra redz, ka Kristofera sejas izteiksme mainās, pamana, ka tajā iezogas bailes, un uztraucas, ka aizgājusi par tālu. Viņas balss atmaigst. „Ja gribi man palīdzēt, paliec šeit un palīdzi tiem, kam tas ir vajadzīgs. Palīdzi maniem vecākiem pārdzīvot Teita nāvi un varbūt arī manējo. Ja es uzvarēšu, es atgriezīšos un atradīšu tevi, un visu atlikušo mūžu mēs dzīvosim kopā. Es apsolu.”

Kristofers ieskatās dziļi Sārai acīs. Viņa balss dreb. „Es tevi mīlu, Sāra Elopeja.” Viņa mēģina pasmaidīt, bet tas neizdodas. „Es tevi mīlu,” viņš no visas sirds atkārto. „Un zvēru, ka nemūžam nepārstāšu tevi mīlēt.”

Viņi abi reizē pieceļas un apskauj viens otru. Viņi skūpstās, un, lai gan skūpstījušies daudz, daudz reižu, neviens skūpsts nav nozīmējis tik daudz un šķitis tik ilgs. Un kā visi šādi skūpsti, tas nav pietiekami ilgs.

Viņi atraujas viens no otra. Sāra saprot, ka šī droši vien ir pēdējā reize, kad redz viņu, runā ar viņu, pieskaras viņam.

„Es arī tevi mīlu, Kristofer Vanderkamp. Es arī tevi mīlu.”

30.3286, 35.4419x,iv

ANS LIU t

Liu nams, nereģistrēts pazemes bunkurs, Tunjuačžeņa, Gaolinas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

Aņam Liu ir fizisks trūkums, un viņam ir kauns par to.

Mirkšķismirkšķis.

Tiks.

MirkšķisDREB ULIS.

DREBULISDREBULIS.

Bet Aņam Liu ir arī priekšrocības:

1.   Spēlētāji ieradīsies Sjiaņā, Ķīnā.

2.   Aņs Liu dzīvo Sjiaņā, Ķīnā.

MirkšķisDREB ULIS.

DREBULISmirkšķis.

3.   Tāpēc viņam ir sava laukuma priekšrocības.

4.    Aņs ir pasaules līmeņa hakeris.

5.   Aņs ir spridzekļu izgatavošanas eksperts.

MirkšķisDREB ULISntirkšķismirkšķis.

Mirkšķismirkšķis.

MirkšķismirkšķisDREBULIS.

6.   Aņs prot atrast cilvēkus.

Atšifrējis vēstījumu, Aņs atkārtoti ielauzās citu sadursmes vietu tuvumā esošo lidostu pasažieru sarakstos, filtrēja rezultātus pēc vecuma, biļetes iegādes datuma, vīzu izsniegšanas datuma un mirkšķis-mirkšķismirkšķis pieņēma, ka grupā būs aptuveni līdzīgs dzimumu sadalījums. DZIMUMSDREB ULISDZIMUMS.

Viņš domā, ka drebulis-mirkšķis Spēlētājus no katastrofas apkārtnes Mongolijā un Austrālijā būs sarežģīti atrast, jo tās ir pārāk nomaļas, tāpēc viņus Aņs uzreiz atmet. Mongolis tāpat ieradīsies mirkšķis pa sauszemi, un austrālietis droši vien arī sāks ceļojumu mirkšķis džipā

vai īrētā lidmašīnā. Tūlītējs strupceļš.

Viņš atmet arī Adisabebu, Stambulu, Varšavu un Ņujorkas štata Foresthilsu, jo tās drebulis-drebulis-DREBULlS ir pārāk biezi apdzīvotas. Viņš pievēršas Huljakai, Omahai, Nahai un Ainai. Mazāka cilvēku aprite atvieglo ielaušanos un filtrēšanu.

Sākumā viņš ieguva 451 kandidātu. Viņu dati tika salīdzināti ar vilciena un/vai lidmašīnas biļešu iegādēm ceļošanai Ķīnā. Aņs mirkšķis nelolo mirkšķis lielas mirkšķis cerības.

Mirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirk

šķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķis.

Ja Aņam vajadzētu ceļot, lai nokļūtu Aicinājumā, viņš, protams, veiktu visus attiecīgos piesardzības pasākumus un izmantotu izdomātus vārdus, viltotas vīzas un vismaz divas pases, bet viņš zina, ka visi cilvēki nav tik paranoiski kā viņš. Pat Spēlētāji.

Un, skat! Drebulis Atrasta atbilstība: Sāra Elopeja.

DREBU'LISmirkšķismirkšķis.

Mirkšķismirkšķis.

Mirkšķis.

HAGO TLALOKS, SĀRA ELOPEJA

Vilciens T41, 8. vagons, caur Šidzjadžuanu, Ķīna No: Pekina Uz: Sjiaņa

Hago Tlaloks brauc tālsatiksmes vilcienā no Pekinas uz Sjiaņu. Viņam vajadzēja gandrīz trīs dienas, lai šeit nokļūtu. No Huljakas uz Limu.

No Limas uz Maiami. No Maiami uz Čikāgu. No Čikāgas uz Pekinu.

24 122 kilometri. 13 024,83^ jūras jūdzes. 79 140 413,56 pēdas.

Un tagad vēl 11,187 stundas vilcienā.

Ilgāk, ja tas ceļā aizkavēsies.

Beigu spēle negaida, tāpēc viņš cer, ka kavēšanās nebūs.

Hago ir atsevišķa kupeja, bet matracis ir ciets, un viņu urda nemiers. Viņš pieceļas sēdus un sakrusto kājas, skaita elpas. Viņš skatās laukā pa logu un domā par skaistāko, ko gadījies redzēt: meitene, kas aizmieg smiltīs, kamēr Kolumbijas pludmalē riet saule; mēness stari, kas atspīd Amazones virmojošajos ūdeņos; Naskas līnijas dienā, kad viņš kļuva par Spēlētāju. Tomēr prāts nenomierinās. Viņš neelpo ar pilnu krūti. Pozitīvā vizualizācija izšķīst zem smagās nastas.

Viņš nespēj nedomāt par šausmām, kas piemeklēja viņa dzimto pilsētu. Elles liesmas un degošas plastmasas un miesas smaka, un raudošu vīriešu, degošu sieviešu un mirstošu bērnu kliedzieni. Ugunsdzēsēju, armijas, politiķu bezspēcība. Visu un visa bezspēcība vardarbības priekšā.

Dienā, kad Hago saņēma savu meteorīta gabalu, saule austot apspīdēja pie viņa vecāku villas sapulcējušos ļaužu pūli. Daudzi bija zaudējuši visu un cerēja, ka viņa ģimene spēs to atdot. Kamēr Hago kravāja mantas, viņa vecāki darīja, ko varēja. Astrofiziķi televīzijā mētājās ar tukšiem solījumiem, ka nekas tāds nekad vairs neatkārtosies.

Viņi kļūdījās.

Būs vēl.

Lielākas, postošākas katastrofas.

Daudz vairāk cilvēku cietīs.

Daudz vairāk sadegs.

Daudz vairāk mirs.

Cilvēki nosauca 1 luljakā nokritušo meteorītu par elpurio del diablo. Sātana Dūre.

Zemē ietriecās vēl vienpadsmit dūres, nogalinot vēl daudz, daudz vairāk cilvēku.

Meteorīti nokrita, un tagad pasaule ir citāda.

Vārīga.

Pārbijusies.

Hago zina, ka jāstāv pāri šādām izjūtām. Viņš ir mācīts pacelties pāri šādām izjūtām, un tomēr nespēj aizmigt, nespēj atslābināties, nespēj nomierināties. Viņš nolaiž kājas pāri gultas malai un noliek kailās pēdas uz plānā, vēsā paklāja. Viņš izkrikšķina kaklu un aizver acis. Meteorīti bija tikai ievads.

Todo, lodo el tiempox , viņš domā. Todo.

Viņš pieceļas kājās. Ceļgali nokrikšķ. Viņam jātiek laukā no kupejas, jāizkustas, jāmēģina izvēdināt galvu. Viņš paķer zaļas strādnieku bikses ar uzšūtām kabatām un uzvelk tās kājās. Viņa kājas ir tievas, stipras. Tās izpildījušas vairāk nekā 100 000 pietupienu. Viņš apsēžas krēslā un uzvelk vilnas zeķes, ādas mokasīnus. Viņa pēdas vairāk nekā 250 000 reižu spērušas pa smagu maisu. Viņš piesprādzē pie apakšdelma mazu taktisko duncīti un ieslīd rūtainā kreklā ar garām piedurknēm. Viņš ir izpildījis vairāk nekā 15 000 atspiešanos ar vienu roku. Viņš paķer iPod un iesprauž ausīs melnas austiņas. Viņš ieslēdz mūziku. Mūzika ir skarba, smaga un skaļa. Metāls. Viņa mūzika un viņa ieroči. Smags, smags metāls.

Hago pieiet pie kupejas durvīm. Pirms iziešanas ieskatās spogulī, kas viņu rāda pilnā augumā. Viņš ir garš, tievs un stiegrs, kā nospriegots kabelis. Mati ir piķa melni, īsi un izspūruši. Āda ir karameles krāsā,

viņa tautas krāsā, kas nav tikusi atšķaidīta 8000 gadu. Acis ir melnas. Seju izraibina septiņu gadu vecumā izslimotas ādas infekcijas rētiņas, un gara, robaina rēta stiepjas no kreisās acs kaktiņa pāri vaigam un žoklim līdz kaklam. Šo rētu viņš ieguva nažu cīņā 12 gadu vecumā. Saķērās ar mazliet vecāku zēnu. Hago ieguva rētu, bet atņēma otram puikam dzīvību. Hago ir neglīts un draudīgs. Viņš zina, ka cilvēki izskata dēļ baidās no viņa, un tas viņu uzjautrina. Viņiem vajadzētu baidīties tā dēļ, ko viņš prot. Ko spēj. Ko ir izdarījis.

Viņš atver durvis, iziet gaitenī, iet uz priekšu. Ausīs auro mūzika, skarba, smaga un skaļa, tā noslāpē riteņu tērauda griezīgo šņirkstēšanu pret sliedēm.

Viņš ieiet restorānvagonā. Pie trijiem galdiņiem sēž pieci cilvēki: divi ķīniešu uzņēmēji sēž vieni, viens savā nodalījumā ir aizmidzis, galvu pret galdu atspiedis, otrs dzer tēju un blenž klēpjdatorā; ķīniešu pāris klusi un dedzīgi sarunājas; ar muguru pret viņu sēž meitene ar gariem, bizē sapītiem kastaņbrūniem matiem.

Hago nopērk turziņu zemesriekstu un kolu un dodas uz tukšo galdiņu blakus meitenei ar kastaņbrūnajiem matiem. Viņa nav ķīniete.

Viņa lasa China Daily jaunāko numuru. Pa visu lapu ir krāsainas fotogrāfijas ar postījumiem Sjiaņas krātera apkārtnē. Krāteris ir vietā, kur reiz bija stāvējusi Mazā Meža Zoss pagoda. Viņš apsēžas. Viņa ir piecu pēdu attālumā no Hago, iegrimusi lasīšanā; meitene nepaceļ skatienu.

Viņš izloba zemesriekstus, iemet mutē, malko kolu. Viņš pēta viņu. Glīta, izskatās pēc amerikāņu tūristes, blakus stāv vidēja lieluma mugursoma. Viņš redzējis neskaitāmas tādas meitenes, piestājot Huljakā pa ceļam uz Titikakas ezeru.

„Nav pieklājīgi tā blenzt,” viņa saka, vērdamās laikrakstā.

„Domāju, ka tu nemani,” viņš atbild angļu valodā ar akcentu.

„Es pamanīju.” Viņa joprojām nav uz viņu paskatījusies.

„Vai drīkstu apsēsties pie tevis? Pēdējās dienās nav iznācis daudz runāt ar cilvēkiem, un šī valsts var būt bien loco[8].”

„Kam tu to saki,” viņa atsaucas, paceldama skatienu, viņas acis urbjas I lago. Viņa noteikti ir visskaistākā amerikāniete un varbūt pat sieviete, kādu viņam gadījies redzēt. „Nāc šurp.”

Viņš piepaceļas un ieslīd nodalījumā pretī meitenei. „Zemesriekstu?” „Paldies, nē.”

„Prātīgi.”

„Hmm?”

„Neņemt no svešinieka neko ēdamu.”

„Vai tu grasījies mani noindēt?”

„Varbūt.”

Viņa smaida un izskatās, ka pārdomā piedāvājumu, it kā viņš būtu metis meitenei izaicinājumu. „Pie velna, es riskēšu.”

Viņas smaids viņu iznīcina. Parasti viņš valdzina sievietes un ir to darījis desmitiem reižu, bet šī valdzina viņu. Viņš pastiepj turzu, un meitene paņem sauju zemesriekstu, izber tos uz galda sev priekšā.

„Cik ilgi tu šeit esi?” viņa jautā.

„Vilcienā?”

„Nē. Ķīnā.”

„Mazliet vairāk nekā trīs nedēļas,” viņš melo.

„Ak tā? Es arī. Apmēram trīs nedēļas.” Viņš ir mācījies pazīt melus, un viņa melo. Interesanti, viņš prāto, vai viņa varētu būt viena no viņiem? „No kurienes tu esi?” viņa jautā.

„No Amerikas.”

„Tas ir skaidrs. No kuras vietas?”

„No Omahas.” Šoreiz viņa nemelo. „Un tu?”

„No Peru, dzīvoju netālu no Titikakas ezera.” Tad viņš arī nemelos. Viņa izbrīnā paceļ uzacis un nosmīkņā. „Nebiju domājusi, ka tā ir reāla vieta, līdz notika šis…” Viņa norāda uz avīzi.

„Meteorīti.”

„Jā.” Viņa pamāj ar galvu. „Jocīgs nosaukums. Titī Kakas ezers.” Viņa sadala vārdu divos, kā mēdz darīt svešzemnieki, kad par to uzjautrinās. „Tiešām neko labāku nespējāt izdomāt?”

„Daži domā, ka tas nozīmē Pumas Akmens, bet citi, ka Svina Klints,

un daudzi to uzskata par mistisku, spēcīgu vietu. Amerikāņi uzskata, ka to apmeklē NLO un radījuši citplanētieši.”

„Padomā tik,” viņa smaidīdama saka. „Omaha nemaz nav mistiska. Lielākā daļa cilvēku domā, ka tā ir loti garlaicīga. Tomēr mums ir labs steiks. Un Vorens Balets.”

Hago ieķiķinās. Viņš pieņem, ka tas ir joks. Viņš nezina, kas ir Vorens Bafets, bet šim vīram ir resns, stulbs amerikāņu vārds.

„Dīvaini, vai ne?” Viņa pāršķeļ vēl vienu zemesriekstu.

„Kas?”

„Es esmu no Omahas, bet tu no Titikakas ezera apkārtnes, bet mēs braucam vilcienā uz Sjiaņu. Abās vietās nokrita meteorīti.”

„Jā, tas ir dīvaini.”

„Kā tevi sauc?”

„Feo.” Viņš iemet mutē zemesriekstu.

„Priecājos iepazīties, Feo. Es esmu Sāra.” Viņa iemet mutē zemesriekstu. „Saki… vai tu brauc uz Sjiaņu apskatīt krāteri?”

„Es? Nē. Tikai ceļoju. Un diez vai Ķīnas valdība vispār laidīs kādu tam tuvumā.”

„Drīkstu uzdot tev jautājumu, Feo?”

„Protams.”

„Vai tev patīk Spēlēt spēles?”

Viņa ir atklājusi sevi. Viņš nav īsti drošs, vai tas ir prātīgi. No atbildes būs atkarīgs, vai viņa atklās viņu.

„Ne īpaši,” viņš aši atbild. „Bet mīklas gan man patīk.”

Viņa atliecas atpakaļ. Intonācija mainās, koķetā čivināšana pazūd. „Man ne. Man patīk skaidrība. Neieredzu neziņu. Es cenšos to pēc iespējas ātrāk izskaust no savas dzīves.”

„Iespējams, tā ir laba taktika, ja tas tiešām izdodas.”

Viņa smaida, un, lai gan viņam vajadzētu saspringt, būt gatavībā meiteni nogalināt, Sāras smaids atbruņo Hago. „Tātad… Feo. Vai tas kaut ko nozīmē?”

„Tas nozīmē „neglīts”.”

„Vecāki tevi tā nosauca?”

„Mans īstais vārds ir Hago, bet visi mani sauc par Feo.”

„Tu tāds neesi, lai gan ļoti centies.”

„Paldies,” viņš atbild, nespēdams apspiest smaidu, iemirdzas briljantiņi zobos. Viņš nolemj izmest ēsmu. Ja viņa uzķersies, abiem būs skaidrs. Viņš nav pārliecināts, ka tā ir gudra taktika, bet zina lai uzvarētu Beigu spēlē, ir jāriskē. Ienaidnieki radīsies paši. Bet draugi ne. Kāpēc lai viņš neizmantotu nejaušu tikšanos, kamēr nekas vēl nav sācies, un nenoskaidrotu, kas būs šī skaistā amerikāniete?

„Tātad, Sāra no Omahas, kas ieradusies šeit brīvdienās, vai tu gribētu kopā ar mani Sjiaņā apmeklēt Lielo Meža Zoss pagodu?”

Viņa nepaspēj atbildēt, kad ārpusē nozibsnī balts uzliesmojums. Vilciens sašūpojas un bremzē. Gaisma noraustās un izdziest. No otras restorānvagona puses atskan skaļš, vibrējošas stīgas strinkšķini līdzīgs troksnis. Hago skatienu acumirklī piesaista sarkana, blāvi mirgojoša gaismiņa zem galda. Viņš atkal pievērš skatienu logam, gaisma laukā kļūst spilgtāka. Viņi abi ar Sāru pieceļas un dodas tās virzienā. Tālumā no austrumiem uz rietumiem debesīm pāri pārskrien spoža šautra. Tā izskatās pēc krītošas zvaigznes, bet ir pārāk zemu, trajektorija ir taisna kā žilete. Hago un Sāra kā piekalti skatās, kā josla tumšajās Ķīnas nakts debesīs kļūst arvien platāka. Pēdējā brīdī josla pēkšņi maina virzienu un, lidojot 88 grādu leņķī no ziemeļiem uz dienvidiem, pazūd aiz apvāršņa.

Viņi atraujas no loga, gaisma iedegas, un vilciens uzņem gaitu. Pārējie cilvēki restorānvagonā satraukti sarunājas, bet šķiet, ka neviens nav pamanījis, kas notika laukā.

Hago pieceļas kājās. „Nāc līdzi.”

„Kurp?”

„Nāc līdzi, ja gribi dzīvot.”

„Ko tu runā?”

Viņš izstiepj roku. „Nekavējoties.”

Viņa pieceļas kājās un seko viņam, taču pie rokas neķeras. Pa ceļam viņš saka: „Ja es sacītu, ka esmu 21. cilts Spēlētājs, vai tas tev ko izteiktu?”

„Es tev teiktu, ka esmu 233. cilts Spēlētāja.”

„Pamiers, vismaz pagaidām?”

„Jā, pagaidām.”

Viņi sasniedz galdiņu, zem kura Hago redzēja mirgojošo gaismu.

Pie tā sēž ķīniešu pāris. Viņi pārtrauc sarunu un jautājoši lūkojas uz abiem ārzemniekiem. Hago un Sāra neliekas ne zinis par pāri, Hago nometas ceļos, un Sāra noliecas, lai redzētu viņam pār plecu. Pagaldē pie sienas pieskrūvēta melna metāla kaste ar mazu, tik tikko mirgojošu LED lampiņu vidū. Virs LED lampiņas ir simbols MMelnās kastes stūrī ir digitālais displejs. Tajā rakstīts: AA:AA:AQ. Pēc sekundes: AA:AA:AP. Vēl pēc sekundes: AA:AA:AO.

„Vai tas ir tas, ko es domāju?” Sāra jautā, pasperdama soli atpakaļ.

„Es negribu palikt, lai to noskaidrotu,” Hago saka.

„Es arī negribu.”

„Paņemsim tavu somu.”

Viņi atgriežas pie galda, un Hago paķer mugursomu. Viņi aiziet līdz vagona pakaļgalam un atver durvis, iziet starp vagoniem.

Ja burti ir sekundes, viņiem atlikušas 11.

Sāra norauj avārijas bremzi.

Tā nedarbojas.

Garām slīd ainava. Tā viņus gaida.

„Lec,” Hago saka, pakāpdamies malā.

Astoņas sekundes.

Viņa nevilcinās, lec.

Septiņas sekundes.

Viņš apskauj mugursomu, cerēdams, ka tā amortizēs kritienu, lec. Piezemēšanās ir sāpīga, bet Hago ir trenējies ignorēt sāpes. Viņš pa grantēto uzbērumu noripo līdz putekļainajai zemei, sarijas zāli, saskrāpē seju un plaukstas. Viņš nav īsti drošs, taču domā, ka izmežģījis labo plecu.

Trīs sekundes.

Viņš stājas ripot.

Divas sekundes.

Sara ir dažus jardus tālāk, jau piecēlusies kājās, it kā piezemējoties nemaz nebūtu savainojusies. „Vai esi vesels?” viņa jautā.

Viena sekunde.

Vilciens ir pabraucis viņiem garām.

„Jā,” viņš atbild, prātodams, vai viņa jūt, ka viņš melo.

Nulle.

Sāra notupjas viņam blakus, gaida, kad vilciens uzsprāgs.

Nekas nenotiek.

Debesīs parādījušās zvaigznes.

Viņi skatās.

Gaida.

Hago paveras debesīs un rietumu pusē virs apvāršņa redz Lauvu un Vēzi.

„Varbūt mēs pārsteidzāmies…” Sāra iesāk, un tieši tajā mirklī restorānvagons kļūst gaišs un tam izsprāgst logi. Viss vagons, oranžu liesmu mākoņa ieskauts, uzlido 50 vai vairāk pēdu augstumā. Triecienvilnis izveļas cauri vilcienam. Aizmugurējie vagoni sačokurojas, inerce tos sastumj juceklīgā kaudzē. Priekšējos vagonus aizsedz sprādziens un tumsa, bet Hago saskata lokomotīves gaismas, kad to nosviež no sliedēm. Nakti pāršķeļ griezīgs metāla troksnis, tuvāk vilciena priekšgalam nogrand vēl viens, mazāks sprādziens. īss klusuma brīdis, un tad atskan kliedzieni.

„Mierda[9],” hago aizelsies nosaka.

„Izskatās, ka mums būs pie tādām lietām jāpierod, vai ne?”

„Jā.” Hago saviebjas.

„Kas tev sāp?”

„Plecs.”

„Parādi.”

Hago pagriežas pret Sāru. Labā roka karājas krekla piedurknē.

„Vai vari pakustināt pirkstus?”

Viņš var.

„Delnas locītavu?”

Viņš var.

„Labi.”

Viņa uzmanīgi satver viņa roku abās rokās un mazliet paceļ. Cauri plecam un pāri mugurai pārskrien skaudra sāpe, taču viņš neko nesaka. Viņš izturējis ne to vien.

„Izmežģīta. Nedomāju, ka pārāk smagi,” viņa saka.

„Tu nedomā vai nezini?”

„Es nedomāju. Agrāk esmu tādu izmežģījumu ievilkusi tikai vienu reizi. Brālim,” viņa klusi saka.

„Tu vari to ievilkt atpakaļ?”

„Protams, Feo. Es esmu Spēlētāja,” viņa atbild, cenzdamās runāt tā, lai neizklausītos, ka viņa mēģina pārliecināt pati sevi. „Es protu dažādus brīnumus.” Viņa atkal paceļ Hago roku. „Taču tas sāpēs.”

„Man vienalga.”

Sāra pavelk, pagriež un pastumj roku, un tā ielec atpakaļ vielā. Hago dziļi elpo caur sakostiem zobiem, pārbauda roku. Tā darbojas.

„Paldies, Sāra.”

Kliedzieni kļūst skaļāki.

„Tu manis dēļ būtu darījis to pašu.”

Hago smaida. Nez kāpēc viņš iedomājas cilvēkus, kas bija ieradušies pie viņa vecākiem pēc tam, kad Huljakā nokrita meteorīts. Ir parādi, kas noteikti jāatdod.

„Nē, nebūtu,” viņš saka. „Bet tagad es to darīšu.”

Sāra pieceļas kājās, paskatās uz vraka pusi. „Mums jātaisās prom.

Pirms ieradusies valdība, pirms viņi sāk uzdot jautājumus.”

„Tu domā, ka tas bija domāts mums?” Hago jautā.

„Kā citādi. Šī ir Beigu spēle,” viņa saka, pastiepdama viņam pretī roku. „Mani sauc Sāra Elopeja. Es esmu kehokiete.”

Viņš satver viņas plaukstu, un viņā kaut kas iedegas, it kā tā būtu kā radīta viņa plaukstai, it kā tieši to viņš būtu gaidījis. Tas viņu arī biedē, jo Hago zina, cik bīstamas var būt šādas jūtas, to dēļ viņš var kļūt viegli ievainojams, sevišķi, ja kādam ir tādas spējas kā viņai. Taču pagaidām viņš ļaus sev to just, priecāties par to.

„Es esmu I lago Tlaloks. Olmeks.”

„Priecājos iepazīties, Hago Tlalok. Paldies, ka izglābi man dzīvību. Esmu tava parādniece.”

Hago paskatās skaidrajās debesīs un atceras gaismas šautru, kas pārlaidās pāri galvai un radīja vilciena elektroapgādē īssavienojumu pietiekami ilgi, lai viņš saskatītu detonatora mirgojošo spuldzīti. Viņš, protams, pieņem nopelnus par Sāras dzīvības glābšanu. Viņam ir izdevīgi, ka cits Spēlētājs ir parādā. Taču puisis zina patiesību: šautra debesīs bija brīdinājums. Viņu brīdinājums, Viņi rūpējas, lai Spēlētāji paliktu dzīvi vismaz līdz Aicinājumam.

„Nav par ko,” viņš saka.

Ne vārda neteikdama, Sāra uzliek plecos mugursomu un aizskrien tumsā. Viņa ir ātra, stipra, gracioza. Hago smaida, skatīdamies, kā viņas bize šūpojas no vienas puses uz otru.

Viņam ir jauns draugs.

Skaistā 233. cilts Spēlētāja.

Jauns draugs.

Varbūt kas vairāk.

43.98007, 18.179324'lv

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Air China reiss Nr. 9466, vieta 3SE No: Sanfrancisko Uz: Pekina

Kristofera tēvs ir rietumu prērijas liellopu audzetajs. Ļoti veiksmīgs liellopu audzētājs. Pēdējā skaitīšanā viņa ganāmpulkā bija vairāk nekā 75 000 lopu.

Kristofers atvadījās no Sāras. Negribēja, bet atvadījās. Viņš stāvēja blakus Sāras vecākiem un skatījās, kā viņa iziet cauri drošības pārbaudei. Viņš palika lidostā, līdz lidmašīna pacēlās gaisā.

Viņš viņu palaida.

Viņš nav radis neko palaist vaļā.

Un viņam līdz šim nekas nav bijis jāpalaiž vaļā.

Kristofers bija skolas futbola komandas sākuma sastāva ceturtdaļaizsargs. Viņš ir izcils sportists. Viņu aicina rudenī spēlēt futbolu Nebraskā. Viņš piekrita, bet jautāja, vai drīkst atdot stipendiju kādam citam. Kādam, kuram tā ir vajadzīga.

Laukumā viņš vienmēr ir neapturams. Viņš ir apņēmīgs, roka kā lielgabala stobrs, kājas kā tīrasiņu ērzelim, sirds kā lauvai. Viņš ir fiziski attīstītāks nekā vairums viņa vecuma jauniešu un vispār lielākā daļa cilvēku, kurus viņam gadījies satikt.

Kristofers ir iemīlējies. Viņš mīl Sāru Elopeju. Mīl Beigu spēles dalībnieci.

Visi runā tikai par meteorītu, skolu, bojā gājušajiem, Sāras pazušanu. Ko tas nozīmē. Viņi nezina, viņiem nav ne jausmas, viņi pat nespēj iedomāties, kāda ir šo notikumu patiesā jēga.

Bet Kristofers zina, pat ja viņš aizvien domā, ka tās ir muļķības. Viņam ir 18 gadu. Viņš ir brīvs. Viņam ir pase. Viņš ir bijis Eiropā, Dienvidamerikā un Āzijā. Viņš arī agrāk ir ceļojis viens.

Kristofers ir cīnītājs. Viņa jaunākajam brālim Džonam ir Dauna sindroms. Pamatskolā bērni viņu apcēla. Izsmēja un ņirgājās par viņu. Kristofers tika ar šiem bērniem galā, un Džonu vairs neapcēla. Kristofers ir bagāts.

Apņēmīgs.

Ātrs.

Stiprs.

Un Kristofers ir iemīlējies.

Kristofers zina, kurp viņa brauc, zina viņas satelīttelefona numuru, zina par Beigu spēli.

Kristoferam patīk spēles.

Lielāko da(u mūža viņš spēlēs ir uzvarējis.

Viņš domā, ka var uzvarēt jebkurā spēlē.

Viņš saprot, ka melojis meitenei, kuru mīl. Viņš nesēdēs malā. Viņš negaidīs.

Divas dienas pēc Sāras aizbraukšanas arī Kristofers dodas ceļā.

Viņš viņu atradīs.

Palīdzēs viņai.

Viņi uzvarēs.

Kopā.

Zemestrīce notika netālu no Huasjaņas, Šaaņsji (bijušajā Šeņsi),

Ķīnā, apmēram 50 jūdzes (80 km) uz austrumiem, ziemeļaustrumiem no Šaaņsji galvaspilsētas Sjiaņas. Postījumi sniedzās līdz pat Šaņsji (iepriekš Šaņsi) galvaspilsētai Taijuaņai un apmēram 270 jūdzes (430 km) uz ziemeļaustrumiem no epicentra. Pazemes grūdienus juta pat Liujanā, Ilunaņā, vairāk nekā 500 jūdžu (800 km) attālumā. Šī zemestrīce izraisījusi plaisas zemes garozā, zemes garozas pacelšanos, nosēšanos, smilšu sanesumus, grunts sašķidrināšanos un zemes nogruvumus. Lielākajā da|ā pilsētu postījumu zonā sagruvuši robežmūri, sabrukušas visas vai gandrīz visas mājas, daudzās pilsētās no plaisām zemē ārā šļācies ūdens (grunts sašķidrināšanās un smilšu sanesumi). Ziņu portāli apgalvo, ka „oficiālais bojā gājušo karavīru un civiliedzīvotāju skaits ir 830 000, bet vēl neskaitāmi upuri nav identificēti”. Zemestrīce bija jūtama visās deviņās' 1 provinču daļās: Aņhui, Gaņsu, Hebei, Hubei, Ilenaņā, Hunaņā, Šaaņsji, Šaņdunā un Šaņsji.

ČIJOKO TAKEDA

Lielā Meža Zoss pagoda, Sjiaņa, Ķīna

Pirms meteorīts nokrita Sjiaņā, bija divas Meža Zoss pagodas. Vienu sauca par Mazo, otru par Lielo.

Tagad ir tikai viena.

Lielā Meža Zoss pagoda.

Čijoko to apmeklē 20. jūnija rītā.

Apkārt ir tūristi no visas pasaules, bet galvenokārt no Ķīnas. Šī valsts ir milzīga visādā ziņā. Japāna ir pārapdzīvota, bet Ķīnā pārapdzīvotībai ir gluži cita jēga. Kopš ierašanās Čijoko šķiet, ka pasaulē ir tikai viena vienīga Ķīna un nekā cita. Ne polu ledāju, ne Empire State ēku, ne partenonu, ne plašu ziemeļu mežu, ne meku, ne kremļu, ne piramīdu, ne zelta tempļu, ne ankorvatu, ne stonhendžu.

Ne Beigu spēles.

Tikai Ķīna.

Čijoko apsēžas uz sola. Lielo Meža Zoss pagodu ieskauj gleznains parks. Čijoko lasa ceļvedi un aplūko attēlus. Mazajai Meža Zoss pagodai bija maigas līnijas un plūdens konuss. Pirms nokrita meteorīts, tā bija 141 pēdu augsta. To uzbūvēja ap mūsu ēras 708. gadu un gadsimtu gaitā periodiski rekonstruēja. 1556. gadā pagoda cieta zemestrīcē, un to neatjaunoja, līdz pavisam iznīcināja.

Lielā Meža Zoss pagoda izdzīvotāja, kas slejas Čijoko priekšā ir skarbāka un vairāk līdzinās cietoksnim. Tās konuss ir veidots pēc matemātiska principa Čijoko rēķina, ka katrs nākamais stāvs ir 0,8 reizes mazāks nekā iepriekšējais. Tā ir 210 pēdas augsta. Uzbūvēta mūsu ēras 652. gadā un remontēta 704. gadā. Tā pati

1556. gada zemestrīce nodarīja ievērojamus postījumus arī šai pagodai, tā sasvērās par 3,4 grādiem uz rietumiem.

Pēc nepilnām 48 stundām viņa ielavīsies Lielajā Meža Zoss pagodā un noskaidros, kas viņu tur gaida.

Kas gaida visus Beigu spēles dalībniekus.

Čijoko vēro tūristu pū|us. Viņa skrubina pikantus rīsu krekerus no balta papīra turziņas. Viņa ir pārliecināta, ka arī citi Spēlētāji šobrīd ir šeit, dara to pašu, ko viņa. Ķīniešu baros vīd pa kādam ārzemniekam, un tie visi viņu intriģē.

Sevišķi gados jaunie.

Afrikāņu zēns ar cukurgailīti.

Meitene no Dienvidaustrumāzijas pilnā Hello Kitty ekipējumā.

Bālā baltā meitene ar ugunssarkaniem matiem un galvaskausa formas austiņām.

Domīgais indiešu zēns rudzupuķu zilā kreklā.

Meitene no Centrālāzijas, kas smēķē tievu cigareti un velk ar īkšķi pār iPhone ekrānu.

Druknā blondā meitene ciešos baltos džinsos un ādas Birkenstock sandalēs.

Stiegrainais, bakurētainais zēns ar rētu sejā.

Viņi visi, protams, nav Spēlētāji, bet daži ir, noteikti.

Čijoko pieceļas kājās, sāk iet uz torņa pusi. Viņa ir apņēmusies Beigu spēlē palikt viena. Jebkura noslēgtā alianse būs īslaicīga un merkantila. Viņasprāt, draudzība ir nasta; kāda jēga sevi ar to apgrūtināt tik smagā pārbaudījumā, kas pazudinās viņus visus? Taču viņa arī necentīsies iemantot ienaidniekus. Tie ir vēl kaitinošāki par draugiem. Nē, viņa grasās vienkārši sekot, cik ilgi vien spēs. Viņa izmantos savas labākās spējas un īpašības viņa ir klusa, zaglīga, neuzkrītoša.

Viņa pieiet pie pagodas. Viņa ir tik neuzkrītoša un klusa, ka sargi meiteni nemaz nepamana, neprasa biļeti.

Viņa ieiet iekšā. Šeit ir vēsāks. Skaņas ir dzidrākas. Ja iekšā nebūtu tik daudz cilvēku, viņai šeit patiktu. Ķīnā ir tik daudz trokšņu. Tikai daži novērtē klusumu tā, kā Čijoko.

Viņa virzās uz kāpnēm, pārvietojas bez skaņas.

Man jāizvēlas gudri, viņa domā. Jāizraugās Spēlētājs vai Spēlētāji, kuriem sākumā būs vislielākās izredzes. Tad viņa kā ēna sekos šim Spēlētājam. Kad tas būs novērsies, viņa pievāks, ko gribēs vai kas būs vajadzīgs, un dosies tālāk.

Viņa kāpj arvien augstāk, augstāk, augstāk. Viņa sasniedz Lielās Meža Zoss pagodas virsotni. Telpas dziļumā ir mazas durtiņas. Viņa pieiet pie tām, neuzkrītoši nopēta. Ļoti maziem burtiņiem kokā iegrebts vārds ROBO.

No šifrēšanas viedokļa tā ir tīrā bērnu spēle. Bet šis ir pazīstams angļu vārda fragments, tāpēc palicis nepamanīts.

Tomēr Čijoko to pamana.

Čijoko saprot.

Un arī pārējie sapratīs, ja tas jau nav noticis.

Viņa novēršas no durvīm un pieiet pie rietumu puses loga. Lūkojas pāri Sjiaņai. Krāteris, kur stāvēja otra pagoda, joprojām gruzd arī sešas dienas pēc sadursmes. Vējš nes melnās un pelēkās dūmu vērpetes uz dienvidiem.

Ierodas bariņš oranžos un sarkanos talāros tērpušos mūku. Viņi ir klusi, tāpat kā viņa. Varbūt arī viņi ir nodevušies klusumam.

Viņa prāto, vai viņi kliegs, kad viss sagrūs.

Čijoko nekliegs. Kad pasaule ripos uz elli, Čijoko darīs to pašu, ko vienmēr. Nepamanīta aizslīdēs prom.

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Viesnīca Xi'an Garden, Dajaņas rajons, Sjiaņa, Ķīna

Kristofers vēro Lielo Meža Zoss pagodu. Sāra nav manīta. Bet viņš vēro un zina, ka viņa tur ir. Viņam gribētos domāt, ka viņa sajūt Kristofera mīlestību, bet tas būtu neprāts. Viņam jāsaglabā skaidrs prāts, lai varētu rīkoties racionāli.

Viņš nav apbraucis apkārt puspasaulei, dzenoties pakaļ savai draudzenei, kas piedalās apokaliptiskā spēlē, ko it kā rīko citplanētieši, lai pieļautu, ka muļķīgas jaunības mīlestības jūtas viņu novirza no kursa.

Pagoda ir ielas otrā pusē no viņa viesnīcas. Viņam ir teleskops un divi uz trijkājiem uzmontēti tālskati. Viņam ir digitālā spoguļkamera ar 400 mm fiksēto objektīvu. Visas ierīces ir pavērstas pret Lielo Meža Zoss pagodu.

Viņš vēro.

Gaida.

Sapņo ieraudzīt viņu, pieskarties viņai, saost viņu, skūpstīt viņu. Ieskatīties viņas acīs un redzēt tajās pretmīlestību.

Viņš vēro.

Gaida.

Un ekvinokcijas naktī tas notiek.

Viņš redz, ka Lielajā Meža Zoss pagodā ielavās septiņi cilvēki. Lielākā daļa ir maskējušies, slēpjas, inkognito. Viņš nav drošs, vai starp viņiem ir Sāra. Viņa teica, ka esot divpadsmit Spēlētāju, tāpēc Kristofers pieņem, ka pārējie pieci iegājuši pa citām ieejām vai viņš nav tos pamanījis. Visi rakursi no šīs istabas nav saskatāmi.

Klik-klik-klik.

Viņš uzņem fotogrāfijas.

Daudz fotogrāfiju.

Tikai viena cilvēka attēls izdodas labi. Tā ir meitene. Tumši iedegusi āda. Krāsaini lakati slēpj augumam pieguļošu kombinezonu. No galvas apsēja laukā spraucas melni, kupli mati. Nodzalkstī mirdzošas, zaļas acis.

Viņš jūt kārdinājumu arī doties turp. Viņš negrib to atzīt, bet baidās.

No citiem Spēlētājiem. No Beigu spēles. No viņš nespēj noticēt, ka vispār tā domā Debesu ļaudīm. Bet galvenokārt viņš baidās no tā, kā izskatīsies Sāra, ko viņa teiks, kā jutīsies, ja tagad viņu ieraudzīs.

Viņš zina, ka šis nav īstais brīdis.

Vēl ne.

Jānogaida mirklis, kad varēs pēkšņi uzrasties un palīdzēt viņai, kad varēs pierādīt savu noderīgumu un mīlestību. Viņš negrib izskatīties pēc glūņas, kas slapstās ap pagodu kā kaut kāds Beigu spēles slepenais pielūdzējs. Tas būtu apkaunojoši. Tāpēc viņš gaida. Stundu. Divas. Divarpus.

Nekā.

Viņš gaida.

Acis kļūst smagas. Zods atspiests plaukstā. Elkonis atspiests pret celi. Nekā, neviena.

Viņš vairs nespēj pretoties miegam.

Viņš bijis nomodā vairāk nekā 27 stundas.

Un viņš izslēdzas.

35.2980, 25.1632

MARKUSS LOKSIJS MEGALOSS

Lielā Meža Zoss pagoda, Sjiaņa, Ķīna

Augšup, augšup, augšup. Markuss ieskatās pulkstenī. Turpina ceļu augšup.

00:10 naktī. *

Viņš kavē.

Augšup.

Kā viņš varēja būt tāds muļķis?

Augšup.

Vajadzēja palikt kājām ejamā attālumā, nevis viesnīcā aiz pilsētas mūra.

Augšup.

Nevis takša brauciena attālumā.

Augšup, augšup.

Takša, kas sadūrās ar citu taksi, kas uztriecās virsū pārim, kurš ceļa malā no sarkanas plastmasas tūtas ēda ceptas hurmas kūciņas. Abi uz vietas bija pagalam. Un Markusa šoferis pievāca kūciņas.

Augšup.

Sirds smagi sitas, smagi sitas.

Viņš kāpj augšup.

Beidzot viņš apstājas. Pagriežas pret zemām durtiņām Lielās Meža Zoss pagodas pašā augšā. Durvīs ir iegrebts vārds ROBO. Vai tiešām var būt tik viegli?

Tā šķiet.

Neviens nav viņu redzējis, bet ja arī ir, tad nav Markusu uzrunājis. Varbūt sargiem iedots kukulis. Varbūt Viņi tos piekukuļojuši.

'I'ūliņ jāsākas. Pieņemot, ka nav nokavējis, jo viņš vēlreiz ieskatās pulkstenī kavē jau 11 minūtes.

Cik stulbi tā nokavēt.

Markuss pieliek roku pie durvīm. Pārējie Spēlētāji jau ir ieradušies. Noteikti.

Viņš pastumj dunas.

Aiz tām ir šauras koka kāpnes. Markuss izvelk no maksts zem bikšu staras savu bronzas dunci. Viņš ieiet iekšā un aizver durvis. Tumšs. Kāpnes ved pusstāvu uz augšu un tad met līkumu.

Sirds sitas vēl stiprāk.

Apģērbs mirkst sviedros.

Markuss ir Knosās dēls. Varenās dievietes bērns. Brīvdzimušais. Viņa senči bijuši Uguns Elpas liecinieki.

Viņš ir mīnojietis.

Viņš satver ciešāk naža spalu. To rotā glifi, kurus saprot tikai viņš un viņa skolotājs. Visi citi, kas tos sapratuši, ir miruši.

Vecās kāpnes čīkst. Ārpusē jumta dakstiņos svilpo vējš. No krātera uzvēdī dūmu smaka un izvijas cauri Lielajai Meža Zoss pagodai, kas joprojām stāv savā vietā. Kāpnes izbeidzas.

Markuss stāv mazā istabiņā. Tā grimst tumsā, un viņš tik tikko spēj saskatīt apkārtni. Nekādas kustības.

Viņš elpo.

„Sveiki?”

Nekā.

„Vai te kāds ir?”

Nekā.

Viņš izķeksē no kabatas Bic šķiltavas.

Cik-čik-čik.

Iedegas blāva liesmiņa.

Sirds salecas.

Istabas tālākajā galā kā baļķi kaudzē sakrauti Spēlētāji. Visi ietīti sudraba šķidrautā, acis aizsietas ar vienkāršu, melnu drānu. Lai gan istabā ir karsts un smacīgs, viņš redz gaisā to elpu, it kā būtu ziema.

Slazds? viņš iedomājas.

Markuss piesardzīgi sper soli uz priekšu.

Viņš spēj saskatīt trīs Spēlētāju vaibstus. Viena meitene izskatās kā no Tuvajiem Austrumiem, varbūt persiete. Viņai ir smalka vara krāsas āda, biezi, melni mati, līks deguns un augsti vaigu kauli.

Zēns acīmredzami ļoti jauns iededzis, ar apaļiem vaigiem. Seja saviebta grimasē. Gara auguma meitenei ir īsi apcirpti sarkani mati, vasarraibumi, tik plānas un bālas lūpas, ka to praktiski nemaz nav. Izskatās, it kā viņa sapņotu par varavīksnēm un kaķēniem, nevis par pasaules galu.

Viņš pasper vēl vienu soli, Spēlētāju kaudze vilina viņu kā gaisma naktstauriņu. *

Tu kavē.

Balss skan Markusa galvā, gluži kā viņa domu balsis, tikai šī nav viņa domu balss.

Markuss jau grasās atvainoties, bet vārdi vēl nav pārvēlušies pār lūpām, kad atkal atskan balss.

Tas nav vēlams, bet ir pieņemams.

Balss ir patīkama, dobja, tā nav ne vīrieša, ne sievietes balss.

„Jūs dzirdat…”

Es dzirdu tavas domas.

„Es labāk vēlētos runāt.”

Labi.

Pārējie arī.

Izņemot vienu.

„Kāpēc viņi ir tā satīti?”

Lai es varētu viņus paņemt.

„Man arī tāds jāuzvelk?” Markuss ir nepacietīgs. Nokavēšanās dēļ viņš uztraucas vēl vairāk.

Jā.

„Labi. Kur man jāiet?”

Šeit.

„Kur?” Markuss neko neredz. Viņš samirkšķina acis parasta,

pašsaprotama, sekundes simtdaļu ilga acu samirkšķināšana un, kad viņš atkal atver acis, priekšā jau peld sudrabainais šķidrauts. Viņš redz iekšpusē blāvus zelta, zaļus un melnus rakstus. Dažas rakstu zīmes ir pazīstamas arābu, ķīniešu, mīnojiešu, grieķu, ēģiptiešu, mezoamerikāņu, sanskrita bet daudzas ir nezināmas. Dažas droši vien pieder citiem Spēlētājiem. Citas droši vien pieder tam, kas ar viņu runā.

Šeit.

„Kur?” Audums ir sataustāms, bet tam praktiski nav svara, un tas ir auksts, stindzinoši auksts.

Visur.

„Kas man jādara?”

Uzvelc to, Markus Loksij Metālos. Laiks jūsu izļ)ratnē ir ļoti būtisks.

Viņš uzliek uz pleciem šķidrautu, sajūta ir tāda, kā no saunas iekāpjot Antarktīdā. Šokējošas sajūtas, un tās būtu graujošas, ja neredzamu roku pāris neaizsietu viņam acis. Tiklīdz apsējs ir uzlikts, Markuss acumirklī ieslīgst miegā. Tas ir tik dziļš, ka viņš vairs nejūt ķermeni. Nav ne aukstuma, ne karstuma. Ne sāpju, ne baudas. Viņš nejūtas ne ērti, ne neērti. It kā ķermenis būtu pārstājis eksistēt.

Viņu pārņem plašs, melns tukšums, ko izraibina gaismas punktiņi visās varavīksnes krāsās. Šo kosmisko audeklu aizsedz kluss, caurumains, kūleņojošs akmens, kas nāk arvien tuvāk un tuvāk, bet tā arī pavisam nepietuvojas.

Nav iespējams noteikt, cik tas ir liels.

Vai cik mazs.

Tas vienkārši ir.

Kūleņo.

Tuvāk un tuvāk, un tuvāk.

„Es palidoju garām kalnam, un mēs nokļuvām ielejā. Tieši apakšā bija milzīga, balta piramīda. Tā izskatījās kā no pasakas. Piramīdu ieskāva balts mirdzums. Tas varēja būt metāls vai kaut kāds akmens. Piramīda bija balta no visām pusēm. Bet visdīvainākais bija virsotnes akmens: milzīgs dārgakmenim līdzīga materiala bluķis. Mani dziji aizkustināja šī veidojuma kolosālie apmēri.”

ASV Gaisa speķu pilots Džeimss Gosmans,' 1945. gada marta, kaut kur virs Ķīnas centrālās daļas

KEPLERS 22B

Ķīnas Lielā baltā piramīda, Cjmlnia kalni, Ķīna

Jūs drīkstat skatīties.

Visi Spēlētāji atver acis.

Viņi sēž aplī, sakrustotām kājām, taisnām mugurām, rokas saliktas klēpī. Acu apsēji, šķidrauti un to nomācošais aukstums ir pazudis. Visi 12 var brīvi kustināt galvas, rokas, ķermeņa augšdaļu, taču ķermeņa apakšdaļa ir paralizēta.

Jūsu kājām nekas nekaiš. Tās atkal darbosies, kad būšu beidzis. Būtne, kas viņus šurp atvedusi, nav redzama, lai gan balss ir tepat, it kā tā vienlaikus stāvētu katram aiz muguras.

Vairāki Spēlētāji mēģina runāt, bet mutes, tāpat kā kājas, ir sasalušas. Visi skatās apkārt. Viņi ir kalnu un pakalnu ieskautā mežā. Gaiss ir dzidrs un vēss, zeme mīksta, trokšņi slāpēti.

Ziemeļu pusē aiz loka 754 pēdu attālumā slejas milzīga piramīda.

Tajā nav nevienas saredzamas atveres vai zīmes. Skaldnes ir nevainojami iztēstas. Dzīvsudrabam līdzīgā virsma ir nemainīgi vienāda neviena līnija nenodod nekādus celtniecības darbus. Piramīda ir 800 pēdu plata. Un gandrīz tikpat augsta. Virsotne mirdz spoža un balta.

Viņi pārlaiž skatienu lokam. Pirmo reizi ierauga cits citu. Spēlētājus, kuriem pielavīsies, kurus izsekos, ar kuriem cīnīsies, kurus mīlēs, nodos, no kuriem baidīsies, kurus nogalinās. Viņi iegaumē visu: acu krāsu, redzamos tetovējumus, dzimumzīmes, frizūras, stāju, žokļa līnijas, bedrītes, izturēšanās veidu, visu. Viņi novērtē, izdara pieņēmumus un minējumus. Visi tam ir trenējušies: ātri novērtēt ienaidniekus, analizēt vājības.

Spēlētāji cits par citu interesējas vairāk nekā par milzīgo piramīdu.

Viņi ir 12.

Mēs esam Cjiņlina kalnos. Uz dienvidrietumiem no pilsētas, kas pazīstama kā Sjiaņa. Šī ir Lielā baltā piramīda. Lielāka nekā Gizas piramīda. Tāpat kā mana cilts, tā ilgi bijusi slēpta cilvēku acīm.

Spēlētāji vairs nepēta cits citu, viņu skatienu piesaista piramīda.

Tās virsma mirgo, un no melnās atveres, kas parādījusies uz nepilnu sekundi, iznirst trīs stāvi apmetņos. Divi stāvi paliek piramīdas tuvumā kā sargi. Trešais vienā acumirklī piebiedrojas Spēlētājiem, it kā attāluma starp piramīdu un mežu nemaz nebūtu. Tas nostājas blakus Sārai Elopejai. Viņa piešķiebj galvu, lai saskatītu svešinieku.

Būtnes apmetnis ir tumšs, to izraibina spoži punktiņi, it kā tas būtu darināts no kosmosa, nosēts ar zvaigznēm. Tai ap kaklu ir apaļš, plakans disks, uz kura iegravēti glifi.

Svešinieks ir garš, vismaz 7,5 pēdas, un tievs, ar platiem pleciem un garām rokām. Tam kājās ir vizuļojošas kurpes, kas šķiet darinātas no tās pašas vielas, no kuras Lielā baltā piramīda. Pēdas ir ļoti garas un ļoti plakanas.

Tam ir gara, šaura galva. Tāpat kā balss, būtnes seja ir bez dzimuma.

Tai ir perlamutra āda. Garie mati ir platīna krāsā. Šaurās acis ir pilnīgi melnas.

Acīmredzams, ka būtne nav no šīs pasaules. Varbūt viņiem vajadzētu baidīties, tomēr Spēlētāji šī radījuma klātbūtnē jūtas brīvi. Lai gan viņi nekad mūžā neko tādu nav redzējuši, būtne šķiet dīvaini pazīstama. Dažiem tā pat liekas apburoša, skaista.

Es esmu keplers 22b. Jūs esat ieradušies, lai uzzinātu par Beigu spēli. Es būšu jūsu skolotājs. Vispirms ir pieņemts iepazīties.

Keplers 22b paskatās lejup uz Sāru. Viņa jūt, ka šajā brīdī atkal spēj runāt, taču īsti nezina, ko teikt.

Vārds. Numurs. Cilts.

Sāra ievelk elpu un palēnina sirds ritmu līdz 34 sitieniem minūtē.

Tas ir vājprātīgi zems skaitlis. Viņa negrib neko par sevi atklāt, apzinādamās, ka pārējie pamanīs norādes pat visvienkāršākajos

apgalvojumos. „Es esmu Sāra Elopeja no 233. cilts. Es esmu kehokiete.”

Runas spējas pārvirzās uz labo pusi kā neredzams stafetes kociņš. „Hago Tlaloks. 21. Olmeks.” Hago ir mierīgs un apmierināts ar to, ka sēž blakus Sārai.

„Eilina Kopa, 3., Latēnu ķeltiete.” Eilina ir garā rudmate ar plānajām lūpām, kuru Markuss redzēja pagodā. Viņa runā strupi un skaidri.

„Es esmu Hilals ibn īsa al Salts no 144. cilts. Esmu jūsu brālis aksūmietis.” Hilals ir smalks, ar klusu balsi, ļoti tumšu ādu, majestātisks. Viņa acis ir koši zilas, taisnie zobi žilbinoši balti. Rokas ir viegli saņemtas kopā klēpī. Viņš izskatās slaids un stiprs, izskatās tā, kā būtu jāizskatās Spēlētājam reizē draudīgs un mierīgs.

„Makabī Adlajs. Es pārstāvu 8. cilti. Esmu nabatietis.” Makabī ir liels, bet ne milzīgs, un nevainojami ģērbies neformālā lina uzvalkā ar baltu kokvilnas kreklu bez kaklasaites. Daži Spēlētāji uzskata viņa glīto apģērbu par vājuma pazīmi.

„Baitsahans,” noburkšķ zēns ar apaļajiem iedegušajiem vaigiem un gailējošām brūnām acīm. Neko vairāk viņš nesaka.

Pasaki pārējo.

Baitsahans stūrgalvīgi purina galvu.

Tev jāpasaka.

Keplers 22b, neizrādot dusmas, uzstāj, un Baitsahans atkal papurina galvu. Spītīgs puišelis, Sāra domā. Droši vien radīs nepatikšanas. Keplers 22b paceļ izstīdzējušu roku ar septiņiem pirkstiem, un zēna ķermenis sāk raustīties. Pats pret savu gribu viņš izspļauj vārdus:

„13. cilts. Dunhu.” Pēc tam viņš paskatās uz kepleru 22b vienlīdz nikni un godbijīgi.

Nākamais Spēlētājs ir vājš, viņa krūtis iekritušas, pleci sīki un salīkuši kā spārni. Zem acīm tumši loki. Kreisās acs kaktiņā uztetovēta sarkana asara. Viņš ir izskuvis galvas vidū collu platu joslu pretēji mohauku stilam. Nopētot viņu, Spēlētāji pamana, ka viņš ar sīkām, saraustītām kustībām nemitīgi groza galvu.

Zēns vismaz reizes desmit samirkšķina acis un tikai tad izgrūž: ,,A-A-Aņs Liu. Trīs-trīs-trīs-trīs-trīssimt scp-sep-scp-septiņdesmit septītā. Šans.”

Pirmais iespaids ir graujošs. Stostīgs vārgulis staip augsti apmācītiem slepkavām.

„Šari Čopra,” skaista meitene ar dzeltenbrūnu ādu saka rāmā, meditatīvā balsī. „55. cilts. Es esmu harapiete.”

„Mani sauc Markuss Loksijs Megaloss no kareivīgās 5. cilts. Sargiet ādu, jo es esmu mīnojietis.”

Markusa tukšā lielība ir pārāk uzspēlēta, tādas muļķības varētu izspļaut bokseris preses konferencē pirms mača. Pārējiem Spēlētājiem šāda bravūra šķiet lieka. Daži klusi noķiķina.

„Es esmu Kala Mozami,” ar pamatīgu persiešu akcentu saka sīka meitene, kas apsējusi košu sarkanzilu galvas lakatu. Balss toņa spēks un pārliecība asi kontrastē ar izskatu. Acis ir tik zaļas kā mitrs nefrīts. „89., māsas un brāļi. Mana cilts ir cēlusies no senās Šumeras zelta sirds.”

Viņai patīk vārdi, Hago domā. Dzejniece. Droši vien mele.

„Alise Ulapala. 34. Kuriete.” Alise saka ar apburošu austrāliešu akcentu. Viņa ir milzīga, muskuļaina, mazliet apaļīga. Cīkstone. Lodes grūdēja. Svarcēlāja. Viņas āda ir tumša un acis vēl tumšākas, cirtainu melnu matu ērkulis atgādina čūsku midzeni. Virs labās acs viņai ir bāla pusmēness formas dzimumzīme, kas pazūd matos. Bez sirdsapziņas pārmetumiem un naida viņa nospļaujas, pirms sāk runāt nākamais. Tikai nākamais cilvēks pēdējais cilvēks nerunā.

Čijoko Takeda.

Visas acis pievēršas mēmajai meitenei. Viņai ir bāla, ziloņkaula krāsas āda un mati līdz pleciem, nevainojami taisnā līnijā tieši virs uzacīm nogriezts ponijs. Pilnīgās lūpas ir tumši sarkanas. Vaigi augsti un apaļi. Viņa atbilst atturīgas japāņu meitenes stereotipam, bet viņas skatiens ir tiešs un pašpārliecināts, un apņēmīgs.

Čijoko Takeda nerunā. Viņa ir no 2. cilts. Tā ir mūžsena un aizmirsta. Mēs to sauksim par mu.

Keplers 22b paceļ labo roku, pasniedzas, atver pirkstus. No plaukstas izdīgst balta hologramma. Ideāls aplis 8,25 collu diametrā.

Visu 12 Spēlētāju krūtīs atbalsojas dobjš gongs, un no piramīdas virsotnes izšaujas tieva spožas gaismas šautra, iezīmējot nakts debesīs punktu.

Keplers 22b sāk lasīt, un hologrammas aplis tikmēr lēnām griežas.

„ Viss ir šeit. Katrs vārds, personvārds, skaitlis, vieta, attālums, krāsa un laiks. Katrs burts, simbols, glifs, katrā lapā, katrā mikroshēmā, katrā šķiedrā. Katrā proteīnā, molekulā, atomā, elektronā, kvarkā. Viss, vienmēr. Katrā elpā. Katrā dzīvē. Kūtrā nāvē. Tā saka, tā ir teikts un tiks teikts atkal. Viss ir šeit. ”

Atkal viņu krūtīs atskan gongs, un gaisma piramīdā nodziest.

„Jūs esat divpadsmit. Visiem ir lemts mirt, izņemot vienu. Vienīgo, kurš uzvarēs. ”

Keplers 22b paceļ acis no hologrammas un uzmanīgi viņus vēro.

„ Tāpat kā visās spēlēs, svarīgs ir pirmais gājiens. ”

Keplers 22b atkal pievēršas hologrammai.

„Lai uzvarētu, jums jāiegūst trīs atslēgas, un tās jāatrod noteiktā secībā. Zemes atslēga. Debesu atslēga. Saules atslēga. Visas atslēgas ir paslēptas šeit, uz Zemes. ”

Keplers 22b satver hologrāfisko disku un aizmet to kā lidojošo šķīvīti. Tas spēji apstājas virs apļa centra un sāk izplesties, virsmu pārklāj raksti. No diska izšaujas divpadsmit tievas gaismas šautriņas, kas trāpa katram Spēlētājam tieši pieres vidū. Visi Spēlētāji gara acīm redz vienu un to pašu: Zemi it kā no kosmosa.

„Šī ir Zeme. ”

Attēls mainās. Zilie okeāni kļūst pelēki. Pāri kontinentiem pārslīd melnas ēnas. Parādās sarkanas brūces. Poli kļūst baltāki. Zilie plašumi, zaļie klajumi un brūnie plankumi pazūd. Dzīvās Zemes košās krāsas ir redzamas tikai niecīgos, kopā saspiedušos pudurīšos.

„ Tāda izskatīsies zeme pēc Notikuma. Notikums tuvojas, un tas ir daļa no Beigu spēles. Notikums visu iznīcinās. Beigu spēles uzvarētājs nopelna izdzīvošanu. Izdzīvošanu sev un visiem savas cilts locek(iem."

Keplers 22b apklust.

Izpostītās Zemes attēls pazūd.

„ Beigu spēle ir dzīvības mīkla, nāves iemesls. Tā ietver itin visa pirmsākumus un risinājumu visa beigām. Atrodiet atslēgas noteiktajā secībā. Atnesiet tās man, un jūs uzvarēsiet. Kad es aiziešu, jūs katrs saņemsiet norādi. Un Beigu spēle sāksies. Beigu spēles noteikumi ir vienkārši. Atrodiet atslēgas noteiktajā secībā un atnesiet tās man. Citu noteikumu nav."

Laipni lūgti

VISI SPĒLĒTĀJI

Kaut kur Cjiņlina kalnos Ķīnā

Keplers 22b pazūd. Sargi, kas stāvēja pie piramīdas, pazūd. Piramīda paliek, vizuļojoša, iespaidīga, kā no citas pasaules. Atkal parādās durvis, tikai neviens nezina, kurp tās ved.

Spēlētāju locekļos pamazām-atgriežas dzīvība. Roku un kāju pirksti tirpst, tāpat kā prāts. Keplers 22b ar viņiem kaut ko izdarīja, ievadīja viņu smadzenēs kaut kādu informāciju, un tagad viņiem sāp galva.

Visi ir apdulluši. Visi zina, ka ātri jāatgūstas. Vilcināšanās var nozīmēt beigas.

Noteikumu nav.

Hago skatās apkārt. Viņi ir nelielā klajumiņā; dažus metrus no vietas, kur viņi sēž, mežs kļūst biezāks, un pretējā pusē gaida piramīda. Mežs varētu nodrošināt labu aizsegu. Piramīda Hago negrib minēt, kas varētu būt iekšā vai kuip ved durvis.

Sāra ir viņam blakus, viņa mirkšķina acis, cenzdamās atgūties. Viņas klātbūtne ir dīvaini nomierinoša viens pazīstams lielums nomācošajā jautājumu jūrā. Viņš pamana kaut ko zemē pāris pēdu no Sāras mugursomas. Pelēko akmens disku, kas karājās kepleram 22b kaklā. Jūs katrs saņemsiet norādi.

Hago metas tam pakaļ.

Čijoko pamana, ka Hago sniedzas pēc diska. Viņš izkustas pirmais. Iespaidīgi. Čijoko muskuļi ir stīvi, kūtri.

Viņa pretojas nespēkam un arī metas pēc diska, bet Hago ir ātrāks. Čijoko pirkstu gali tikai aizskar vēso akmens virsmu, kad viņš to paķer. Hago pielec kājās. Sāra uzmet plecā somu un nostājas viņam blakus. Čijoko iebāž roku savā somā un izvelk virves rituli. Viņa nedrīkst

i/rādīt pārējiem, ka Hago ir dabūjis Bajankaraulas disku, citādi viņai pašai to nemūžam neizdosies nozagt. Lēnām, ļoti lēnām viņa sāk atmuguriski kāpties prom no klajuma.

Hago novērš skatienu no Čijoko. Mēmā meitene redzēja, ka viņš pagrābj disku, bet liek viņu mierā. Gudrs gājiens. Šobrīd labāk izvairīties no atklāta konflikta. Hago vajadzēs viņu uzmanīt. Viņš aši ieslidina disku nelielā mugursomā, kuru nopirka Sjiaņā, un saķer Sāru aiz rokas. Viņas muskuļi ir cieti, saspringuši.

„Laid vaļā,” viņa čukst.

Hago pieliecas viņai tuvu pie auss. „Man ir keplera disks. Pazūdam no šejienes.”

Diska atrašana ir veiksme, pat ja ne viens, ne otrs īsti nezina, ko tas nozīmē. Viņi darbojas kopā, un tagad viņiem ir priekšrocība. Pārējiem to labāk neizrādīt, Sāra domā. Jo tad mēs kļūtu par mērķi. Viņa vēlas, kaut Hago nebūtu saķēris viņu aiz rokas. Viņa nokrata roku un pakāpjas sāņus, cerēdama, ka viņi nav sevi nodevuši.

Bet vārdu apmaiņu redzēja Kala. „Ko tu viņai pateici?” Viņai rokā ir īss zelta šķēps, meitene to nolaiž, gatava uzbrukt.

Hago skatās viņai acīs nemirkšķinādams un smaida tā, ka atklājas ar briljantiem rotātie zobi un bakurētainajos vaigos iegulst bedrītes.

„Tu jau tik drīz gribi mirt, meitenīt?”

Hago un Kala stāv viens otram pretī, brīvi, pašpārliecināti, nelokāmi.

Šī ir pirmā no daudzām konfrontācijām, kas izšķirs Beigu spēles iznākumu.

Cits pēc cita visapkārt aplim tiek izvilkti ieroči. Tieši par to Čijoko uztraucās un tāpēc atkāpās. Paranoja ir gandrīz taustāma. Viņa sper vēl vienu soli atmuguriski tuvāk meža aizsegam.

Aņs sāk trīcēt. Viņš iebāž roku aiz vestes makšķernieku apģērba ar daudzām mazām kabatiņām un rāvējslēdzējiem. Markuss to pamana. Viņa duncis ir izvilkts un tā vien alkst izliet asinis. Bet ja tam drebelīgajam, sīkajam draņķim ir pistole vai kāds cits tālas darbības ierocis, būs jārīkojas ļoti strauji.

„Ko tu dari?” Markuss prasa, mētādams dunci no vienas rokas otrā.

Aņs apstājas. ,,Z-z-z-z-āles. Man jāiedzer z-z-z-z-zāles.”

Čijoko klusiņām atkāpjas ēnās. Neviens nepamana, kā viņa pazūd.

Sāra ieskatās pulkstenī. 3:13:46 naktī.

Ja Hago ir disks, tad es iešu viņam līdzi, Sāra nolemj. Tā nav tikai stratēģiska priekšrocība, es nedomāju, ka esmu tam gatava. Varbūt viņš man palīdzēs palikt dzīvai.

Hilals pasper soli tuvāk vietai, kur reiz bija apļa centrs. Viņš izstiepj u7. priekšu abas rokas, tās ir tukšas. Viņš ir viens no nedaudzajiem, kurš nav izvilcis ieroci.

„Beigu spēles māsas un brāļi, aprunāsimies,” Hilals saka līganā balsī. „Mums daudz kas jāapspriež. Šai naktij nav jābeidzas ar asinsizliešanu.”

Baitsahans ieķiķinās, šis gļēvulis viņu uzjautrina. Visi pārējie ignorē Hilalu. Kala nenovērš acis no Hago un nenolaiž šķēpu.

Pamanīdama, ka Čijoko ir pazudusi, Šari ar izteiktu indiešu akcentu iejautājas: „Kur ir mēmule?”

Alise pārlaiž skatienu apļa perimetram. „Notinusies. Gudriniece.”

Hilals izskatās sadrūmis, vīlies. Viņš zināja, ka būs grūti noslēgt mieru, taču cerēja, ka pārējie viņu vismaz uzklausīs. „Māsas un brāļi, mums nevajadzētu cīnīties. Vēl ne. Jūs dzirdējāt, ko teica būtne. Noteikumu nav. Mēs varam sadarboties visu cilvēku un Zemes radību vārdā. Mēs varam sadarboties vismaz līdz brīdim, kad būsim spiesti vērsties cits pret ci…”

Viņu pārtrauc švīkstoņa, ar kuru no ēnas izlido virve ar metāla atsvaru galā. Tā aptinas cieši Hilalam ap kaklu. Viņš paceļ rokas pie kakla. Virve tiek nospriegota, un Hilals apgriežas riņķī un rīstīdamies nokrīt zemē.

„Kas, ellē, tas bija?” Makabī prasa, apcirzdamies apkārt.

Baitsahans negaida, lai to noskaidrotu. Viņš metas uz mežu. No tumsas seko vēl viens virves uzbrukums, šī jau lido no citas vietas, it kā to raidītu cits cilvēks. Tā tuvojas Hago, bet viņš pēdējā brīdī palec atpakaļ, un virve ļengani nokrīt zemē, taču tiek aši ierauta atpakaļ mežā.

Nolūst zars. Viņi pamana krūmos pazibam Čijoko bālo ādu un melnos matus.

„Tā ir nolādētā mēmule!” Alise iekliedzas.

Brīdī, kad viņi pagriežas pret Alisi, no tumšā meža šņākdama izlido bulta un ieurbjas Makabī labajā augšstilbā. Viņš sagrīļojas un paskatās lejup. Garais bultas kāts no priekšpuses ir caururbis kāju un izgājis tai cauri; sariešas un sāk tecēt asinis. Tas noteikti ir sīkais krancis Baitsahans, kas šauj no meža aizsega.

Nedomādams Makabī nolauž bultu un izrauj to laukā. Sāpes ir dedzinošas, bet viņš nekliedz. Viņš ir pārskaities. Sīkais sūdabrālis sabojāja labu uzvalku.

„Pie velna, es aizeju,” Kala paziņo, aizmirsdama Hago. Viņa metas skriet uz piramīdas pusi.

„Izbeidziet šo vājprātu!” Hilals ir atbrīvojies no virves un atguvis elpu. „Tam nav jānotiek šādi!”

Par atbildi zemē viņam starp kājām ieurbjas bulta. Hilals rāpus atkāpjas mežā.

„Aiztaupi sprediķi citai reizei, sludinātāj,” nosaka Elina un arī seko viņam mežā.

Gaisu pāršķeļ vēl viens svilpiens. Sāra instinktīvi pasniedzas uz Hago galvas pusi un ar pliku roku noķer gaisā bultu, pirms tā sasniedz savu mērķi Hago galvaskausu.

Hago paskatās uz viņu. Viņš nekad mūžā nav redzējis, ka kāds tā izdarītu. Puisis iepleš acis, viņš ir pateicīgs. „Kā tu…”

„Mums jātiek prom,” Sāra saka. Viņa pati arī netic, ka tikko to izdarīja. Viņa bija trenējusies vēl, vēl un vēl, saplēsusi rokas skrandās, mēģinot noķert bultas, bet tas nekad nebija izdevies.

Līdz šim brīdim.

Viņa nomet bultu zemē un sagrābj Hago aiz rokas. „Ejam.”

Viņi pagriežas un metas skriet uz meža pusi.

Aņs Liu vairs nemēģina sazvejot savu tablešu pudelīti. Viņš pieceļas kājās, iztaisno plecus un uzlūko tos, kas vēl palikuši. Puiša sejā ir ļauns smaids.

No meža izlido trešā bulta un trāpa Aņam tieši krūtīs. Viņš uzjautrināts paskatās uz to un ar roku notrauc bultas kātu no bruņu vestes, kuru zem makšķernieka kabatām neviens nepamanīja. Viņš nevērīgi pasviež uz pārējo Spēlētāju pusi mazu, tumšu, valrieksta lieluma lodīti. Tas pārsteidz Markusu, kurš stāv vistuvāk. Instinkts mudina pasniegties un noķert to, ko Aņs ir pasviedis. Bet, mirkli pirms lodīte iegūlusi Markusa plaukstā, tā eksplodē.

Sprādziens ir daudz spēcīgāks, nekā varētu gaidīt no tāda lieluma bumbas. Ķermeņi lido uz visām pusēm. Sāra zaudē dzirdi, dažus mirkļus apkārt valda haoss. Viņa paceļ galvu un ierauga Markusu, kurš līdzinās zombijam. Abas rokas norautas līdz plecam, žoklis vaļīgi nokarājas no galvaskausa. Seju un ķermeņa augšdaļu klāj asinis. Āda galvas kreisajā pusē ir sašķērēta sloksnēs kā siers, un auss nokarājas pie kakla.

Kaut kas griezdamies nokrīt no debesīm Sārai tieši pie kājām. Pirksts. Tas norāda uz 167°49'25”.

Sārai kļūst nelabi, jo tas atgādina meteorīta katastrofu un izlaidumu, un pamesto Kristoferu.

Tas atgādina viņas labāko draudzeni Rīnu.

Un brāli Teitu.

Pagājusi tikai nedēļa.

Nedēļa.

Viņai vajadzētu sērot kopā ar ģimeni, sēdēt dzīvojamajā istabā, ēst un apskauties, un sadoties rokās.

Tā vietā viņa ir šeit.

Viena.

Spēlē.

Viņa uzmet skatienu Hago.

Varbūt nav viena.

Markuss noslīgst ceļos, iekrīt ar seju zemē. Markusam Loksijam Megalosam, 5. cilts mīnojietim, Beigu spēle ir beigusies.

Aņs apcērtas riņķī un, liesmu pavadīts, pazūd mežā. Viņš ir uzspridzinājis vēl vienu degbumbu. Mežs sāk degt. Lai gan liesmas ir 59 pēdu attālumā, karstums iedzeļ Sārai sejā.

„Nāc!” Hago sauc. Viņš pieceļ viņu, un abi streipuļo prom. Viņiem jātiek prom caur piramīdu. Pa durvīm, kas atkal ir parādījušās, lai gan viņi nezina, kurp tās aizvedīs. Nevar riskēt un skriet uz mežu, ja tur plosās ugunsgrēks, ja tur uzglūn Aņs, Čijoko, Baitsahans un sazin kas vēl. Viņi sasniedz piramīdu un apstājas pie durvīm.

Spožajā virsmā atspoguļojas ugunsgrēka liesmas, tumšais mežs. Sāra pastiepj roku. Pār durvju aiļu pārslīd zeltainu tēlu virkne. Daži ir pazīstami: Gizas piramīdas, Karahundže, Pumapunku ģeometrisko akmeņu jūklis, Čoga Zanbila.

Citos attēloti megalīti un zīmes, elki un statujas, skaitļi un figūras, ko Sāra nepazīst.

Gaisu viņiem aiz muguras satricina vēl viens sprādziens.

„Šķiet, tas jautā, kurp mēs gribam doties,” Sāra saka.

Hago paskatās pār plecu. „Jebkur, tikai prom no šejienes,” viņš atbild. Puisis saspiež Sāras plaukstu, un kopā viņi sper soli uz priekšu un iziet cauri dīvainajam portālam. Viņi neievēro, ka tieši aiz muguras ir Makabī Adlajs, asiņojošs, nikns un kārs pēc nāves.

.

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Viesnīca Xi'an Garden, Dajaņas rajons, Sjiaņa, Ķīna

Kristofers iztrūkstas no miega. Viņš nespēj noticēt, ka aizmidzis. Ieskatās pulkstenī: 3:13 naktī.

Var gadīties, ka viss jau ir beidzies. Sāra ar pārējiem ir beigusi savas darīšanas pagodā un devusies tālāk.

Viņš paķer mugursomu, kurā ir pase, nauda un kredītkartes, telefons, mazliet pārtikas un salokāmais nazis, kuru viņš nopirka Lielās Meža Zoss pagodas suvenīru veikaliņā. Viņš paņem vienu tālskati, iemet somā un iziet no istabas. Viņam nerūp pārējās iekārtas par 5000 dolāru, kuras bija iegādājies iepriekšējā dienā. Viņš zina, ka nekad šeit neatgriezīsies.

Viņš grasās ieiet pagodā. Viņš grasās noskaidrot, vai Sāra vēl ir tur vai jau prom. Viņš noskrien pa pieciem kāpņu posmiem nakts tumsā, ielu laternas ietin pilsētu oranžā gaismā. Uz ielas ir ļoti maz mašīnu, neviena cilvēka. Viņš ieskatās pulkstenī.

3:18.

Kristofers skrien ko kājas nes, un tas ir ātri. Soma uz muguras lēkā. Prožektori no zemes izgaismo pagodu. Viņš cer, ka pie durvīm nebūs sarga, bet ja būs, viņš ir gatavs uz visu, sirds dziļumos apzinādamies, ka dara to mīlestības vārdā. Viņam ir jāliek iekšā. Jāatrod Sāra. Jāpalīdz viņai uzvarēt.

Viņš ierodas, lūkojas pēc sarga, nevienu neredz. Apkārtne ir dīvaini tukša. Lai kas šeit notika, tam bija jānotiek slepenībā. Pirms tuvoties durvīm, viņš apstājas, paskatās augšup un apkārt. Viņš sastingst, kaut kas ir piesaistījis skatienu. Kristoferam atkaras žoklis.

No pagodas augšējā stāva loga izlec sieviete, no 200 pēdu augstuma.

Viņa krīt. krāsaini lakati plivinās ap ķermeni. Tuvojoties zemei, viņa izpleš rokas un kājas, lakati piepūšas un uztver vēju. Lai gan viņa tuvojas ļoti strauji, izskatās, ka kritiens nobremzējas.

Kristofers purina galvu, viņš nespēj noticēt savām acīm.

Viņa vairs nekrīt.

Viņa lido.

KALA MOZAMI

Lielā Meža Zoss pagoda, sestais stāvs, Sjiaņa, Ķīna

Kala iznirst Lielās Meža Zoss pagodas bēniņos un aizkūleņo pa raupjo koka grīdu. Viņa ienira piramīdas durvju ailas tukšumā, un šeit tas viņu izspļāva. Viņa ir aizelsusies, bet jūtas atvieglota, ka tikusi prom no pārējiem Spēlētājiem.

Pagaidām viņa grib, lai tā arī paliek.

Pagaidām viņa grib atkāpties, ieelpot un atšifrēt nejaušo arābu ciparu un šumeru burtu virkni, kuru keplers 22b ietetovējis apziņā kā pēkšņu, uzbudinošu neprātu.

Viņa spriež, vai arī citu Spēlētāju kodi ir tikpat intensīvi. Viņa cer, ka tā. Jo tas ir dīvaini un satraucoši; tas viņu atbruņo un jauc prātu.

Viņa negrib būt vienīgā, kas tā jūtas ar prāta priekšplānā iededzinātu neatšifrējamu vēsti. Tas viņu noliktu daudz, neizdevīgākā stāvoklī. Kala darīs visu, kas viņas spēkos, lai to labotu. Pēc iespējas ātrāk. Tagad.

Telpa ir tieši tāda, kā viņa atceras: tumša un maza, un veca. Tikai kaktā kā paklāji nav sakrauti Spēlētāji un neskan keplcra 22b spokainā balss. Paldies Anunaki par to, viņa domā. Viņa negrib šeit sagaidīt vēl kādu Spēlētāju un īsti nezina, kad kāds varētu uzrasties, tāpēc saņemas un metas lejā pa mazajām slepenajām kāpnēm uz pagodas priekšpēdējā stāva galveno zāli; no šīs telpas paveras logi uz Ķīnu, uz visu pārējo pasauli.

Pasauli, kurai būs beigas.

Pilnu ar cilvēkiem, kuri mirs.

Kala apstājas, sažņaudz lakatus dūrēs un, apmetot pirueti, nopēta atvērto logu. Viņai jātiek prom. Viņa spēcīgi sakrata ķermeni, un no

kombinezona izkrīt divas lidplēves viena zem rokam un otra starp kājām. Viņa cieši skatās naktī. Dziļi ievelk elpu un skrien taisni uz logu.

Kala lec ar galvu pa priekšu. Viņa visu ir izrēķinājusi, zina, cik liels attālums vajadzīgs. Viņa zina, ka līdz zemei ir tikai 200 pēdu. Tik tikko pietiek. Lakati plivinās un plīkšķ, lidplēves uztver augšupejošu vēja strāvu, un tas notiek. Viņa nekrīt, bet slīd, lido. Brīdi, pārāk īsu brīdi viņa jūtas brīva.

Lai svētība.

Smadzenēs iededzinātais kods ir pazudis. Pārējie ir pazuduši. Spiediens ir izzudis.

Tik vienkārši. *

Viņa lido.

Taču ilgi tas neturpinās.

Jo zeme ir klāt.

Viņa parauj atpakaļ galvu un plecus un izliec uz priekšu iegurni.

Viņai ir īpašs kostīms. Piemērots ne tikai tam, lai lidotu, bet arī lai piezemētos. Gar lidplēves malām atveras vesela rinda mazu izpletnīšu, kas palēnina kritienu. Kala nospiež pogu uz auduma cilpas, kas uzmaukta uz vidējā pirksta, un visa tērpa priekšdaļa ar skaļu šņākoņu piepūšas. Viņa atsitas pret zemi, sāpīgi, bet tas nekas. Spilveni saplok tikpat ātri kā piepūtušies, un, tieši tāpat kā bija izmēģinājusi visas iepriekšējās 238 reizes, viņa jau stāv kājās un skrien. Skrien prom no tā visa un skrien tam visam pretī.

Viss ir šeit, Kala atceras keplcra 22b vārdus. Ko tas nozīmē? Radījums to pateica tā, ka viņa sajutās maza un nenozīmīga. Viņai tas nepatika. Tomēr ilgi Kalai par to neiznāk domāt, jo, kājām saskaroties ar zemi, prātā kā supernova atkal uznirst kods.

Tas tik ļoti novērš Kaļas uzmanību, ka viņa pat nepamana jauno vīrieti, kurš viņai seko.

Nepatiesi'

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Lielā Meža Zoss pagoda, pirmais stāvs, Sjiaņa, Ķīna

Kristofers stāvēja un skatījās, kā meitenes tērps piepūšas kā balons, viņa atsitas pret zemi un, pat īsti neapstājusies, metas skriet. Viņš uzskata to par labu zīmi, ka šī ir tā pati meitene, kuru viņš pamanīja no savas istabas. Meitene ar tumši iedegušo ādu, krāsainajiem lakatiem un zaļajām acīm.

Viņš uzskata par labu zīmi arī to, ka meitene viņu nepamana.

Viņa cenšas kādu panākt, Kristofers pie sevis nosaka, cenzdamies nedzirdami viņai sekot. Pieņemu, ka viņa palikusi pēdējā, pārējie jau ir devušies prom no Aicinājuma. Man viņai jāseko. Viņa ir vislabākā un vienīgā saikne ar meiteni, kuru es mīlu.

Tāpēc viņš seko. Un viņam pat prātā neienāk, ka patiesībā Kala ir pirmā Spēlētāja, kas pametusi Aicinājumu caur Lielo Meža Zoss pagodu. Ja Kristofers būtu pagaidījis vēl dažas minūtes, viņš būtu ieraudzījis Sāru Elopeju, kehokiešu Spēlētāju no 233. cilts.

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Lielā Meža Zoss pagoda, sestais stāvs, Sjiaņa, Ķīna

Sāra un Hago ierodas tajā pašā telpā, kur Kala. Pulkstenis ir 3:29:54 naktī. Kala izlēca tieši pirms 10 minūtēm un 14 sekundēm. Viņiem nav ne jausmas, ka viņa izlēkusi. Sārai nav ne jausmas, ka Kristofers ir tik tuvu. Ja viņai vajadzētu iztēloties Kristoferu, tad viņa domātu, ka viņš ir relatīvā drošībā Omahā un cītīgi palīdz likvidēt katastrofas sekas. Bet viņa draugu neiztēlojas; viņa ir izmetusi Kristoferu no prāta.

Tā viņas dzīves daļa ir beigusies.

Akls lēciens cauri citplanētiešu durvīm bija dīvains piedzīvojums.

Sārai tas šķita kaut kas maģisks, taču viņa zina, ka tā nav. Droši vien pirmcilvēkiem tādas pašas izjūtas radās, redzot uguni. Durvis nebija maģiskas, tā bija zinātne. Tikai tehnoloģija, tāla un attīstīta tehnoloģija, kaut kas, ko cilvēki vēl nav iemācījušies vai varbūt viņiem to neļāva iemācīties.

Gadsimtiem ilgi tas bijis Debesu ļaužu spēks un valdzinājums. Savu mašīnu, tehnoloģiju un spēju dēļ viņi izskatījās pēc dieviem neskaitāmu seno tautu acīs visā pasaulē. Sāra zina, ka Debesu ļaudis varētu atstāt tādu pašu iespaidu arī uz mūsdienu cilvēkiem, ja tikai gribētu. Iedzīt viņos bijību, iebiedēt, paverdzināt. Visi Spēlētāji zina, ka cilvēki Debesu ļaudīm ir tikai izklaide. Pat ar moderno DNS sekvencēšanu un kodolreaktoriem, un ģeotehniskajām inženierzinātnēm, un kosmosa stacijām cilvēki ir tikai primitīvs uzjautrinājums, kā skudras, kas spēj radīt uguni, cita citu bez iemesla nogalina un pārāk ilgi skatās spogulī. Taču skudras, par kurām dievi kaut kāda iemesla dēļ ir ieinteresējušies. „Vai tev tas vēl ir?” Sāra jautā, viņai reibst galva.

„Ir,” Hago atbild, pamezdams ar galvu uz mugursomu. Viņa galva pulsē, viņš elso, viņš ir apreibis. Sprādziena triecienvilnis atstājis savu iespaidu. „Tev nekas nekaiš?” Sāra pastiepj roku.

„Viss kārtībā,” viņš noņurd, izslējās.

„Mums jāiet prom. Šeit nav droši.”

„Bez jokiem.”

Brīdī, kad Hago pagriežas pret durvīm, aiz kurām sākas kāpnes, viņam aiz muguras parādās Makabī. Sāra to redz. Izskatās, it kā Makabī iznirtu no melnas tintes aizkariem, kas karājas gaisā.

Nešķiet, ka Makabī būtu cietis sprādzienā vai teleportācijā. Viņš metas virsū Hago, sagrābj pie rīkles. Sāras pirmā doma ir par disku. Lai gan viņa nezina, kā vai kāpēc, taču ir droša, ka tas palīdzēs viņai viņiem iegūt Beigu spēlē pamatīgu atrāvienu.

Sāra pace| dūri, lai sistu Makabī pa pakausi, bet Hago pirmais triec ar plaukstas pamatni uzbrucējam pa zodu. Makabī iekliedzas un saliecas līkumā, viņš grūž Hago pret grīdu, un Sāras nāvīgais sitiens pa galvaskausu par mata tiesu netrāpa.

Hago nespēj atbrīvoties no nabatieša tvēriena. Viņš akli dur ar īkšķi sev aiz muguras, cerēdams trāpīt ausī. Precīzs trāpījums; kad Hago izvelk pirkstu, atskan paukšķis, it kā no pudeles kakla izsprāgtu korķis.

Makabī palaiž viņu vaļā un iegaudojas. Viņš ar vienu roku saķer galvu, bet otru mežonīgi vēzē gaisā. Vispirms augšstilbā iešauj bultu, un tagad tik zemisks briesmīgi neglītā olmeka uzbrukums. Makabī nav radis just tik lielas sāpes, tādu pazemojumu. Tas viņu sanikno.

Pirms viņš paspējis atgūties, Sāra pieiet klāt un iesper Makabī pa augšstilbu, tieši blakus brūcei. Viņš sabrūk uz grīdas.

Sārai un I lago ir brīvs ceļš uz kāpnēm, kas ved lejup un prom no šī Spēlētāju ņudzek|a, šī slepkavu strupce|a. Sāra prāto, vai viņiem pietiks laika, lai piebeigtu Makabī, un vai tas vispār ir tā vērts.

Hago šādas domas nenodarbina. Viņam rokā nozib duncis, gatavs sastapt Makabī rīkli.

„Uzmanies!” Sāra iekliedzas, jo telpā parādās Eilina Kopa.

Eilinas īsie, rudie mati ir izspūruši, seja notriepta ar meža ugunsgrēka

sodrējiem. Viņa bija spiesta atgriezties pie piramīdas, kad Aņs aizdedzināja kokus. Viņa jūtas vajāta un ielenkta, tāpēc neuzdod jautājumus. Eilina paceļ savu mazo stopu un izšauj.

Ar Sāras brīdinājumu pietiek, lai Hago pamuktu malā. Bulta pārlido pāri viņa galvai.

Hago uzmet gaisā dunci, satver aiz anodētā asmens un sviež ar to Eilinai. Latēniete nomet stopu, sasit plaukstas, noķer dunci gaisā un pasmaida. Viņa ir lepna, ka šis gājiens izdevās, vectēvs viņu ir labi apmācījis.

Kad Hago un Sāra pagriežas, lai skrietu lejā pa kāpnēm, viņiem pār galvu aizlido Hago duncis un ieurbjas tālākajā sienā.

Pēc dažām sekundēm viņi jau ir lielajā zālē pagodas virsotnē. Hago grib turpināt skrējienu, bet Sāra pakāpjas sāņus no durvīm un saķer viņu aiz rokas. Viņa rāda ar pirkstu augšup. Spāres. Staip spārēm un jumtu ir pēdu plata sprauga.

Hago pamāj ar galvu. Viņš saprot. Plecu pie pleca viņi ar Sāru palecas, klusēdami satver raupji tēstos baļķus un apvij ap tiem ķermeni. Viņi cieši skatās viens uz otru, vairs neelpo un ar gribasspēku liek sirdij sisties lēnāk, lēnāk, lēnāk.

Eilina iebrāžas telpā un metas uz kāpnēm, kas ved tālāk lejup. Taču tieši pirms izejas viņa apstājas. Viņa kaut ko sajūt gaisā, piešķiebj galvu, ieklausās tukšumā. Viņa jau daļēji pagriežas uz viņu pusi. un Sārai iešaujas prātā doma, kāpēc viņi vispār slēpjas. Latēniete ir viena, bet viņi divi. Viņi varētu pavisam ātri izslēgt šo meiteni no spēles. Brīdī, kad viņa paskatās uz Hago, visi trīs dzird kāpnēs Makabī aurošanu: „Es jūs visus nogalināšu, nelieši!”

Neapstādamās Eilina apcērtas riņķī un ir prom. Makabī skaļi klumburo lejā pa kāpnēm. Viņš sten un vaid, ievelkas zālē. Viņš izskatās slikti: izņemot Markusu, beigto kā zeme Markusu, Makabī Aicinājumā ir cietis visvairāk.

Makabī iznāk telpas vidū un veras apkārt, viņš nepapūlas paskatīties augšup. Prātu aptumšojis ievainojums, Beigu spēles pēkšņums un prātā iededzinātā norāde. 22 sekundes viņš šļūc pa zāli tikai 12 sirdspuksti Sāras krūtīs -, un tad visi trīs dzird augšstāvā ierodamies vēl vienu

Spēlētāju. Makabī nospļaujas uz grīdas un aiziet, viņš kāpj lejup.

Viņi nogaida vēl trīs minūtes. Tas, kurš ieradās augšstāva istabā, noteikti joprojām ir tur, gaida. Ne vārda neteikdami, olmeks un kehokiete nedzirdami nolaižas uz grīdas, pieiet pie kāpnēm, dodas prom.

„Žēl, ka neizdevās likvidēt vismaz vienu,” Hago sūkstās, kad viņi lavās lejup pa kāpnēm. Viņš berzē kaklu, uz kura Makabī pirksti atstājuši zilus riņķus.

„Gan vēl paspēsim,” Sāra čukst. Viņa redz, ka viņi ir laba komanda, taču nav īsti droša, vai Beigu spēle ir īstā vieta, kur veidot komandas. Tomēr viņa ir pieķērusies Hago. Puisis ir bijis izpalīdzīgs un, kas vēl svarīgāk, uzticīgs. Viņa jūt, ka viņam patīk. Viņa prāto, vai varētu to izmantot.

Viņa prāto, vai grib to izmantot.

„Nākamreiz, kad satikšu nabatieti…” Hago nospļaujas, nepabeidz teikumu.

Viņi kāpj lejā, lejā, lejā.

Tikuši līdz pašai apakšai, viņi pārliecinās, vai gaiss ir tīrs, iziet no Lielās Meža Zoss pagodas un, turēdamies ēnā, dodas uz ielu. Sārai nav ne jausmas, ka pirms nepilnām 30 minūtēm šeit bija zēns no Omahas, kuru viņa joprojām mīl.

Un ne Sāra, ne Hago nezina, ka Aņs Liu, viltīgais spridzinātājs, kurš pēdējais iznāca no portāla, vēro viņus pa Lielās Meža Zoss pagodas logu. Vēro viņus, pagriezis pret viņiem garu metāla priekšmetu.

Nūju.

Antenu.

Mikrofonu.

Viltīgs mirkšķis viltīgs mirkšķis mirkšķīgs gājiens.

.

CIJOKO TAKEDA

Lielā baltā piramīda, Cjiņlina kalni, Ķīna

Čijoko Takeda lavās pa mežu. Viņa bija redzējusi un ar smaidu skatījusies kā Aņs Liu uzspridzina Aicinājumu. Viņai tas šķiet lielisks gājiens. Lielisks, lielisks gājiens.

Nekas tik labi nesajauc prātus un nenoslēpj nolūkus kā nāve un asins izliešana.

Čijoko seko olmekam un kehokietei, kas dodas uz piramīdu. Viņa ir labajā pusē, austrumos, pārvietojas ļoti klusi. Nabatietis arī dodas uz piramīdu, bet olmeks un kehokiete nav viņu pamanījuši.

Čijoko pamanīja. Viņa redzēja, ka šumeriete ieiet mistiskajā piramīdā. Redzēja, kā viņa izkūst dzīvsudraba sienā.

Lielā baltā piramīda Čijoko Takedas, mēmās, mūžseno rnu pārstāves no 2. cilts, acīs ir daiļrunīgāka par jebkuriem vārdiem.

Iespēja to redzēt jau ir gods. Tā ir kosmosa, vēstures un kopienas zīme. Čijoko zina, ka sirmā senatnē piramīdas bija Spēles vadītāju piestātnes piestātnes viņu kuģiem, viņu portāli, viņu enerģijas avoti -, un kādudien tā atkal var būt, kad viss uznāks un pāries, un atkal atgriezīsies. Būves vai to atliekas sastopamas Ķīnā, Ēģiptē, Šumerā, Eiropā. Indijā un abos Amerikas kontinentos. Lielākā daļa ir sagruvušas vai izzudušas zem augsnes un lapu kalniem. Vai tās apgānījuši cilvēki, dumji ļaudis, kas nav pelnījuši palikt dzīvi pēc tā, kas sekos. Dažas, līdzīgas šai neskartajai piramīdai, nav pat atklātas. Taču neviena nelīdzinās Lielajai baltajai piramīdai.

Šo nav sagandējušas cilvēku rokas un prāti. Nav sabojājis vējš vai lietus. Nav saēdušas saknes vai augsne. Nav sagrāvusi zemestrīce vai vulkāna izvirdums.

Šī ir īpaša.

Ja Čijoko varētu, viņa paliktu un skatītos uz to nedēļu, divas, trīs. Apbrīnotu tās apmērus. Izmērītu pamatni. Piefiksētu zīmes uz tās. Mēģinātu tās atšifrēt. Taču viņa to nevar.

Spēle ir sākusies.

Un viņa iet pa pēdām.

Viņas virves „hodžo” ir pārmestas pār plecu. Tās bija paredzētas uzmanības novēršanai, tāpat kā Aņa sprādzieni.

Tās, protams, nebija tik iedarbīgas, taču savu paveica. Virves nodrošināja aizsegu, lai izvairītos no šautriņas ar izsekotāju, kas trāpīja Hago Tlalokam kaklā un ieskrambāja viņu. Šautriņa bija aizdžinkstējusi gar ausi kā ods.

Olmeks Hago Tlaloks. Acīmredzami meties uz vienu roku ar kehokieti Sāru Elopeju. Šie Spēlētāji pārstāv abu Ameriku senās ciltis. Čijoko ir pietiekami tuvu, lai dzirdētu viņu balsis, bet vārdus gan ne. Makabī klibo turpat netālu. Hago un Sāra viņu joprojām nav pamanījuši. Nabatietim uz pēdām min Eilina Kopa. Kurš kuru noķers, kurš ar kuru cīnīsies, kurš mirs?

Olmeks izved kehokieti cauri durvīm. Viņi pazūd kā uz burvja mājienu.

Čijoko sper soli uz durvju pusi, cerēdama, ka paspēs iziet cauri pirms Makabī, bet viņš ir pārāk tuvu. Viņa zina to, ko citi nezina olmekam ir disks. Mu ļaudis pielūdz diskus kā svētus un noslēpumainus simbolus. Čijoko to uzreiz pazina: Bajankaraulas disku. Šie diski nokrita no debesīm pirms daudziem gadsimtiem. Tajos ir informācija un zināšanas, norādes un virziens.

Viņai tam jāseko. Ja disku iegūs cits Spēlētājs, viņa sekos tam. Viņa turpinās sekot, līdz radīsies iespēja to nozagt. Viņa zina, ka tas aizvedīs pie Zemes atslēgas.

Un viņa zina, ka ir vienīgā, kas to zina.

Tāpēc, ka tā ir norāde, ko keplers 22b atstāja viņas prātā. Tas viņai ļoti vienkāršiem vārdiem pateica: Tu esi mu, tāpēc tikai tu saproti, kurp aizvedīs disks.

Čijoko skatās, kā Makabī sasniedz durvis, ieklumburo iekšā, pazūd. Eilina ir nepilnas minūtes attālumā. Neviens nav pamanījis Čijoko. Viņa ies iekšā pēc latēnietes. Čijoko gaida un pieņem, ka šī ir viņas pēdējā minūte Aicinājumā. Vēl tikai viena minūte varenās, vizuļojošās piramīdas tuvumā. Viņa tai paklanās, apliecina cicņu un apbrīnu, dalās ar to klusuma brīdī, pateicas, ka tā vispār ir.

Sīks, attāls trinkšķis ievibrē gaisu virs viņas bungādiņas, pārtrauc sapņus. Viņa instinktīvi pieplok pie zemes, un bulta pāršķeļ gaisu vietā, kur tikko bija viņas sirds. Kāds viņu tomēr pamanīja.

Puika.

Baitsahans.

Čijoko rēķina, ka meža malu no portāla šķir septiņi gari soļi. Viņa neriskēs ar to, ka pa ceļam varētu tikt sašauta. Viņa zina, ka ir jākustas, citādi zēns viņu nogalinās. Mu rāpo uz priekšu, un zemē netālu no viņas ieurbjas vēl viena bulta, bet tas ir izmisuma šāviens. Viņa ir pārliecināta, ka zēns viņu vairs neredz.

Čijoko sasniedz resnu koku un nostājas aiz tā, ar acīm sekojot uz viņu izšauto bultu neredzamajai trajektorijai. Atrod vietu, no kuras tās tika raidītas, un ierauga viņu notupušos zālē.

Viņš ir 90 pēdu attālumā.

Izdevīgā trieciena attālumā.

Viņa iebāž roku aiz jakas un izvelk piecus kā žilete asus titāna šurikenus. Pirksti kā dejā pārslīd tiem pāri un izliek vēdekļa formā kā kārtis. Viņa ar vienu roku uzmet vienu gaisā un ar otru noķer.

Čijoko nav neapdomīga. Viņai nogalināšanu allaž diktējusi iespēja un nepieciešamība, un viņa to neuztver vieglprātīgi. Mēs esam cilvēki. Mums dota viena dzīvība, kas jāgodā. Lēmumam atņemt dzīvību allaž jābūt pārdomātam.

Viņa klusi nokāpj lejā pa kalnu, piramīda ir aiz muguras. Viņa ar gribasspēku liek paplašināties acu zīlītēm, par spīti sprādziena radītajām liesmām. Viņa apstājas pie nokrituša koka, ieņem stabilu pozu, met.

Baitsahans gandrīz tiek pārsteigts.

Gandrīz.

Pēdējā brīdī viņš sakņūp, un lidojošā zvaigzne netrāpa mērķī, tā ieurbjas koka stumbrā.

Čijoko ievelk elpu.

Paliek nekustīga.

Gaida.

Viņa redz, kā Eilina Kopa iziet caur portālu.

Viņa skatās, kā Baitsahans pieceļas un atklāj sevi, ieliek lokā bultu un izmisīgi meklē viņu.

Muļķis.

Viņa met zvaigzni, tā trāpa zēnam plecā, pazūd miesā.

Viņš iekliedzas.

Viņa atkal maina atrašanās vietu, nostājas uz takas, kas ved tieši uz durvīm. Viņa met vēl vienu zvaigzni, sešas smailes virpuļo gaisā kā mēms zāģis pretī mērķim zēna pierei. Bet mirkli pirms trieciena uznāk vēja brāzma, kas novirza to no kursa; zvaigzne pārslīd pāri zēna galvai, paraujot līdzi miesas un matu kumšķi.

Viņš atkal iekliedzas, uzsauc izaicinājumu un izmisis izšauj tumsā bultu.

Čijoko elpo. Brāzma pāriet. Viņa pagriežas pret piramīdu, ar salto uz priekšu pārlec pāri lielam akmenim un, atrazdamās ar kājām gaisā, raida pēdējo šurikenu kaitinošajam puikam ar vienu vārdu Baitsahanam, 13. cilts dunhu.

Viņa piezemējas precīzi uz kājām un nedzirdami metas cauri noslēpumainajām durvīm, nezinādama, vai trāpījusi mērķī.

Viņai ir vienalga. Zēns ir pārāk straujš, tāpēc ilgi neizturēs. Ja viņu nenogalināja Čijoko, tad to izdarīs kāds cits.

Čijoko iznirst slepenajā telpā, kur visi sapulcējās sākumā. Atšķirībā no pārējiem viņa nemaz nav apjukusi. Viņa aizlavās līdz durvīm, nokāpj pa vecajām trepēm un redz, kā Eilina iziet no galvenās zāles ēkas augšējā stāvā. Čijoko gaida, piekļaujas sienai un apstaigā telpas perimetru kā rēgs. Viņa nepamana abus pie spārēm pieķērušos

Spēlētājus, un viņi nepamana Čijoko. Un tad vienā mirklī viņa ir prom.

.

HILALS IBN ISA AL SALTS

I īsu ciems, Cjiņlina kalni, Ķīna

Hilalam ibn Īsam al Saltam ir skaistas rokas.

Nav svarīgi, cik sienās viņš uzrāpies, cik nažu izmetis, cik mačešu vicinājis, cik akmeņu pārvēlis, cik kaulu salauzis, cik vadu salodējis, cik lappušu pāršķīris, cik atspiešanos, pievilkšanos un galvas stāju izpildījis, cik sitienu izdarījis, cik dēļu salauzis, cik šaujamieroču iztīrījis, viņš allaž ir kopis savas skaistās rokas.

Kokosriekstu eļļa.

Rozmarīna tinktūra.

Tikko nokautu jaunu jēru svaigi notecinātie tauki.

Nagu vīle ar ziloņkaula rokturi.

Viņa nagiem ir perfekta diska forma, to baltums izceļas uz tumšās ādas. Ienadži ir gludi. Tulznas nav redzamas. Samtaina āda.

Viņš neiziet cauri noslēpumainības un senatnes auras ieskautās Lielās baltās piramīdas portālam, bet izvēlas doties uz mežu. Sākumā viņš skrien ātri, lai apsteigtu dūmus un uguni, un pārējos Spēlētājus. Trakos, kuri viņā neklausījās, kuri neatvēlēja pat piecas minūtes, pirms sākās slaktiņš. Hilals nopūšas.

Aiz mūžsenās piramīdas ietekmes loka mežs ir kluss un rāms. Viņi pamazām sapazīstas, tā notiek ar visiem mežiem un cilvēkiem, kuri tajos pavadījuši daudz laika. Viņš nesatiek nevienu no tiem. kas arī iebēga mežā, un pēc 12 stundu pārgājiena puisis sasniedz niecīgu priekšposteni, kas nav atzīmēts viņa kartē. Tik vien kā zemes ceļu krustojums, govs, cāļu bariņš, koka būdu puduris.

Viņš apstājas krustcelēs. No būdām laukā neviens nenāk, bet no improvizētajiem skursteņiem ceļas dūmi, un viņš saož ēdiena aromātu.

Beidzot no kādas ēkas parādās meitene, viņas pieskatītāja slāpētā balss lūdz palikt istabā. Viņa neliekas par to ne zinis. Meiteni māc ziņkāre, un viņa iznāk uz ceļa. Viņa pirmoreiz redz cilvēku ar melnu ādu. Vēl pārsteidzošākas ir viņa zilās, no senajiem senčiem mantotās acis.

Viņš tikpat labi varētu būt citplanētietis.

Septiņus astoņus gadus vecā meitene nostājas Hilala priekšā.

Viņai kaklā sarkanā aukliņā karājas sudraba krustiņš.

Hilals izstiepj uz priekšu savas skaistās plaukstas, salicis tās kā bļodiņu. Viņš tās nolaiž zemāk, un meitene ieskatās iekšā. Tās ir tukšas. Viņš redz, ka bērns apbrīno viņa smalko, gaišo plaukstu ādu. Viņa redz rētiņu uz labās plaukstas spilventiņa.

Viņas acis ieplešas, un meitene paceļas pirkstgalos.

Viņam ir pašam savs krustiņš, ar kuru apzīmogota visādi citādi nevainojamā āda.

„Es nāku ar mieru, māsa,” viņš angliski saka. Viņa pirmoreiz dzird šādas skaņas, bet vīrieša balss ir tik maiga, ka meitenes plānajās lūpās iegulst smaids.

Taču tas strauji apdziest, un Hilals dzird aiz muguras soļus.

Meitene māj ar rokām, it kā gribētu aizdzīt ļauno garu. un atsprāgst dažus soļus atpakaļ.

Hilals stāv, kur stāvējis.

Viņam nav jāskatās, lai zinātu, kas nāk.

Viņš aizver acis. Klausās. Vīrietis. Basām kājām. Cenšas taču neveiksmīgi skriet klusi.

Viņš ir pacēlis rokas. Tajās ir kaut kas līdzīgs nūjai vai mietam. Viņš elpo aizturēti un nervozi, un saspringti.

Hilals pēdējā brīdī sper soli pa labi, un dažus milimetrus no viņa pleca gaisu pāršķeļ cirvis. Asmens ieurbjas zemē, Hilals mierīgi pastiepj roku, satver uzbrucēja labās rokas īkšķi un to pārlauž. Cirvis izslīd no rokas, un Hilals ar īkšķi gaisā zīmē loku. Vīrietis seko īkšķim.

Aksūmietis ļauj, lai pār seju pārslīd nikna grimase. Vīrietim vajadzēja rīkoties prātīgāk. Viņš apmet kūleni, kad Hilals nometas uz viena ceļa, joprojām turēdams īkšķi. Vīrietis smagi piezemējas, trieciens izsit no plaušām gaisu.

Uzbrucējs sit ar kreiso roku, bet Hilals izvairās no vārgulīgā vēziena un izstiepj roku, vēlreiz parādīdams šim izraidīto kristiešu bariņam krustu uz savas plaukstas.

„Es nāku ar mieru,” viņš angliski atkārto. „Kā reiz darīja mūsu kopīgais brālis Kristus.”

Vīrietis iepauzē, starp uzacīm iegulst apjukuma rieva, bet tad viņš atkal mēģina iesist. Vardarbība, visi vispirms ķeras pie vardarbības.

Hilals nosodoši nogroza galvu un iesit vīrietim pa kaklu, uz brīdi viņu izslēgdams.

Hilals palaiž vaļā vīrieša īkšķi, un tas noslīd zemē kā lupatu lelle. Spēlētājs izslējās un šoreiz ciešamā ķīniešu valodā paziņo visam ciemam: „Es esmu izsalcis ceļotājs no citas pasaules. Palīdziet man, un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai jums palīdzētu, kad pienāks laiks.”

Čīkstēdamas atveras vienas durvis. Vēl vienas.

„Un tas pienāks, mani kristiešu brāļi un māsas, tas pienāks.”

12.0316, 39.04111 '

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Taksometrs Nr. 345027, reģistrēts Fēnam Tiaņam, šķērsojot Sjiaņas veco pilsētas mūri, Ķīna

11:16 nākamajā rītā. Sara un Hago nav gulējuši. Kopš iziešanas no pagodas viņi nav redzējuši nevienu citu Spēlētāju. Brokastīs viņi pa ceļam apēda rīsus, tēju un apelsīnus. Viņi netuvojās ne pagodai, ne meteorīta krāterim, ne pilsētas centram. Galu galā viņi atrada taksometru, iekāpa tajā un pateica: „Viesnīca.” Šoferis brauc uz dienvidiem jau vairāk nekā stundu, cenzdamies viņus pārliecināt, ka jākāpj laukā, bet viņi tikai izsniedz tam banknotes un liek braukt tālāk, prom no pilsētas. Viņiem vajag mazu viesnīciņu, nomaļu. Pagaidām nav tādu atraduši. Šoferis brauc tālāk.

I lago iebāž roku somā un pirmo reizi kopš Aicinājuma izvelk disku. Viņš paceļ to gaisā un pagroza priekšpusdienas gaismā, kas iespiežas caur taksometra logiem, mēģina to izprast. Šoferis to pamana aizmugures skata spogulī un sāk runāt par savādo priekšmetu.

Viņiem nav ne jausmas, ko viņš saka.

Šoferis ir dīvains vīrs. Viņš zina, ka jaunieši nesaprot ne vārda, bet runā tik un tā. Viņš atlaiž rokas no stūres, drudžaini žestikulē, un taksometrs svaidās pa ceļu. Sāra ir nogurusi no tā, no viņa, no trokšņa, no ceļa. Viņa novēršas un skatās laukā pa logu, vēro, kā pilsētu nomaina priekšpilsēta un lauki. Viņai jānomierina prāts.

Sāra cenšas iztēloties ko patīkamu kaut kur tālu prom no šejienes. Beigās viņas prātā uznirst Kristofers. Viņa atceras nakti pirms izlaiduma, pirms meteorīts sagrāva viņas skolu un nogalināja brāli. Kristofers atbrauca viņai pakaļ un aizveda uz klusu vietiņu Misūri upes krastā, kur bija sarūpēts pikniks. Lai gan ēdiena netrūka, lielāko daļu laika viņi pavadīja zem segas skūpstoties, apskaujoties, sačukstoties

starp skūpstiem, sadevušies rokās, savijušies kopā. Tā bija lieliska nakts, viena no labākajām viņas mūžā. Un, lai gan viņa mēģina sevi pierunāt aizmirst Kristoferu, vismaz līdz Beigu spēles beigām, viņš ir pirmais, kuru Sāra iedomājas, kad jānomierina prāts.

Lai gan viņa grib paturēt šo tēlu, norāde, kuru keplers 22b iededzināja smadzenēs, nomāc visas citas domas. Tā ir gara un bezjēdzīga skaitļu virkne. Neatkarīgi no tā, par ko viņa domātu, lai kā censtos no tā izvairīties, lai cik laimīgas būtu atmiņas vai tīkamas vīzijas, skaitļi neatkāpjas.

498753987.24203433333503405748314984.574398752348720398499993 29.29292389370213754893567.2498572341234675489342267743453777 7773923046805.3652566245362209845710230467233100438.138572101 020002093574821 "

Sāra ir meistarīga atšifrētāja, bet šo šifru viņa nesaprot. Viņa nespēj saskatīt sistēmu, atrast norādi, ritmu, kas slēpjas katrā šifrā. Sāra padodas, un viņu pārņem dziļas skumjas, kad Kristofera tēls sāk bālēt. „Tev viss kārtībā?” Hago jautā.

„Es nezinu,” Sāra atbild, brīnīdamās, cik viegli izdodas būt godīgai pret Hago.

„Tu izskaties bēdīga.”

„Tas ir redzams?”

„Jā.” Hago vilcinās. „Vai gribi izrunāties?”

Sāra pasmaida, mazliet satraukusies, ka varētu kratīt sirdi šim tikko iepazītajam zēnam. Turklāt Spēlētājam. Viņai drīzāk vajadzētu plānot, kā viņu nogalināt, nevis uzticēties. Viņa negrib stāstīt Hago par Kristoferu, tāpēc izstāsta tikai daļu patiesības. „Es nespēju izmest no prāta savu norādi. Tā ir kā slikta dziesma, kas iesēdusies smadzenēs.” „Aha,” Hago saka, pamādams ar galvu. „Man tāpat. Nespēju tikt no tās vaļā.”

„Manējā ir vājprātīga skaitļu virkne.”

„Manējā attēls, kaut kāds sens aziātu karavīrs.”

„Tas ir labāk nekā skaitļi,” Sāra saka.

I lago saīdzis noklikšķina mēli. „Esi kādreiz skatījusies uz vienu un to pašu nolādēto attēlu divpadsmit stundu no vietas? Es jūtos kā pieķēdēts vienam neiedomājami garlaicīgam muzeja eksponātam.”

Sāra atļaujas vēlreiz pasmaidīt. Varbūt, palīdzot I lago, viņai izdosies uz brīdi aizmirst savu norādi. „Varbūt es varu palīdzēt. Vai vari aprakstīt attēlu?”

„Tas ir līdzīgs fotogrāfijai, es redzu katru sīkumu. Vienā rokā viņam ir šķēps, otrā…” I lago norāda uz somu sev pie kājām.

„Disks?”

„Jā.”

„Varbūt tāpēc tas tika tev?”

„Nē. Man tikai paveicās to atrast pirms pārējiem.”

„Kā tu domā, kas tas ir?”

„Nav ne jausmas, bet tas ir svarīgs. Mēmā meitene zināja, kas tas ir. Tāpēc satrakojās, kad es to paķēru.”

Sāra pamāj ar galvu. Viņa novēršas. Kristoferam bija taisnība, viņa domā. Tad saka: „Tas viss ir pilnīgs vājprāts.”

Hago blenž tieši uz priekšu. Vienīgās skaņas rada mašīna un šoseja.

Tad viņš saka: ,.Tu negribēji, lai Beigu spēle sākas, vai ne?”

Viņa nedrīkst atklāt viņam patiesību. Nedrīkst stāstīt par Teitu. Nedrīkst atzīties, ka nopietni trenējusies tikai nepilnus četrus gadus. Viņa nedrīkst.

„Es nedomāju, ka tas kādreiz notiks,” Sāra atbild.

„Godīgi sakot, es arī ne.” Hago pieskaras savai rētai, kas stiepjas pār visu seju. „Turklāt mani gandrīz atzina par nepiemērotu.”

„Jā. Man līdz izslēgšanai bija palikuši mazliet vairāk nekā divi gadi.” „Dios m/o[10].”

„Tūkstošiem gadu pagājuši bez Beigu spēles. Kāpēc tagad? Vai tu zini?”

Hago nopūšas. „Nē, nezinu gan. Mamī saka tāpēc, ka pasaulē esot

pārāk daudz cilvēku. Mēs esam kā sērga. Bet tam nav nozīmes, kāpēc, Sāra. Tu redzēji to ērmīgo kepleru el cuco[11]. viņš skaidri pateica, ka beigu spēle nav nekāds joks un mums nav izvēles. Svarīgākais, ka tas notiek. Un mums ir Jāspēlē.”

„Bet kāpēc?" Sāra neatlaižas.

„Kāpēc tam draņķim ir septiņi pirksti?” Hago atcērt, izvairīdamies no Sāras jautājuma. „Tu trenējies. Tev stāstīja par Beigu spēli un Radītājiem, un dzimtām, un īsto cilvēces vēsturi, vai ne?”

„Protams. Es trenējos ļoti nopietni.” Nopietnāk, viņa domā, lai atgūtu nokavēto laiku. Lai apgūtu visu. „Bet es arī biju normāla. Pagājušajā naktī pirmoreiz ieraugot pārējos… es nezinu… varbūt es šeit esmu vienīgā normālā. Tu, Čijoko, Baitsahans, Aņs? Jūs esat dzimuši šai nejēdzībai. Bet es…” Viņa nogroza galvu un apklust.

„Pirms dažām dienām tu izlēci no braucoša vilciena. Tu ievilki manu izmežģīto plecu. Vakarnakt tu izglābi man dzīvību, noķerot bultu. Nemāni sevi, tu arī tam esi dzimusi.” Hago nosmīkņā. „Un es esmu normālāks nekā izskatos. Agrāk vadāju tādas smukas amerikāņu tūristes kā tu ekskursijās pa piekrasti.” Hago ievelk caur zobiem gaisu, gremdēdamies atmiņās. „Nedomā, ka tev vienai bija normāla dzīve.”

Hago saka taisnību, un viņa to zina, bet tik un tā sajūta ir nereāla.

Pirmo reizi Sāra aptver, kāds bezdibenis ir pāršķēlis viņas dzīvi. Vienā pusē ir Sāra Elopeja, absolventu balles karaliene un teicamniece. Otrā rūdīta rīkļurāvēja, kas audzināta slepkavot, atšifrēt un maldināt. Pirms tas viss sākās, viņa vienmēr spēja samierināt abas puses, jo Beigu spēle bija tikai ļauns joks, kas laupīja viņai vasaras un nedēļas nogales. Bet nu tas vairs nav joks.

īsu brīdi prātā uznirst Kristofera tēls smaidošs, nosvīdis viņš treniņu kreklā skrien pie viņas pāri laukumam. Bet tiklīdz tēls konkretizējas, to atkal nomāc kods.

„Es biju laimīga,” viņa domīgi saka. „Visa pasaule bija man pie kājām.

lis domāju, ka esmu normāla, Feo. Es domāju, ka esmu sasodīti normāla, tāpat kā visi pārējie.”

„Ja ceri uzvarēt, pārstāj tā domāt.”

„Man vajag vairāk nekā cerību. Es gribu uzvarēt. Cita varianta, izņemot uzvaru, nav.”

„Tad agrākā Sāra Elopeja ir mirusi.”

Viņa pamāj ar galvu, taksometrs palēnina gaitu un nogriežas uz zemes ceļa. Pēc ceturtdaļjūdzes viņi iebrauc pa dzelzs vārtiem un turpina braukt pa ceļu, kas apstādīts ar ziedošiem citronkokiem.

Šoferis apstājas strupceļā un norāda uz betona divstāvu viesu namu ar sarkaniem jumta dakstiņiem un kupli sazēlušām puķu kastēm.

Logu restes ir nokrāsotas dzeltenas. Flīzēm klātā sliekšņa tuvumā cēli pastaigājas gailis.

Tuvumā neredz nevienu citu ēku. Uz jumta ir vairāki satelīta šķīvji, tātad ir interneta sakari. Ceļš šajā vietā beidzas, aiz mājas ir papuves pļaviņa, un tālāk slejas kalni.

„Ideāli,” Hago saka šoferim. Viņš iedod tam sauju juaņu un atver durvis. Hago pagriežas pret Sāru un jautā: „Tevi apmierina?”

Viņa nopēta viesu namu. Apmācība ņem virsroku, nomācot satraukumu. Nomaļa, savrupa, droša vieta. Vienlīdz laba vieta Spēles sākšanai kā jebkura cita.

„Jā,” Sāra atbild.

Viņa izkāpj no taksometra un dziļi ieelpo. Hago taisnība. Laiks atstāt visu normālo aiz muguras. To Sāru, kas bija absolventu balles karaliene un teicamniece.

Skatīdamās, kā Hago aiziet viņai pa priekšu, Sāra zina, ka reizi par visām reizēm ir laiks beidzot atteikties arī no Kristofera.

Fens Tiaņs nogroza galvu, ieliek mašīnu ātrumā un aizbrauc.

ČIJOKO TAKEDA

Taksometrs Nr. 345027,'" reģistrēts Fēnam Tiaņam, Čanaņas rajons, Sjiaņa,

Ķīna

Viņš priecājas, ka ticis vaļā no dīvainajiem un kaprīzajiem ārzemniekiem. Viņš nesaprata nevienu vārdu, bet tam nebija nozīmes; viņš vadājis pietiekami daudz īgnu ārzemnieku pāru, lai pazītu mīlnieku strīdu. Dumjie bērni. Vismaz labu dzeramnaudu atstāja.

Viņš ieliek atskaņotājā kompaktdisku, auro popmūzika, taksists kratās pa zemes ceļu un aizsmēķē cigareti. Viņš izbrauc uz asfaltētā ceļa, pabrauc garām sarkanam motociklam, kura iepriekš tur nebija. Viņš tam nepievērš uzmanību.

Mazliet tālāk Fens izbrīnīts ierauga spilgti uzkrāsojušos japāņu meiteni īsos džinsa svārciņos un koši zilā parūkā. Pār plecu pārmesta liela, stilīga soma. Viņa māj, lai taksists apstājas. Viņa to dara japāņu stilā nolaidusi pirkstus uz leju un šūpodama plaukstu uz priekšu un atpakaļ. Viņam šāds žests nozīmē „ej prom”.

Vīrietis apstājas.

Tuvumā neviena nav.

Vienā ceļa pusē ir kviešu lauks. Otrā bambusu birzs.

No kurienes viņa uzradusies?

Meitene ieliecas iekšā pa logu un iedod viņam kartīti. Viņš nogriež klusāk mūziku. Viņai ir jauks smaids, spīdīgas lūpas, bedrītes vaigos. Uz kartītes nevainojamā ķīniešu rokrakstā rakstīts: Piedodiet, es esmu mēma. Vai aizvedīsiet mani atpakaļ uz Sjiaņu?

Kāda laime! Klients atpakaļceļam. Viņš pamāj ar galvu un norāda uz aizmugurējo sēdekli. Viņa pārsteidz šoferi, jo atver priekšējās pasažiera durvis un ielec mašīnā. Viņa izskatās pēc aktīvas skolnieces.

Domas, kas šaudās taksista galvā, nav gluži šķīstas. Viņa aizver durvis un pamāj ar galvu uz ceļu, un paķer no paneļa cigarešu paciņu. Uzbāzīga meitene.

Vēl dīvaināka nekā abi iepriekšējie klienti.

Bet vismaz priecīgāka.

Varbūt atceļš uz Sjiaņu nemaz nebūs tik garlaicīgs.

Fēns Tiaņs ieliek mašīnu ātrumā un izbrauc uz ceļa. Viņa pagriežas pret šoferi un norāda uz cigareti. Viņai vajag uguni. Viņš izņem Zippo šķiltavas, atvāž un ar īkšķi pagriež krama ritenīti. Viņš ar vienu aci skatās uz ceļu, bet ar otru uz cigaretes galu.

Taksists nepamana pārveidoto elektrošoka pistoli, kuru meitene piegrūž viņam pie kakla, cauri ķermenim izšaujas 40 000 voltu kūsājošas, sprakšķošas, nāvējošas elektrības.

Čijoko satver stūri un parauj stāvbremzi. Viņa no visa spēka spiež vīrieša miesā elektrošoka aparātu un vēro, kā viņš 11 sekundes lokās. Viņa atlaiž sprūdu. Pārbauda pulsu. Nekā.

Viņa pasniedzas pāri šofera ķermenim un atliec atpakaļ sēdekli.

Noņem viņam saulesbrilles un noliek uz paneļa. Izņem no elektrības savilktajiem pirkstiem šķiltavas. Meitene ielec aizmugurējā sēdeklī, nospiež sviru, kas nolaiž sēdekli, un skatam paveras bagāžnieks. Čijoko ievelk līķi sev klēpī par spīti sīkajam augumam viņa ir neticami stipra, tāpēc vīrietis nesagādā nekādas grūtības un iestumj to mašīnas aizmugurē. Viņa pārrāpjas priekšējā sēdeklī, noņem parūku un nomet turpat uz grīdas. Izņem no somas vienkāršu kreklu ar apkaklīti, citu parūku un paciņu mitro salvešu. Meitene uzvelk kreklu un parūku, kas dara viņu līdzīgu vīrietim. Viņa to spogulī pielabo, izņem no paciņas mitro salveti un noslauka no sejas kosmētiku. Viņa izņem no somas plānu maisiņu ar aizvelkamu aizdari un izķeksē no tā mākslīgās ūsas. Pielīmē tās.

Viss notiek nepilnu divu minūšu laikā.

Čijoko ieliek taksometru ātrumā un dodas ceļā. Ieskatās spoguļos. Tuvumā neviena nav. Neviens nav redzējis. Liecinieku nav, tāpēc nevienu citu nogalināt nevajadzēs. Meitene uzliek mirušā saulesbrilles,

paņem no paciņas jaunu cigareti, uzšķiļ šķiltavas, ieelpo. ŠT ir tikai ceturtā cigarete viņas mūžā, bet ļoti garšīga. Burvīga cigarete. Tā atslābina, nomierina, ļauj pārdomāt tikko pastrādāto slepkavību. Vīrietim bija jāmirst, jo viņš redzēja disku. Čijoko noskaita par viņu mēmu lūgšanu, paskaidro viņam, ka nedrīkstēja riskēt. Pat ja viņš būtu visdumjākais taksists pasaulē, viņa nevarēja atļauties riskēt.

Izņemot Mago un Sāru, par disku drīkst zināt tikai viņa.

Kodu karalis

ŠARI ČOPRA

3. klases autobuss, kas tuvojas Čendu, Sičuaņas province, Ķīna

Šari Čoprai ir jauna problēma, negaidīta problēma.

29, 9, 8, 2, 4.

Viņa nespēj nomierināt prātu.

29, 9, 8, 2, 4.

Visu mūžu viņa bijusi iekšēji mierīga, bet kaut kas ir mainījies. Pēc Aicinājuma, pēc norādes saņemšanas kaut kas notika. Kaut kas sāka viņu grauzt, rakņāties, gribēdams tikt laukā, gribēdams.

Skaitļi.

29, 9, 8, 2, 4.

Tie slīd prātā.

Viņa cenšas atbrīvoties no gaidām, koncentrēties uz elpošanu, mēģina skatīties ar trešo aci.

Nekas nelīdz.

29, 9. 8, 2, 4.

Ko tie nozīmē?

Ko tie grib?

29, 9, 8, 2, 4.

Šari grib tikai tēju terakotas krūzē. Viņa grib dzert saldo, sildošo šķidrumu, nomest tukšo krūzi zemē, redzēt sarkanās lauskas. Viņa grib promejot dzirdēt fonā kalpotāju trokšņus. Viņa grib dum aloo jeb ceptus kartupeļus pikantajā mērcē un dalchinipualo jeb kanēlī vārītus rīsus vakariņās. Viņa grib tēta kokosriekstu čatniju. Viņa grib mājās, mājās. Viņa grib savu mīlestību, savu mūža mīlestību. Viņa grib viņu redzēt. Pieskarties viņam. Bet svarīgāks ir tas, ko grib skaitļi. Tie drūzmējas prātā un nostumj malā visu pārējo.

29, 9, 8, 2, 4.

Šari brauc 3. klases autobusā, kas tuvojas Sičuaņas galvaspilsētas Čendu nomalei. Viņa iekāpa autobusā, sekojot Alisei Ulapalai. Viņa pamanīja lielo kurieti mežā un sekoja uz Sjiaņu. Pēc Aicinājuma pagājušas nepilnas 30 stundas. Alise nav pamanījusi Šari vai vismaz to neizrāda. Alise sēž priekšā. Šari aizšmauca viņai garām un apsēdās vidū. Autobuss ir pilns.

Viņas prāts ir pilns.

Pārāk pilns.

Tas iet pāri.

Kā tas varēja gadīties? Šari vienmēr pratusi stingri kontrolēt prātu. Kamēr pārējie Beigu spēles dalībnieki pievērsās fizisko spēju izkopšanai, Šari asināja prāta dunci, viņas galoda bija meditācija. Šari ir gandrīz nevainojama atmiņa. Prāts uzsūc katru sīkumu tikpat kāri, kā izsalcis cilvēks tuksnesī dzer ūdeni. Varbūt briesmīgās sāpes sagādā tieši šī atsaucība; varbūt viņa bija pārāk atvērta norādei.

29, 9, 8, 2, 4.

Aiz muguras sāk raudāt kāda pasažiere. Viņai sāpot vēders. Autobusā nav gaisa kondicionētāja, ir karsts un kļūst aizvien karstāks, karstums no dzinēja plūst cauri salonam, karstums no burzguļojošā, klepojošā dzinēja, kas smird pēc eļļas un benzīna, un uguns.

Varbūt tie jāapgriež otrādi? 4, 2, 8, 9, 29. Vai tā ir virkne? 4, 2, 8, 9, 29. Un tālāk? Viens skaitlis? Formula? 2 kvadrātā ir 4, kubā ir 8, plus 1 ir deviņi, pieliekot priekšā skaitli 2, iznāk 29. Un kas tālāk?

Kas?

Kas, kas, kas.

Šari svīst. Svīst no karstuma un svīst no spriedzes, kas veidojas prātā. Viņa grib viņu redzēt. Gribēja viņu redzēt, tiklīdz sākās Aicinājums, un uzreiz pēc tam, kad tas beidzās.

Viņa grib viņu redzēt tagad.

Viņa grib redzēt Džamalu. Savu labāko draugu. Savu jaanu mīļoto. Pārējie Spēlētāji nedrīkst par viņu zināt.

Par viņiem.

Par viņas vīru un mazo meitiņu, kuru arī sauc Alise, tāpat kā kurieti, kurai Sari seko. Viņa uzskata to par labu zīmi, ka viņām abām ir vienāds vārds viņas meitai un šai Spēlētājai.

I larapietei ir tikai 17 gadu, bet viņa ir sieviete. Māte un sieva. Tam jāpaliek noslēpumā. Viņiem jāpaliek noslēpumā. Citādi viņi apdraudētu Sari. Apdraudētu, jo viņa tos mīl. Viņiem ir jādzīvo. Tā tam irjābūt. Pārējie nedrīkst zināt.

Sieviete aizmugurē turpina vaimanāt, sāpes pastiprinās. Citi bļaustās. Sari cenšas to ignorēt, mēģina pievērst visu uzmanību skaitļiem.

29, 9, 8, 2, 4. 29, 9, 8, 2, 4. 29, 9, 8, 2, 4. 29, 9, 8, 2, 4.

Bet sieviete nerimstas. Viņa kliedz skaļāk, dauza loga stiklu tik stipri, ka tas var saplīst. Šari pagriežas un redz, ka bariņš pasažieru ir sapulcējušies ap sievieti, noliekušies pāri un satraukti žestikulē. Viņi izskatās nopietni uztraukušies. Šoferis vēsā mierā kratās uz priekšu pa ceļu. Šari redz, ka aiz sēdekļa atzveltnes izšaujas roka, sažņaugta dūre. Kāds jautā, vai autobusā nav ārsta.

Ārsti nebrauc 3. klases autobusos.

Cilvēks jautā vēl kaut ko. Šari saprot šo vārdu: vecmāte. Vai autobusā ir vecmāte?

Šari nav vecmāte, bet viņa ir māte un viņai ir 13 māsas un septiņi brāļi, 29 (atkal šis skaitlis!) brāļu un māsu meitas un dēli, dučiem māsīcu un brālēnu. Viņas tēvam bija piecas sievas. Tāda ir viņas dzimta. Juceklīga un liela, bet, paldies dievam, tajā netrūkst līdzekļu. Un daudz mazu mutīšu.

Autobusa aizmugurē pasaulē cenšas izlauzties vēl viena maza mutīte, cenšas elpot un ēst, un raudāt.

Miers.

Esi mierīga.

Tur grib dzīvot maza mutīte.

Šari paskatās uz Alisi. Viņa redz meitenes matu ērkuli virs krēsla atzveltnes. Izskatās, ka Spēlētāja no kuri cilts ir aizmigusi. Šajā karstumā, kad autobuss kratās un aizmugurē kliedz sieviete Šari

brīnās, kā vispār kāds var gulēt. Acīmredzot kurietei nav tā pieblīvēts prāts kā viņai. Sari vēlas, kaut arī viņa varētu gulēt. Alise nekur nepaliks. Viņa ir izslēgusies.

Tātad Šari palīdzēs.

Viņa pieceļas kājās un pa ļaužu pilno eju dodas pie meitenes. Pa ceļam viņa izņem no jostas somas roku dezinfekcijas līdzekļa pudelīti. Viņa iemasē dažus pilienus plaukstās, uz pirkstiem un starp tiem.

„Atvainojiet,” viņa saka lauzītā mandarīnu dialektā un noslēpj pudelīti. Medicīniskā spirta smarža ir dīvaini atspirdzinoša.

Daži cilvēki pagriežas un nogroza galvu. Ko tādu viņi nebija gaidījuši. „Es zinu, ka esmu jauna, turklāt ārzemniece, bet es varu palīdzēt,” viņa saka. „Man pašai ir bērns, un es esmu piedalījusies divdesmit vienās dzemdībās. Lūdzu, ļaujiet man paskatīties.”

Cilvēki atkāpjas. Dzemdētāja nav vis sieviete, bet meitene.

Varbūt 13 gadus veca.

Tāda pati kā reiz Šari.

Tikai Šari savu mazo Alisi nedzemdēja tveicīgā autobusā. Bija jauka diena, un Džamals turēja viņas roku. Viņa vēlas, kaut viņš tagad būtu šeit. Bērna galviņa jau ir redzama. Jau drīz tas būs klāt. Jau būtu klāt, ja viss notiktu kā nākas.

„Vai drīkstu palīdzēt?” Šari jautā meitenei.

Meitene ir nobijusies. Uz virsdegunes un vaigu galos ir izspiedušies asinsvadi. Viņa pamāj ar galvu.

Tādas sāpes.

Tādi sviedri un asaras, tādas bailes.

Šari pēkšņi pārņem miers. Uz brīdi viņa aizmirst Alisi, Beigu spēli. Galva noskaidrojas, nolādētie skaitļi pazūd.

„Mani sauc Šari.”

„Liņa.”

„Llpo, Liņa. Es pielikšu roku. Kad tu ievilksi elpu, es pataustīšu. Nespied. Vai es saku pareizi? Es slikti runāju mandarīnu dialektā.”

„Es saprotu. Es nespiedīšu. Tu pataustīsi.” „Jā. Labi. Un viens, divi, trīs, dzi|i ieelpo.”

Liņa ievelk plaušās gaisu un piepūš vaigus.

Šari pieskaras meitenes ādai. Tā ir karsta, mikla. Viņa tausta meitenes vēderu. Sari jūt bērna rociņu. Tā ir aizķērusies. Ap to aptinusies nabassaite. Ja saite ir īsa, bērns nomirs un droši vien māte arī. Ja saite ir pietiekami gara, ir cerības.

Vīrietis atnes no kastes autobusa priekšpusē klēpi ūdens pudeļu.

Šari paskatās uz viņu.

Viņš arī ir nobijies.

Tas nemaz nav vīrietis.

Zēns, 14, varbūt 15 gadus vecs.

Tēvs.

Viņa satver zēna delnas locītavu. „Neuztraucies.”

Viņš aši, nervozi pamāj ar galvu, pat nepaskatās uz Šari. Viņš ir ieurbies ar acīm Liņā. Liņa ir ieurbusies ar acīm Šari.

Šari liek viņam atvērt pudeli un uzliet sev uz rokām ūdeni, lai noskalotu spirtu. Tikmēr viņa cieši skatās Liņai acīs. „Nabassaite ir aptinusies ap roku. Man tā jāatbrīvo.”

Liņa pamāj ar galvu, acīs ir tikai bailes.

Šari ielūkojas apkārtējo sejās. Pēkšņi kā rēgs virs mazītiņo ķīniešu galvām parādās Alise Ulapala. Viņu skatieni īsu, saspringtu brīdi sastopas.

„Kas notiek?” kuriete jautā nevērīgā, pat draudzīgā tonī.

Šari ir šokā. „Es palīdzu meitenei,” viņa angliski atbild.

Pārējie pasažieri uzlūko Alisi kā milzi no citas pasaules. Un savā ziņā viņa tāda arī ir.

„Mums jāaptur autobuss,” Alise saka. Šari vilcinās. Ja autobusu apturēs, Alisei būs vieglāk aizbēgt. Bet, ja to neapturēs, meitene un bērns var nomirt.

„Jā,” Šari ir izlēmusi. „Lūdzu, Alise, palūdz šoferim apstāties.”

„Tiks darīts, draugs.”

Alise pagriežas. Šari nesaprot, kas ar viņu notiek. Viņa rīkojas impulsīvi, bet tobrīd tas šķiet pareizi. Lai gan viņas ģimenei jāpaliek noslēpumā, Šari instinktīvi jūt, ka tā ir pareiza rīcība. Viņa nokliedz pakaļ Alisei: „Manu meitu arī sauc Alise!”

Alise Ulapala sastingst. Paskatās pār plecu. Sari redz pusapaļo dzimumzīmi kā austošu mēnesi uz kurietes tumšās ādas. Izskatās, ka viņa nespēj izlemt uzticēties šai jaunajai informācijai vai ne. Vai uzticēties Šari. „Ak tā?”

„Jā,” Šari izmisusi bilst. „Es nezinu, kāpēc tev to saku.”

„Viss kārtībā. Bērni ir eņģeļi. Es ceru, ka tu drīz satiksi savējo.” „Paldies.”

„Nav par ko, draugs.” Kuriete turpina ccļu pa autobusu, un zemnieki pašķiras kā Sarkanā jūra Mozus priekšā.

Šari skatās, kā Alise runā ar šoferi, un minūtes laikā autobuss ir apstājies. Tagad notiekošajam ir pievērsušies visi pasažieri; daži izsaka cerību, ka Liņai viss būs labi, citi dusmojas par kavēšanos.

Šari paskatās uz Liņu. Viņa aizmirst Alisi un Beigu spēli, un Aicinājumu, un Džamalu, un arī savu Alisi. Viņa ir koncentrējusies tikai uzdevumam. Prāts ir ass un skaidrs.

„Tas sāpēs,” viņa mandarīnu dialektā saka Liņai. „Bet drīz viss būs galā.”

Tā vai citādi drīz viss būs galā, Šari domā.

„Elpo!”

Meitene ieelpo. Šari pasniedzas un pārslidina roku pār bērna galvu un seju. Viņa jūt tā sirdi, kas sitas, sitas, sitas. Bērns ir stiprs. Meitene iekliedzas. Baidīdamies par Liņu, tēvs sniedzas pēc Šari, bet pusmūža vīrietis ar apaļām brillēm izvalkātā audekla cepurē viņu attur. Divas sievietes noelšas. Meitene vēlreiz iekliedzas.

Šari satausta nabassaiti. Viņa iebāž pirkstu starp bērna roku un saiti, tad otru pirkstu. Bērns izliec muguru un iespiež seju Šari delnas locītavā. Tagad viņa jūt abus sirdspukstus, mātes un bērna, tie sitas atšķirīgās taktīs. Šari mēģina pārslidināt nabassaiti pāri pirkstiem. Liņa elso.

Viņai sāk trīcēt kājas.

„Turies, man gandrīz izdevās!”

Garām pa ceļu taurēdama pabrauc mašīna; kāds kaut ko nokliedz pa

atvērto logu. Šari paskatās. Tieši pāri plecam, pretī autobusam stāv Alise Ulapala. Viņa skatās tieši uz Šari. Paceļ roku pie pieres un izpilda cieņpilnu sveicienu, tad iekāpj mašīnā. Šari zina, ka vajadzētu mesties viņai pakaļ. Vajadzētu iet un Spēlēt.

Bet viņa nevar.

Viņa pakustina pirkstu. Saite noslīd par I centimetru. Sirdspuksti sacenšas viens ar otru. Skrējienā iesaistās arī Šari sirdspuksti, viņas sirds auļo kā tīrasiņu ērzelis.

Alise ir prom.

Šari ir šeit.

Un šeit viņa paliks.

Nabassaite ir saspiesta un aizķeras aiz Šari rādītājpirksta. Viņa nolaiž zemāk plecu. Lina smagi elso, elpa ir saraustīta, viduklis izliecies dzemdību sāpēs.

„Elpo!”

Bērna sirdspuksti kļūst lēnāki. Lēnāki. Lēnāki.

„Elpo! Elpo!”

Liņa cenšas, bet sāpes ir neizturamas.

Šari noliecas zemāk un aizķer nabassaiti ar pirksta locītavu, pirksta kauliņš nepatīkami iespiežas meitenes iegurnī.

Liņa sāk zaudēt samaņu.

„Ielejiet viņai sejā ūdeni!”

Kāda sieviete paklausa. Liņa atjēdzas. Viņa ir nomocījusies, tik tikko spēj elpot.

Šari ir mierīga. Tas ir kas jauns. Viņa tur dzīvību divas dzīvības savās rokās burtiskā nozīmē. Tas ir nomierinoši, rāmi.

Es Spēlēju, viņa saprot.

Tā ir dzīvības mīkla, par Spēli teica keplers 22b. Dzīvības mīkla.

29. 9. 8. 2. 4.

Skaitļi atklāsies.

Viņa ir Spēlētāja un Spēlē.

Bērns spiežas pret viņas plaukstas locītavu. Šari apļo plaukstu, un beidzot nabassaite ir brīva. Viņa lēnām atliec pirkstu un uzmanīgi

izvelk roku. Tajā brīdī viņa jūt, ka bērna sirdspuksti kļūst stiprāki, stiprāki, stiprāki.

„Kārtībā.”

Pusmūža vīrs ar brillēm un audekla cepuri smaida un lej viņai uz rokām ūdeni. Šari noskalo asinis un augļa šķidrumu uz autobusa cietās grīdas.

„Liņa. Vai tu mani dzirdi, Liņa?” Meitene vārgi pamāj ar galvu. „Bērniņš ir gandrīz piedzimis. Pēc nākamā…” Šari nezina, kā pateikt „dzemdību sāpju vilnis”, tāpēc parāda to, sasprindzinādama rokas un vēderu un saviebdama seju. Liņa saprot. „Pēc tam ieelpo un spied, ieelpo un spied, ieelpo un spied.”

„Labi.” Viņa joprojām ir nobijusies.

Viņi gaida. Šari piedāvā meitenei pieturēties pie savas rokas. Liņa to satver. Mēģina smaidīt. Tēvs satver otru meitenes roku.

Sākas sāpju vilnis.

„Aiziet!” Šari palaiž vaļā meitenes roku un sagatavojas. „Aiziet, aiziet, aiziet!”

Liņa klausa un spiež atkal un atkal, un tas nāk, tas nāk, tas raud.

„Zēns! Zēns! Zēns!” cilvēki apkārt klaigā. Jaunumi atbalsojas visā autobusā. Šoferis iedarbina dzinēju, bet vecāka dāma iesit viņam ar sarullētu avīzi, un viņš to izslēdz.

Šari tur rokās bērnu. Liņa raud aiz cerības, prieka, bēdām, sāpēm. Šari pasniedz bērnu starojošajam tēvam. Kāds iedod viņam lakatu, un bērns tiek ietīts. Šari iebāž roku jostas somā un izvelk salokāmo nazi. Viņa to atver un pārgriež nabassaiti.

Ļaužu pūlis spiežas virsū jaunajai mātei un tēvam. Šari pasper soli atpakaļ. Sirds joprojām dauzās.

Ir vairāki veidi, kā Spēlēt Beigu spēli.

Viņa smaida.

Šari atgriežas vietā, un cilvēki dod viņai ceļu. Viņa ir varone. Viņi dod viņai vietu. Viņa apsēžas, klusībā pateicas kurietei par to, ka bija šeit. Viņas klātbūtne palīdzēja. Kad dzemdību izraisītais adrenalīna vilnis sāk noplakt, viņa atskārst, ka kaitinošie, mokošie skaitļi ir pazuduši.

To vietā stājusies sanskrita burtu virkne. Juceklis. Viņa tos prātā pārvieto, un beidzot visi nostājas vietās.

Tagad bērns ir piederīgs tavai dzimtai.

Uzvari, citādi viņš mirs.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Vēja viesu nams, Čanaņas rajons, Sjiaņa, Ķīna

Viesu nama īpašnieks, piecdesmit gadus vecais Vejs apkalpo ceļotājus, kas meklē patvērumu no rosīgās Sjiaņas. Viņš stāsta, ka lielākā daļa klientu dodas dienas ekskursijās atpakaļ uz pilsētu vai apmeklē vietējās piramīdas. Viņš lepojas, ka ir autors fotogrāfijai, kas ierāmēta karājas aiz viņa rakstāmgalda. Tajā redzama piramīda oranžā rietošas saules gaismā, tālumā vīd balts, viegls mākonītis.

Vejs ļoti labi runā angliski un notur dīvainā izskata ceļotājus par pāri. Reģistrējoties l lago cenšas nostiprināt šo iespaidu, aplikdams Sārai ap vidukli roku, bet viņa iegrūž tam dunku sānos, un viņš nekavējoties atkāpjas.

Vejs smejas. „Reizēm ceļot nemaz nav viegli, draugi. Ticiet man, es jūs labi aprūpēšu. Tas ir mans darbs. Redzu, ka jums vajadzīga atpūta.” „Un kā vēl,” Sāra saka.

Vejs atkal iesmejas un uzmet Hago viszinošu skatienu. „Varbūt pēc atpūtas jūs vairs nedunkās, ko?”

Hago un Sāra aši saskatās. Viņš velta viņai savu ar dārgakmeņiem rotāto smaidu, bet viņa tikai neizteiksmīgi blenž pretī. Hago nolemj mainīt tematu. „Vai jums ir internēts. Vēja kungs?” viņš jautā.

„Blakus ēdamzālei ir kopīgs dators. Man ir satelīts un ģenerators, kad pārtrūkst elektrības padeve, tāpēc mēs vienmēr esam tīklā,” viņš lepni paziņo. Viņi samaksā par trijām dienām uz priekšu un dodas uz savu istabu. Ejot augšā pa trepēm, Sāra jautā: „Kāpēc tu mēģināji mani apskaut?”

„Viņš grib redzēt pāri, es centos viņam to sagādāt.” Hago parausta plecus. „Vieglāk palikt nepamanītiem.”

„Hago, mēs šajā zemē nemūžam nepaliksim nepamanīti.”

„Tev taisnība. Piedod. Man tā nevajadzēja darīt.”

„Tev tik un tā nespīd, vai zini,” viņa rotaļīgi saka.

„Ak ne? Kāpēc?”

,,Sī nav Džeimsa Bonda filma. Tu,” viņa norāda uz viņu ar pirkstu un uzzīmē gaisā aplīti, „neesi Bonds.”

„Es varētu sadot Bondam pa pakaļu.”

Viņa iesmejas: „Es arī.”

Viņi nonāk pie durvīm. Hago tās atver, palaižot Sāru pa priekšu.

„Es gribu ātrāk apgulties. Vai to es vismaz drīkstu?”

„Protams, tikai savā gultā.”

Miegs ir viena no pirmajām prioritātēm viņu abu sarakstā. Otra ir duša. Bet vispirms kārtīgi jāapskata disks.

Viņi ieiet istabā. Tai ir liels logs ar skatu uz iekšpagalmu, divas atsevišķas gultas un maza vannasistaba ar vannu.

Sāra nekavējoties atgriež vannā ūdeni. Tas ir karsts, viņa apmierināta pasmaida, sajuzdama, kā tas līst uz plaukstas virspuses. Hago izņem no mugursomas disku, lai gan patiesībā lielāku uzmanību pievērš Sārai. Viņš iztēlojas viņu vannā un to, kas varētu notikt šajā istabā. Viņš ir gudrs, tāpēc tur muti un tēlo vienaldzību. Džeimss Bonds phe, viņš Hago Tlalokam varētu ūdeni pienest.

Sāra iznāk no vannasistabas, un abi, galvas cieši kopā sabāzuši, pēta disku. Pelēks akmens. Astoņas collas diametrā un divas collas biezs. Vienā pusē ir astotdaļcollu dziļa spirālveida rieva, kas sākas no centra. Tajā ir mazi robiņi un svītriņas. Hago apgriež disku otrādi, otrā pusē ir vairākas 20 koncentrisku apļu kopas. Dažos apļos ir noslēpumainu, neilustrētu tekstu virknes. Tikai vijumi un punktveida matricas, un īsas diagonālas restītes.

Lai gan disks izskatās ļoti sens, šķiet, ka zīmes tajā iegrieztas ar mašīnu.

„Vai esi kādreiz redzējis tādas zīmes?” Sāra jautā.

„Nē. Un tu?”

„Nē. Vai drīkstu to paņemt?”

Viņš iedod disku Sārai. Un tas notiek. Kā zibens spēriens smadzenēs, tas notiek. Hago jautā, vai viņai nekas nekaiš, bet skaņa šķiet ļoti tāla, un viņa nespēj atbildēt. Nesaprotamie skaitļi viņas norādē mainās. Lielākā daļa ciparu noviļņojas un pazūd. Palikušie skaitļi lido un pārkārtojas tieši viņas acu priekšā, it kā peldētu gaisā.

„Hago, paķer tos.” Viņa norāda uz bloknotu un zīmuli, kas stāv uz naktsgaldiņa starp gultām.

„Kas notika?”

„Paņem pildspalvu un papīru!”

Hago paklausa. „Komandiere,” viņš noburkšķ.

„Pieraksti. 346389863109877285812. Pierakstīji?”

„346389863109877285812.” Hago samiedzis acis skatās uz bezjēdzīgo skaitļu virkni. „Ko tas nozīmē?”

„Nav nojausmas,” Sāra atbild. „Mana norāde… kaut kas mainījās, kad es pieskāros diskam.”

„Lieliski. Jaunas mīklas,” viņš izmisis saka. Hago Beigu spēlē bijis par maz cīņu. Cīņu vai viņš uzmet skatienu Sārai citu fizisku aktivitāšu. Kamēr viņi pēta skaitļus, iezvanās Sāras satelīttelefons.

Hago sarauc uzacis. „Kas tev zvana?”

Sāra parausta plecus, noliek disku gultas kājgalī un izķeksē no somas telefonu. Viņa ieskatās displejā. „Ak dievs.”

„Kas zvana?”

„Mans… mans puisis.”

Hago paceļ vienu uzaci. „Tev ir puisis?”

„Bija, bet, kad nokrita meteorīts, es viņu pametu. Kad sapratu, ka viss notiek pa īstam.”

„Vai izstāstīji viņam, kāpēc?” Hago jautā. „Vai arī vienkārši pateici,” viņš meklē amerikāņu izteicienu, „tas nav tevis, bet manis dēļ?” Telefons joprojām zvana. Kristofers. Ko viņš grib? Sāra aizkaitināta papurina galvu, aizkaitināta par to, ka viņš tai zvana, aizkaitināta par to, cik ļoti grib atbildēt.

„Es teicu, ka aizbraucu un ka viņš droši vien nekad vairs mani neredzēs, un ka viņam jāļauj man iet.”

„Izskatās, ka viņš nav sapratis.”

„Ja neatbildēšu, varbūt sapratīs.”

„Tu neesi no tām, kuras viegli aizmirst,” Hago apcerīgi saka.

Sāra neatbild. Viņai apnikusi šī ķircināšanās. Beidzot telefons apklust. „Es iešu vannā,” viņa strupi paziņo, pagriežas un ieiet vannasistabā. „Vēlāk tikšu skaidrībā ar tiem skaitļiem.”

Puisis, Hago domā. Vēl viens konkurents, tikai šoreiz citādāks.

Viņa aizver durvis.

Pēc brīža viņš dzird, kā Sāra iekāpj vannā.

Man patīk konkurenti, viņš domā.

Visu mūžu esmu to vien darījis, kā tos likvidējis.

Un koki sagāzti kā zobu bakstainie.

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Viesnīca Grand Mercure, 172. istaba, Huimiņas laukums, Sjiaņa, Ķīna

Kristofers secina, ka sekot Kalai ir pārsteidzoši viegli. Šķiet, ka viņa pastāvīgi ir par kaut ko noraizējusies, iegrimusi domās un pavisam nejūt, kas notiek apkārt. It kā visa uzmanība būtu pievērsta kādam iztēles auglim vai tālam mērķim, kuru viņa pūlas atrast.

Ja Sārai jāsacenšas ar šādiem cilvēkiem, uzvarēt nebūs grūti.

36 stundas sekojis Kalai, Kristofers ēnas lomā jūtas tik nepiespiesti, ka uztraucas vienīgi par to, lai viņa neizdomātu nolēkt vēl no kādas ēkas.

Jo viņš nemūžam neko tādu nespētu.

Bet pagaidām viss ir labi. Te viņš sēž tajā pašā interneta kafejnīcā, kur viņa. Te stāv pie elektronikas preču veikala, kurā viņa iepērkas. Te viņi ir vienā viesnīcā ļoti jaukā -, vienā un tajā pašā stāvā. Te viņš vēro caur durvju actiņu koridoru. Te viņš iedod izsūtāmajiem dzeramnaudu, lai tie piezvana, ja redz, ka meitene dodas prom. Te viņš stāv pie tās pašas interneta kafejnīcas, kur dienu iepriekš. Te viņš taksī seko viņas taksim. Te viņš ir lidostā. Te viņš stāv rindā tieši aiz viņas, un viņa tik un tā nav to pamanījusi. Te viņš noklausās viņas sarunu ar Qatar Airways pārstāvi. Te viņš pērk biļeti uz to pašu vietu, kurp tikko biļeti nopirkusi viņa; šo vietu sauc Urfa, un tā ir Turcijā. Viņiem vispirms jālido uz Candžou, tad uz Dubaiju un tad uz Stambulu.

Pirmā lidmašīna izlido pēc 45 stundām.

Te viņi pamet lidostu.

Sāra teica, ka gadiem trenējusies Beigu spēlei. Protams, Kristoferam vēl nav bijis ne ar vienu jācīnās, taču puisis priecājas, cik viegli viņam izdodas visi superspiegu gājieni. Viņš vēlas, kaut Sāra redzētu, ko viņš

Šobrīd dara. Varbūt tad viņa mainītu domas par spēku apvienošanu. Kristofers zina, no kurienes un kad Kala izlidos, tāpēc var vismaz vienu dienu atslābt. Viņš atgriežas viesnīcā un skatās televīziju, un lasa klēpjdatorā ziņas. Viņš izkravā un pārkrāmē somu. Viņš guļ, bet bieži pamostas. Sapņos viņš redz, kā Sāru spīdzina vai vajā, piekauj vai dedzina. Viņš redz savu meiteni vienpadsmit pārējo Spēlētāju vidū, un tie visi cenšas viņu nogalināt.

4:17 Kristofers pamostas un vēl kādu stundu grozās gultā, nespēdams aizgaiņāt sapņus. Viņš pieceļas no gultas, ieiet vannasistabā un apšļaksta seju ar aukstu ūdeni. Viņš prāto, kur viņa ir, ko dara, vai viss kārtībā, vai dzīva. Viņš nolemj viņai piezvanīt. Vienreiz jau viņš Sārai zvanīja, bet pieslēdzās balss pasts.

Automātisks sveiciens.

Bezpersonisks.

Viņš neatstāja ziņu.

Viņš tikai grib dzirdēt viņas balsi.

Dzirdēt, kā viņa sasveicinās.

Dzirdēt viņas smieklus.

Dzirdēt, kā viņa saka: „Es tevi mīlu.”

Viņš ilgojas pēc viņas.

Viņš tikai grib dzirdēt viņas balsi.

ANS LIU

Liu nams, nereģistrēts pazemes bunkurs, Tunjuačžeņa, Gaolinas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

Aņs sēž tumšā istabā. Priekšā četrstūrī salikti četri datora ekrāni.

Viens rāda ķīniešu ziņu pārraidi, otrs BBC World News.

Abiem mirkšķismirkšķis nogriezta skaņa. Abi rāda meteorītu mirkšķisDREBULIS un to nodarīto postījumu kadrus. Aņam patīk postījumi.

Viņu joprojām valdzina vairāk nekā nedēļu vecie attēli. Citi Spēlētāji varbūt vēlējās, lai sākas Beigu spēle, bet neviens pēc tās netvīka tik ļoti kā Aņs.

Ar laiku Aņs būs tāds pats kā meteorīti. MIRKŠĶISMIRKŠĶIS Viņš savaldzinās visus.

Aņs skatās zemākajā ekrānā. Tajā ir grafiks. Krītošu un kāpjošu līkņu tīkls, no kura mirkšķis no kura nav mirkšķismiršķis nekādas nolādēts keplera nolādēts Beigu spēles nolādēts mirkšķismirkšķis nekādas jēgas. Ģeogrāfiskais garums pret platumu.

Vieta pret vietu.

Šeit pret tur.

MirkšķismirkšķisDREBULISmirkšķis.

Aņs nikni dauza taustiņus. Viņš iesit vadības panelī skaitļus un virknes, un šifru. Iedarbina to. Vēro, kā ekrāns mirkšķismirkšķis kā ekrāns mirkšķismirkšķis mainās.

Viņš pieliecas tuvāk, vēro, stipri kasa skaustu pie matu augšanas līnijas piecas sekundes, 10 sekundes, 20 sekundes. Viņš nikni blenž uz grafiku. Algoritms ir skaists. Tie parasti ir tādi. Viņš pārtrauc kasīties un aplūko nagus. Blaugznas un sausa āda, baltas plēksnes. Viņš iebāž pirkstu mutē un nosūkā plēksnes.

Viņš ar paukšķi izvelk pirkstu no mutes, noslauka gar džinsiem, pieliek pirkstu pie ekrāna un velk ar to pa grafiku. Seko mirkšķis seko mirkšķis seko zaļai līnijai.

Apstājas.

Tur?

Mirkšķis mirkšķis mirkšķis mirkšķis.

Jā.

Tur.

Lai gan vieta mirkšķis vieta mirkšķis vieta nav precīza.

Vispirms tā jānofiksē.

Viņš pagriežas krēslā un bungo pa citu klaviatūru. Ievada IP adreses agregatoru ar aptuvenajām telefona koordinātām. Mirkšķismirkšķismirkšķis. Izveido plašu tīklu mirkšķis un ievada meklēšanas kritērijus. Lidmašīnas vai vilciena biļešu rezervācija, seni objekti, piramīdas DREBULIS olmeku kultūra, keplers 22b. Programma ziņos, kuri datori ko un kad meklē. DREBULIS. MIRKŠĶIS. Ja Aņam šķitīs, ka viens no tiem ir Hago, viņš to apstiprinās ar robotizētu zvanu uz Hago telefonu un ar triangulāciju noteiks atrašanās vietu.

Atis mirkšķis Aņs mirkšķismirkšķis viņus atradīs.

Atradīs un apturēs.

Uzvarētāja nebūs.

MirkšķisDREBULISDREBULISmirkšķis.

Neviena.

Aņs atkal pagriežas krēslā, pamana no ātri zibošiem kadriem samontētu meteorītu postījumu virkni BBC World. Tiem pāri iznirst izgaismots un mirgojošs uzraksts. Pasaules gals?

Cilvēki lauza galvu; jā, viņi lauza galvu.

Aņs smaida.

Viņš pieceļas kājās un uzkāpj augšā, iznāk no pagraba, ieiet virtuvē, iziet laukā pa durvīm. Ārā ir gaiša un priecīga diena. Viņam vajag mirkšķismirkšķis vajag ieelpot svaigu gaisu. Viņam vajag gaisu un mirkšķis tranzistorus, un lodmetāla stiepli, un jaunas as… mirkšķis asknaibles no saimniecības preču veikala.

Turklāt viņam patīk vērot ļaužu rosību.

Visu to cilvēku, kas mirs, mirs, mirs. Visu to cilvēku, kas mirkšķis mirkšķismirkšķismirkšķismirkšķis kas mirs.

Daži mēģinās apturēt Nolikumu.

Mēģinās būt varoņi.

Mēģinās uzvarēt.

Pie velna pārējos.

Cilvēki mirs. Miljoniem, simtiem miljonu, miljardiem cilvēku mirs. Nākotnē nav nekādu cerību, un Aņam tas patīk.

.

CIJOKO TAKEDA

Huimiņas ielas tirgus, Sjiaņa, Ķīna

Čijoko steidzas cauri rosīgam tirgum netālu no Sjiaņas centra. Viņa pameta taksometru un mirušo šoferi un savāca mantas no mitrās viesnīcas istabiņas. Viņa pārcelsies uz laukiem, bet vispirms šis tas jānopērk. Uzkārsts aitas vilnas svīteris, kosmētika un matu krāsa.

Vēl jāatrod saimniecības preču veikals, kur varētu sagādāt visu nepieciešamo, lai nozagtu mašīnu vai motociklu, vai laivu, vai jebko citu, ko ievajadzēsies.

Viņa pārceļas, lai būtu tuvāk llago un Sārai. Lai būtu tuvāk diskam. Diskam, kas ir tāds pats kā 1938. gadā Ķīnas-Tibetas robežas tuvumā atrastie Bajankaraulas diski.

Sākumā uzskatīja, ka tos izgatavojusi vietējā izolētā pigmeju cilts jeb dropas, bet, kad tika izgudrota radioaktīvā oglekļa datēšanas metode, atklājās, ka tie ir vismaz 12 000 gadu veci.

Čijoko zina, ka šie ir tikai daži no senatnē izplatītajiem diskiem, kas ir daudz vecāki par 12 000 gadu. Tie ir 20 000, 30 000, 40 000 gadu veci. Tie pieredzējuši ledus laikmetu, kad Zemes kontinentu līnijas ievērojami atšķīrās no mūsdienās eksistējošajām. Tolaik lielo ledāju cepuru dēļ jūras bija seklas. Un attīstītās senās pilsētas, kuras pazudināja Lielie Plūdi un cilvēku muļķība, slējās piekrastēs kā bākas. Laikos, kad visi zināja, ka diski ir vara.

Lūk, kā Čijoko to zina: 1803. gadā japāņu zvejnieks atrada Japāņu jūras ziemeļu daļā dīvainu peldlīdzekli. Šādu olas formas 5,45 metru diametra laivu neviens nekad agrāk nebija redzējis. Mūsdienās to noturētu par zemūdeni vai kosmosa kapsulu, vai pat apjomīgu lidojošo šķīvīti, bet tolaik neviens nesaprata, kas tas ir. Tā bija gatavota no

kristāla, metāla un stikla. Zvejnieki ieskatījās laivā un redzēja, ka grīda ir polsterēta, bet sienas rotā tapetes ar nesaprotamiem attēliem. Visur bija vārdi, taču šo valodu neviens nesaprata.

Met visneparastākā bija sieviete jā, sieviete laivā. Viņai bija bāla āda, slaids augums, sarkani mati un ieslīpas acis. Nebija zināms, cik ilgi viņa pavadījusi dīvainajā peldrīkā vai kā jūrā izdzīvojusi.

Zvejnieks aizvilka laivu ar visu sievieti līdz krastam.

Sieviete izkāpa. Viņai līdzi bija dzīvsudraba lāde, kurā, kā uzskatīja ciema tenku vāceles, glabājās viņas vīra nocirstā galva. Viņa runāja to valodā ar dīvainu akcentu, bet nepaskaidroja, no kurienes un kāpēc ieradusies. Ciema ļaudīm viņa nez kāpēc iepatikās, un tā viņa apmetās ciemā uz dzīvi un apprecēja vietējo kalēju. Viņa tur palika līdz pat savai nāves stundai, bet ne reizi neatvēra lādi. Vismaz ne ciema ļaužu vai sava japāņu vīra klātbūtnē. Neviens, gandrīz neviens tā arī neuzzināja, kas ir lādē.

Šī sieviete bija mu.

Varbūt viņa bija pirmā, bet varbūt viņai bija lemts būt pēdējai. Kad japāņu zvejnieki izvilka siev ieti no jūras un pieņēma to, arī viņi kļuva par mu. Viņa izvēlējās vienu ciema zēnu. stipru puisi vārdā 1 lido, kurš kļuva par viņas vīra mācekli un gāja pie viņiem reizi nedēļā. Viņa tam mācīja savas senās, sen iznīcinātās dzimtas noslēpumus.

Ar laiku viņš kļuva par Spēlētāju.

2. dzimta tika atjaunota.

Sieviete atvēra lādi 1 lido. Viņa izņēma no tās disku. Viņa to iedeva Hido. Un pateica vienīgi: „Šis ir no senatnes senajiem. Tajā ir viss un nekas. Tā pati nav atslēga, taču aizvedīs tieši pie pirmās atslēgas. Svarīgs ir pirmais gājiens.”

Hido nesaprata, un neviens viņam arī nepaskaidroja. Sieviete lika zēnam nodot disku tālāk saviem pēctečiem kopā ar šiem vārdiem, un, kad pienākšot īstais laiks, tie kļūšot saprotami.

Tagad tas ir noticis. Čijoko Takeda, 2. dzimtas 7947. Spēlētāja tos saprot. Viņai vajag tikai disku.

Bet, protams, viņai tā nav. Disks, kuru sargāja viņas dzimta, pazuda.

Čijoko ir redzējusi tikai savas vecvecvecmāmiņas Sačiko Takedas sēpijas krāsas fotogrāfiju, kurā viņa tur disku lepni kā balvu.

Fotogrāfijā viņa ir jauna, vesela, stipra. Viņai mugurā ir strādnieku drēbes. Pie jostas karājas katana. Šajā 1899. gadā uzņemtajā fotogrāfijā viņa ir gatava Beigu spēlei. Tik sen.

Bet Sačiko pazuda. Viņa pazuda, kad ceļā no Hdo uz Manilu kuģis vētrā nogrima.

Un arī disks pazuda.

Bet nu tas ir atradies. Ar katru sava ķermeņa šķiedru Čijoko jūt, ka disks, kurš pašlaik ir pie olmeka un kehokietcs, ir tas pats, kas reiz piederēja viņas dzimtai. Viņai nav ne jausmas, kā keplcrs 22b to ieguvis, bet tam nav nozīmes.

Čijoko tas viņiem jāatņem.

Pēc taisnības tas pieder viņai, mu.

Čijoko metodiski un piesardzīgi virzās cauri tirgum. Viņa ir ģērbusies neuzkrītoši kā kalpone, kas izpilda saimnieces uzdevumus. Pārdevēji, kas viņu apkalpo, neizrunā gandrīz nevienu vārdu. Samaksājusi par matu krāsu, viņa pabīda pārdevējai zīmīti, uz kuras mandarīnu dialektā rakstīts „saimniecības preču veikals”.

Pārdevēja norāda uz durvīm un tad pa kreisi un saka, ka tas ir piecas durvis tālāk.

Čijoko strupi, bet atzinīgi pamāj ar galvu un iziet no sīkpreču veikaliņa. Viņa atrod saimniecības preču veikalu, ieiet iekšā un sameklē voltmetru, baterijas, knaibles, dažādas aizdedzes sveces, metāla grieznes un rulli stingra skārda. Nepārtraukti smēķējoša saimniece veikala dziļumā izkliedz strādniekiem pavēles. Izņemot viņu, Čijoko šeit ir vienīgā sieviete.

Viņa aiznes savus pirkumus līdz letei un samaksā. Viņa pagriežas. Galvu noliekusi. Cenšas palikt nepamanīta. Viņa iet pa šauru eju uz durvīm. Brīdī, kad viņa grasās pa tām iziet, ap stūri izmetas cilvēks un uzskrien viņai virsū.

„Atvainojiet,” viņš saka.

Viņa paceļ skatienu.

Un ierauga šanu Spēlētāja Aija Liu sarkano tetovēto asaru. Viņa asinīm pieplūdušās acis ieplešas.

Čijoko sirds sitas straujāk.

Pie deniņiem izspiedusies vēna liecina, ka arī puiša sirdsdarbība ir paātrinājusies.

īsu mirkli ne viens, ne otrs nekustas.

ANS LIU t

Saimniecības preču veikals, Sjiaņa, Ķīna

Mu Spēlētāja dažu collu attālumā, enerģijā kūsājoša ir skaista un trausla, un rāma. Aņs zina, ka cīņai jāhūt īsai un izšķirošai. Viņš nevar riskēt, ka viņu apcietina.

Viņš ātri nogalinās mu un dosies prom.

Pazudīs atpakaļ pazemē.

Dziļo, apaļo acu spīvais skatiens liecina, ka viņa domā to pašu. Aņs sper soli uz priekšu. Viņa sper soli atpakaļ. Viņš sakopo pirkstu galos savu či un mērķē uz viņas saules pinumu. Viņa ar atvērtu plaukstu viegli nobloķē viņa sitienu, un Aņa enerģija izklīst viņas plaukstā, notek lejā pa roku, cauri ķermenim un iesūcas zemē kā statiskā elektrība ap viņiem. Viņa ieelpo un pretuzbrukumā triec plaukstu uz priekšu.

Aņs nekad agrāk neko tādu nav jutis. Viņa tam pat nepieskaras, bet viņš tiek atsviests par veselu pēdu atpakaļ. Puisim jāsakopo viss sēžas muskuļu un augšstilbu spēks, jāmobilizē viss ķermenis no pēdām līdz kājām un plaušām, un kaklam, un galvaskausam, lai noturētos un neaizlidotu vismaz 12 pēdas līdz sienai.

Viņi dzird, ka saimniece uzkliedz darbiniekam. Neviens viņus vēl nav pamanījis.

Aņs ar divām straujām švīkstošām kustībām pašļūc uz priekšu. Viņa atkāpjas. Viņi stāv tumšas ejas sākumā, kurai gar malām slejas krāsu bundžas. Aņam ienāk prātā, ka ejām, kurās atrodama krāsa, vajadzētu būt gaišām, nevis tumšām; kā tad lai pircējs saprot, kādu krāsu viņš pērk? Taču ilgi viņš par to nedomā. Čijoko ir nometusi iepirkumu maisus un izstiepusi abas plaukstas pret viņu. īkšķi ir saāķēti kopā, it

kā viņa grasītos ēnu teātrī attēlot tauriņu. Kreisā kāja ir atbalstīta aiz muguras. Aņs meklē kaut vienu vājo vietu, lai ar nākamo uzbrukumu pārrautu viņas aizsardzību.

Viņš to pamana.

Bedrīte starp atslēgas kauliem.

Viņš spiež savu či augšup no vēdera dobuma un izdara zibenīgu sitienu. Viņam šķiet, ka nekad nav kustējies ātrāk, taču viņa ir vēl ātrāka. Meitene paceļ rokas un satver viņa pirkstu starp īkšķiem, un pārloka savus pirkstus pāri viņējiem. Viņš rauj tos atpakaļ, un viņa sakļauj dūres tik spēji, ka puiša sejai pārslīd vāra vēsmiņa.

Ja viņš nebūtu atrāvis plaukstu, tā būtu sadragāta. Par to viņš ir drošs. Viņa mēģina trāpīt viņam pa kaklu, bet viņš pasper soli sāņus un paslidina uz priekšu pēdu cerībā nogāzt viņu no kājām, bet mu pakāpjas atpakaļ. It kā viņai uz visa ķermeņa būtu acis un viņa redzētu visu, ko viņš dara, pirms tas vispār ir noticis. Aņs mērķē pa viņas seju, bet viņa atliecas atpakaļ, vēl tālāk, pavisam, un tad jau kājas ceļas gaisā, tēmējot pa viņa zodu, un viņš atliecas atpakaļ, bet tādu pašu salto izpildīt nespēj, tāpēc vienkārši izslējās atkal taisni. Novicinājis piedurkni, Aņs plaukstā ieslidina aizvērtu atlokāmo nazi, sauktu par tauriņu.

Viņš to iegriež. Naža eņģes un tapas ir pārklātas ar augstākās kvalitātes oglekļa nanocaurulītēm, un asmens ir pilnīgi nedzirdams. Viņš grasās iedurt viņai sirdī, starp sesto un septīto ribu kreisajā pusē.

Bet Aņs vēl nav paspējis nazi atvāzt, kad Čijoko iebāž mehānismā pirkstu, tas sagriežas uz nepareizo pusi, un trīs sekundes abi Spēlētāji skatās, kā nazis dejo gaisā starp viņiem. Abu cīnītāju kurpju purngali saskaras. Viņš ir trenējies ar šo nazi ar šo pašu nazi kopš piecu gadu vecuma, bet šī meitene izjauca viņa uzbrukumu tā, it kā viņš nekad mūžā nebūtu redzējis tauriņa nazi.

Vēl viena sekunde, un notiek neiedomājamais: nazis ir pie viņas, gals iespiežas ādā zem viņa nabas.

Saimniece atkal nokliedzas, šoreiz viņa liek kādam paskatīties, kas tur priekšā par kņadu.

Aris ieelpo un paslīd atpakaļ, viņa paslīd uz priekšu, viņš paslīd atpakaļ, un viņa paslīd uz priekšu. Viņu kopīgais či ir brīnumains. Skurbinošs.

Neizmērojams.

Un tad viņš beidzot pamana, ka viņas klātbūtnē ir pārgājuši visi tiki. Ne mirkšķu, ne DREBUĻU, galvas vai nervu trīces. Nekā.

Pirmo reizi, kopš viņš sāka treniņus pirms viņu sāka sist un badināt, un biedēt, un vadāt apkārt ķēdē kā sētas kranci , viņš jūtas mierīgs. Veikala darbinieks iekliedzas: „Viņiem ir nazis!”

Aņs saķer Čijoko aiz delnas locītavas un pavēl: „STĀVI!”

Un pie Radītāja, pie visu Radītāju Radītāja, viņa arī apstājas.

„Kā tu to dari?” viņš jautā, arī stostīšanās ir pazudusi.

Viņa piešķiebj galvu. Ko daru? pauž žests.

„Tiki ir pazuduši. Es jūtos… kā jauns.”

Viņš palaiž vaļā meitenes delnu locītavas.

Viņa nolaiž nazi.

Viņa ķermenī pulsē enerģija.

Jauna enerģija.

Ausis ziņo, ka lamādamās un draudēdama viņiem tuvojas saimniece. Aņs nespēj noturēties nepaskatījies. Viņa ir milzīga, korpulenta, noslienājusies un vicina resnu beisbola nūju, kurai galā vēl iedzīta pamatīga nagla. Viņas veikalā šādas nekārtības nenotiks.

Aņs atkal sajūt vēsmu.

Viņš pagriežas.

Durvis veras ciet. Nazis ir salocīts un krīt zemē. Čijoko iepirkumu maisi ir prom.

Un arī mirkšķis arī mirkšķis arī mirkšķisDREBUL/SDREBULISmirkšķis. Un arī viņa pati.

47.921378, 106.905541 '

HAGO TLALOKS

Vēja viesu nama vestibils, Canaņas rajons, Sjiaņa, Ķīna

Agri nākamajā rītā Hago iztrūkstas no miega. Palagi ir izmirkuši. Āda deg. Acis pulsē tā, it kā grasītos izlēkt no dobumiem.

Viņš vaidēdams pieceļas sēdus.

Sāras viņas gultā nav.

Vannasistabas durvis ir vaļā.

Viņas mantas ir tepat, bet pašas nav.

Hago pastiepjas un paņem no naktsgaldiņa pildspalvu un bloknotu. Viņš izplēš lapu ar Sāras skaitļiem un nomet uz grīdas, nospiež podziņu, kas izbīda pildspalvas lodīti, un sāk drudžaini vilkt uz papīra līnijas. Roka kustas automātiski, un Hago pēkšņi apzinās sevi tā, kā nav apzinājies nekad agrāk. Viņš it kā vēro sevi no augšas. Prāts ir atsvešināts un skaidrs. Kaut kas līdzīgs visdziļākajai meditācijai. Pagātne viss, ko viņš ir darījis, lai nokļūtu līdz šim brīdim ir šeit un tagad.

Viss.

Šeit.

Nekas nekur citur.

Zīmējums ir nejēdzīgs. Sasteigts. Abstrakts. Līnijas līkas vai taisnas kā žilete, vai izliektas nedabiskā perspektīvā, vai savērptas kā cirtaina matu šķipsna. Visas līnijas ir īsas. Ne garākas par trim centimetriem. Tās ir nesaistītas, izmētātas pa lapu, nejaušas. Neveido kopainu.

Ilago brīdi aizver acis, bet roka turpina šaudīties pa lapu.

Kad Hago atkal atver acis, viņš kaut ko redz. Deguna kontūra, auss izliekums. Zobena asmens līnija. Apģērba krokas, kas nosedz muskuli.

Matu kumšķis. Pirksti. Osas un augstas, izliektas uzacis. Dziļi iegrimušas acis, kas cieši skatās nezināmajā pagātnē.

Viņš atkal aizver acis.

Ļauj prātam vaļu, ļauj rokai vaļu.

Līdz zīmējums ir pabeigts.

Un prāts atgriežas ķermenī.

\da atdziest, pa logu ieplūst vēsmiņa, un viņš nodrebinās.

Hago atver acis.

Zīmējums aizņem visu lapu. Tajā attēlots līdz zobiem apbruņojies ķīniešu karavīrs trīsceturtdaļprofilā. Saspraustos matus sedz ķivere ar lentēm. Zobens ir īss un smails. Pleci plati, sejas vaibsti smalki.

Vienā rokā karavīrs tur disku, kas izskatās tieši tāds, kādu Hago pievāca Aicinājumā.

Viņa roka ir uzzīmējusi norādi, kuru keplers 22b atstāja tā prātā.

Hago izkāpj no gultas, ielaiž izlietnē ūdeni un uzšļaksta to sev uz sejas. Viņš apģērbjas un paņem zīmējumu. Viņš paķer mugursomu, kurā ir disks, un ieskatās pulkstenī. 6:47. Viņš iziet no istabas un ierauga Sāru, kas sakrustotām kājām sēž pagalmiņā. Viņa sēž ar muguru pret viņu. Pilnīgi nekustīga.

Domā.

Gaida.

Elpo.

Viņš to netraucēs.

Viņš grib tikt pie datora, papētīt zīmējumu. Tas ir tik precīzs, ka noteikti izdosies atrast kaut ko līdzīgu.

Viņš sastop Vēju, kurš slauka vestibilu. Saimnieks izslējās un saka: „Tu arī esi pamodies? Es domāju, ka tādiem jauniešiem kā jūs patīk ilgi gulēt.”

Hago apstājas. „Nē, man nepatīk. Nekad neesmu ilgi gulējis.”

„Es arī. Tas ir labi dvēselei. Vienmēr ir patīkami mierīgi sākt dienu. Miers izstaro mieru.”

Iespējams, Vējam ir taisnība, bet Hago viņa ir žēl. Žēl viņa garlaicīgās dzīves, kas drīz beigsies. „Laikam,” Hago nomurmina.

Vcjs atspiežas uz slotas kāla, cenšas ieskatīties Hago zīmējumā. „Kas tas ir?”

Hago paceļ zīmējumu augstāk. „Šis? Hmm, es to uzzīmēju.”

Vejs pēta zīmējumu.

„Apbrīnojami.”

„Jā,” Hago, piemiedzis acis, skatās uz zīmējumu, joprojām mazliet pārsteigts, ka to radījusi viņa roka. „Paldies.”

„Izskatās tieši tāds pats kā viens no tiem, lai gan nekad neesmu redzējis tādu šķīvi, kā šim rokā.”

„Jūs to pazīstat?” Hago pulss kļūst straujāks.

„Protams. Tu esi ļoti talantīgs.”

„Paldies,” Hago atkārto. Pilnīgi meli. Bez palīdzības Hago pat cilvēciņu no svītriņām īsti neprastu uzzīmēt. Zīmēšana viņa Beigu spēles treniņprogrammā neietilpa.

Vēja pētošais skatiens no zīmējuma pievēršas Hago.

„Bet tu pats nezini, kas tas ir, lai gan esi to uzzīmējis?”

Vīrieša skatiens nez kāpēc liek Hago justies neērti. Viņš nevērīgi parausta plecus. „Nokopēju to no attēla, kuru Sāra bija izplēsusi no žurnāla.” Viņš melo acīs skatīdamies. „Kas tas ir?”

„Tas ir Terakotas armijas ģenerālis.”

,,Ā, jā! Kāds es esmu muļķis.” Viņš zināja, ka ir to jau kaut kur redzējis. Terakotas armija ir slavena visā pasaulē. Vairāk nekā 8000 karavīru statuju pilnā augumā sargā pirmā Ķīnas imperatora mirstīgās atliekas. Viņa kapenes ir vietējais senatnes piemineklis, kas datēts ar otro vai trešo gadsimtu pirms mūsu ēras. „Sāra gribēja to apskatīt, kamēr esam šeit.”

Keplers 22b laikam grib teikt, ka man mums jādodas turp.

Un jāņem līdzi disks.

„Nu protams. Visi grib apskatīt Terakotas armiju. Tā ir diezgan iespaidīga.” Vejs turpina slaucīt grīdu. „Es pats arī esmu ar to aizrāvies.” „Tiešām?”

„Jā.” Un tad viņš pasaka ko negaidītu: „Bet kāpēc tu man melo, starp citu?”

„Meloju?” Hago jūt, ka saspringst kakla muskuļi, viņš gatavojas.

„Tu to nevarēji nokopēt no fotogrāfijas.”

I lago purina galvu. „Bet es nokopēju.”

„Nevienam imperatora Ciņa Šihuandi karavīram rokā nav tāda diska.”

I lago norij siekalas. ,.Ai, to es pats izdomāju. Sapņoju par lidojošo šķīvīti.” „Ak par lidojošo šķīvīti? Tas neizskatās pēc lidojošā šķīvīša.”

„Ko lai saku? Es neprotu zīmēt lidojošos šķīvīšus. Neviens nav ideāls.” „Nē. Laikam jau nav.” Vejs turpina slaucīt grīdu. „Piedod. Es negrasījos tevi traucēt. Vai tu negribēji izmantot datoru?”

„Jā, gribēju,” Hago saka un dodas uz nišu.

llago atrod datoru, apsēžas pie termināļa, atver interneta pārlūku un sāk meklēt. Viņš izlasa par Terakotas armiju un Ķīnas piramīdām, un imperatoru Ciņu. Viņš atrod noslēpumainas interneta baumas tātad vistīrākās nejēdzības par Lielo balto piramīdu.

Hago pasērfo tīmeklī vēl mazliet ilgāk. Pārbauda vecu elektroniskā pasta kontu. Nekā vērtīga, tikai mēstules. Izlasa vietējās Huljakas, Omahas un dažu citu meteorītu nokrišanas vietu ziņas, legūglē citplanētiešu disks un saņem veselu kaudzi bezjēdzīgu drazu, kuras rakstījuši visādi plānprātiņi.

Pēc 17 minūtēm ievibrējas viņa telefons.

Viņš negaida zvanu.

Šis numurs ir tikai četriem cilvēkiem.

Viņš izņem telefonu no somas tā, lai neviens nepamana disku, un pēta numuru.

Vietējais.

Viņš sarauc uzacis un nospiež „atbildēt”.

„Hallo?”

Pauze, un tad atskan automātiska sievietes balss dzīvespriecīgā mandarīnu dialektā.

Robotzvans, nepareizs numurs.

Hago pārtrauc sarunu; viņš jūtas neomulīgi. Citā gadījumā viņš prātotu, vai telefons netiek izsekots, taču viņam ir visdrošākais, vismodernākais viedtālrunis pasaulē.

Viņš izdzēš datorā meklējumu vēsturi un aizver pārlūkprogrammu, un dodas atpakaļ uz istabu, cerēdams, ka Sāra būs beigusi meditēt. Viņiem jādodas ceļā.

Kad viņš iet cauri vestibilam, Vcjs ierunājas: „Zini, mans brālēns strādā tur par pētnieku. Viņam ļoti patiktu tavs zīmējums. Es piezvanīšu, varbūt viņš varēs jūs abus ar draudzeni izvadāt ekskursijā. Iespējams, ielaidīs tādās vietās, kur citi tūristi netiek.”

Hago nav īsti drošs, vai var uzticēties Vējam, taču tā būtu lieliska iespēja iekļūt kompleksā, ja to liek darīt norāde. „Paldies, Vej. Tas būtu lieliski.”

Vejs paklanās. „Nav par ko.”

ANS LIU t

liu nams, nereģistrēts pazemes bunkurs, Tunjuačžeņa, Gaolinas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

Cietie diski griežas. Skaitļi lido. Notiek koordinātu pārbaude. IP adrešu filtrēšana. Pa vadiem uz raidītājiem un satelītiem un atpakaļ ceļo datu paketes. Vecs punktu matricu printeris atritina papīra loksnes ar perforētām malām, legaismojas displejs. Garās kodu virknēs atveras skripts.

Aņa Liu mehānisms tikko atradis Hago Tlaloka telefonu.

Šans palēkdamies ieskrien istabā, sakarsis no ielas, no cīņas ar Čijoko, no viņas spēka radītā enerģijas pieplūduma. Sakarsis no izdruku pārlūkošanas divu stundu garumā, meklējot viņu, neveiksmīgi.

Aņs pieiet pie izdrukas. DREBULIS. Ieskatās ekrānā. Mirkšķismirkšķis Viņš mirkšķis savāks savas mirkšķis rotaļlietas un dosies pie viņiem. Kad viņi būs novākti mirkšķis novākti DREBULIS novākti no spēles laukuma, viņš atradīs šo Čijoko Takedu. Norādei, ko mirkšķis keplers 22b mirkšķismirkšķis iedēstīja viņa prātā, nav nozīmes. Viņš negrasās Spēlēt Beigu spēli tāpat kā citi, kas dzenas mirkšķis pakaļ mīklām, uzvedas kā pēdējie muļķi.

Mirkšķis DREBULISmirkšķis

Svarīgs ir tikai nomierinošais mirkšķis nomierinošais mirkšķis nomierinošais klusais mirkšķis veldzējošais spēks mirkšķis, ko izstaro valdzinošā mirkšķis valdzinošā 2. dzimtas Spēlētāja.

Pārējie Spēlētāji pagaidīs.

Dāvana, kuru viņš tiem veido, vēl nav gatava.

Bet drīz būs.

Un kas tā būs mirkšķis kas tā būs par dāvanu.

MAKABĪ ADLAJS

Sjī Jina slimnīcas neatliekamās palīdzības nodaļa, Sjiaņa, Ķīna

Makabī Atllajs izicl no slimnīcas. Viņš tur ir pabijis divas dienas un 15 stundas, reģistrējies kā Pols Alens Čomskis. Viņš nevarēja riskēt un uzrādīt savu īsto vārdu. Nemaz nebūtu labi, ja naktī viņu apciemotu slepkava, kamēr viņš gu| un sapņo, kā nogalina jauno Baitsahanu, nogalina Hago un nogalina to trako izdzimteni Aņu.

Makabī iziet dienas gaismā un iestājas rindā pēc taksometra. Viņš brauks uz dzelzceļa staciju. Kāja sāp, tā reizi dienā jāpārsien, un nedēļu nedrīkst slapināt, taču kopumā tā ir kārtībā. Baitsahana raidītās bultas brūce bija tīra, un kā par brīnumu operācija nemaz nebija vajadzīga.

Ar ausi gan ir citādi. Hago Tlaloks pārdūra labo bungādiņu, iegrūzdams Makabī ausī īkšķi, un pagaidām viņam jāpacieš pastāvīga spalga zvanīšana. Ārsts apgalvoja, ka plīsums sadzīs pats un zvanīšana pamazām mitēsies, bet tas varētu prasīt divus vai trīs mēnešus.

Lieliski.

Vēl ārsts viņam ieteica vismaz divas nedēļas izvairīties no lidošanas. Viņš teica, ja Makabī lidošot, bungādiņai sliktāk nekļūšot, bet tas varētu ļoti sāpēt.

Vienalga. Viņš par to padomās, bet pagaidām jāseko divdaļīgajai norādei. Nedrīkst zaudēt laiku.

Pirmā daļa ir šāda:

ēva<;Јva(;f;va<;eva(;f:va(;sv(XQpri5ēv8Vagčvac;)ari5čv ļj rļ 5KVļ.iiļ 5č vļi T] 6i’:včvaqt:v(xq.

Un otrā daļa: 47:4f:42:45:4b:4c:49:54:45:50:45:54:45:4d:50:4c:45:4f :46:54:48:45:43:4f:4e:53:55:4d:49:4e:47:56:55:4c:54:55:52:45.

Vajadzēja mazliet paķimerēties, lai saprastu norādes. Tam lieti noderēja atpūta slimnīcas gultā. Trīsreiz pārbaudījis rezultātu, Makabī ieslēdza planšetdatoru un iegūglēja rezultātu, lai noskaidrotu, kurp jādodas meklēt Zemes atslēgu.

Turcija.

Netālu no vietas, ko sauc par Urfu.

Makabī iesēžas taksometrā. Piedrāzt dakterus. Viņš lidos uz Urfu.

Ārsti vienmēr pārspīlē diagnozes, turklāt kas gan ir sīkas ausu sāpes, salīdzinot ar uzvaru Beigu spēlē?

Nekas.

Baitsahans un pārējie pagaidīs.

Ja vien, protams, norādes arī viņus neaizvedīs u7 Urfu.

BAITSAHANS

Parūku fabrikas Fashion Europe noliktava, Čendu, Ķīna

Baitsahans atļaujas palutināt sevi. Cukura cepums ar cukurotu citrona miziņu. Ļoti gards.

Viņš kopā ar brāli Džalairu sēž pie veselas šo našķu kaudzes un mazām jasmīnu tējas glāzītēm pamestā noliktavā Čendu. Bomis un Bosis ir aizsūtīti uzdevumā. Svarīgā uzdevumā.

Baitsahans domās atgriežas pie Makabī. Raidītājs, ko viņš iešāva nabatieša kājā, darbojas. Slimnīcā tam nekas slikts nenotika. Tik daudz puikam ir skaidrs, jo Makabī beidzot pārvietojas. Viņš dos tam vienu dienu un tad sekos.

Iespēja atkal ieraudzīt Makabī būs liela bauda. Tāda pati kā cepumi. Tikpat salda, tikai nāvīgāka.

Šī ir viņa Beigu spēle.

Un tā nav grūta.

Tā ir viegla.

Jautra.

Tāpat kā viņa norāde neticami vienkārša un tieša. Tulkojumā no oiratu valodas tā skan:

ŅEM NONĀVĒ UZVARI.

Norāde bija tik viegli atšifrējama, ka Baitsahans aukstasinīgs, sīksts, nežēlīgs un nāvējošs savos 13 gados domā. ka tā liecina par labvēlīgu attieksmi.

Jā.

Tieši tāda ir nozīme.

Baitsahans zina.

Būtne Aicinājumā cienīja viņa vēlēšanos nenosaukt dzimtu un cilti.

Būtne cienīja viņa spēku un pretestību. Un tā augstu vērtēs viņa spēles stilu.

Lai gan Baitsahans ir visjaunākais un augumā mazākais, bet noteikti nav vājākais. Visvājākie ir tie, kas vēl nav apjēguši, ka ir iegrūsti lopkautuvē. Tie, kas rakņājas senās drupās, noslēdz alianses, mierīgi apspriežas jebkurš Spēlētājs, kurš dara ko citu, nevis nogalina, ir muļķis.

Gluži kā šī te.

Baitsahans lēnām pagriež galvu, lai paskatītos uz meiteni. Viņš notrauš no lūpu kaktiņa tur aizķērušos cepuma drupaču. Viņš nospiež uz sava iPod „atskaņot”. Sāk skanēt Bītlu All You Need Is Love. Skaļi, ļoti skaļi. Viņš paskatās uz Džalairu un pamāj ar galvu, un Džalairs pieliek dunci Sari kreisās rokas vidējam pirkstam, uz kura ir gredzens, gredzens, kuru viņai uzdāvinājis vīrs Džamals dienā, kad piedzima viņu meita. Skaistā, smaidošā Mazā Alise.

Kur viņa tagad ir? Šari prāto. Spēlējas pagalmā. Viņa var to iztēloties. Spēlējas zālītē ar Džamalu.

Sari ir mierīga. Pat pēc uzbrukuma no slēpņa un sagūstīšanas, un piekaušanas. Viņa ir mierīga visu šo iemeslu dēļ. Viņi deva viņai iespēju izmantot mācīto, pārorientēt prātu. Viņa ne reizi nav raudājusi, kopš viņu sagūstīja, sagrāba, kad viņa izkāpa no autobusa, lai nopirktu kaut ko ēdamu. Izskatās, ka Šari neko nejūt. Džalairs paskatās uz Baitsahanu. Šī meitene atstājusi uz viņu lielu iespaidu. Šķiet, ka viņa ir no akmens. Baitsahans nemana Džalaira skatienu; uz viņu tā nav atstājusi nekādu iespaidu. Viņš skatās, kā no vietas, kur agrāk bija Šari pirksts, sūcas asinis, un smaida.

Griezuma vieta sāp, pirksta stumbenis pulsē, bet šīs sāpes ir nieks, salīdzinot ar dzemdību sāpēm. Šie dumjie zēni vispār nezina, kas ir sāpes, viņa domā un prātā norobežojas no sāpēm.

Baitsahans malko tēju. Šari skatās uz viņu. Viņam cauri. Viņa vēl nekad mūžā nav nogalinājusi cilvēku, bet šo nogalinātu, aci nepamirkšķinādama.

Jo viņš nav cilvēks.

Baitsahans noliek tējas glāzi un pagriež mūziku klusāk.

„Pasaki, kāda bija tava norāde, harapiete, un tu mirsi ātri,” Baitsahans angliski sola, juzdamies kā nez kāds tumsas valdnieks.

Bet Šari nebilst ne vārda. Neizrāda citas emocijas kā tikai vienaldzību. Viņa turpina skatīties viņam cauri.

Nav cilvēks.

Viņš nav pat dzīvnieks.

Kurš nav ne šīs, ne kādas citas dzīves cienīgs.

Viņa to jau uzskata par mirušu.

HILALS IBN ISA AL SALTS

Derības baznīca, Aksūmas karaļvalsts, Ziemeļetiopija

Hilals pamet ciematiņu krustcelēs. Pateicībā par viesmīlību viņš atstāj iedzīvotājiem mazu sarkanakmens talismanu. Tas ir no Etiopijas, smalki tēsts krustiņš ar tīra platīna dzīsliņu. Viņš tiem nesaka, cik tas ir vērtīgs. Nav jēgas. Drīz viņi tāpat būs miruši, un Zeme paņems atpakaļ visu, ko radījusi cilvēce, un visu, kas, pēc cilvēces domām, tai pieder. Viņš vēršu pajūgā aizbrauc līdz lielākai pilsētai. Mašīnā ar kravas kasti līdz vēl lielākai. Džipā līdz vēl lielākai. Autobuss. Taksometrs. Vilciens. Lidmašīna. Viņš lido uz Honkongu, Briseli, Adisabebu. Viņš paņem tēvoča Nissan Maxima un aizbrauc līdz krāterim. Viņš sēž krātera malā un aizlūdz par upuriem un viņu ģimenēm, aizlūdz par nākotni, lai tā būtu laba, lai vienkārši būtu.

Jo šī ir Beigu spēle, viņš domā, stāvēdams pie joprojām smirdošās bedres. Nākotne beigsies, un laiks atsāksies no jauna.

Viņš pamet krāteri, atgriežas mašīnā un brauc uz ziemeļiem. Uz veco Aksūmas karaļvalsti, viņa tēvutēvu tēvutēvu karaļvalsti. Viņš ir Ezanas mazmazdēls, Gebres Meskela Lalibelas, Timkatas, Dieva Parādīšanās, nezināmā vadoņa mazdēls.

Viņš labi pārzina akmeni, pareģojumu un nāves labvēlību.

Viņš izkāpj no mašīnas un iet starp saviem ļaudīm. Viņš iet vairākus kilometrus, ietinies mirdzoši baltā un koši sarkanā audeklā. Viņam kājās ir ādas sandales. Šur un tur redzami cilvēki, tie strādā uz lauka, kopj kazas, kauj vistas, kuļ kviešus. Daži vecajie viņu pazīst un noslīgst ceļos, viņš paceļ savu skaisto, jauno roku ar plaukstu uz augšu kā teikdams: Nē, brāl, es esmu tu; tu esi es. Nostājies man blakus. Stāvi kopā ar mani.

Un viņi tā arī dara.

„Dzīvojiet,” viņš tiem saka.

Un viņi tā arī dara.

Viņi to redz viņa mirdzošajās, maigajās acīs: viņš ir viņējais; viņi ir viņējie.

Hilals šķērso neauglīgus kalnus, brūnus un sarkanus. Un viņš ir nonācis līdz tai. Vienai no pazemes akmens baznīcām, kas krusta formā izcirsta vulkāniskā pazemes klintī.

Tā ir slepena, nomaskēta, bieza ciedru meža ieskauta.

Tai ir 3318,6 gadi.

Hilals iziet cauri grāvju labirintam, kas ved uz baznīcu. Gaiss kļūst vēsāks, gaisma blāvāka. Viņš nonāk pie galvenajām durvīm, kas izcirstas akmenī, tāpat kā viss pārējais. Šeit ir viņa padomdevējs. Viņa garīgais skolotājs. Viņa uzticības persona.

Bijušais Spēlētājs Ebens ibn Muhameds al Džulans.

Hilals nometas ceļos, noliec galvu. „Skolotāj.”

„Tu esi Spēlētājs, tāpēc es vairs neesmu skolotājs. Nāc iekšā un izstāsti, ko redzēji.”

Hilals pieceļas kājās, paņem Ebenu pie rokas, un viņi ieiet drēgnajā baznīcā.

„Es redzēju dievu, un viņš mums izstāstīja par spēli.”

Jā.”

,,F.s redzēju pārējos. Lielākoties viņi ir neaptēsti.”

„Jā.”

„Es redzēju, kā viens nomirst. Vairāki centās nogalināt. Es redzēju, kā desmit aizbēga.”

„Jā.”

„Dievs sevi sauca par kepleru 22b.”

„Jā.”

„Tas teica, ka mums jāiegūst atslēgas: Zemes atslēga, Debesu atslēga, Saules atslēga. Uzvarētājam jāiegūst visas trīs.”

„Jā.”

„Viņš atstāja akmens disku, bet nepievērsa tam mūsu uzmanību.

To paņēma olmeks. Viņš bija kopā ar kehokieti. Viņiem sekoja mu. Neviens nepamanīja, ka es redzēju disku un ka olmeks to paņēma.” „Uzmanies no tās pēdējās, Spēlētāj.”

„Jā, skolotāj.”

„Es vairs neesmu skolotājs. Tagad esmu tikai Ebens.”

„Jā, Eben.”

„Viņš mums katram galvā atstāja norādi.”

Jā.”

„Manējā ir aplis.”

„Kāds?”

„Vienkārši aplis. Līnija. Tukšums iekšpusē un ārpusē.”

Viņi ir nonākuši līdz altārim. Ebens nometas tā priekšā ceļos, un Hilals viņam seko. Viņi noliec galvas. Virs viņiem slejas Kristus, kurš mūžīgi asiņo, mūžīgi cieš, mūžīgi mirst, mūžīgi dāvā dzīvību, mīlestību un piedošanu.

Ebens lēni saka: „Tātad tu nezini, ko tas nozīmē?”

,,F,s domāju, ka tas nozīmē disku, kuru olmeks paņēma. Viņam vajadzēja saņemt manu norādi. Viņam tā labāk noderētu. Vai varbūt man vajadzēja iegūt disku.”

„To tu nevari zināt. Pagaidām pieņem, ka viss ir tieši tā, kā tam jābūt, un dievi nekļūdās. Ko šis aplis tev saka?”

„Tas man atgādina disku un vēl kaut ko. Apli no akmeņiem. Akmens apli.”

„Jā.”

„Tas atgādina celtni. Senās pasaules celtni, kuru šeit apmeklēja dievi.” Jā.”

„Celtni, kas bija radīta, lai pastāvētu, kā daudz kas cits tajos laikos: no klints un akmens. Piemineklis telpai un laikam, un kosmosam. Priekšmets, kas iemiesoja akmens atmiņu un pastāvību. Tā seno spēku.”

„Jā.”

„Bet kurš akmens aplis? To ir tik daudz.”

Ebens pieceļas kājās. Hilals ne.

Ebens saka: „Es atnesīšu tev vīnu un oblātas.”

„Paldies, Eben. Es gribu meditēt. Šī vienkāršā norāde slēpj ko vairāk. Un tas man ir jāizloba.”

„Jā.”

Ebens pagriežas un aiziet, talāram čaukstot.

Aksūmietis Hilals no 144. cilts sakļauj rokas klēpī.

Aizver acis.

Viņam prātā ir aplis.

Sāra un Hago izkāpj no taksometra pie lielās un senās Terakotas armijas muzeja galvenās tūristu ieejas. Viņus uzreiz sagaida Vēja brālēns Čens Čens Dou. Sīks vīriņš, tik tikko 153 centimetrus garš, pieklājīgs, ar spožām acīm un pudeles dibena biezuma brillēm. Laukā ir tikai 17 grādu, bet viņa baltais krekls ar apkaklīti ir piesvīdis.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, AŅS LIU

Terakotas armijas muzejs, Liņtunas apgabals, Ķīna

„Jā! Jā! Sveiki!” pētnieks saka. Viņš tur atvērtu labo roku priekšā ķermenim, ar kreiso plaukstu dīvainā žestā satvēris labās delnas locītavu, it kā ar vienu roku vajadzētu piepalīdzēt kustināt otru. Viņi sarokojas un nosauc savu vārdu, Sāra un 1 lago izmanto īstos vārdus. Čens Čens aizved viņus līdz ieejai un, izmantojot drošības caurlaidi, ielaiž iekšā. Iekļūšana kompleksā izrādījās pavisam vienkārša.

„Ko tieši mēs meklējam?” Sāra čukstus jautā Hago, Čens Čens, iedams dažus soļus priekšā, neko nenojauš.

Hago laiski izkustina plecus. „Nosit, nepateikšu.”

„Var gadīties, ka tieši, tā arī darīšu, ja izrādīsies, ka ķeram vēju,” Sāra smīkņādama atbild.

„Gaidu ar nepacietību,” Hago atbild.

Divdesmit metrus tālāk cauri tūristu grupai spiežas Čijoko Takcda.

Viņa iegriezās viesu namā, kad Sāra un Hago bija aizbraukuši, cerībā, ka varbūt viņi disku būs atstājuši viesnīcā. Izrādījās, ka ne, tāpēc arī viņa ir spiesta doties apskatīt dižo Terakotas armiju. Viņai ir blonda, garmataina parūka un tūristu bikses ar portfeļkabatām, un melns T krekls, un plecos tūristu mugursoma.

Čijoko redz, ka Sāra un iiago runā ar troļļa auguma vīrieti. Viņai dziļi ausī ir iesprausts uztvērējs, tāpēc meitene dzird, ko saka llago un viņam apkārt esošie cilvēki. Atšķirībā no lokatora audiouztvērējs darbojas tikai tad, ja viņa ir tuvu olmekam.

Čijoko ieskatās rokas lokatorā, kas nomaskēts kā parasts analogais pulkstenis. Unikāla polarizācijas antena dzidrajās briļļu lēcās, kas ir daļa no maskēšanās tērpa, ļauj saskatīt digitālo displeju, iebūvētu pulksteņa ciparnīcā.

Lokators darbojas. Viņa iekļūs kompleksā ar tūrista biļeti, neuzkrītoši nošķirsies no grupas un sekos olmekam un kehokietei viņu gaitās. Sekos turp, kur, kā viņa domā, šis Čens Čens Dou viņiem kaut ko izstāstīs par disku.

Kad viņi būs prom, viņai vajadzēs šo nabaga trolli nogalināt.

Beigu spēlei nedrīkst būt liecinieki.

Notiks tas, kam jānotiek.

Aņs Liu mirkšķis nokāpj no sava mirkšķis matētā melnā Kawasaki ZZR1200. Viņš ir mirkšķis divu kilometru attālumā DREBULIS no ieejas Terakotas armijas muzejā. Viņš ir nomaskējis savu asaras tetovējumu. Mirkšķismirkšķismirkšķis. Viņš ir svaigi noskuvis galvu. Mugursoma ir pilna mirkšķis ar visādiem foršiem nieciņiem. Pilna ar foršiem DREBULIS foršiem DREBULIS nieciņiem. Viņš ir ielicis austiņu, kas katras 30 sekundes ziņo mirkšķis par Hago telefona atrašanās vietu. Mirkšķismirkšķismirkšķis

Viņš garām sargiem mirkšķis ielavīsies mirkšķis apbedījumu kompleksā.

Šodien Beigu spēle mirkšķis Beigu spēle mirkšķis Beigu spēle zaudēs divus Spēlētājus.

Mirkšķismirkšķismirkšķis

Viņš rūpīgi meklēja DREBULISMIRKŠĶIS internētā mirkšķis pārējos. Atrada reālas Kaļas Mozami un Makabī Adlaja, un Hilala ibn īsas al Salta pēdas. Pārējie ir kā rēgi, bet tas nav svarīgi. Gan viņi mirkšķis viņi mirkšķis atradīsies.

MirkšķisDREB UL ISmirkšķis.

Turklāt, kad šie divi būs nost no ce|a, viņam jāatrod Čijoko Takeda. Jāatrod šī meitene un jāatšifrē viņas mirkšķismirkšķismirkšķis mirkšķismirkšķis noslēpums. Ja tāpēc vajadzēs dzert viņas mirkšķis vēl siltās asinis vai DREBULIS uztaisīt no viņas ādas kreklu, vai mirkšķis turēt viņu gūstā, līdz beigsies Notikums, viņš to darīs. Viņš darīs visu mirkšķis darīs visu mirkšķis darīs visu, lai izdziedētu savu kaiti.

„Tā ir neaptverami liela, vai zināt. Domājams, pabeigta ap 240. gadu p.m.ē. Septiņsimt tūkstoši cilvēku to darinājuši trīsdesmit gadu! Četras bedres, viena nepabeigta un vēl viens neatrakts paugurs, kurā varētu būt pasakainas bagātības. Tikai pirmā bedre ir atrakta un arī tikai daļēji, vai zināt. Tā ir vislielākā. Divsimt trīs reiz septiņsimt piecdesmit piecas pēdas. Desmit karavīru un kaujas ratu, un zirgu, un karognesēju, un pīķnešu, un zobenvīru, un ģenerāļu, un arbaletistu rindas. Lielākajā daļā rindu karavīri stāv pa trijiem vai četriem blakus. Starp rindām redzamas platas kolonnas, kas nošķir dienesta pakāpes, tās veido kapeņu struktūru. Atrakti vairāk nekā tūkstoš karavīru, bet vēl daudzi tūkstoši jāatrok! Mēs domājam, ka kopā to ir astoņi tūkstoši! Astoņi tūkstoši! Un visi sargā vienu mirušu cilvēku no aizkapa dzīves uzbrucēju ordām. Trakoti jocīgi, vai zināt!”

Čens Čcns .iet viņiem pa priekšu, rokas iepletis, rādīdams te uz vienu, te uz citu, it kā viņš būtu diriģents un nekustīgās statujas viņa orķestris. Visi trīs stāv uz skatu platformas, un tik apbrīnojamu ainu Sāra un Hago vēl nekad mūžā nav redzējuši, pat ar visu nopietno apmācību un zināšanām par savu kultūru senajiem objektiem un celtnēm. Izņēmums ir Lielās baltās piramīdas skatīšana savām acīm, protams.

„Visas figūras bijušas izkrāsotas, skaisti izkrāsotas. Nesen mēs atradām dažas nevainojami saglabājušās! Tās ir slepenas, ļoti slepenas. Viņi gatavojuši krāsas no malahīta, azurīta, cinobra, dzelzs oksīda,

samaltiem kauliem, pat zinājuši, kā izgatavot bārija vara silikātu un sajaukt to ar cinobru, lai iegūtu skaisti piesātinātu lavandas toni, vai zināt. Un vēl: bronzas ieroči! Dažiem asmeņiem ir hroma sāļu oksīda pārklājums. Apbrīnojami! Tie ir kā jauni, tikko no smēdes. Tik asi kā dienā, kad tika izkalti. Visaugstākās kvalitātes arbaleti. Raida bultas vairāk nekā astoņsimt metru attālumā!”

„Aizraujoši,” Sāra saka. Viņa tiešām ir izbrīnīta, bet velta Hago skatienu, kas pauž: Bet kāds tam sakars ar disku?

Hago parausta plecus.

Viņš nezina.

Čens Čens pagriežas pret viņiem un, plati smaidīdams, saka: „Vejs teica, ka jums esot skaistsvīmējums. Vai jums ir skaists zīmējums?” „Mjā, ir,” Hago atbild.

Sāra nopriecājas, ka varbūt no šīs tikšanās būs vēl kāds labums, izņemot iepazīšanos ar jokainu vīreli.

„Lūdzu, parādiet.”

Sāra izņem no Hago mugursomas ārkabatas salocīto papīra lapu un iedod Čenam Čenam. Viņš atloka papīru un pieliek tuvu sejai. Vīrietis to tur tik tuvu, ka Sāra neredz viņa sejas izteiksmi. Trīspadsmit sekundes viņš pēta Hago detalizēto zīmējumu.

Beidzot viņš to nolaiž. Viens gaļīgais pirksts ir piespiests pie diska. Balss skan klusi, nopietni. „Kur jūs to redzējāt?”

Hago atbild: „To? Es to izdomāju.”

„Nē. Nav taisnība. Kur jūs to redzējāt?”

„Izstāsti viņam,” Sāra čukst.

Hago zina, ka viņai taisnība. Šī ir Beigu spēle. Čens Čens nav konkurents. Treniņos tēvs un tēvocis mācīja pamanīt veiksmi, nejaušību un palīdzību. Protams, jābūt gatavam nogalināt, ja kaut kas noiet greizi, bet tik un tā jāsaglabā atvērta attieksme.

Blakus, 12 pēdu attālumā, pulcējas tūristu grupa. Hago klusi saka: „Mums tāds ir.” Čenam Čenam izbrīnā nolaižas rokas. „Līdzi?”

„Jā,” Sāra atbild.

Čens Čens cieši skatās uz viņiem un tad saka: „Jūs abi, nāciet man

līdzi.” Un vīrietis naskā soli attalinās no tūristu grupas, viņš dodas pie virves, pie kuras piestiprināts uzraksts „Ieeja aizliegta”.

Aņs mirkšķis slēpjas apcirptā krūmā kompleksa mirkšķis malā. Aseksuāla, datorizēta balss ausī ziņo: „Simt trīsdesmit divi metri, rietumi-dienvidrietumi. Nekustīgs.”

Viņš mirkšķis gaida mirkšķis gaida 30 sekundes.

„Simt trīsdesmit divi metri, rietumi-dienvidrietumi. Nekustīgs.”

Viņš gaida mirkšķis gaida 30 sekundes.

„Simt divdesmit seši metri, rietumi-dienvidrietumi. Pārvietojas uz austrumiem.”

Viņš gaida 30 mirkšķis sekundes.

„Simt viens metrs, rietumi-dienvidrietumi. Pārvietojas uz austrumiemziemeļaustrumiem.”

Viņš mirkšķis gaida mirkšķis 30 sekundes.

„Astoņdesmit divi metri, austrumi. Pārvietojas uz ziemeļiem.”

Viņš mirkšķis gaida mirkšķis 30 sekundes.

„Septiņdesmit viens metrs, austrumi-ziemeļaustrumi. Pārvietojas uz ziemeļiem.”

Viņš gaida 30 sekundes.

„Piecdesmit astoņi metri, austrumi-ziemeļaustrumi. Nekustīgs.”

Viņš gaida mirkšķis gaida 30 sekundes.

„Piecdesmit pieci metri, austrumi-ziemeļaustrumi. Nekustīgs.”

Aņs DREBULIS Aņs ieskatās kartē. MirkšķisDREBULISmirkšķis Viņi ir apstājušies mirkšķis apstājušies mirkšķis apstājušies pie vai netālu no ceturtās mirkšķis ceturtās bedres.

Kas vēl nav DREBULIS atrakta.

Vai vismaz tā mirkšķis visi domā.

Tagad arī viņš pārvietojas.

Čijoko nogaida, līdz olmcks un kehokiete aiziet līdzi mazajam vīriņam, un aizslīd prom no ekskursantu grupas. Kad sargi un bez pārtraukuma vāvuļojošais gids neskatās, viņa pārlec pāri nožogojumam un

piezemējas bedrē. Bedrē, kur klusēdami stāv, skatās un gaida karavīri, īsu brīdi viņa skatās vienam tieši acīs. Satriecoši veidojumi. Viņa jūt ar tiem tādu tuvību, kādu nav izjutusi ne ar vienu dzīvu, elpojošu cilvēku. Klusi.

Stingiem skatieniem.

Karavīri, kas gaida.

Visi.

īpaši viņa.

Viņa ieskatās pulkstenī.

Redz zilo, mirgojošo punktiņu.

Skrien.

„Nāciet.”

Čens Čens atver zālē uzslietas baltas telts priekškaru. Hago un Sāra ieiet iekšā. Ap 3,5 pēdas platu bedri ir uzbūvētas koka margas. Bedri sedz divas metāla durvis. Čens Čens izņem no kabatas mazu tālvadības pulti ar vienu vienīgu pogu. Viņš to nospiež, un durvis atveras, atklājas raupjas akmens kāpnes, kas ved lejup tumsā.

„Kas tur lejā ir?” Sāra jautā.

„Atbildes,” Čens Čens saka, jau kāpdams bedrē. „Un arī jauni jautājumi. Nāciet līdzi.”

„Visiem ir kaut kādas sūda mīklas,” llago noburkšķ, sekodams Sārai. Kāpiena laikā kustības detektori ieslēdz vairākas nespodras dzeltenas spuldzītes.

„Šī ir ceturtā bedre,” Čens Čens pār plecu paskaidro.

Sāra jautā: „Tātad pirmā nav vienīgā atraktā bedre?”

„Nē. Ģeoloģiskā izpēte liecina, ka ceturtajā bedrē ir kaut kas ļoti interesants, kas līdz šim turēts noslēpumā. Lielā noslēpumā. Mēs sākām izrakumus tikai pagājušā gada augustā.”

„Ja jau tas ir tāds noslēpums, kāpēc esat uzcēluši tikai parastu telti?” Sāra vaicā.

Čens Čens ieķiķinās. „Slēpt atklātā vietā. Vislabākā metode. Slēpt atklātā vietā.”

Čijoko Takeda, kas tikko iegājusi teltī un dzird sarunu austiņā, tam pilnīgi piekrīt.

„Turklāt tālvadības pults poga iedarbina dažādus slazdus. Uzmanieties!” Čcns Čens to pavēsta tik labsirdīgi, ka viņi nesaprot, vai vīriņš runā taisnību. Nesaprot pat llago, kurš ir dzīvs melu detektors. Viņš uzmet nervozu skatienu sienām, meklēdams apslēptas saindētas šautras vai citas Indianas Džonsa cienīgas ierīces. Neko nemana.

Viņi turpina ceļu pa šauru zemes tuneli, kuru balsta koka sijas, un beigās iznāk zvaigznes formas akmens telpā. Grīda ir no balta alabastra. Sienas nokrāsotas koši sarkanas. Krūšu augstumā visapkārt telpai uzzīmēti 12 diski. Zīmējumi ir tik reālistiski, ka izskatās pēc fotogrāfijām. Izņemot dažas sīkas atšķirības, tie izskatās gluži tādi paši kā disks I lago somā.

Telpas vidū stāv viens vienīgs terakotas karavīrs ar spožu zobenu rokā. Viņi paiet uz priekšu. Hago telpas pretējā pusē pamana vēl vienu tuneli. „Kas šī ir par vietu?”

„Zvaigznes kambaris,” Čcns Čens atbild. „Mēs nezinām, kam tas ticis izbūvēts.”

Čijoko Takeda stāv pie ieejas kambarī. Ieskatās iekšā. Redz viņus. Karavīrs stāv pret viņu ar muguru. Viņai jāredz vairāk. Jāredz labāk. Viņa atrod ēnu ceturtdaļapļa attālumā no ieejas. Viņai jānokļūst tur.

Mu pieliek pie lūpām īsu caurulīti un iepūš. Viņa rīkojas klusi, tāpat kā šautriņa, kas nedzirdami aizlido pāri telpai, bet tad atsitas pret tālāko sienu pārējiem aiz muguras. Un grabēdama nokrīt uz grīdas. Viņi pagriežas. Čijoko veikli ieslīd ēnā.

„Kas tur bija?” Sāra jautā.

„Ai, droši vien akmens. Šeit vienmēr krīt akmeņi.”

Viņi atskatās uz karavīru. Čijoko nav redzama.

„Kad mēs pirmoreiz atvērām kambari, atradām vēl vienu karavīru,

bet tas bija salūzis un sašķīdis gabalu gabalos, droši vien zemestrīcē. Pašlaik viņa šeit nav. Viņš ir darbnīcā. Mēs ar vēl trīs darbiniekiem liekam to kopā. Vienvakar pēc uzdzīves bija jautri! es pārkāpu noteikumus un izstāstīju Vējam, un parādīju fotogrāfiju. Vejs dievina terakotas karavīrus, varbūt pat vēl vairāk nekā es.” Pauze. „Fotogrāfijā, kuru es viņam parādīju, bija redzams tas pats vīrs, kas jūsu zīmējumā.” „Tiešām?” Hago jautā.

„Tiešām.”

„Tātad jums ir arī disks?” Sāra vaicā. „Jo vīram attēlā tāds ir rokā.” „Nē. Nav.” Viņš vilcinās. „Disks ir tāds pats kā statuja, nevis tāds pats kā zobens. Terakotas armijas ieroči ir īsti. Disks nav. Tas ir no māla.” Čens Čens pastiepj roku pēc zobena. Pieskaras spalam. „Bet ir citi diski, tādi paši kā attēlā.”

„Kur?” Hago strupi prasa.

„Šeit, Ķīnā. Arhīvos. Tos sauc par Bajankaraulas diskiem. Tos atrada 1938. gadā netālu no Tibetas robežas. Neviens nezina, no kurienes tie cēlušies un ko ar tiem dara. Daudzi domā, ka tās ir pašu dievu dāvanas! Muļķīgi, ja? Mēs domājam, ka viena diska vieta ir šeit,” viņš satver spalu, „taču neviens neder. Tāpēc es gribēju lūgt, vai drīkstu apskatīt jūsējo?”

Sāra un Hago saskatās. Hago pamāj ar galvu. Sāra arī pamāj. Hago noņem mugursomu. „Labi.” Viņš atver somu un izņem keplera 22b balvu, un pasniedz to Čenam Čenam.

Čijoko elpa ir tik klusa kā lapa koka zarā rāmā dienā.

Čens Čens godbijīgi paņem disku. „Tas… tas ir nevainojams.”

M1RKŠĶIS.

Aņs Liu lavās uz mirkšķis zāles ieeju. Viņš ir uzvilcis mirkšķis uzvilcis mirkšķis bruņu vesti. Galvā ir motociklista ķivere. Biezā apkakle ir saslieta augšā, lai pasargātu skaustu. Viņa mirkšķis viņa DREBULIS viņa sirds dauzās.

Ši ir Beigu spēle, beidzot. Šeit. Mirkšķismirkšķis. Tagad. Brīdi pirms trokšņa un mirkšķis un mirkšķis nāves.

Aņs nemana Čijoko. Čijoko nemana viņu.

Čens Čens turpina: „Kur jūs to ņēmāt?”

Hago cieši paskatās uz mazo vīriņu. Viņa zobos mirdz dārgakmeņi. „Draugs iedeva.”

Čens Čens saprot, ka Hago neko vairāk neteiks. „Protams.” Viņš nopēta disku. Apgriež otrādi. „Es nespēju… tas ir neticami. Manam draugam Musterionam tas jāredz.”’

,.Kas ir Musterions?” Sāra jautā.

„Musterions Cokals. Viņš ir aizrāvies ar senatnē notikušiem apciemojumiem. Dzīvo Kapo di Pontē Ziemeļitālijā. Viņš jums varētu palīdzēt izprast disku. Viņš tos ļoti, ļoti labi pazīst. Zina, ka tic aizlaiku laikos, vēsturē pirms vēstures nākuši no debesīm. Viņš zina, ka tie palīdzēja mūs radīt tādus, kādi esam, un viņš zinās, kur šim diskam ir vieta.”

Aņs mirkšķis izņem mirkšķis no somas mirkšķis melnu softbola bumbiņas lieluma un formas priekšmetu. Viņš mirkšķis noliek to zemē un mirkšķis nospiež pogu. Un klusi mirkšķismirkšķismirkšķis ieripina telpā.

Sāra un Hago neredz bumbu, bet Čijoko gan. Viņa paskatās uz ieeju un redz Aņu, kurš aizgriežas prom. Viņa iznāk no ēnas. Hago un Sāra viņu uzreiz pamana. Kā viņa var būt šeit? Sāra jau grasās viņai uzklupt, kad mu Spēlētāja izbiedētām acīm paskatās uz viņiem, trīsreiz sasit plaukstas un norāda uz zemi.

MirksķismirkšķismirkŠķisDREBULIS. Kas mirkšķis kas tas bija? Aņs atskatās un mirkšķismirkšķismirkšķis mirkšķismirkšķismirkšķis redz Čijoko dārgo, nenovērtējamo, svarīgo Čijoko, kura rāda uz bumbu!

I )REB ULISmirkšķis.

DREBULISDREBULISDREBULIS.

Septiņas sekundes.

Septiņas īsas sekundes līdz iznīcībai.

Septiņas īsas sekundes, un vairs nebūs Čijoko Takedas, kas spēj viņu izdziedēt.

Nakts pirmo stundu sit, un rītam sārto vaigs, Jo austrumos dzimst jauna diena. Laiks,

Man jāpazūd, kaut bija vēl ko teikt,

Bet nakts še beidzas, vajag projām steigt! ' 1  Fragments ņo Roberta llcrika (Robert Herrick, 1591-1674) dzejoja „Viņa mī|ākas rēgs sauc viņu uz Elizeju" (The Apparition of His Mistress Calling Him to Elysium)

SARI ČOPRA, BAITSAHANS

Parūku fabrikas Fashion Europe noliktava, Ccndu, Ķīna

Mūzika ir apklususi.

Bomis un Bosis atgriežas, abiem rokā pa čemodānam.

Džalairs ir noliecies pār Šari un ar sudraba pinceti pa vienai rauj viņai no deguna spalvas.

Šari asaro acis, taču viņa joprojām nav pat iepīkstējusies.

Baitsahans ierauga brālēnus un priecīgi sasit plaukstas. „Brīnišķīgi! Nāciet. Rādiet, kādas rotaļlietas esat atnesuši.”

Bomis un Bosis noliek čemodānus uz galda. Uz tā jau stāv knaibles, mazs rokas zāģītis, dažādas spailes un tievas troses ritulis. Plastmasas pudelē ir kaut kāds nezināms šķidrums. Šķiltavas. Divi pāri lielu, troksni slāpējošu austiņu.

Bomis ar klikšķi atspiež vaļā viena čemodāna slēdžus.

Baitsahans noliecas pār to. Iekšā ir divas pilnīgi melnas SigSauer P225s pistoles un četras aptveres.

Baitsahans izņem pistoli no putuplasta iesaiņojuma un nospiež aptveres izņemšanas mēlīti. Aptvere izkrīt; stobrs ir tukšs. Džalairs pakāpjas malā, kad Baitsahans notēmē tukšo pistoli uz Šari pieri un nospiež gaili. Viņa pat nesamirkšķina acis. Pistolei ir labs mehānisms. Viņš iebāž aptveri atpakaļ spalā un ar uzsitienu nostiprina. Pavelk slīdni, lai ielādētu stobrā lodi, pārbauda, vai drošinātājs ir uzlikts, un noliek pistoli uz galda. Viņš to pagriež ar stobru pret Šari.

„Domā, harapiete. Domā.”

Nekā.

„Ja runāsi, tad šī,” viņš ar skatienu norāda uz ieroci, „pieliks punktu tavai spēlei.”

Nekā.

„Ja nerunāsi, tad šie,” viņš ar plašu žestu norāda uz instrumentiem, pudeli, šķiltavām, „pieliks punktu tavai spēlei.”

Nekā. Šari nospļaujas uz grīdas. Kreisā acs ir pavisam aizpampusi.

Viņa prāto, vai mazā Alise guļ diendusu. Vai viņa ir apķērusi savu pelēko zaķīti.

Baitsahanam zūd pacietība ar šo meiteni, kuras lielās acis nepauž nekādas emocijas, kura pat neraud. Ar tādiem pašiem panākumiem viņš varētu sarunāties ar saviem zirgiem. Viņš ilgojas pēc saviem zirgiem. Lai gan Baitsahans ir nokaitināts, viņš tomēr izspiež smaidu. „Ļaušu tev līdz vakaram izlemt.”

Dunhu Spēlētājs novēršas no Šari, un Bomis un Bosis uzliek lielās austiņas.

„Nāc, brāl,” Baitsahans saka Džalairam. Viņš paņem Šari nogriezto pirkstu. Tas ir pelēks un pietūcis, un uz tā joprojām ir vīra dāvinātais gredzens. Viņš ar nogriezto pirkstu nospiež sava iPod atskaņošanas pogu. No skaļruņiem izlaužas skaļš, šausminošs kliedziens.

Varbūt tas sagraus viņas koncentrēšanos, Baitsahans domā.

Brālis, Šari piefiksē, ar skatienu pavadīdama abus savus spīdzinātājus. Vēl viens vājais punkts.

Bomis un Bosis viņu vēro. Viņa vēro viņus. Kliedziens turpinās, nekas to neslāpē, tas ir kā trakojoša baiļu upe. Šari zina, ka tas neapklusīs. Tam nav nozīmes. Viņa atkāpsies savā prātā, gozēsies jauniegūtajā mierā.

Viņa vēro abus zēnus. Baitsahans ar brāli ir aizgājuši. Pagaidām viņa ir drošībā. Un pirmo reizi viņa lūdz dievus. Viņa lūdz Pašupati un Šivu, un Lielo Tīģeri.

Viņa lūdz veiksmi un izglābšanos.

Bet galvenokārt viņa lūdz atriebību.

24.4322, 123.016 l,vili

AŅS LIU, CIJOKO TAKEDA, SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Terakotas armijas muzejs, slepenais Zvaigznes kambaris, Liņtunas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

Sešas sekundes.

„No kurienes viņa uzradās?” Satrūcies no pēkšņās Čijoko parādīšanās, jautā Čens Čens. Viņš piespiež disku pie krūtīm, nobjies no svešinieces, kas uzklīdusi visnepiemērotākajā brīdī, kad viņš teju būtu atklājis sava mūža darba vislielāko noslēpumu. Čens Čens nav pamanījis Aņa klātbūtni, tad bailēm būtu vēl lielāks iemesls.

Bumba apstājas pie senā akmens karavīra kājām.

„Aņs Liu!” Sāra kliedz.

Mirkšķismirkšķismirkšķismirkšķismirkšķis.

Un tur jau viņš ir, šans ieskrien Zvaigznes kambarī un nogāž Čijoko no kājām.

Piecas sekundes.

Čens Čens paver muti: „Kas…”

Sāra saķer Čcnu Čenu un velk uz durvīm kambara pretējā pusē. Viņa redzēja, ko Aņs Liu Aicinājumā izdarīja ar Markusu, un zina, uz ko šis zēns ir spējīgs. Viņiem jākustas ātri.

Hago izrauj disku Čenam Čenam no rokām, un vīriņš noslīgst ceļos uz tuneļa ieejas grīdas. Sāra grasās atgriezties pēc viņa, bet I lago saķer meiteni aiz rokas un velk uz priekšu.

„Nedomā par viņu!”

Trīs sekundes.

Aņs velk Čijoko uz otru tuneli, raudzīdamies, lai viņa ķermenis bruņu vestē visu laiku aizsedz viņu no bumbas.

„Skrien!” viņš pavēl meitenei. Viņi ir tuvu, ķermeņi saskaras, un viņa

liks ir pilnīgi pārgājis. Bēgot Čijoko vēl paskatās pār plecu, cerēdama, ka disks ir drošībā.

Viena sekunde.

I lago un Sāra saliekušies skrien tumsā.

Nulle sekunžu.

Bum!

Sprādziena triecienvilnis aizsviež I lago un Sāru 23 pēdas uz priekšu. Par laimi, Čens Čens, kurš joprojām ir sakņupis pie tuneļa ieejas, kalpo par savdabīgu upurējamu aizbāzni, kas uzņem lielāko triecienu un daļēji pasargā olmeku un kehokieti.

Viņi paceļ skatienu un jūtas atviegloti, ka aizvien ir dzīvi. Bet tad apkārt sāk birt pirmie akmeņi. Tunelis grūst.

„Skrienam!” Sāra iekliedzas. Tagad viņa ir priekšā un dzird, kā dažas pēdas aiz muguras klepo Hago.

Viņi metas ko kājas nes cauri piķa melnajai tumsai, sienas dreb, zeme un akmeņi krīt uz galvas un krājas zem kājām. 30, 40, 50 pēdas nav gaismas, un Sāra, turēdama priekšā izstieptas rokas, pastāvīgi ieskrien sienās, tikai tad nojauzdama virzienu, uz kuru pusi jāskrien.

„Pārāk tumšs!” viņa kliedz. Sāra jūt Hago plaukstu, kas sažņaugusi viņas krekla muguru.

Gaiss ir smacējoši pilns ar putekļiem. Grūti elpot. Viņiem aiz muguras skaļumā pieņemas dobji dārdi.

Hago jāpieliek mute pie viņas auss, lai Sāra dzirdētu.

„Neapstājies, ja negribi, lai tevi aprok dzīvu!”

Otrā tunelī Čijoko ir zaudējusi samaņu. Aņs guļ viņai virsū un klepo. Viņš pieliek pirkstu meitenei pie kakla. Sirds sitas, un elpošana ir vienmērīga, bet viņa pirksti kļūst silti un lipīgi. Asinis.

Ak dievs, ko es esmu izdarījis? Aņs izmisis domā, laizīdams no pirkstu galiem viņas asinis. Raustīšanās nav atsākusies, viņas či ir tik spēcīgs. Man tas jāiegūst.

Viņš pieceļas kājās. Izvelk no vestes kabatas zaļu fluorescējošo stieni, sakrata un pārlauž, izgaismojot tuneli. Viņš dzird netālu dārdoņu, bet

šis tunelis bija tālāk no sprādziena epicentra nekā tas, kurā ieskrēja pārējie. Aņam un Čijoko vajadzēt būt pasargātiem no iegruvumiem. Viņš cer, ka pārējiem tā nepaveicās.

Viņš paskatās lejup uz mu Spēlētāju. Puns virs labās acs un saskrāpēti vaigi. No kakla tek asinis. Aņs pieliek fluorescējošo stieni tuvāk.

Lūdzu, nē, lūdzu, nē.

Viņš pavelk ādu, un viņa ievaidas.

Kaut tikai tā nebūtu miega artērija. Kaut tikai tā nebūtu miega artērija. „Tur!” Ilago kliedz.

Priekšā parādās gaismas svītriņa. Viņi tai tuvojas, un gaismas strēle kļūst platāka. Sāra sakopo spēkus un atrod vēl vienu ātrumu viņu allaž ir mierinājis fakts, ka nezina nevienu citu ātrāku par sevi atsperoties no drebošās grīdas, solis kļūst vieglāks.

Beidzot blāvajā, no augšas krītošajā gaismā Hago spēj saskatīt tuneļa aprises. Viņš palaiž vaļā Sāras kreklu, saprazdams, ka citādi nevar.

Viņa skrien daudz ātrāk nekā viņš.

Sāra sasniedz tuneļa galu, strauji pagriežas pa kreisi un izkļūst laukā. Viņa slīdot nobremzē un apstājas dažus centimetrus no zobena, kas šķiet pavērsts tieši tā, lai nocirstu viņai galvu. Vēl viens uzbrukumam gatavs Spēlētājs?

Nē, tikai māla karavīrs. Lai gan adrenalīns joprojām pulsē ķermenī,

Sāra atviegloti uzelpo. Bet tad viņai mugurā ietriecas Ilago, un viņi abi nokrīt zemē.

Aiz viņiem no tuneļa, kas piepildās ar zemi, izveļas putekļu mākonis. Zvaigžņu kambaris atkal ir aprakts.

„Piedod,” Hago nomurmina, palīdzēdams meitenei piecelties. „Priecājos, ka panāci mani,” Sāra atbild, pār plecu uzmezdama skatienu postažai.

Neteikdams ne vārda, Hago izslauka no acīm putekļus. Sāra viņu pēta. Viņš izskatās aizvainots, vīlies; tāds pats skatiens futbola laukumā bija pretinieku komandas vārtsargiem.

„Tās nebija sacensības, vai zini,” viņa saka.

I lago uzlūko viņu. „Ak nebija?”

Pirms Sāra paspēj atbildēt, kāds viņiem uzkliedz.

Viņi ir atgriezušies pirmajā bedrē un stāv garo seno sargu rindu aizmugurē.

Skatu platforma ir apmēram 30 metru attālumā. Tūristi rāda uz viņiem ar pirkstu. Sargi ķīniešu valodā kaut ko kliedz.

„Labāk iesim,” Hago saka.

No Čijoko kakla vairs nesūcas asinis. Tā ir tikai skramba. Tomēr vajadzēs sašūt.

Aņs Liu pārmet Čijoko pār plecu un lēnām iet pa tuneli, cc|u rāda rēgainā, gaistošā fluorescējošā stieņa gaisma. Viņš atgriežas teltī un uzmanīgi noliek meiteni zemē. Šeit apgaismojums ir labāks. Vismaz var redzēt.

Viņš novelk bruņu jaku un motociklista ķiveri. Jakas muguru ir saplosījušas saspridzinātā māla karavīra lauskas. Labi, ka viņš bija to uzvilcis. Labi, ka viņš pasargāja Čijoko. Viņš apskata pārējo meitenes ķermeni, viss kārtībā. Tikai asiņojoša brūce kaklā. Briesmas varētu radīt vienīgi brūces iekaisums un varbūtējs smadzeņu satricinājums no galvas traumas.

Aņs smaida. Ne tika, ne drebuļu, ne stostīšanās. Viņš brīnās, cik skaidrs ir prāts. Viņam nav ne jausmas, kas, bet šai meitenei vai šajā meitenē ir kas tāds, kas to spēj. Un viņam tas jāiegūst.

Jebkuriem līdzekļiem.

Viņš atritina pirmās palīdzības komplektu. Izņem šļirci. Injicē ādā apkārt brūcei lidokaīna-epinefrīna šķīdumu. Čijoko atkal ievaidas. Aņs zina, ka zāles sūrst, parasti pat vairāk nekā pats ievainojums. Viņš nogaida 12 sekundes, atvelk ādu un apslaka to ar jodu un fizioloģisko šķīdumu. Viņš saspiež ādu atkal kopā un salīmē ar tauriņa formas plāksteriem. Šuves uzliks, kad abi tiks līdz viņa mājai.

Viņš pārbauda meitenei pulsu.

Spēcīgs.

Elpošana.

Vienmērīga.

No ieejas puses, puskilometru uz dienvidrietumiem, skan šāvieni.

Viņš atkal uzliek galvā ķiveri, pārvelk meiteni pār šaurajiem, sakumpušajiem pleciem, iziet no telts un atgriežas pie motocikla.

Viņš iet mierīgi, rāmi, viegli, viņas burvestība joprojām iedarbojas.

Viņš jūtas jauns un stiprs, un satraukts. Vislabākā sajūta, kādu vien viņš spēj atcerēties.

Un viņš to nemūžam nelaidīs vaļā.

„Seko man!” Hago kliedz, pieliekdamies un izlocīdamies starp statujām. Sāra min viņam uz papēžiem. Viņiem pakaļ dzenas sargi, tie rībina lejā pa metāla kāpnēm, kliedz un rāda ar pirkstu. Gidi vedina tūristus prom no šīs izrādes.

„Viņi droši vien domā, ka mēs uzspridzinājām tuneli!” Sāra skriedama sauc.

Sargs, kājas iepletis, nostājas stabili uz platformas. Viņš paceļ pistoli un notēmē uz viņiem.

Viņi turpina skriet caur karavīru rindām, izdarīdami asus pagriezienus un neprognozējamas kustības.

Sargs izšauj, un šāviens atbalsojas angārā, lode aizspindz garām Hago galvai un sadragā netālu esošā karavīra plecu.

„Šaujamieroči tūrisma objektā!” mazliet izbrīnīta nokliedz Sāra. „Vai viņi ir jukuši?”

„Mēs esam Ķīnā. Viņi to uztver sasodīti nopietni,” Hago atbild. Mājās, Huljakā, uz viņu šāva par vēl lielākiem sīkumiem.

Sāra skrien garām karavīram ararbaletu. Viņa izņem ieroci statujai no rokām. Tas ir uzvilkts, gatavībā, neviens to nav aizticis divtūkstoš gadu. Viņa cer, ka tas joprojām ir darba kārtībā. Sargs izšauj otrreiz, un lode lido vēl tuvāk Hago galvai. Sāra nometas ceļos, slīdot nobremzē un ar to pašu kustību pieliek arbaletu pie pleca. Viņa ir mācījusies lietot arbaletu, medījusi ar to briežus, trāpījusi mērķī no 300 jardu attāluma. Taču nav darījusi neko tādu. Viņa cenšas koncentrēties un nospiež mēlīti.

Senā loka spēks pārsteidz, bulta lido taisni un precīzi. Tā trāpa sargam rokā, izurbjas tai cauri; viņš nomet pistoli uz grīdas un sāk kliegt.

„Viņi gatavojuši labus arbaletus,” Sāra saka, patīkami izbrīnīta ne tikai par ieroci, bet arī pati par sevi. Hago nošņaukājas, pārsteigts, ka senais ierocis vispār darbojās.

Viņu stāvā parādās vēl trīs sargi, tie tuvojas. Hago negrasās riskēt ar vecu arbaletu. Viņš atņem kādai statujai zobenu un metas virsū tuvākajam sargam, skriedams tā, lai labajā pusē visu laiku būtu siena. Sargs ir jauns un nobijies. Viņš paceļ pistoli. Ticis tuvu, Hago izliec ķermeni un atsperas ar kājām pret sienu; izmantodams inerci, viņš vēl vairākus metrus turpina skriet ar ķermeni paralēli zemei. Tā Hago apskrien šokētajam sargam apkārt un, ticis aiz muguras, no visa spēka iesit vīrietim ar zobena spalu pa skaustu. Sargs sabrūk.

Sāra aizsviež arbaletu un metas virsū tuvākajam sargam. Viņa izpilda nevainojamu salto uz priekšu brīdī, kad sargs šauj un netrāpa. Meitene piezemējas tam tieši priekšā un triec abu plaukstu pamatnes viņam krūtīs. Sargam izkrīt pistole, un viņš sakņūp zemē, kampdams pēc gaisa.

„Šurp!” Hago kliedz, skriedams uz vaļējām durvīm zem platformas. Sāra paķer vēl vienu arbaletu no pēdējās karavīru rindas un seko viņam uz izeju. Viņi izskrien dienasgaismā un mirkšķina acis. Tuvumā nav neviena sarga. Vismaz vēl nav.

„Tur!” Sāra saka, rādīdama uz autostāvvietu. Viņi pieveic 40 jardus nepilnās 4,5 sekundēs un slīdot nobremzē pie zila Chery> Fuhvin hečbcka. Logi ir vaļā. Hago iesviež zobenu aizmugures sēdeklī un ierāpjas vadītāja vietā. Viņš noliecas zem stūres un norauj aizdedzes paneli, un dažu sekunžu laikā mašīna sāk darboties.

„Tu to nedari pirmoreiz,” Sāra ir patīkami pārsteigta.

„Tāpat kā tu, vai ne?” Hago pasmīn.

„Tik ātri ne.”

Hago nosmīkņā, prātodams, varbūt meitene grib viņu uzmundrināt. Jebkurā gadījumā mašīna darbojas. Viņš ieslēdz atpakaļgaitu tieši brīdī,

kad stāvlaukuma malā parādās pusducis sargu. „Piesprādzējies.”

Trīs sargi bīstami pietuvojas mašīnai, kad Hago spēji piedod gāzi un izpilda nevainojamu J veida pagriezienu laukā no stāvvietas. Divi sargi atsprāgst malā, bet trešo aizķer mazās mašīnītes sāns. I lago pārslēdz otro ātrumu un spiež pedāli grīdā. Viņi izšaujas cauri kontrolpunktam. Sargi ir sapulcējušies viņiem priekšā, vicina pistoles, bet mašīna traucas lejā pa kalnu uz galvenā ceļa pusi. Sargiem aiz muguras lēnām slīd ciet lieli metāla vārti.

Izsprukt varēs tikai par mata tiesu.

Divi vīrieši piepalīdz vārtiem ātrāk aizvērties, tiek raidīti šāvieni. Hago un Sāra slēpjas aiz mašīnas paneļa. Vējstiklu kapā lodes, tas pārvēršas baltā zirnekļa tīklu mudžeklī. Sāra ieslīgst dziļāk sēdeklī un, pacēlusi kājas, sper vienreiz, otrreiz -, līdz stikls ir ārā. Hago atkal redz ceļu.

Vārti ir aizvērušies pāri pusei. Viņi nepaspēs.

„Mēs varam izlauzties cauri!” Hago kliedz.

„Šajā lūznī ne,” Sāra atcērt, iekrampējusies drošības jostā. „Vai tu Peru triecientcstu manekenus esi redzējis?”

Hago pārslēdz kaucošo dzinēju ceturtajā ātrumā, mēģina izspiest no mašīnas pēdējo jaudas pilienu.

Auto strauji tuvojas sargiem, un tie pašķīst. Abi vīrieši, kas darbojās ap vārtiem, pagriežas un aizbēg. Vārti ir aizvērušies par trim ceturtdaļām, bet ar to pietiks, lai viņus apturētu.

Sāra piemiegtām acīm skatās uz sarga mājiņu. Viņai šķiet, ka redz vārtu vadības paneli. Tam priekšā stāv divi apstulbuši sargi, nemaz nerunājot par logu. Viņi brauc ļoti ātri, līdz triecienam atlikušas dažas sekundes. Neiespējams Šāviens.

Paļaujies uz mācīto, Sāra. Nedomā pārāk gari. Tā teiktu Teits. Nedomā pārāk gari.

Sāra ar kāju uzrauj arbaletu augšā no grīdas un, pat nepielikusi to pie pleca, izšauj.

Bulta izlido starp abiem sargiem, izsit stiklu un aizķer atslēgu, kas darbina vārtu mehānismu. Tā pagriežas pretējā virzienā, un vārti lēnām

sāk vērties va[ā tieši brīdī, kad tos sasniegusi viņu mašīna. No durvīm uzšaujas dzirksteles, sānu spogulis griezdamies aizlido pa gaisu, bet viņi ir tikuši cauri.

Sargi strauji pazūd tālumā, un Sāra iespiedzas aiz prieka, Hago smejas.

41.252363,-95.997988l,x

EILINA KOPA

Kelveri kapsēta, Kvīnsa, Ņujorka, Savienotās Valstis

Tūkstošiem kilometru attālumā Eilina Kopa gurdi vēro kapakmeni.

Viņa nemaz negrib šeit būt, saulainajā dienā kapsētā neviena nav, vismaz dzīvo. Viņai vajadzētu būt Ķīnā, Turcijā vai kur citur, sekojot Beigu spēles norādēm. Lai gan tieši norāde savā ziņā atveda meiteni uz Ņujorku, tālu prom no aktīvās darbības.

Tas ir Deklana Kopa, F.ilinas tēva, kapakmens.

„Kāpēc tu man liki braukt šurp?” Eilina jautā vecajam vīram, kas stāv viņai blakus. „Gribi mani kaut kā motivēt? Mēs būtu varējuši to izdarīt pa telefonu, opap.”

Izskatās, ka Eilinas vectēvs ir aizdomājies. Viņš iztrūkstas, kad meitene ierunājas, un pagriež pret viņu slimo, duļķaini balto aci. Rokas rāmi saliktas aiz muguras. Kreisajai plaukstai trūkst triju pirkstu. Viņam ir spuraina balta bārda un gari, sirmi mati, kuros vēl manāmas dažas oranžīgas šķipsnas. Pirms vairākiem gadu desmitiem šis vīrs bija Spēlētājs. Arī viņa dēls, Eilinas tēvs Deklans, bija Spēlētājs.

Eilinas tēvs guļ zem zemes gandrīz tikpat ilgi, cik Eilina ir dzīvojusi šajā pasaulē.

Eilinu skoloja vectēvs. Iemācīja visu, ko viņa tagad zina. Viņš gulēja zemē viņai blakus, koriģēja uguni, kad Eilina pirmoreiz nogalināja. Ar šo pašu uzticamo Brugger cЈ Thomet APR308 snaiperšauteni, kas tagad izjaukta un noglabāta glancētā futrālī guļ pie Eilinas kājām. Pirmā nonāvēšana, lepnums vectēva sejā ir vienas no Eilinas mīļākajām atmiņām. Un tāpēc, kad opaps lika atgriezties mājās tieši tad, kad Beigu spēle beidzot bija sākusies, Eilina negribīgi paklausīja. Vectēvu uz šādu soli bija pamudinājusi viņas norāde. Meitene pa telefonu

nosauca viņam nejaušo skai|u virkni, un vectēvs ar viņu runāja tādā balsī, kādu viņa nekad agrāk nebija dzirdējusi.

Nobijies.

Nieka 19090416 dēļ. Lai ko tas nozīmētu.

Tāpēc Eilina ar diviem vilcieniem un četrām lidmašīnām bija traukusies atpakaļ uz Kvīnsu, nogurusi no ceļošanas, bet vēlēdamās pēc iespējas ātrāk doties tālāk. Lai cik ļoti Eilina mīlētu vectēvu, viņa zina, ka šo cilvēku laiks ir pagājis. Trenera darbs ir padarīts.

„Es neesmu tev stāstījis, kā nomira tavs tēvs,” opaps sausi saka.

Eilina ieskatās savā apjomīgajā rozā rokas pulkstenī. „Un tu esi izvēlējies tieši šo brīdi?”

„Līdz šim tas nebija svarīgi,” vectēvs saka. „Bet man šķiet, ka Viņi grib, lai tu zini. Lai kāds tam būtu iemesls.”

Eilina domā par dīvaino radījumu kepleru. Viņai nudien negribas minēt, kādi ir tā nolūki, ko tas zina un kāpēc. Par laimi, viņai tas nav jādara. Beigu spēle ir vienkārša. Nogalini vai tiksi nogalināts.

„Kas tevi uzvedināja uz tādām domām?”

„Tavi skaitļi: tas ir viņa nāves datums sajauktā secībā.”

Eilina nošņaukājas, juzdamās neiedomājami dumja, ka pati nav to iedomājusies. „Pārāk vienkāršs kods tik vareniem citplanētiešiem.”

„Kā jau es teicu, bērns, viņi gribēja, lai tu to atšifrē. Satraucošāks ir jautājums kāpēc."

„Turpini, opap.”

„Kad tava tēva Spēlētāja gadi beidzās, viņš nespēja aizmirst Beigu spēli. Viņš to pētīja daudzus gadus. Pētīja Viņus. Centās tikt skaidrībā.” Eilina atceras vienu no pirmajām mācībām, ko opaps viņai bija iepotējis jau bērnībā. „Mums tas nav jāzina,” viņa saka. „Notiks tas, kam jānotiek.”

„Es tev to allaž esmu mācījis, bērns, bet…” Vectēvs paceļ roku. „Tavam tēvam bija dažas idejas. Neviens cits mūsu ciltī tās īpaši necienīja. Viņš radīja tevi kopā ar svešinieci, lai viņa svētīta. Kad Augstākā Padome pieņēma lēmumu, ka tev jākļūst par Spēlētāju, viņš to smagi ņēma pie sirds.”

Nu beidzot Eilina klausās. Viņa pirmoreiz dzird (ik daudz par savu tēvu un māti, jo iepriekš bija labāk nejautāt. Bet tagad slūžas ir vaļā. „Ko viņš darīja?”

„Aizbēga. Pie reizes nogalinādams tobrīdējo Spēlētāju. Paņēma akmeni, tavu mantojumu, un tevi. Tu vēl biji pavisam maziņa un vēl daudzus gadus nebūtu piemērota. Viņš teica, ka gribot pārraut loku.” ,,Ko, ellē. tas nozīmē? Viņš grasījās izbeigt mūsu dzimtu?”

Vectēvs nopūšas un groza galvu. „Iespējams, taču es nebiju par to pārliecināts. Augstākā Padome sūtīja mani meklēt jūs abus un akmeni, galu galā es jūs atradu un atjaunoju mūsu dzimtā kārtību.”

Paiet kāds brīdis, līdz Eilina aptver dzirdēto. „Tu viņu nogalināji,” meitene secina.

Opaps pamāj ar galvu. „Savu dēlu. Tavu tēvu. Caur šīs pašas šautenes tēmēkli, kas guļ tev pie kājām. Jā.”

Eilina lēnām caur degunu izelpo. Viņa nav īsti pārliecināta, kā to tulkot, nav droša, ko darīt ar šo informāciju.

Vectēvs pasniedz viņai salocītu papīru. „Šeit ir tās vietas koordinātas, kurp viņš tevi bija aizvedis. Kur viņš nomira. Varbūt Viņi grib, lai tu dodies turp.”

Eilina paņem papīru, paskatās. Tā ir vieta kaut kur Itālijā. Viņa iebāž lapiņu bikšu aizmugures kabatā. ,.Un ko lai es, tur nokļuvusi, daru?” Vectēvs purina galvu. „Varbūt tu uzzināsi, ko tavs tēvs darīja. Varbūt tu sapratīsi, tāpat kā viņš.”

„Bet viņš negribēja uzvarēt,” Eilina saka, brīnīdamās par savu niknumu. Pēkšņi viņa dusmojas uz tēvu, uz vīrieti, kuru vispār neatceras, par to, ka viņš mēģināja kaut kā izjaukt Beigu spēli. Par to, ka iejaucis viņu. Par to. ka piespiedis opapu visu mūžu dzīvot ar tādu vainas apziņu.

„Nē,” Eilinas vectēvs saka. „Viņš gribēja zināt. Varbūt tev, bērns, izdosies abi.”

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Viesnīca Grand Mercure, 172. istaba, Huimiņas laukums, Sjiaņa, Ķīna

Kristoferam zvana šveicars. Kala dodas prom. Viņa ar ceļa somām brauc uz lidostu.

Ir diezgan agrs, tāpēc Kristofers neuztraucas. Lidmašīna izlidos pēc piecām stundām, un pat visbriesmīgākajā satiksmē līdz Sjiaņas Sjiaņjanas starptautiskajai lidostai jābrauc tikai divas stundas. Sārai arī palika visu darīt laikus. Varbūt tas raksturīgs visiem Spēlētājiem: pārspīlēta gatavība.

Viņš nomazgājas dušā, apģērbjas, sakravā mazu ceļa somu. Atkal viņš pametīs viesnīcā lielāko daļu mantu. Viņam tās nevajag, viņš tās negrib. Ja tikai ir pase un kredītkartes, viņš var pārvietoties, meklēt Sāru. Protams, pirms divām dienām viņš saņēma dusmīgu un satrauktu e-pastu no mammas, bet viņa kredītlīnija joprojām nav slēgta. Taksometrā viņš ieslēdz viedtālruni un šķirsta fotogrāfijas. Tajās redzama Sāra, viņi abi kopā. Viņš tās sāka uzņemt četrpadsmit gadu vecumā, kad viņi mācījās astotajā klasē. Toreiz viņi bija pāris tikai gadu, varbūt pat mazāk. Kristoferam bail pat domāt, cik daudz viņš par Sāru nezināja. Brīžos, kad viņi nebija kopā, viņai bija pavisam cita dzīve: treniņi, kuros viņa piedalījās, šausminošās prasmes, kuras apguva, nežēlīgie pārbaudījumi, kurus izturēja. Bet kaut kā kopā ar Kristoferu viņa joprojām bija Sāra. Sāra, kuru viņš allaž ir mīlējis. Šoferis ieslēdz radio, vīrietis ķīniešu valodā dzied mīlas dziesmu, tā izrauj Kristoferu no atmiņām un atgādina, kur viņš ir un ko dara. Viņš pēta fotogrāfiju: Sāra stāv pie savu vecāku mašīnas brīdi pirms došanās pārgājienā ar teltīm uz Lielo kanjonu. Droši vien viņi nemaz nebrauca uz Lielo kanjonu. Vēl vieni meli.

Kristoferam vajadzētu dusmoties uz viņu, dusmoties par to, ka Sāra visus šos gadus viņam melojusi. Dusmoties, ka viņa teica, ka brauc uz Lielo kanjonu vai futbola nometni, vai klavierstundām, lai gan patiesībā trenējās, lai kļūtu par nežēlīgu slepkavu. Viņam vajadzētu no viņas baidīties. Bet tā nav. Viņam bail, cik stipri viņš Sāru joprojām mīl, lai kas viņa būtu, lai ko būtu izdarījusi, lai ko viņš nezina. Fotogrāfijā viņa māj ar roku.

Viņš smaida.

Saka: „Es tevi mīlu.”

Un pamāj pretī.

.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Dzjinhunas ātrgaitas šoseja G5, Ķīna

Arī Sāra un Hago ir ce|ā uz Sjiaņas Sjiaņjanas starptautisko lidostu. Viņi pameta Fulwin un nozaga Brilliance Junjie universāli, kādu uz Ķīnas ceļiem ir burtiski desmitiem miljonu. Neviens uz tādu mašīnu neskatās, neviens viņus neievēro. Sāra vada mašīnu, bet Hago telefonā spēlē Tetri.

„Mēs tur bijām samērā labi, Feo.”

„Jā, bijām gan,” viņš saka. „Es zināju, ka tā būs.”

„Pirmoreiz dzīvē redzēju, ka kāds tā staigā pa sienām.”

„Viss atkarīgs no krosenēm,” Hago tēlotā pieticībā attrauc. „Bet tos vārtus gan tu velnišķīgi sašāvi. Lai gan mēs tāpat būtu paspējuši.”

Sāra pasmaida un parausta plecus, atdarinādama Hago nevērību.

„Ja tāpat arī turpināsim pēc kārtas glābt viens otra dzīvību, viss būs kārtībā.”

Hago apspiež smaidu.

„Jā, diezgan labs plāns.”

„Mums pirms lidostas vajadzētu sakopties,” viņa saka.

„Tur. Benzīntanks.”

Viņa nogriežas no šosejas, un abi pēc kārtas ieiet tualetē. Sāra savij garos matus ciešā mezglā. Ar kontūrzīmuli iekrāso tumšākas acis. Uzvelk citu krūšturi un apakšbikses. Apmaina visas drēbes, netīrās izmet atkritumos. Dīvaini, bet viņa jūtas labi. Citādāka. Pašpārliecinātāka. Varbūt, tāpat kā ar visu citu. Beigu spēle kļūst vieglāka, tiklīdz to sāk Spēlēt.

Hago apslaka putekļaino ķermeni ar ūdeni un skatās, kā sarkanais šķidrums aizvirpuļo notekā. Viņš pielīmē ar dārgakmeņiem

inkrustētajiem priekšzobiem maskējošas plāksnītes. Uzliek izaicinošas un dārgas saulesbrilles. Uzvelk melnu zīda kreklu, atstāj to līdz pusei va|ā.

Viņi izbrauc no degvielas uzpildes stacijas un dodas uz lidostu. Kamēr Hago atkal izklaidējas ar Tetri, Sāra vēro aizmugures skata spoguli. Kaut kas viņu kremt.

„Neticami, ka tie abi mums sekoja,” Sāra saka. „Kā viņiem tas izdevās?”

„Viņi nevarēja sekot. Es būtu pamanījis,” Hago atbild un pēc tam paskatās uz telefonu, ko tur rokās. Viņš to apgriež otrādi, izrauj bateriju un nopēta to. „Būs kaut kā izsekojuši mūsu signālu.”

„Jā, un trakākais, ka viņi to darīja atsevišķi. Čijoko negaidīja, ka tur būs arī Aņs. Viņa centās mūs brīdināt.”

Hago saviebjas. „Kāpēc tad viņš centās viņu glābt?”

„Nav ne jausmas.” Sāra brīdi klusē. „Kā tu domā, vai viņam izdevās? Izglābt viņu.”

„Es ceru, ka ne. Es ceru, ka tie abi trakie izdzimteņi ir pagalam.” „Piekrītu. Bet kā viņi mūs atrada?” Viņa skatās, kā Hago pēta telefonu. „Telefona izsekošanas ierīces? Pēdas internetā? Čips?”

„Viss ir iespējams. Steidzami jādabū jauni telefoni, un internetu lietosim tik maz, cik vien iespējams, un tikai publiskos termināļos.” „Un kā arčipiem?” Hago prāto. „Kad mums tos varēja implantēt?”

Viņi abi zina.

„Aicinājumā,” Sāra saka. „Tā ir vienīgā vieta.”

„Ko darīsim?”

Brīdi valda klusums.

Tad Sāra ierunājas: „Kamēr nevarēsim noskenēties pa īstam, vajadzēs pārmeklēt vienam otru. Ļoti rūpīgi. Visās vietās. Mēs nedrīkstam riskēt.”

Hago nespēj savaldīties, pulss paātrinās jau no domas vien, ka varēs tuvumā apskatīt Sāras kailo ķermeni. Un par spīti visam arī Sāras sirdsdarbība paātrinās, iedomājoties, kas notiks.

„Kad?” Hago jautā, varbūt pārāk dedzīgi.

„Lēnāk, Pako,” Sara smaida. „Drīz.”

„Nē, es gribēju zināt pirms iekāpsim lidmašīnā?”

Sāra savelk lūpas. „Ja tas būs vienkārši, taču tāpēc neziedosim iespēju pēc iespējas ātrāk kopties prom no Ķīnas. Šeit ir pārāk nolādēti karsts.”

I lago piekrītoši pamāj ar galvu. Viņš izkar roku pa mašīnas logu un (auj siltajam gaisam slīdēt tai pāri, un domā, kā vislabāk atrast čipus. Vajadzēs darboties rūpīgi…

Sāra nokrekšķinās. „Tātad. Kurp dosimies?”

Hago paskatās uz viņu. „Uz Itāliju, vai ne? Čena Čena pēdējā vēlēšanās bija, lai mēs sameklējam viņa čomu.”

„Varbūt, bet es domāju par savu norādi. Sākumā man šķita, ka skaitli apzīmē šifrētus burtus, bet tā nav. Tie ir tikai skaitļi.”

„Proti?”

„Es domāju, ka tās ir koordinātas. Taču sajauktā secībā. Man vajag laiku.”

„Bet mums jātiek prom.”

„Aizlidosim uz kādu vietu vidū starp šejieni un Itāliju. Un pēc tam atlikušo ceļu centīsimies palikt nepamanīti. Nerādīsimies lidostās un pasažieru sarakstos pat ar izdomātiem vārdiem.”

Hago galvā caurskata sarakstus. Vārdi, vietas, sakari. „Kā tev patiktu Irāka?” viņš jautā.

„Irāka?”

„Mosulā dzīvo manas cilts loceklis, kurš varētu palīdzēt. Viņš spēj sagādāt jebko, un tici man, Irākā ir dabūjams viss. Varam pāris dienu atpūsties. Ja tev vajag paķimerēties ar savu norādi, tur tu to mierīgi varēsi darīt.”

Sāra paskatās uz Hago. „Nu labi, tad laižam uz Irāku.”

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Sjiatfas Sjiaņjanas starptautiskā lidosta, 2. terminālis, Ķīna

Kristofers ierodas lidostā.

Šeit varētu būt Sāra. Ja Kala pamet Ķīnu, tad būtu tikai loģiski pieņemt, ka arī pārējie Spēlētāji dodas prom.

Viņš neredz Kalu, taču par to neuztraucas. Viņš zina, ka agri vai vēlu viņu ieraudzīs.

Varbūt Sāra tieši šobrīd stāv rindā.

Viņš pie letes saņem iekāpšanas karti. Reģistrējamas bagāžas viņam nav.

Pērk biļeti.

Viņš iet gar stikla sienu uz drošības pārbaudi.

Vai varbūt viņa jau ir mirusi? Varbūt es dzenos pakaļ rēgam?

Viņš nepaskatās laukā. Viņš pamet Sjiaņu uz neatgriešanos, tāpēc kāda jēga skatīties uz vietu, kurai uzgriež muguru?

Nē, es zinātu, ja viņa būtu mirusi; es to kaut kā justu.

Kristofers iet cauri lidostai, iejucis skaņās, smaržās, pūlī. Viņš nepamana pāri, kurš atkāpjas no biļešu tirdzniecības letes un vieglā gaitā, rokās sadevušies, dodas prom, izlikdamies, ka viņiem nav nekāda sakara ar to, kas tiek saukts par teroristu uzbrukumu Terakotas armijas muzejam pirms nieka 132 minūtēm.

Kristofers ieiet drošības pārbaudes zonā, viņš uzgriež muguru Ķīnai. Un, pat nenojauzdams, cik tuvu bijis, uzgriež muguru savai mīlestībai, tai, kurai dzen pēdas, savai labākajai draudzenei, savai sapņu meitenei Sārai Elopejai.

ČIJOKO TAKEDA

Liu nams, nereģistrēts pazemes bunkurs, Tunjuačžeņa, Gaolinas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

Čijoko iztrūkstas no bukoliska sapņa. Ožamais sāls ir sīvs, ass, sāpīgs. Galva pulsē.

Kas notika?

Pār viņu noliecas Aņs Liu. ’

Maniaks Aņs Liu.

Jā, viņa sāk atcerēties: Zvaigznes kambaris, olmeks un kehokiete, sprādziens.

Disks.

Čijoko prāto, vai viņi tika laukā dzīvi. Vai disks ir pie Aņa Liu, vai viņš vispār zina par to. Ja disku apraka kopā ar olmcku un kehokieti, tad viņai jādodas tam pakaļ. Viņa zina, ko tas glabā un kurp ved. Viņai vajadzīgs disks. Tūliņ pat.

Čijoko mēģina piecelties, bet galva ir pārāk smaga. Aņs uzmanīgi viņu vēro, bet pat nemēģina palīdzēt.

Viņa padodas apjukumam un nespēkam. Sakopo savu iedragāto či un ar gribasspēku piespiež sevi aizmirst disku un eksistēt tikai tagadnē.

Esi šeit, un viss nokārtosies.

Esi šeit.

Viņa atbalstās uz elkoņa un skatās uz Aņu.

Viņš izskatās citādi.

Viņš izstiepj rokas samiernieciskā žestā un mandarīnu dialektā saka: „Pagaidi, lūdzu.” Aņs ir nolēmis nenogalināt Čijoko un nedzert viņas asinis, un nenodīrāt ādu, lai uzvilktu to mugurā. Tas būtu muļķīgi, turklāt varētu nenostrādāt. Toties tas, ka meitene ir dzīva, viņa tuvumā darbojas. Tāpēc viņš ir izvēlējies šādu spēles taktiku.

Tagad šī ir viņa Beigu spēle.

„Es nedarīšu tev pāri, es apsolu,” viņš saka, un Čijoko redz, ka zēns runā taisnību. „Tu vari aiziet jebkurā brīdī, arī to es apsolu.” Taču tie jau ir meli, un arī to viņa redz.

Ar šo puisi jābūt piesardzīgai. Viņš ir mazs, trausls trakais.

Viņa atrodas nelielā guļamistabā betona ēkā. Telpa ir pieticīga; tikai krēsls, galdiņš, krūze ar ledus ūdeni un plastmasas glāze. Pie vienas sienas karājas sagriezies plakāts ar senu ginka koku rudens zeltā.

Otrā sienā ir netīrs, aizrestots logs. Pie trešās sienas pieskrūvēts gaisa kondicionētājs. Bēgšanas ceļu nav īpaši daudz.

Atvērtās durvis sešas pēdas no gultas kājgaļa ir no metāla, un tām ir trīs aizbīdņi. Tie pierīkoti durvju ārpusē. Viņu šeit turēs gūstā, par to nav divu domu.

Viņa nedrīkst palikt šeit. Nav laika. Jātiek pie diska.

„Kā tu jūties?” Aņs jautā.

Čijoko paloka galvu uz priekšu un atpakaļ. Žests nozīmē: vidēji.

„Tu guvi traumu. Sasiti galvu, un es sašuvu dziļu brūci kaklā.” Čijoko pieskaras marles spilventiņam, kas pielīmēts pie kakla. „Baidījos, ka varētu būt smadzeņu satricinājums, bet zīlītes nav izplūdušas, elpošana un pulss vienmērīgi. Es tevi iznesu no turienes.”

Parasti viņš tik daudz nerunā, bet Aņs neatceras, ka vārdi jebkad būtu plūduši tik viegli.

Čijoko rāda, ka gribētu uz kaut kā rakstīt.

„Protams,” Aņs saka un pieiet pie galda. Viņš iedod meitenei bloknotu un sarkanu krītiņu.

Ar krītiņu viņa to nevarēs sadurt. Viņš ir gudrs, piesardzīgs. Čijoko jābūt vēl gudrākai.

Paldies, viņa brīvi uzraksta mandarīnu dialektā.

Aņs uzdrošinās pasmaidīt. „Nav par ko.”

Kur?

„Pie manis.”

Sjiaņā?

Viņš apsver atbildi. „Jā.”

Manas mantas?

„Manā istabā. Drošībā.”

Kāpēc es esmu šeit?

Aņs skatās uz viņu. nezinādams, kā paskaidrot. Čijoko nepacietīgi uzsit ar krītiņu pa bloknotu.

„Tāpēc ka…” Aņs novēršas, viņš ir uztraucies.

Čijoko vēlreiz uzsit ar krītiņu jautājumam. Uz vārda kāpēc veidojas sarkani traipi.

„Tāpēc, ka tavā klātbūtnē cs jūtos labi.”

Čijoko velta viņam jautājošu skatienu. Un tad viņa pēkšņi saprot, kas ir citādi. Viņa atceras pauzi saimniecības preču veikala kautiņā. Viņa vārdus, ka viņš jūtas vesels un jauns.

Stostīšanās, viņa raksta.

Aņs pamāj ar galvu. „Es stostos kopš agras bērnības. Es stostos, un man ir nervu tiki. Tie mani nomoka. Bet tagad ir pārgājuši.”

Aņs skatās Čijoko acīs. Skatienā jaušama pateicība un vēl kaut kas. Kaut kas kaislīgs un privātīpašniecisks. Čijoko vēl nav īsti skaidrs, kā to izmantot. Šis zēns domā, ka viņa izārstējusi viņa raustīšanos. Viņa nolemj tēlot muļķi, tāpēc parāda uz sevi un izbrīnīta piešķiebj galvu. „Jā, tu. Tavā tuvumā es esmu citāds. Vesels.”

Čijoko seja nepauž nekādas emocijas. Viņš tikko nolika sevi ārkārtīgi neizdevīgā situācijā. Viņa nolemj saplosīt viņu gabalos. Atri. Un pēc tam atkal salikt kopā.

Pirmā daļa būs sarežģītāka.

Otrā būs vienkārša.

Aņs nogroza galvu. Čijoko brīdi viņu pēta, tad nolaiž bloknotu klēpī. Nākamo teikumu viņa raksta nesteidzīgi, lai tas iznāk tik skaidrs, cik nu tas ar krītiņu iespējams.

Es nebūšu tava gūstekne.

Aņs atkal purina galvu. „Es nemaz negribu. Mēs varam to darīt kopā.” Viņš runā par Beigu spēli. Čijoko nav viegli apspiest vēlēšanos pārbolīt acis. Viņai nav vajadzīgi sabiedrotie. Viņa ir vientuļniece. Soliste. Čijoko izliekas, ka apsver priekšlikumu. Raksta: Vai tu proti tikai to?

Viņa ar zīmēm rāda, kā izrauj granātai gredzenu, aizmet, un tad ar rokām attēlo sprādzienu.

„Apjukums. Sagrāve. Nāve,” Aņs saka. „Neko vairāk man nevajag." Tiešām? viņa raksta.

Aņs velta viņai apmulsušu skatienu, it kā atbilde būtu pašsaprotama. „Tāda ir Beigu spēle. Neskaidrība un nāve.”

Čijoko brīdi vilcinās un tad uzraksta: Vai tikai to tev mācīja?

Aņs gandrīz nemanāmi nodrebinās, sekundes tūkstošdaļā cauri ķermenim izskrien drebulis.

Viņa ir trāpījusi vārīgā vietā. Viņa pastiepj roku un saspiež viņa plaukstu, uzstājīgi uzsizdama jautājumam.

„N-n-n-n-nav lava darīšana,” viņš nokaunējies izgrūž un metas laukā no istabas.

Čijoko nomet bloknotu un krītiņu klēpī un skaļi sasit plaukstas. Nesasniedzis durvis, Aņs sastingst uz vietas. Viņš pagriežas pret viņu, nodūris acis kā norāts suns. Čijoko pārliek kājas pāri gultas malai. Viņa viegli atspiežas uz pēdām. Viņa jūtas labi. Varētu paskriet, ja vajadzētu. Taču viņa nav gatava cīnīties. Vēl nav.

Viņa kaut ko raksta. Aņs skatās. Pabeigusi viņa paceļ bloknotu un uzsit pa to ar diviem pirkstiem. Aņs atgriežas, un viņa iedod tam bloknotu. Es nedarīšu tev pāri. Es apsolu.

Viņa vārdi. Pavērsti pret viņu.

Aņs lasa šos vārdus atkal un atkal. Neviens nekad nav turējis šo solījumu. Šie vārdi vienmēr izrādījušies viltība. Bet, tā kā tos rakstījusi Čijoko skaistā, maigā, stiprā Čijoko -, viņš tic.

Pirmo reizi, kopš spēj atcerēties, Aņs tic, ka kaut kas labs tiešām ir labs. Nevis kā parasti, ka kaut kas slikts ir labs. Piemēram, asinspirts, nāve, meteorīti, labi uzstādīts spridzeklis, gabalos saplosīts ķermenis, asinis uz rokām vai sienām, vai sejas. Tas ir labi, bet viss pārējais tikai meli.

Tik dīvaina sajūta.

„Vai tu vari paiet?” viņš klusi vaicā.

Čijoko pamāj ar galvu.

Aņs izstiepj roku. „Es tev izrādīšu māju.”

Čijoko satver viņa plaukstu.

Un tajā brīdī viņa saprot, ka, salāpot kādu niecīgu viņa daļiņu, saplosīt viņu gabalos būs tikpat viegli kā pārspēt viltībā mazu bērnu. Tagad tikai atliek izlikties, ka viņa to mīl, un viņš zaudēs modrību, un viņa tiks prom.

Bet pirms tam viņai jāatrod savas mantas. Soma ar pulksteni un brilles, kurās ir redzams, vai olmeks Hago Tlaloks ir gājis bojā vai palicis dzīvs un Spēlē tālāk.

Spēlē tālāk.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Sjiaņas Sjiatļjanas starptautiskā lidosta, 2. terminālis, Ķīna

Hago un Sārai veicas. Pēc stundas ir reiss uz Deli, kur viņi varēs drīz pārsēsties reisā uz Abū Dabī. No turienes pēc divām stundām izlidos taisnā ceļā uz Ziemeļirāku. Kopējais lidojuma laiks 19 stundas, kas ir apbrīnojami maz šai pasaules daļai.

Viņi nopērk biļetes, izmantojot viltotas pases viņa Kanādas, viņš Portugāles un viltotas kredītkarties ar tiem pašiem vārdiem. Izejot drošības pārbaudi, viņi mazliet nervozē, baidīdamies, ka policija būs informējusi visas drošības iestādes un jau tiek meklēti divi ārzemnieki, kas sarīkoja teroraktu Terakotas armijas kompleksā. Ejot cauri detektoriem, viņi uztraucas, ka neredzamais čips varētu iedarbināt trauksmi, taču abi bez starpgadījumiem nokļūst otrā pusē.

Pēc drošības un pasu kontroles viņiem paliek piecpadsmit minūtes līdz izlidošanai. Nav laika aiziet uz tualeti, nopirkt pudeli ūdens, sameklēt kaut ko lasāmu. Tāpēc Sāra pat nepaskatīdamās paiet garām avīžu kioskam un neredz, ka turpat aiz žurnālu stenda stāv Kristofers.

„Nāc, zaķīt, mums jāpasteidzas!” Hago uzsvērti uzspēlē viņu savstarpējās attiecības.

„Eju!” Sāra nepacietīgi atsaucas, pieņemdama spēles noteikumus.

„Tu zini, ka man riebjas, kad tu sauc mani par zaķīti, bumbulīt.” Kristofers dzird pāri, kurš, laužoties cauri pūlim, sarunājas angliski; viņš prāto, kas viņi ir, kurp dodas, vai viņi ir laimīgi, vai iemīlējušies tāpat kā viņš.

Viņš pat nepazīst viņas balsi.

Tas, kurš zaudē Dievam kā vīrs vīram. Uzvarēs spēles pavērsienā. Es asmeni izvelku, kur divi zibeņi krustojas, Bet iznākums nemainās: Tas, kurš zaudē Dievam, kad zobeni zaudē. Uzvarēs spēles beigās.[13]

ALISE ULAPALA

ParūkuJabrikas Fashion Europe noliktava, Čendu, Ķīna

Alise ieskatās netīrajos, aizķepušajos logos. Viņa redz Šari, harapiete ir saļimusi krēslā, asiņaina, piekauta. Viena roka ir prasmīgi apsaitēta. Pirksti blakus asiņainajam stumbenim ir brīvi, bet droši vien ļoti sāp. Viņa ir aizmigusi. Alise nespēj saprast, kā viņai izdodas gulēt šajā bezdievīgajā kakofonijā. kas piedārdina telpu. Varbūt viņa ir zaudējusi samaņu no piekaušanas vai dehidratācijas, vai vienkārša pārguruma. Bet varbūt visi iemesli kopā.

Bet varbūt viņa jau ir mirusi.

Alise aizver acis un ieklausās. Viņa domās projicē sevi telpā. Pievērš uzmanību elpošanai. Piesauc palīgā visu Zemes cilšu Mātes un Tēvus un Brāļus un Māsas.

Viņa klausās, klausās, klausās.

Šari ir aizmigusi. Sapņo par kaut ko patīkamu. Par kaut ko zaļu. Par kaut ko smejošu. Pārciestā spīdzināšana ir aiztecējusi kā negaisa lietus. Aizskalota. It kā Šari vispār nejustu, ko viņai izdarījuši Baitsahans ar savu spīdzinātāju bandu. It kā viņas ķermenis spētu atdalīties no miesas. Tieši tāpēc Alisei izdevās atrast harapieti. Viņa lika lietā sen aizmirstas spējas.

Alises tautieši tā spējuši projicēties desmitiem tūkstošu gadu. Viņi palikuši vienīgie, kas to vēl prot. Vienīgie, izņemot tādas būtnes kā keplers 22b, kas ieradās pie viņiem Lielajā Plašumā sensenajos aizlaikos un viņiem to iemācīja.

Kļuvusi par liecinieci Šari nesavtībai autobusā, Alise sajuta labestību, un labestība spoži liesmoja tumšajā naktī. Viņa juta Šari sāpes, kur tās bija un kad tas notika. Tāda labestība nav pelnījusi tik milzīgas sāpes.

Tāpēc kuriete ieradās tās atvieglot.

Alise domā-ja viņa neuzvarēs Beigu spēlē, tad gribētu, lai uzvar Šari, un jebkurā gadījumā Šari nedrīkst mirt no šī mūlāpa Beitsa-kā-viņutur-sauc rokas.

Jā, Šari būtu laba nākotnes cilvēces dieviete. Teicama dieviete. Alise nodzied Šari vēsti, vēsti, kas ritmiski ievibrē harapietes sapņos. „Trīs minūtes un prom… trīs minūtes un prom… trīs minūtes un prom…”

Šari lēni sašūpo galvu.

Šari ir sadzirdējusi.

Alise basām kājām lavās tuvāk noliktavas bīdāmajām durvīm. Treniņos viņa ir mācījusies klusi iet pāri kvēlojošām oglēm un saplēstiem stikliem, un sakaltušiem dadžiem. Rokās viņa tur divus no saviem daudzajiem bumerangiem, bet pie jostas ir salokāmais nazis. Divi dažādi bumerangi diviem dažādiem mērķiem. Viņa zina, ka kurieši bumerangus neņem par pilnu, bet nav labāka ieroča, ja prot ar to rīkoties.

Un neviens nesviež bumerangu labāk par Alisi Ulapalu.

Kliedzieni ir tik nolādēti skaļi, ka atvērt durvis un ieiet pustumsā ir vieglāk par vieglu. Viens zēns ar austiņām galvā tīra pistoli. Viņu no augšas apspīd spuldze. Otrs sēž ēnā, raksta īsziņu vai spēlē telefonā spēlīti.

Līdzās diviem čemodāniem uz galda stāv loks šāvēja augumā. Maksts, pilna ar bultām.

,,Ei!” Alise, pārbaudot modrību, iekliedzas. Zēni nekustas. Troksnis ir pārāk skaļš, un pārējo slāpē austiņas.

Bet Šari dzird.

Viņa paceļ pietūkušo galvu.

Alise iznāk no ēnas.

Šari viņu redz.

Alise piemiedz ar aci. Viņa grib, lai harapiete to redz, pieļaudama, ka Šari patiks tas, kas tūliņ notiks.

Viņa paceļ pirmo bumerangu un iegriezusi palaiž gaisā. Tas uzlido līdz jumta spārēm, pāri sijai un lejup starp gaismekļu vadiem. Bumeranga

vidusdaļa sāpīgi trāpa zēnam ar telefonu pa roku. Roka salūst, un telefons sašķīst zemē. Bumeranga spārns šķēlienā nošņāpj lūpas. Bumerangs piezemējas uz grīdas, paslīd vēl mazliet uz priekšu un apstājas gandrīz pie Alises kājām.

Zēns iekliedzas, bet otrs ir pagriezis viņam muguru un cauri austiņām neko nedzird, viņš turpina tīrīt pistoli. Šis kliedziens ir kā piliens no skaļruņiem dārdošo kliedzienu okeānā.

Zēns, kas palicis bez lūpām, neaptverdams, kas viņam trāpījis, pagriež galvu prom no Alises, jo uzbrukums nāca no citas puses. Tur nekā nav. Viņš paskatās uz Šari. Arī nekā. Tikai pie koka krēsla piesieta meitene, kas laiku pa laikam iemieg un pamostas.

Te pēkšņi Alises salokāmais nazis ieurbjas viņam mugurā starp septīto kakla un pirmo mugurkaula skriemeli.

Spēle galā. draugs.

Otrs joprojām neko nav pamanījis.

Alise parāda Šari grimasi. Šari saprot. Kuriete saka: Kas ir šie neprašas?

Šari ar acīm norāda uz virvēm sev ap potītēm. Alise pieslīd klāt un pārgriež tās. Šari skatās uz Bosi, vēl dzīvo zēnu.

Beidzot viņš ir ieraudzījis, kas notiek, un ieliek vietā pēdējo pistoles detaļu. Slīdnis atsprāgst atpakaļ.

Šari pieceļas kājās un no visa spēka atmuguriski lec uz krēsla, tas sašķīst gabalos. Viņai jāatbrīvojas no atslābušajām virvēm.

Alise met otru bumerangu, bet tas pa lielu gabalu aizlido garām Bosim. Viņa skrien pāri telpai uz tumšāko kaktu, cenšoties pievērst viņa uzmanību.

Viņš neuzķeras.

Bosis pavelk slīdni, ielādē lodi un tēmē uz Šari.

Bet harapiete ir brīva un tuvojas viņam, satvērusi katrā rokā atskabargainu koka gabalu. Krēsla atlūzas.

Viņš nospiež gaili.

Un tieši tajā brīdī saņem triecienu pa skaustu ar bumerangu, tas apmet loku zēnam ap kaklu un pāršķeļ visu, izņemot mugurkaulu.

Atskan šāviena paukšķis. Bosis sp|auj asinis, šāviens ir aizgājis pēc piena. Šari nav ievainota, viņa joprojām ir kustībā. Asinīm klātais bumerangs noslīd uz grīdas. Šari sasniedz Bosi un no visa spēka ietriec mietus viņam krūtīs. Viņš jau ir miris, bet viņa to izdara tik un tā. Bosis atkrīt uz galda, ķermenis raustās kā pie secēšanas dēļa piesprausta uzšķērsta varde.

No ēnas iznāk Alise.

„Viss kārtībā, draugs?” viņa jautā, pasniegdamās un nospiezdama iPod izslēgšanas pogu. Telpu piepilda klusums.

Šari ir aizelsusies un zvēro niknumā.

Viņa pamāj ar galvu.

„Nu tad lieliski,” Alise saka, U kā viņas tikko būtu pabeigušas draudzīgu spēli. Alise noliecas un paceļ bumerangu.

„Tajā čemodānā ir divas pistoles,” Šari saka, it kā piedāvātu tās viņai. „Man nepatīk šaujamie,” Alise atbild. Viņa paķer no galda lupatu un notīra savus ieročus.

Šari izņem Bosim no rokas pistoli un paņem no galda arī otru. „Man arī nepatīk, bet es tās tik un tā paņemšu. Tīrais nieks, salīdzinot ar to, kas man pienākas.”

„Nu labi. Kāpēc ne?” Alise atver otru čemodānu un izņem abas Sig Sauer ar rezerves aptverēm. „Vajadzētu laisties prom, ne?”

„Jā, godājamā kuriete, vajadzētu,” Šari saka.

Viņas dodas uz izeju. Šari ir atžirgusi. Roku vajadzēs apkopt, bet tā nesāp. Pirmā slepkavība un pacēlums, ko Alise ar savu nesavtīgo vardarbību ienesusi viņas sirdī, ir uzsitis viņai asinis.

Viņas tiek līdz durvīm un paskatās laukā. Gaiss tīrs.

„Kā tu mani atradi?” Šari vaicā.

Alise noķiķina. „Ai, sens noslēpums. Ja es izstāstītu, tad vajadzētu tevi nogalināt.”

,,F.s priecājos, ka tu to izdarīji. Paldies.”

„Jā. Žēl, ka te nebija vēl viena nekrietneļa. Ar prieku noslaucītu viņu no spēles laukuma.”

„Piekrītu.”

,,Ek, gan jau viņš sagaidīs savu kārtu.”

„Es, Alise Ulapala, personīgi par to parūpēšos.”

Alise vēlreiz piemiedz Šari ar aci. „Mans vārds no tavas mutes skan tik jauki.” Viņa paskatās pa kreisi. „Es tagad iešu savu ceļu, ja tev nav iebildumu. Šie nav nekādi miera svētki. Es negrasos mesties ar kādu kopā. Tu vienkārši esi normāls cilvēks un biji pelnījusi labāku likteni.” Sari nopietni pamāj ar galvu. „Es to nemūžam neaizmirsīšu. Ceru kādreiz tev atdarīt, ja apstākļi tā iegrozīsies.”

„Apstākļi,” Alise saka, paskatīdamās debesīs, kurās izklaidus mirdz dažas blāvas zvaigznītes. „Tie diezgan drīz var iegrozīties pavisam greizi, vai ne?”

„Manuprāt, tas jau ir noticis,” Šari, sāpīgi smaidīdama, atbild.

„Zini, es tev nogriezīšu galvu, ja mēs paliksim pēdējās. Taču darīšu to ar smagu sirdi.”

Šari smaida un pastiepj Alisei veselo roku. „Es tāpat.”

Alise paspiež Šari roku. „Iedod savai mazajai Alisei buču, kad satiksi, īpašs sveiciens no lielās tantes A.” Viņa pagriežas un aizrikšo prom, basās pēdas bez trokšņa skar zemi.

Šari brīdi viņu vēro.

Alise ir brīnums.

Viņa jau ir varone.

Bet Šari nevar palikt. Viņa pārskrien pāri ceļam, uzkāpj pa dzelzs kāpnēm, pārvietojas uz noliktavas jumtu un nemanāmi pazūd Čendu naktī.

Viņa pamet Baitsahanu un Ķīnu.

Viņa alkst zeņķa asiņu.

Bet jābūt pacietīgai.

Ļoti, ļoti pacietīgai.

ČIJOKO TAKEDA

Liti nams, nereģistrēts pazemes bunkurs, Tunjuačžeņa, Gaolinas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

Čijoko guļ blakus Aņam Liu. Viņu kailās kājas ir savijušās. Viņi ir pagriezušies ar seju viens pret otru. Palags ir uzvilkts līdz viduklim. Tas viņai bija jādara, lai aizbēgtu.

Tagad viņš tai uzticas.

Drīz viņš aizmigs.

Un tad viņa dosies prom.

Tikai ir noticis vēl kaut kas.

Čijoko ieliek plaukstu viņa gurna ieliekumā. Viņš ar pirkstu zīmē uz viņas pleca mazas spirālītes. Viņš bija maigs, pacietīgs, neparasti lietpratīgs. Viņš čukstēja jautājumus, kuriem par atbildi pietika ar skatienu vai galvas mājienu. Viņš ieknieba viņai vienu reizi, tieši īstajā brīdī. Viņš kutināja viņu, un viņa mēmi smējās. Viņš kustējās lēni un dziļi, lēni un dziļi.

Un pats galvenais izņemot jautājumus, viņš klusēja.

Tāpat kā viņa.

Godbijīgi.

Līdz pašām beigām.

Visa šī dēļ Čijoko diemžēl jāatzīst, ka viņai tas patika.

Viņai patika gulēt ar 377. cilts trako spridzinātāju.

Viņai patīk domāt, ka viņai izdevies viņu būtiski mainīt.

Viņai šī nebija pirmā reize (iepriekšējās bija neveiklas un sagādāja vilšanos), bet viņa domā, ka Aņam gan pirmā. Kura tad būtu gulējusi ar šo perverso, raustīgo briesmoni? Droši vien viņš varētu nopirkt prostitūtu, bet pat tādā gadījumā nespētu iemācīties visu, kas tikko

notika. Prostitūta būtu iemācījusi tikai to, ko jebkurš dažu sekunžu laikā var atrast internētā. Nē, vienīgais izskaidrojums bija viņa. Čijoko ietekme uz Aņu. Kaut vai tikai uz to brīdi, bet viņš Čijoko mīlēja. Un, lai gan viņa negrasījās atbildēt šai mīlestībai, tos dažus mirkļus, kamēr viņu ķermeņi šūpojās vienā ritmā, pavisam mazlietiņ arī viņa mīlēja viņu.

Tagad šī ir viņas Beigu spēle. Izlikšanās, bet ne pavisam. Tikko bija noticis kaut kas īsts.

Aņs bija izrādījis viešņai māju. Sākumā viņš bija atturīgs un piesardzīgs, bet tad viņa ievija savus pirkstus starp viņējiem, un viņš sāka atmaigt, atvērties.

Viņš parādīja Čijoko savu datoru. Savas ierīces. Savus materiālus.

Savas sprāgstvielas. Savus artefaktus. Savus instrumentus. Viņš parādīja Čijoko pat savas zāles, kārtīgu, baltu plastmasas pudelīšu rindu vannasistabā. Viņš parādīja Čijoko savu mājdzīvnieku: ķirzaku no rietumu provincēm. Viņš parādīja mātes fotogrāfiju, viņa bija nomirusi, kad dēlam bija tikai gadiņš. Neviena cita fotogrāfiju viņš nerādīja.

Viņš pagatavoja vakariņas. Ceptus rīsus ar austerēm un pašaudzētiem ķiploku dzinumiem, un pelmeņus ar cūkgaļu un apelsīnu šķēlēm. Viņi ēda un dzēra aukstu kolu ar citrona daiviņām. Desertā bija saldējums ar cepumiem.

Vakariņās viņš pajautāja vienīgi, vai viss ir kārtībā, lai gan to viņš jautāja 17 reižu.

Viss bija kārtībā.

Pēc tam viņi devās uz viņa istabu. Viņa ieraudzīja savas mantas saliktas kaudzītē. Nekā netrūka. Viņa nesteidzās pie tām. Mantas pagaidīs. Nekas cits neatlika.

Jo vispirms bija jānotiek tam.

Tā bija vienīgā iespēja.

Viņi klusēdami sēdēja gultā, mazliet atstatu viens no otra. Viņi bija. Elpoja. Nesaskārās. Viņš uzlika uz gultas plaukstu, un viņa uzlika savu plaukstu uz viņējās un pagriezās pret viņu. Viņš tik ļoti uztraucās, ka nespēja pacelt skatienu. Viņa noskūpstīja viņa kaklu. Viņš pagrieza muti.

Un las sākās.

Un tas notika.

Tagad viņi skatās viens uz otru. Nesmaidīdami. Tikai skatās. Čijoko ir izmisusi. Viņai tik un tā būs jādodas prom. Bet dīvaini, ka tieši šobrīd viņa to negrib.

Viņa samirkšķina lielās aeis un paceļ pirkstu, un izkāpj no gultas. Viņš skatās, kā viņas kailais ķermenis aizslīd līdz krēslam, uz kura stāv viņas mantas. Viņa izņem telefonu. Atgriežas. Viņa savā ķermenī jūtas absolūti brīvi.

Aņs viņu apskauž. Viņas vieglumu un šķīstību. Apskauž un mīl.

Viņa atgriežas gultā un atver ķīniešu valodas piezīmju lietotni. Raksta. Parāda viņam.

Tas bija jauki. Ļoti jauki.

„Jā, bija. Paldies.” Aņs šķiet mazliet izbrīnīts, taču cenšas izlikties pašpārliecināts un drošs. Fakts, ka vairs nav jāstostās, noteikti palīdz. Interesanti, vai vēl kāds…

,,Ha. Iespējams. Varbūt tic divi, kuriem tu sekoji, ko?”

Čijoko parausta plecus. Viņa nemēdz tenkot. Viņai ir vienalga, ko kehokiete un olmeks dara vai nedara. Viņa tikai grib iemantot vēl lielāku Aņa uzticību. Izdodas. Viņš skatās uz viņu, ierunājas. „Es gribu tev ko izstāstīt. Es to nekad nevienam neesmu stāstījis. Vai drīkstu?” Viņš uzvedas muļķīgi, viņa domā. Nekad mūžā viņa nav tā priecājusies par savu mēmumu kā šobrīd.

Viņa pamāj ar galvu.

Kamēr viņš runā, Čijoko skalās Aņam tieši acīs. Viņa balss skan rāmi un apdomīgi. Nerv i ir mierīgi, tiki pagaisuši.

„Agrā bērnībā es biju normāls. Divu trīs gadu vecumā. Es to atceros. Patiesībā atceros diezgan labi. Spēlējos parkā ar sarkanām gumijas bumbiņām, pļāpāju ar tēvočiem, pieprasīju kādu rotaļlietu, skrēju, smējos, runāju bez stostīšanās. Es nemaz nelīdzinājos tam, kāds esmu tagad, kad neesmu tavā tuvumā. Nemaz. Un tad četru gadu vecumā man izstāstīja par Beigu spēli.”

Viņa iespiež galvu spilvenā. Čijoko zina par Beigu spēli kopš pirmās

savas d/īves dienas. Stāsti, kurus viņai stāstīja zīdaiņa vecumā, bija par Beigu spēli. Dziesmas, ko dziedāja, viņu ieaijājot, vienkāršie meli, ko vecāki izmantoja, lai panāktu paklausību. Viss bija Beigu spēle, visu laiku. Tas viņu, protams, uztrauca, un bažas auga augumā, kad viņa kļuva vecāka, bet viņa vienmēr to pieņēma. Tā bija daļa no viņas, un viņa lepojās ar to, kas viņa ir.

Atšķirībā no Aņa.

„Dienu pēc manas ceturtās dzimšanas dienas tēvs mani bez iemesla nežēlīgi nopēra ar rīksti. Es raudāju, gaudoju, lūdzos. Nekas nelīdzēja, viņš nemitējās. Un viss, kas sekoja pēc tam, bija īsts murgs. Mani sila, spīdzināja, lika mācīties visu no galvas. Ja es raudāju, mocīja vēl vairāk. Mani spieda izpildīt vienus un tos pašus uzdevumus un kustības tūkstošiem un tūkstošiem reižu. Vairākas dienas pēc kārtas atstāja vienu kastē, kas bija tikai nedaudz lielāka par mani pašu. Es dzīvoju badā. Izslāpis. Slīku. Pārpūlējos. Beigās es iemācījos neraudāt. Nekliegt un neprotestēt. Man bija jāsaprot, cik tas ir grūti. Un es sapratu. Mani lauza atkal un atkal, un atkal. Mani regulāri sita. Teica, ka viņi esot piedzīvojuši to pašu, un viņu senči arī, tāpēc tas pats notiks ar mani un arī pēc manis. Desmit gadu vecumā mani piekāva tik smagi, ka ielauza galvaskausu, pēc tam pierē ielika tērauda plāksni. Divas nedēļas es nogulēju komā. Viņiem nerūpēja, ka pēc atgūšanās no komas man sākās tiki un es stostījos, ka puse galvaskausa man ir no metāla. Veidojot mani, tēvs un viņa brāļi, bez nevienas sievietes viņi bija aizmirsuši to nevainīgo zēnu, kas es reiz biju. Viņi bija aizmirsuši bērnu, kas es reiz biju. Taču es to nekad neesmu aizmirsis. Un neesmu viņiem piedevis to, ko viņi man nodarīja.”

Pali pret savu gribu Čijoko jūt viņam līdzi, piespiežas viņam tuvāk. „Vienpadsmit gadu vecumā es viņus visus nogalināju. Sazāļoju un, kamēr viņi gulēja, aplēju ar lētu rīsu viskiju, kurš viņiem tik ļoti garšoja, un visus pa vienam aizdedzināju. Liesmas viņus pamodināja pat ar visām miega zālēm. Viņi bija pārbijušies, un man tas patika. Tēvočus es atstāju sadegt vienatnē, bet tēvu vēroju. Tā kā mana mēle bija sametusies tik ļoti, ka nespēju parunāt, domās es viņiem teicu:

„Tagad jūs pļaujat to, ko iesējāt.” Es skatījos uz degošo tēvu tik ilgi, cik varēju, līdz vajadzēja pamest māju, jo arī tā dega. Tā diena bija un līdz šodienai palika laimīgākā visā manā mūžā.”

Čijoko apliek viņam roku. Viņš klusē. Šis klusums ir vistīrākais, kādu Čijoko savā mūžā ir dzirdējusi.

„Es ienīstu Beigu spēli, Čijoko. Es to nicinu. Izjūtu pret to riebumu.

Ja cilvēcei lemts iet bojā, tad arī man jāiet bojā. Kamēr es dzīvošu, nevienam nebūs izredžu uzvarēt.” Klusums. „Nevienam, tagad izņemot tevi.”

Un man tevi jāpamet, lai tas notiktu, viņa domā. Es ceru, ka tu sapratīsi. Klusums turpinās. Viņa pieliecas tuvāk un noskūpsta viņu. Noskūpsta vēlreiz. Un vēlreiz. Viņa atliecas. Viņi skatās viens uz otru, joprojām nerunā.

Viņš apveļas uz muguras un skatās griestos. „Pārējiem ļoti drīz būs grūti pārvietoties. Viņus visus iekļaus lidsabiedrību melnajos sarakstos kopā ar segvārdiem, kurus man izdosies savākt. Ja atradīšu vēl, pievienošu sarakstiem arī tos. Vienīgie, kuriem būs viegli lidot, būsim mēs abi. Ā, un mazais, Baitsahans. Nespēju atrast nevienu viņa elektronisko maizes drupaču. It kā viņš nekad nebūtu izmantojis internetu un pirmoreiz pametis Mongoliju tikai pirms nedēļas.”

Viņš nemaz nav muļķis. Viņš ir iemīlējies. Lai kāds būtu viņa mērķis, viņš Spēlē. Spēlē niknāk nekā vairums, ja ne visi pārējie.

Man ir veicies.

Viņa iespiež galvu viņa kakla izliekumā. Ar īkšķiem kaut ko iebaksta telefonā. Parāda viņam.

Paldies, Aņ. Paldies par visu. Es tagad gulēšu, ja tev nav iebildumu. „Protams. Es arī esmu noguris.” Pauze. „Vai paliksi šeit, gultā pie manis?”

Viņa pasmaida, apskauj viņu, noskūpsta kaklu.

Jā, viņa paliks pie viņa.

Līdz.

Līdz.

.

KALA MOZAMI

Qatar Airways reiss Nr. 832, vieta 38F No: Sjiaņa Uz: Dubaija

Lidmašīna, kurā lido Kala. ir ceļā četras stundas un 23 minūtes. Tā atstāj Indijas subkontinenta rietumu malu un lido pāri Arābijas jūrai. Kala sēž vietā 38F. Kristofers 35B. Viņš zina, kur viņa ir. Viņa joprojām nenojauš, kas viņš ir.

Vizuālā norāde vairs nemoka Kalu tik ļoti kā iepriekš, taču joprojām pastāvīgi griežas prātā. Attēls bija noslēpumains, tas mulsināja un novērsa uzmanību. Taču vairs ne. Viņa zina, kas tas ir.

Gebekli Tepe.

Viņa sazinājās ar 56X, kurš mazliet papētīja un apstiprināja viņas aizdomas. Viņš sagādāja izziņas materiālu un internēta saišu sarakstu, lai gan Kalai to nemaz nevajadzēja.

Katrs šumers zina, kas ir Gebekli Tepe.

Lūk, skopie fakti, ko par Gebekli Tepi „zina” pasaule: milzīga neolīta laikmeta akmens būve Turcijas dienvidos, bijusi zem zemes tūkstošiem gadu. 1993. gadā to nejauši atradis vietējais gans. Izrakumi sākās tikai 1994. gadā. l iek uzskatīts, ka to cēlusi nezināma civilizācija ne vēlāk kā 10 000 gadu p.m.ē. Tātad tā ir pastāvējusi senāk, nekā pieņemts uzskatīt, kad radusies lauksaimniecība, metalurģija, lopkopība, izgudrots ritenis un rakstība. Lielākie akmeņi, kas novietoti stāvus un pārsegti ar milzīgiem bluķiem, sver pat divdesmit tonnu. Tajos iecirstas ķirzakas, maitu lijas, lauvas, čūskas, skorpioni, zirnekļi. Neviens nezina, ko tie nozīmē vai kā izveidoti. Gebekli Tepe joprojām ir līta noslēpumā.

Lūk, ko zina Kala: tā bija viena no vietām, ko apmeklēja Anunaki, celta īpaši viņiem. Viena no vietām, kur tie nolaidās no debesīm un no

I)u-Ku un dāvāja cilvēkiem savu civilizāciju. Ielika viņos, lai tā laiku laikos tiktu nodota tālāk. Tagad tā ir mūsos visos, tā joprojām tur ir, snauž, slēpjas, gaida. Anunaki parādīja šai „pirmo cilvēku" grupai jo visā pasaulē bija daudz šādu „pirmo cilvēku” kā saimniekot, iegūt derīgos izrakteņus, aust un iekopt laukus. Dāvāja viņiem rakstību. Iepazīstināja ar metālu. Iemācīja to liet un veidot. īpaši mīksto burvju metālu, kas tagad pazīstams kā zelts. Anunaki parādīja viņiem, kā to atrast, iegūt, apstrādāt. Daži domā, ka Anunaki ieradās uz Zemes zelta dēļ. Ka viņiem vajadzēja to kaut kāda iemesla dēļ, kaut kādai tehnoloģijai, un viņi zināja, ka uz Zemes tas sastopams lielā daudzumā. Un lai gan Anunaki zināšanas ir zudušas, viņiem par godu celtās pilsētas un pieminekļi ne.

Gebckli Tepē, tāpat kā citās aizmirstās, apraktās, dienasgaismā izceltās senās vietās, Anunaki veicināja mūsu evolūciju ar nezināmām dāvanām, kuras uzskatīja par pašu dievu dotām.

Un tieši tā viņus pazina. Kā dievus.

Gcbekli Tepe.

Turp dodas Kala Mozami. Atpakaļ uz sākumpunktu. Viņai tas šķiet ļoti atbilstoši, jo drīz tāpat viss beigsies.

Lai svētība.

Kamēr prātā grozās šis tēls, Kala domā par savu cilti, prāto, kā tieši viņus glābs, kad uzvarēs. Jo Kala uzskata, ka viņas cilts atšķiras no visām citām.

Nākamos Spēlētājus jau zīdaiņa vecumā paņem no vecākiem un audzina, un māca cilts vecajie. Savā vidē viņi izmanto vārdus, bet oficiāli tiem piešķir burtu un ciparu kombināciju. 56X, piemēram. Vai Z-33005. Vai HB1253.

Kala ir pazīstama kā 5SIGMA.

To dara tādēļ, lai izvairītos no tā sauktā asins sentimenta. Protams, veidojas saiknes un rodas jūtas, taču 89. cilts Spēlētājiem ir svarīgi neveidot asinssaites. Gadsimtu gaitā viņi ir sapratuši, ka tās aptumšo prātu un traucē rīkoties. Pastāv leģendas par citām ciltīm, izmirušām ciltīm, kas sabrukušas pašas zem savu radniecības saišu nastas.

Tāpēc astoņdesmit devītajiem nav ne mātes, ne tēva. Tā tas ir bijis 4394 gadus. Kala domā par savu mīļāko mentori. Sievieti, kas pazīstama kā EL2. Viņu sauca Šīla. Viņa pirms trim gadiem nomira ar olnīcu vēzi. Šīla bija priecīga, bezrūpīga padomdevēja. Laba pavāre un izcila cīņas mākslu zinātāja. Meistarīga kramplauze. Viņa uztvēra Beigu spēli ļoti nopietni, taču nepārsālīja. „Tāpat kā jērgaļu,” viņa mēdza teikt. Viņa uzskatīja, ka beigas būs jauns sākums. Spēle, kad tā sāksies, būs prizma, caur kuru bailes pārvērtīsies drosmē.

Tā Kala tika mācīta.

Lai svētība.

Gebekli Tepes tēls, kas griežas ap savu asi, pamazām viņas prātā sāk bālēt. Viņa dodas turp* un šobrīd nevajag par to domāt. Viņa koncentrējas. Sajūt elpu un sirdspukstus. Saliek rokas klēpī un skatās laukā pa logu uz pasauli, kas slīd lejā. Arābijas jūra ir tumša un zila. Zemi nekur tuvumā neredz. Debesīs slīd mīksti, saules apspīdēti, saraustīti mākoņi un drūzmējas pie apvāršņa kā apzeltīta kavalērija. Pasaule apakšā ir tikpat pilnīga un skaista kā vienmēr.

Viņa piespiež galvu pie stikla.

Viss lejā aizslīd garām.

Viņa aizver acis.

31.05, 46.2666671 '

SARA ELOPeja, hago TLALOKS

Emirates Airlines rciss Nr. 413 No: Abii dabt Uz: Mosula

Sāras un Hago lidmašīna atrodas uz dienvidiem no Bagdādes,

35 minūšu attālumā no Mosulas. Viņi nav pārmijuši ne vārda par veiksmīgo izglābšanos no Ķīnas. Viņi nav runājuši par to, ko vajadzētu sadabūt Irākā. Patiesībā kopš iekāpšanas pirmajā lidmašīnā, kas izlidoja no Ķīnas, viņi gandrīz nemaz nav sarunājušies. Viņi ir nāvīgi pārguruši. Aicinājums, bēgšana no pagodas, starpgadījums Terakotas armijas muzejā, fakts, ka viņiem joprojām ir disks, lidošana viss viņus beidzot ir nokausējis. Turklāt viņi grasās nolaisties Irākā ar viltotām vīzām, kuras Hago ir paslēpis savā mugursomā. Tāpēc viņi mazliet uztraucas.

Hago guļ sēdus, ķermenis noslīdzis tukšajā sēdvietā starp viņiem.

Sāra strādā ar savu šifru. Viņa ar apdriskātu zīmuļa galu skribelē uz vemšanai paredzētā maisiņa. Viņa raksta, izmantojot senu, sen aizmirstu skaitļu sistēmu. Kaut kas izdodas, taču ļoti smagi. Vienkārši pārāk daudz skaitļu. Ja izmantotu visus skaitļus, koordinātas būtu precīzas līdz sestajam vai septītajam decimālskaitlim. Turklāt viņai nav ne jausmas, vai koordinātas ir Merkatora universālās šķērsprojekcijas jeb UTM vai garuma/platuma sistēmā. Tomēr meitene veido varbūtību sarakstu. Tagad vajadzētu karti, lai sāktu izdarīt pamatotus pieņēmumus. Viņa blenž uz skaitļiem, kas savirknēti uz maisiņa, noliek zīmuli uz atvāžamā galdiņa. Pagriežas pret Hago. Viņa acis ir vaļā.

Viņš blenž tukšumā netālu no viņas pleca.

Viņa smaida.

„Kā tev veicas?” viņš jautā.

„Veicas. Vajag karti,” viņa čukst.

„Irākā būs.”

„Labi.”

Sāra brīdi skatās uz Hago, prātā ritinās skaitli. Puisis izlasa šajā skatienā ko citu un jautā: „Gribi nākt man līdzi uz tualeti?”

„Ko? Nē!” Viņa smejas.

Hago atgūstas no izgāšanās un saka: „Es domāju pameklēt čipus. Vai tad mēs negrasījāmies pēc iespējas ātrāk viens otru pārmeklēt? Pagājis jau krietns laiciņš…”

„Ā, jā. Pavisam piemirsu.” Lai gan patiesībā viņa nebija vis aizmirsusi. Kopš izlidošanas no Ķīnas viņa par to bija daudz domājusi.

„Tas jāizdara pirms iešanas cauri Irākas muitai. Katram gadījumam.” Sāra novēršas. „Es iešu pirmā un noģērbšos. Pēdējā kabīne labajā pusē. Nogaidi pāris minūtes.”

„Labi.”

Sāra novelk kroscnes un pastumj tās zem priekšējā sēdekļa. Viņa pieceļas un paspraucas garām Hago ceļiem. Nokļuvusi ejā, viņa nočukst: „Un nesadomājies nekādas muļķības.”

„Tu tāpat.” viņš atcērt.

Sāra nicīgi nošņaukājas un dodas uz lidmašīnas aizmuguri.

Salonā ir gandrīz tikai vīrieši. Daži rietumnieki, bet pārsvarā pasažieri no Tuvajiem Austrumiem. Viens vīrietis atklāti blenž uz viņu. Sāra velta viņam visiznīcinošāko skatienu, uz kādu vien ir spējīga, un tas sasodīti labi nostrādā. Vīrietis novēršas.

Viņa ieiet tualetē, ieskatās spogulī un sāk izģērbties. Saloka drēbes un uzliek tās uz poda vāka. Nomazgā rokas un apslaka seju ar ūdeni.

Viņa pārbauda ķermeņa priekšpusi, paskatās zem krūtīm, zem zoda. Novelk apakšbikses un nopēta vietu, ko Hago nebūs ļauts pārbaudīt. Viņa pārslidina rokas pāri augšstilbiem, lejā līdz ceļiem, pāri lieliem un pēdu virspusēm. Viņa neko neredz. Neviena čipa, nedz arī kā cita, ko varētu izmantot kā raidītāju.

Viņa iztaisnojas un vēlreiz apslaka seju ar ūdeni.

Viņa ir nemierīga, uztraukusies, nedroša par gaidāmo ķermeņa apskati. Vienīgais zēns, kurš viņu ir redzējis vai pieskāries viņai, ir Kristofers.

Un tas bija pavisam citos apstākļos. Pirmā reize bija viņa istabā. Puiša vecāki nedēļas nogali pavadīja Kanzassitijā, viņš bija atstāts mājās viens ar tēvoci, kurš brīvdienas pavadīja, dzerdams alu un skatīdamies futbolu. Viņi uzlavījās augšstāvā un ieslēdzās viņa istabā, un četras stundas skūpstījās, glāstīja viens otru, lēnām izģērba viens otru. Vēlāk viņi lavījās prom pie katras izdevības. Viņi nesteidzās ar pirmo reizi, bija norunājuši to izdarīt šovasar kopīgā ceļojuma laikā. Vēl viena Beigu spēles dēļ zaudēta iespēja, lai gan Sāra zina, ja viņa uzvarēs, šī iespēja vēl būs. Viņa aplūko savu ķermani un iztēlojas Kristofera lūpas un rokas, savu ķermeni, kas piespiežas viņējam, bet tieši tajā brīdī pie durvīm pieklauvē Hago. Viņa to ielaiž un aši aizver durvis.

„Sveika.”

„Sveiks.”

„Esi gatava?”

„Jā.”

Viņš apsēžas. Viņa aizgriežas un atāķē krūšturi. Sakrusto rokas uz krūtīm. „Priekšpusi es jau pati pārbaudīju,” Sāra saka mazliet drebošā balsī.

„Neko neatradi?”

„Nē.”

Sāra aiztur elpu. Hago paliecas uz priekšu, pieskaras viņai. Pieskāriens ir viegls. Viņš slidina pirkstus pāri viņas potītēm, lieliem, ceļu locītavām. Sāra, par laimi, jūtas brīvi un nepiespiesti. Pat ja pirmīt viņš izturējās mazliet divdomīgi, tagad tā vairs nav. Izskatās, ka tagad viņam rūp vienīgi zemādas čipa atrašana.

Ticis līdz augšstilbu augšpusei, viņš apstājas.

„Es nezinu…”

Sāra vilcinās, tad novelk apakšbikses. „Nekas. Mums viss jāpārbauda.” Tikai Kristofers ir redzējis tik daudz, viņa domā.

Hago pirksti lēnām slīd augšup pa augšstilbu aizmuguri, Sārai pārskrien trīsas. Lai gan, ņemot vērā situāciju un iemeslu, sajūtai nevajadzētu būt patīkamai, tomēr tā ir. Kad viņa pirksti turpina ceļu augšup, viņa aizver acis un dziļi ievelk elpu. Pārsteidzoši, bet izrādās,

ka viņa nekad, ne reizi nav jutusies tik ērti kopā ar Kristoferu. Lai kur viņi būtu, lai ko darītu, pārsvarā visi tuvības brīži bija tikai neveikla pusaudžu grābstīšanās. Kopā ar Kristoferu viņa jutās kā meitene kopā ar zēnu. Hago tuvumā viņa jūtas kā siev iete kopā ar vīrieti.

Viņa atver acis un skatās spogulī, kamēr viņš turpina pārbaudi. Viņa seja ir dažus centimetrus no viņas ādas, pirksti kustas viegli un lēni. Viņa negrib, lai tas beigtos, nekad, un, kad viņš ir beidzis, Sāra acumirklī sāk pēc viņa ilgoties.

„Pagaidām izskatās, ka viss kārtībā,” viņš saka.

„Turpini.”

Viņš pieceļas un turpina, ar pirkstiem, ar acīm. Viņš pēta viņas muguru, sānus. Mugurkaulam pārskrien skudriņas, kad viņš sasniedz lāpstiņas. Un, kad pašķir matus, lai rūpīgi nopētītu matu augšanas līniju, viņa jūt uz skausta viņa elpu, un ķermenim atkal pārskrien trīsas. Viņš stāv Sārai aiz muguras, dažu centimetru attālumā, un, lai gan viņa nezina, vai tā tiešām ir, Sārai šķiet, ka viņa ķermeņa siltums silda viņu. Viņš pārslidina pirkstus viņas rokām, un viņa atkal aizver acis, apzinādamās, ka drīz viņš būs beidzis, vēlēdamās, kaut tā nenotiktu. Viņa pirksti lēnām atraujas no plaukstu locītavām, un viņa grib, lai tie atgriežas, tik ļoti grib, lai tie atgriežas, kā vēl neko savā mūžā nav vēlējusies.

„Tu esi tīra,” Hago saka. „Es neko neredzu.”

„Labi,” viņa atbild un saāķē krūšturi.

Viņš pasniedz viņai drēbes. Ģērbdamās Sāra skatās, kā Hago novelk savējās. Tualetes šaurībā notiek jocīga deja. Viņu elkoņi sasitas kopā, kad Hago novelk kreklu pār galvu. Kad viņi samainās, viņš nervozi pasmaida. Sāra apsēžas uz aizvērtā tualetes poda vāka. Hago iedod viņai savu kreklu un attaisa jostu. Viņš novelk bikses un arī tās tāpat samudžinātas iedod Sārai. Viņa ieliek drēbes klēpī, un viņš pagriež meitenei muguru.

Viņi atkārto pārmeklēšanu. Tagad Sāra uztraucas vairāk nekā tad, kad Hago pētīja viņu.

Viņa sāk no papēžiem, seko Ahilleja cīpsla, turpina tālāk, un par spīti apmācībai meitenei pamatīgi jānopūlas, lai nomierinātu drebošās

rokas. Viņa apakšstilbi ir tievi un nospriegoti. Viņa apliek ap tiem rokas, pārbauda priekšpusi un aizmuguri, cauri vēnu sieniņām redzams pulss. Sāra ātri aprēķina sirdsdarbību: 49 sitieni minūtē, tātad Hago acīmredzami nav tik ļoti uztraucies kā viņa, un tāpēc viņa uztraucas vēl vairāk. Viņa turpina ceļu augšup pa augšstilbiem, kas, lai gan tievi, izskatās neiedomājami spēcīgi, kā no akmens tēsti. Viņa kustas lēni, izlikdamās, ka ļoti rūpīgi pārbauda, lai gan patiesībā izbauda, kā viņa āda slīd zem pirkstiem.

Beidzot atrāvusi pirkstus, Sāra negribīgi saka: „Tālāk.”

Hago lēnām novelk apakšbikses. Viņa grib paskatīties, bet nespēj, tāpēc aizver acis un slidina pirkstus pār viņa ķermeni. Sāra kustas ātri, jo šķiet, ka šādi viņa krāpj Kristoferu, lai gan šai procedūrai ir tīri praktisks iemesls. Viņa turpina pieskarties Hago šur un tur, līdz paziņo: „Tīrs.”

„Esi droša?” Hago jautā, un Sāra dzird viņa balsī izsmieklu.

„Pilnīgi,” viņa noburkšķ.

Tālāk Sāra pievēršas mugurai, kurā izceļas gari, plāni muskuļi. Visā ķermenī nav vairāk par mārciņu tauku. Viņa slidina plaukstas pār puiša muguru, pleciem. Sāra jūt, ka tagad sirds dun ar ātrumu 56 sitieni minūtē. Tātad viņa Hago ietekmē, viņa to zina. Un viņai tas patīk.

Acīm redzams, ka viņš jūtas līdzīgi kā viņa. Jūt viņas rokas uz sava ķermeņa, un šīs sajūtas viņu uzbudina.

Zināmā mērā, viņa pie sevis domā, tas ir labāk nekā maigošanās.

Viņa rūpīgi nopēta Hago kaklu. Vēl viena rēta, līdzīga tai, kas stiepjas pāri sejai, uztūkusi un sarkanvioleta. Viņa vilcinās, prātodama, vai šī varētu būt vieta, kur ievadīts Čijoko čips. Taču rēta ir pārāk maza, pārāk dziļa, tāpēc viņa nolemj, ka tā nevar būt. Plaukstas aizslīd pāri un garām, un čips paliek nepamanīts. Sāra turpina, ar pirkstiem pāršķirsta Hago matus. Viņa palēnina tempu, jo ir gandrīz galā un negrib, lai tas beigtos. Kad tas notiek, rokas noslīgst gar sāniem, viņai ir skumji.

„Tu arī esi tīrs.”

„Labi.”

Brīdi viņi skatās viens uz otru, nebūdami pārliecināti, ko darīt tālāk, nebūdami pārliecināti, vai abi jutuši vienu un to pašu, lai gan tā bija, pilnīgi noteikti bija. Viņi dzird paziņojumu, lidmašīna sāk nolaišanos Mosulā.

„Tiksimies vietā,” Sāra saka, pārtraukdama klusumu.

„Es tev sekošu.”

„Labi,” viņa saka, atvērdama durvis un aši izslīdēdama laukā.

Viņa vairs negrib domāt par viņa ķermeni.

Taču nespēj tikt no tā vaļā.

Zaļa līdzenumu piramīda no tāltāla Laika'

ANS LIU

Liu nams, nereģistrēts pazemes bunkurs, Tunjuačžeņa, Gaolinas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

Aņs apveļas uz vēdera, un viņa roka slīd pār gultu. Pār to pusi, kur ir viņa.

Viņš atver acis.

Pār to gultas pusi. kur bija viņa.

Mirkšķis.

Viņš strauji pieceļas sēdus. Viņš saož spilvenā viņas smaržu, bet gulta ir auksta. Vannasistabā viņas nav.

Mirkšķis.

Cik pulkstenis? 1:45. 1:45 pēcpusdienā! Kopš agras bērnības Aņs nekad nav gulējis ilgāk par četrām stundām. Bet vakarnakt, šorīt, šopēcptisdien viņš nogulēja vairāk nekā piecpadsmit stundas.

Mirkšķis.

Vai viņa to sazāļoja?

Mirkšķismirkšķis.

Viņš izlec no gultas un skrien cauri mājai. Virtuvē nav. Darbistabā nav. Viesu guļamistabā nav. Noliktavā nav. Dzīvojamajā istabā nav. Nav nav nav nav.

Mirkšķis.

Viņš skrien uz pagrabu, uz epileptisko telpu, kur ir datori un televizori, un klaviatūras, un serveri, un tīmekļa robotprogrammas, un programmas, un agregatori, un skriptu pārvaldnieki, un kastes, un zibatmiņas.

Viņas mirkšķis viņas mirkšķis viņas mirkšķis nav arī šeit.

DREBULIS.

Viņš ir satriekts. Aņs atkrīt krēslā un skatās uz kailajiem ceļiem, kas sāk trīcēt. Ar acs kaktiņu viņš pamana uz klaviatūras salocītu papīra

lapu. Uz tās atstutēta vienkāršā lietišķa aploksne, kurā izspiedušies mazītiņi pauguriņi.

Mirkšķis. DREBULIS. Mirkšķis.

Viņš pasniedzas pēc aploksnes, atver. Ieskatās iekšā.

Tīra, bieza, kārtīga viņas matu šķipsna. Viņš to izņem no aploksnes, pacc| pie deguna un ieelpo smaržu.

Viņam jau tagad viņas trūkst. Lai gan viņš ir pateicīgs par šādu žestu, tas gandrīz padara visu vēl ļaunāku. Saost viņu, bet nespēt pasniegties un pieskarties.

Aploksnē ir vēl kaut kas. Viņš ieskatās locījuma vietā un redz mazītiņus viņas roku nagu pusmēnešus. Vesels kājas nags, attīrīts no ādas un kutikulas. Sakaltušu asiņu traipiņš.

Viņš piespiež matus pie vaiga. Tic ir tik mīksti, tik mīksti. Viņš aizver aploksni un paņem papīru, atloka, pēta graciozās ķīniešu rakstu zīmes.

Mīļais Aņ,

Piedod. Es ceru. ka varēsi man piedot. Es nespēju līdz galam aptvert, ko tev nozīmēju. Es negribu, lai starp mums būtu kaut kas negodīgs.

Tev šajā dzīvē pārāk daudz melojuši. Es to nedarīšu. Vairs ne.

Tātad patiesība: es pārgulēju ar tevi, lai tiktu prom. Es zināju, ka kļūšu par tavu gūstekni. Es nevarēju to pieļaut. Es esmu ieguvusi spēles pavedienu un negrasos to pazaudēt.

Taču man nebija nolūka rakstīt šādus vārdus. Es domāju, ka vienkārši aiziešu un tevi vairs nekad neredzēšu. Bet te nu ir šie vārdi.

Aņs noslauka īstu asaru no tetovētās un turpina lasīt.

Vakar, kad es atguvu samaņu, tu man biji tikai pretinieks. Es nespēju izskaidrot, kas notika pēc tam. Taču kaut kas notika. Mana iedarbība uz tevi ir acīmredzama. Nav grūti saprast, ja ne gluži kāpēc, tad vismaz kas tas ir. Tava iedarbība uz mani ir daudz nemanāmāka. Tu man nebiji pirmais, Aņ, tāpēc tas nav iemesls. Tas ir kaut kas cits.

Kaut kas dārgs un rets.

Gluži kā tu.

Es zināju par Beigu spēli, kopš izslīdēju no dzemdes. Tā ir mana būtība. Es mīlu savus vecākus, brālēnus un māsīcas, tantes un tēvočus, visus, kas mani ir mācījuši un vadījuši, bet mēs arī bijām laimīgi. Mani nekad nesita un nespīdzināja. Jā, es mācībās cietu sāpes, kā jau visi, taču neko tādu, kas bija jāpārcieš tev.

Man patīk dzīve, un es grasos dzīvot. Tu Spēlē uz nāvi. Es Spēlēju uz dzīvi. Arī citi Spēlētāji Spēlē uz dzīvi. Arī citi Spēlētāji Spēlē uz nāvi. Bet ne tā kā tu. Es domāju, ka tu starp visiem 12 esi unikāls. Pat ja iemesli ir groteski, ļauni un perversi, tu esi unikāls. Neaizmirsti to.

Tu esi ciets, jo tevi veidojusi cieta izturēšanās. Taču ar mani tu biji maigs. Arī tas ir tevī. Laipnība. Empātija. Dāsnums. Tas viss ir tevī.

Tu gulēji tik rāmi un apmierināti, kad es gāju prom. Es vēlējos, kaut vīrietis, kurš guļ gultā, būtu tas pats, kurš Spēlē Beigu spēli.

Turpini Spēlēt, kā uzskati par pareizu. Es tevi nenosodīšu. Ienīsti mani, ja citādi nevari, bet zini, ka es tevi nemūžam neienīdīšu. Un, ja tas kādreiz būs nepieciešams, es par tevi cīnīšos. Es tev apsolu. Es ļoti atvainojos, no visas sirds atvainojos. Paturi to mazumiņu, ko esmu tev no sevis atstājusi šajā aploksnē. Ja es varētu atstāt vairāk, es būtu to darījusi. Daudz vairāk.

— Cijoko

Aņs lasa vēstuli vēl un vēl, un vēl. Raustīšanās tikmēr netraucē. Šie talismani viņu sargās. Pieskatīs viņu. Pavadīs līdz galam, lai kāds tas būtu. Viņš zina, ka pastāvīgi glabās tos pie sevis. Un viņš nekavējoties pieņem divus lēmumus. Pirmais: ja viņa nenosoda viņu, tad viņš nenosodīs viņu. Otrais: ja viņa grib Spēlēt uz dzīvību, tad viņš darīs visu, kas viņa spēkos, lai palīdzētu.

Viņš ieslēdz datora monitoru, atver termināli un sāk rakstīt. Melnie saraksti nosūtīti visām attiecīgajām aģentūrām gandrīz katrā pasaules valstī. Tie tikai gaida paroli, lai acumirklī atvērtos. Viņš uzraksta, nospiež ievades taustiņu, atliecas atpakaļ un skatās, kas

notiek.

Parole ir pavisam vienkārša:

CHIYOK.OTAK.EDA.

Tā, mīļotā, ir mana mīlestības vēstule tev.

liet pārējos, īpaši tos, kuri pašlaik ir gaisā, gaida milzīgs pārsteigums.

DŽ* dĪpaks sings

Qarar Airways reiss Nr. 832, vieta 12E No: Sjiaņa Uz: Dubaija

Dž. Dīpaks Sings jūt, ka sāk vibrēt dienesta viedtālrunis. Viņš iebāž roku žaketē un izņem telefonu, ievada kodu un izlasa steidzamo paziņojumu.

ĀRKĀRTAS PAZIŅOJUMS»>01:34:35,9 PĒC GR1N1ČAS LA 1 KA» >TRAUKSMF. TRAUKSME TRAUKSME>»RĪKOTIES NEKA VĒJOTIES> > > ĪPAŠA JA M A ĢENTA M DŽDSINGA M ĢUATAR A1RWAYS REISĀ NR 832 CZX>DXB»>SEVIŠĶI SLEPENI>»ATKĀRTOJU>»SEVIŠĶI SLEPENI>»PUNKTS

Sings ievēro protokolu. Izslēdz telefonu, pieceļas no savas vietas pie starpsienas salona vidū un iet uz tualeti. Viņam brīdi jāpagaida, līdz atveras durvis un no tualetes iznāk meitene. Viņš ieet kabīnē, aizver un aizslēdz durvis.

Aizņemts.

Viņš atkal pārvelk ar pirkstu telefonam, atver lietotni, ievada drošības kodu. Parādās glītas, tumšādainas, zaļacainas, austrumnieciskas meitenes fotogrāfija.

KALA MOZAMISAUKTA KALA MEZRA SAUKTA KĀRLA GEŠA SAUKTA REREKA DŽAINA VARHAZA SAUKTA PŪCE>» VECUMS APM 16-18 G»> 173-176 CM»>48-52 KG»> MATI MELNI ACIS ZAĻAS ĀDA BRŪNA»>PILSONĪBA NA VZINĀMA>>>IEKĀPUSI REISĀ NR 832 AR OMĀNAS PAS1> > >ATRAST UN AIZTURĒT> >> UZSKA TĪT PA R BRUŅOTU

UN ĀRKĀRTĪGI BĪSTAMU»> IZMANTOT JEBKURUS LĪ DZEKĻ US> > >A TKĀR TOJU> > > 1ZMA NTO T JEBKUR US LĪDZEKĻUS»>BIĻETĒ NORĀDĪTĀ VIETA 38F>»AAE LIDOSTAS VADĪBA BRĪDINĀ TA>» GATAVA AIZTURĒT PĒC IER»> PUNKTS

Sings nespēj tam ticēt.

Tieši tam viņš ir gatavots: šim, tagad.

Lielākā daļa aģentu visu savu darba mūžu tā arī nesaņem šādu ziņu. Smagākais pārkāpums, ar ko parasti jātiek galā gaisa satiksmes drošības aģentam, ir piedzēries pasažieris vai nikns ģimenes strīds, vai, sliktākajā gadījumā, trakais; kas izsaka nepamatotus draudus.

Taču šis ir pavisam cits gadījums.

Sings pārbauda ieroci standarta Glock 19. Tajā ir gumijas lodes. Makstī ir arī viena aptvere ar kaujas patronām. Viņš pārbauda elektrošoka ierīci. Uzlādēta. Viņš pārbauda roku dzelžus, kas noslēpti pa rokai.

Viņš ieskatās spogulī. Piepūš vaigus. Labi, viņš domā, ejam. Viņš atver durvis un atrod tuvāko lidojuma pavadoni. Viņi zina, kas viņš ir un kāpēc ir lidmašīnā. Sings izstāsta, ka grasās aizturēt kādu personu un tas jāpaziņo kapteinim. Lidojuma pavadone ir pieredzējusi. Tāpēc, lai nemodinātu aizdomas ne mērķī, kas varētu iet garām, ne citos pasažieros, stjuarte sāk gatavot Singam tasi kafijas un iedod paciņu cepumu. Viņš atver cepumus, ēd. Kad kafija ir gatava, viņa to pasniedz aģentam. Viņš dzer melnu kafiju.

Vīrietis atspiežas pret leti un izturas nepiespiesti. Stjuarte piezvana kapteinim un brīdina viņu. Viņa apzvana arī pārējos lidojuma pavadoņu darba iecirkņus. Sings saka: „Aizmugurējā kambīze,” un viņa brīdina tās personālu.

Stjuarte noliek klausuli. Aģents pabeidz dzert kafiju un iedod viņai krūzīti. Viņš pagriežas un pa eju soļo uz lidmašīnas pakaļgalu. Uzlicis vienu roku uz elektrošoka ierīces, otru uz roku dzelžiem. Pistole ir viegli aizsniedzama.

EILINA KOPA

Beluiso ezers, Lombardija, Itālijas Alpi, 1549 m virs jūras līmeņa

vEilina liek vienu kāju priekšā otrai. Itālijas Alpi slejas ap viņu kā paši dievi, ar baltiem matu cekuliem tie tiecas pretī debesīm.

Viņa kāpj augstāk, augstāk, augstāk, ātri, veikli. Viņa svīst, smagi elso, kājas deg.

Kājās ir tūristu zābaki, līdzi mugursoma, pār plecu pārmests košs virves ritulis, vienā rokā spieķis. Pie alpīnisma iekāres pieāķēts pilns atsaišu un karabīņu, ieliktņu un frendu komplekts. Zilā CamelBak dzeršanas sistēmas caurulīte kā čūska izvijas pār mugursomas pleca lenci.

Ja kāds viņu redzētu, noturētu par ļoti jaunu alpīnisti. Asu izjūtu meklētāju. Meiteni, kas dara, ko grib, nerēķinoties ar citiem.

Un faktiski viss ir taisnība.

Tikai tuvumā nav neviena, kas varētu Eilinu redzēt. Turklāt viņa ir sagatavojusies daudz nopietnāk, nekā šķiet pirmajā acu uzmetienā. Viņai līdzi ir munīcija, tēmēklis un snaipera šautene, kas spēj nonāvēt no divu jūdžu attāluma. Mugursoma sver 130 mārciņu, tikpat, cik viņa pati. Viņai tas ir tīrais nieks. Viņa ir trenējusies ar lielāku svaru stāvākā slīpumā. Viņa nav tikai parasta alpīniste: viņa ir slepkava, trāpīga snaipere, pacietīgs sātans ar jutīgu rādītājpirkstu.

Bet Eilina ir arī apjukusi.

Noraizējusies.

Dusmīga.

Pēc visa, ko viņa bija uzzinājusi par tēvu, savu dzīvi un dzimtas vēsturi, bija patīkami palikt vienai, svaigā gaisā, izaicināt sevi fiziski. Kaut brīdi aizmirst īso ciemošanos mājās Kvīnsā.

Eilina laužas pa meža taku no Beluiso ezera līdz 1835 metru augstumam, kurp ved vectēva koordinātas. Uz vietu, kur nomira viņas tēvs.

Nē. Kur viņu nogalināja.

Viņa mēģina iztēloties Deklanu, kurš rāpās šajā pašā kalnā, cieši turēdams rokās zīdainīti Eilinu. Viņš atkāpjas no Beigu spēles. Dodas kaut ko meklēt, kaut ko, kas, viņaprāt, varētu mainīt viņu, mainīt Beigu spēli, mainīt pasauli. Viņa cenšas to iztēloties, bet nespēj. Viņa nav redzējusi nevienu tēva fotogrāfiju. Viņai tēvs ir tikai vārds un kapakmens.

Eilina nezina, ko atradīs, ja vispār kaut ko. Tomēr zina, ka netālā ieleja ir slavena ar mazu aizvēsturisku alu kopu. Alās ir zīmējumi. Ļoti seni zīmējumi, kuros attēlotas visādas dīvainas lielas. Šo attēlu jēga un nozīme ir bezgalīgu strīdu temats. Vieni domā, ka tie ir kosmosa kuģi, citi ka dievi, vēl citi ka tie ir tikai cilvēki. Skaidri nezina neviens. Tāpat kā tik daudz ko citu pasaulē.

Neviens nezina.

Mums nav jāzina. Eilina atceras vārdus, ko tik bieži skandināja opaps. Viss, vienmēr, viņa atminas keplera 22b vārdus.

Tas ir tik mulsinoši.

Eilina mēģina izslēgt prātu.

Nespēj.

Viņa iedomājas, ka visas pasaules liktenis ir atkarīgs no bariņa pusaudžu, kuri visi ir nāvīgi un visi grib viņu nogalināt.

Augšā, augšā, viņa turpina ceļu. Alpi ir satriecoši skaisti. Eilinai allaž paticis uzturēties brīvā dabā. Vienu no labākajām nedēļām mūžā viņa pavadīja Ņujorkas štatā, ložņājot pa Vestpointas mežiem kara akadēmijas manevru laikā. Viņa darbojās uz savu roku, bez atļaujas, nevienam nezinot. Tolaik viņai bija 15 gadu. Viņa bija jaunāka par visiem kadetiem. Mazāka un fiziski vājāka, bet gudrāka un ātrāka.

Viņa sagūstīja divus kadetus no pretējām pusēm un trīs dienas noturēja atsevišķās nometnēs. Viņas metodes bija tik neparastas un dīvainas mednieku slazdi, no vīnstīgām un sprunguļiem izveidotas saites,

psihotropo sēņu tinktūras ka abi kadeti viņu noturēja par dēmonu vai sen pazudušo Hudzonas ielejas mežoni. Eilina atbrīvoja abus kadetus, taču turpināja sekot viņu gaitām. Viens sajuka prātā un pēc gada pakārās. Otrs pabeidza apmācību un pašlaik dienē Kabulā.

Viņa bieži domā par pirmo kadetu, par vājprātu, kuru viņa tam izraisīja. Viņa ar to nelepojas, taču kaut kas šajā apstāklī, fakts, ka viņa par to bija atbildīga, rada apbrīnu. Viņas spēks, kontrole, spēja tā rotaļāties ar cilvēka dzīvību. Eilina prāto, vai to pašu keplcrs 22b un viņa brāļi jūt pret cilvēci. Un tēvs, vai viņš bija līdzīgs tam kadetam? Vai domas par Beigu spēli aptumšoja viņa prātu?

Eilina apstājas blakus augstai priedei. Priekšā slejas robains pelēku klinšu mūris. No augšas plūst auksts gaiss, taču viņas āda ir sakarsusi, mitra un slidena. Viņa iedzer no caurulītes uz pleca un cieši skatās uz tumšo plaisu, kas sadala klinti. Meitene izņem GPS ierīci un pārbauda koordinātas. Viņa noņem alpīnisma iekāri un ļauj mugursomai noslīdēt zemē. No somas gurnu jostas tīkliņkabatas viņa izķeksē galvai piestiprināmu lukturīti. No augšstilbam piesprādzētās maksts izvelk mednieka dunci. Viņa skatās uz plaisu, kas, ja taisnība viņai un opapam, ved alā. Viņa dodas pretī tumsai un, sasniegusi ieeju, sper soli iekšā.

Zeme ir 4 540 000 000 gadu veca. Sugu izmiršana notiek periodiski. Uzskata, ka mūsdienās izmirst 15 000 līdz 30 000 sugu gadā, tātad nākamo 100 gadu laikā pazudīs 15 līdz 20 procenti sugu. Krīta-terciāra masveida izmiršanas laikā izzuda līdz pat 75 procentiem sugu. Permastriasa masveida izmiršanas laikā gāja bojā līdz pat 96 procentiem sugu.

Kāds piesit Kalai pie pleca. Viņa atbīda no acīm debeszilo galvas lakatu un atver acis. Cilvēks, kurš sēž blakus un biksta viņas plecu, nav tas pats, kuram līdzās viņa iemiga. Vieta pie ejas blakus jaunajam vīrietim ir tukša.

KALA MOZAMI

Qatar Airways reiss Nr. 832, vieta 38F No: Sjiaņa Uz: Dubaija

Vīrietis ļoti profesionālā tonī jautā: „Jaunkundz, vai jūs esat Kala Mozami?”

Kala atbild: „Nē. Mans uzvārds ir C3eša. Kas jūs esat?”

„Gešas jaunkundz, lūdzu, nāciet man līdzi.”

„Kas jūs esat?” Kala atkārto.

Sings paver žaketi un parāda apliecību.

Kruķis.

Tajā brīdī viņa pamana, ka vīrieša pistoles stobrs ir novietots uz elkoņa balsta starp viņiem un pavērsts tieši pret viņas nieri. Kala ir patiesi apjukusi. Kāpēc viņu meklē varas iestādes?

Kaut kas nav kārtībā.

Brīdī, kad viņš ļauj žaketei aizvērties, Kala ierauga makstī rezerves aptveri. Virsējā lode mazliet atstaro gaismu. Metāls, tas viņu izbrīna. Viņa zina, ka gaisa satiksmes drošības aģenti parasti izmanto tikai gumijas lodes.

Viņa nedrīkst kļūdīties.

„Piedodiet,” viņa klusi saka, „bet acīmredzot noticis pārpratums.” „Tādā gadījumā mēs to Dubaijā atrisināsim. Es saņēmu norādījumus jūs aizturēt.”

„Aizturēt?” viņa tīšuprāt saka diezgan skaļi.

Kristofers trīs rindas priekšā dzird un pagriež galvu. Arī citi paskatās.

„Gešas jaunkundz, lūdzu, saglabājiel mieru. Lūdzu, paņemiet šos,” viņš paslidina pār augšstilbu spīdīgus roku dzelžus, „un uzlieciet, turot rokas sev priekšā. Es jums noņemšu lakatu un apklāšu rokas. Pēc tam mēs lēnām piecelsimies, un jūs man pa priekšu iesiet uz salona beigām.'’

Kala purina galvu. Viņa iepleš acis, lai izskatītos nobijusies. „Lūdzu, virsniek, es nesaprotu, par ko jūs runājat.” Viņa atkal runā diezgan skaļi.

Kāds salona vidū satrauktā balsī arābiski jautā: „Kas tur notiek?”

„Ja neklausīsiet, es būšu spiests to izdarīt jūsu vietā.”

„Labi, bet vai lakats tiešām jānoņem? Tas ir grēks.”

Singu tas neaizkustina. „Piedodiet, bet es uzstāju.”

Kala lēni un negribīgi noņem no galvas lakatu un ļauj tam iekrist klēpī. „Es jums saku, ka tas ir pārpratums.”

„Tādā gadījumā es jums no sirds atvainošos.”

Viņa izstiepj roku, lai uzliktu roku dzelžus. Viņa zina, ka tā rīkotos saprātīgs, nevainīgs cilvēks. Iebilstu un pēc tam padotos. Ar otru roku viņa zem lakata izvelk apmalē ielocītu tievu matadatu. Policists to nepamana. Viņa uzliek roku dzelžus vispirms uz kreisās un tad uz labās plaukstas locītavas.

„Ciešāk, lūdzu.”

„Bet es neko neesmu izdarījusi!”

„Mazliet ciešāk. Lūdzu.”

Viņa klausa. Vīrietis pārsedz kopā saliktajām plaukstām lakatu. „Paldies,” viņš saka.

Sings izslīd no vietas un nostājas ejā, uzmanīdamies, lai nav redzams ierocis. Kala pieceļas un virzās uz viņa pusi.

Cilvēki skatās uz viņu un murmina. Liels, tumšādains afrikānis viņu fotografē ar telefonu. Sieviete melnā hidžābā sargājot apskauj meitu. Pār savas vietas atzveltni uz viņu cieši skatās varbūt pāris gadu par viņu vecāks zēns no Rietumiem. Viņš šķiet pazīstams. Pazīstamāks, nekā būtu normāli.

Kas viņš ir?

Kala nostājas Singam priekšā un pagriežas pret lidmašīnas asti, un lēnām sāk iet. Viņu no aizmugurējās kambīzes šķir deviņas krēslu rindas.

Viņa nekavējoties sāk ar matadatu atmūķēt roku dzelžus.

Mācībās darījusi to simtiem reižu un atmūķējusi tūkstošiem slēdzeņu, tāpēc zina, ka līdz salona galam viņa jau būs brīva.

Atlikušas septiņas rindas, bet lidmašīna trāpa turbulences zonā. Viņai ar augšdelma sānu jāatbalstās pret krēsliem. Daži pasažieri noelšas. Viņa velk pirkstu pār matadatu. Tā joprojām ir slēdzenē.

Atlikušas piecas rindas, un lidmašīna atkal sāk kratīties, taču šoreiz mazāk. Bagāžas nodalījumi virs galvas čīkst.

Viņai gandrīz ir izdevies.

Atlikušas trīs rindas, un lidmašīna krīt 40 vai 50 pēdas. Kala acumirklī atraujas no grīdas, tāpat kā policists Sings. Lidmašīna ar būkšķi apstājas, bet Kala un viņas gūstītājs paliek kājās. Vēl vairāk cilvēku noelšas, atskan daži kliedzieni.

„Ejiet tālāk,” Sings saka, balsī nav saklausāms ne mazākais uztraukums. Lidošana ir Singa darbs, un šī nav pirmā reize, kad viņš sastopas ar gaisa bedrēm.

Salonā atskan zvans, brīdinot, ka ieslēgts norādījums piesprādzēties. Klik-klik-klik, katrā sēdvietā.

Viņi paiet garām tualetes durvīm, un gatavs. Kreisā roka ir brīva. Viņa izvelk plaukstu no stīpas un atkal to saspiež, lakats paliek, kur bijis. Lidmašīnas aizmugurē ir divi lidojuma pavadoņi. Viena iesprādzējas sēdvietā. Otrs garš, tievs vīrietis turas pie sienas un letes. Ieraudzījis Kalu ļoti jaunu un ļoti skaistu, nepavisam ne tādu, kādai vajadzētu izskatīties noziedzniecei vai teroristei viņš mazliet atplaukst. Acīmredzot viņu uzjautrina fakts, ka šīs meitenes dēļ sacelta kājās visa apkalpe, uzskatot viņu par draudu drošībai.

Kala dzird ārpusē kaut kādu troksni, tas ir tik tikko uztverams. Tāds kā rāviens dzinējā.

Viņa sagatavojas.

Lidmašīna atkal salecas. Lidojuma pavadonis uzkrīt uz letes.

Sings krīt uz priekšu, un Kala jūt, kā pistoles stobrs iespiežas viņai mugurā. Nojauzdama, ka šajos apstākļos policists var viņu tīri nejauši nošaut, Kala apcērtas riņķī un paceļ kreiso roku, it kā grasītos uzbrukt. Sings nav to gaidījis, un skatiens seko meitenes rokai. Lidmašīna turpina kratīties, un viņš gatavojas atvairīt uzbrukumu, bet viņa uzāķē tukšo roku dzelža gredzenu uz pistoles un ar labo roku stipri pavelk. Stīpa savelkas ap pistoli, un viņa izrauj ieroci policistam no rokas.

Sings ir šokā.

Lidmašīna vēlreiz palecas.

Vēlreiz. *

Kalai mazliet jānopūlas, lai atbrīvotu pistoli no roku dzelžiem. Sings velk laukā elektrošoka ierīci. Stjuarts redz, kas notiek, un, domādams, ka var būt varonis, tuvojas Kalai. Stjuarte iekliedzas un aizver acis. Viņus citu no cita šķir tikai nepilnas piecas pēdas. Kala paceļ pistoli. Spriežot pēc Glock svara, viņai bijusi taisnība, tā ir pielādēta ar gumijas lodēm. īstās lodes ir rezerves aptverē. Ja viņa grib nogalināt, šāvienam jābūt ļoti trāpīgam.

Sings izdara kustību uz priekšu. Lidmašīna atkal krīt, un viņi visi atraujas no grīdas. Kala redz visu kā palēninājumā. Gaisā viņa pasniedzas pēc Singa kreisās rokas, kas tur elektrošoka ierīci. Pievelk viņu tuvu klāt, iespiež Glock stobru policistam labajā acī, izšauj. Paukšķis ir tik slāpēts, ka lidmašīnas kratīšanās, baiļu un dzinēja troksnī to neviens nepamana. Izejas brūces nav, viņš nomirst uzreiz, saļimdams uz priekšu Kalai pār plecu. Llektrošoka ierīce joprojām ir viņam rokā. Viņa to paceļ un izšauj uz stjuartu. Precīzi tieši krūtīs. Viņš pārbolītām acīm sastingst.

Lidmašīna atkal noraustās, un Kala saprot, ka viņi tikko ir zaudējuši dzinēju. Sēdvietā iesprādzējusies stjuarte kliedz.

„Aizveries!” Kala uzbrēc, atbrīvodamās no mirušā policista.

Taču stjuarte neklausās. Viņa turpina spiegt.

„Saņemies un aizveries!” Kala vēlreiz uzkliedz.

Sieviete nedzird.

Kala pagriež pret viņu ieroci. Stjuarte paceļ rokas, un Kala trīsreiz ātri izšauj. Kliegšana mitējas.

Kala ieiet kambīzē, kad lidmašīna jau krīt. Viņa atspiežas ar abām plaukstām pret tualetes durvīm un ieskatās salonā, pistole labajā rokā plakaniski uzgulst plastmasas panelim. Neviens nav pamanījis notiekošo. Visi ir pārāk nobijušies, pārāk satraukti paši par savas dzīves nenovēršamo galu. Pat šķietami pazīstamais zēns neskatās uz viņas pusi. Viņa redz tikai zēna galvas virspusi, seja ir mazliet pacelta augšup, it kā viņš sarunātos ar Dievu, lūgtos. Visi skaita lūgšanas.

Skaļrunī atskan kapteiņa balss.

„Dāmas un kungi, neuztraucieties. Mēs esam zaudējuši vienu dzinēju, bet A340 var lidot arī ar diviem. Mēs esam 248 jūras jūdzes no Omānas krasta un esam saņēmuši atļauju veikt avārijas nosēšanos tuvākajā karabāzē. Es atkārtoju, nc…”

Viņu pārtrauc ļoti skaļa šņirkstoņa, kurai seko lēns tuk-tuk-tuk, kas atbalsojas fizelāžā un katra cilvēka krūtīs. Skaļrunis joprojām darbojas, un dzirdams, kā pilotu kabīnē ieslēdzas vairāki brīdinājuma signāli.

„Ak, Dievs, palīdzi mums,” pilots saka, un skaņa apraujas.

Lidmašīnas priekšgals ir sasvēries uz leju, un gaisa kuģis sāk strauji krist. Kala ar pūlēm atver tualetes durvis, ieiet iekšā, aizver tās un aizslēdz. Viņa apsēžas uz aizvērtā poda un sagatavojas, elpo, domā, cenšas saglabāt mieru. Viņa nezaudēs Beigu spēlē šādi.

Viņa ir lidmašīnas pakaļgalā. Viņa dzird, kā mainās gaisa plūsma, jo tiek atvērti uzspārņi. Viņi veiks avārijas nosēšanos. Viņi būs ūdenī. Lidmašīnas pakaļgals avārijas gadījumā ir vislabākā vieta. Kalai jāizmanto visas apmācības gudrības, lai nomierinātos, un tas izdodas.

Viņa ieskatās spogulī. Viņa dzīvos. Viņa uzvarēs. Viņa lūdz veiksmi un pateicas padomdevējiem par visu, ko tie viņai devuši, sevišķi jau spēju nomierināties katastrofas brīdī.

Lidmašīna krīt.

Pēc nepilnām 60 sekundēm viņi atsitīsies pret ūdeni. I.cii svētība.

Lai svētība zvaigznēm un dzīvībai, un nāvei.

Lai svētība.

ALISE ULAPALA

Grabstrītas bārs, Darvina, Austrālija

Alise sēž Darvinas bārā. Viņa bija pie tantes Kofinbejā, kad nokrita meteorīti, bet tagad viņa ir mājās. Bārs ir gandrīz tukšs, tāpat kā vienmēr, tikai bārmenis un kāds vīrietis atspiedies ar vēderu pret leti, droši vien tūrists. Viņš nezina, kur ieklīdis, kādus klientus šeit apkalpo. Alisei pret sabiedrību nav iebildumu, un viņas ļaudis nešķiro, kurš iebraucējs, kurš ne. Malkodama no apsarmojušas glāzes alu, viņa skribelē uz salvetes.

Vienus un tos pašus vārdus, burtus, skaitļus, atkal un atkal:

How he likes other almonds scarcely serves Caesar s actions.

HHLOASSCA

HH 12 15 I 19 19 3 1.

Viņa velk līnijas un piktogrammas, taču nekas nesanāk. Beigās viņa uzzīmē trusi. Ar lūpām attēlo šāviena būkšķi. Alise imitē trušu medības Lielajā smilšu tuksnesī, kur šobrīd būtu vislabprātāk, staigātu, gulētu zem zvaigžņotās debess, dīrātu čūskas. Nevis rēķinātu matemātiskus rēbusus.

„Stulbs joks. Vienas vienīgas muļķības. Ja likmes nebūtu tik augstas, es atmestu ar roku.”

„Vai alus ir pietiekami auksts?” bārmenis viņai jautā. Viņu sauc Tims, un Alise viņu pazīst, kas nozīmē, ka Tims ir viens no privileģētajiem cilts locekļiem, kurš zina visu par Beigu spēli. Tikko ienākusi, viņa tam parādīja nesakarīgo teikumu, bet, tāpat kā viņai, arī Timām nepadodas mīklu risināšana.

Viņa paskatās uz bārmeni. „Alum nav ne vainas.”

Tims pamāj ar galvu, pasmaida. „Parasti man auksts alus palīdz domāt.”

„Man arī,” Alise saka, iedzerdama no savas glāzes. „Taču šī ir veltīga laika tērēšana.”

„Kas tad?” jautā tūrists, atraudams skatienu no spēles, ko rāda bāra vienīgajā televizorā. Viņam ir amerikāņu akcents. Vīrietis pastiepj kaklu, lai redzētu, kas ir uz Alises salvetes.

„Man jāatrisina kāda mīkla,” Alise atbild.

„Mīkla? Vai krustvārdu mīkla?” Viņš noslīd no sava ķebļa un pieiet tuvāk. Balts kā krīts, sarkani mati, zaļas acis un brilles.

„Nē, tas ir vārdu rēbuss.” Alise saskatās ar Timu, kurš parausta plecus. „Še. Paskaties.”

Viņa pastumj salveti tuvāk vīrietim. Tūrists pēta ķeburus.

Paņem salveti rokā. „Kurš ir īstais?”

„Pats augšējais teikums.”

„How he likes other almonds scarcely serves Caesar s actions?”

„Jā. Smadzenes var izmežģīt. Tici man, es varu noslānīt veselu futbolkomandu, bet ar šo netieku galā.”

Tūrists ieķiķinās un paskatās uz Alisi. „Tu tiešām tāda izskaties.”

,,F.s tāda arī esmu.” Viņa vienā rāvienā izdzer alu. „Pirms pāris dienām Ķīnā nogalināju divus čaļus, izglābu indiešu meiteni.”

„Vai tiešām?”

Viņa pasmaida, it kā tas būtu joks. „Jā, tiešām.”

„Viņai patīk daudz pļāpāt, draugs,” Tims paskaidro tūristam, lai gan zina, ka Alise runā patiesību.

„Es tev neko sliktu nedarīšu.”

Tims vēlreiz piepilda glāzes. Tūrists sniedzas pēc maka, bet Tims papurina galvu. „Uz bāra rēķina.”

„Paldies,” tūrists saka. Viņš noliek salveti uz letes. Cauri tonētajiem logiem spiežas pēcpusdienas saules gaisma. Dūc neona Foster’s alus reklāma, bet tikai Alisei ir pietiekami asa dzirde, lai to saklausītu.

„Kas ir balvā?” tūrists jautā.

„Ko?”

„Balva. Ko tu saņemsi, ja to atrisināsi?”

,,A. Varēšu izšķirt pasaules likteni. Glābt cilvēci. Būt droša, ka mani ļaudis un visi, kurus es pazīstu un mīlu, paliek dzīvi un tiek debesīs.”

„Liela balva, ko?”

„Jā, liela, liela balva.”

Viņa iedzer malku alus.

Tūrists paņem salveti. „Varbūt es varētu palīdzēt, ja ņemsi mani daļā.” Alise izbrīnīta ieķiķinās. Pat Tims smejas. Tūrists abus uzlūko, nedroši smaidīdams.

„Vai tevī rit kuriešu asinis, jeņķi?” Tims viņam jautā.

„Kuriešu? Kas tic tādi?”

Alise nicīgi nošņaukājas. „Neklausies viņā. Es tevi ņemšu daļā.”

Alise iebāž roku kabatā un izvelk lielu naudas žūksni, tikai lielās banknotes. Ar plīkšķi nosviež uz letes. „Ko teiksi par šo?”

Redzot naudu, tūrista acis ieplešas. „Nopietni?”

„Nav gluži mūžīgā dzīve, draugs, bet būs vien jāiztiek. Gribi, ņem, negribi, neņem. Taču man piederēs galavārds, vai esi to nopelnījis.” „Un bez muļķībām,” Tims piebilst, draudīgi blenzdams uz tūristu. „Jā,” vīrietis saka. „Es domāju, ka mēs tikai dzenam velnu.”

„Tā nav,” Alise atbild, nepacietīgi pamādama ar roku. „Klāj vaļā. Es runāju nopietni, kad teicu, ka varu nogāzt veselu futbolkomandu.”

,.Un tos divus Ķīnā?” tūrists jautā, norīdams siekalas.

Meitene piemiedz aci. „Jā. Tos arī.”

Tūrists mazliet atslābst. Acs pamirkšķināšana vīrieti nomierinājusi, lai gan viņš joprojām bažīgi skatās uz naudu.

„Starp citu, kā jūs sauc?”

„Alise simt divpadsmitā.”

„Tims astoņdesmit sestais,” bārmenis piebilst.

„Deivs pirmais, laikam,” tūrists saka.

„Šaubos,” Tims atbild, zinādams, ka šis tūrists Deivs nevar būt pirmais savā dzimtā. Alisei tas nepavisam nerūp. Viņa grib tikt skaidrībā. „Aiziet, Deiv,” viņa mudina.

Deivs paņem salveti un rāda teikumu. „Tas acīm redzami ir šifrs. Šķiet,

ka pirmie burti neko nenozīmē. Bet šie pirmie divi burti šeit un šeit, un pēc tam visi pārējie līdz beigām gan kaut ko nozīmē.”

Alise paņem no viņa salveti. Viņš vēro meiteni. Televīzijā mirgo speciālreportāža.

„Tātad /;, jā, bet tad h-e un un o, un tad a-l, s-c, s-e, c-a, a-c.” ļ ims blenž uz abiem pārējiem, brīnīdamies, ka Alises smaids kļūst arvien platāks. „Es nesaprotu.”

Viņa paskatās uz Deivu. „Jēziņ, vecīt! Tie taču ir ķīmiskie elementi!” „Jā.”

Alise uzsit ar plaukstu pa bāra leti tik stipri, ka visi priekšmeti uz tās palecas. Deivs arī palecas. Tims groza galvu, klusi ķiķinādams.

Alise pieceļas kājās. „Nauda ir tava, draugs. Ja vajadzēs, zini, ka jebkurš kurietis tevi aizstāvēs.”

Spoža animēta grafika ziņās vēsta par aviokatastrofu Indijas okeānā. Deivs blenž uz naudu. Pirms viņš ir paspējis pateikties, Alise jau ir prom. Viņš pagriežas pret Timu.

„Tu tā arī nepateici, kas ir kurieši.”

„Jaunie pasaules valdnieki,” Tims atbild, ar izdilušu dvieli spodrinādams glāzi. „Jaunie pasaules valdnieki.”

.

KALA MOZAMI

Indijas okeāns, ~120 km no Omānas krasta

Lidmašīna iegāžas ūdenī ar ātrumu 175 jūdzes stundā. Kala visiem spēkiem pūlas saglabāt mieru, bet aviokatastrofa ir liels notikums. Briesmīgs notikums. Trakākais nav trieciena spēks. Ne jau tas, ka tualetes durvis atsprāgst vaļā un visur izbirst dažādi priekšmeti.

Ne jau tas, ka izlietnes mala ietriecas krūškurvī, radot sasitumu un tādu spiedienu, kas varētu pāršķelt viņu uz pusēm. Ne jau aviācijas degvielas, jūras ūdens, dūmu, degošu matu vai svilstošas gumijas smaka. Ne jau neziņa, kas notiks tālāk.

Trakākais ir trokšņi.

Vispirms krītošās lidmašīnas vaidi. Pilota norādījumi, kas tobrīd ir absolūti lieki, tikko dzirdama paniska murdoņa. Tad skaļi plīkšķi, fizelāžai atkārtoti triecoties pret ūdens virsmu. Uzspārņu metāliskā šņirkstoņa, kad tos atrauj no spārniem un tie atsitas pret lidmašīnas korpusu. Dzinēju dūkoņa, kad tie piesmeļas ar ūdeni un pārlūst.

Kad atskan pirmais sprādziens, tas sagādā gandrīz vai atvieglojumu. Kliedzieni, visi kliedz. Žēlabas, vaidi, zīdaiņa raudas. Vēl viens sprādziens tuvāk priekšgalam. Elektrosistēma iziet no ierindas, un gaisma nodziest.

Brīdi, īsu brīdi klusums.

Visdziļākais, vistumšākais, visbezgalīgākais klusums, kādu Kala ir piedzīvojusi.

Iedegas sarkana avārijas gaisma. Kala novērtē savu ķermeni. Uz labās plaukstas locītavas joprojām ir roku dzelžu gredzens. Viņai joprojām rokā ir pistole. Viņa ir sasista un sadauzīta, galvas labo pusi klāj asiņaina masa. Iespējams, lauzta riba, bet par to viņa domās vēlāk.

Vairāk vai mazāk viss ir kārtībā. Sirds darbojas, elpošana ir vienmērīga. Izdalās adrenalīns, un viņa jūt milzīgu enerģijas pieplūdumu.

Viņa parausta durvis, bet tās ir ieķīlējušās. Viņa stipri iesper, un durvis atsprāgst vaļā tikai līdz pusei, jo ceļu aizšķērsojis virsnieka Singa ķermenis. Viņa izspraucas no tualetes un pārkāpj pāri policista līķim. Kala izņem no viņa pistoles maksts rezerves aptveri, žaketes kabatā atrod roku dzelžu atslēgu. Atslēdz otru riņķi un nomet roku dzelžus uz grīdas, ieslidina aptveri savā aizmugures kabatā, paskatās apkārt. Lielākā daļa pasažieru joprojām sēž savās vietās, viņi vaid un cenšas atgūties. Lidmašīnas labajā sānā rēgojas liels caurums. Caur to spiežas saules gaisma, arī cauri logiem un cauri dūmiem. Centrālās ejas vidū deg sieviete, divi vīrieši ar segām cenšas viņu nodzēst. Mazliet tuvāk Kala redz kravas konteineru iztriektu cauri grīdai pasažieru salonā, savukārt sēdekļi piespiesti bagāžas nodalījumiem pie griestiem. Kailie elektrības vadi dzirksteļo. Nokarājas kāja, tās īpašnieks ir saspiests. Dažas rindas tālāk kāds kliedz. Grūti noteikt, vai kliedzējs ir vīrietis vai sieviete. Kala iespraucas ejā un redz, ka krēsla atzveltnē iedūrusies metāla plāksne, kas kliedzējam blakus sēdošajam pasažierim norāvusi galvu. Cilvēks otrā ejas pusē izmisīgi lūdzas: „Kur ir galva? Kur ir galva?”, bet neviens neatbild, un šķiet, ka neviens nezina. Pēc brīža kāds liek prašņātājam aizvērties, taču viņš neklausa.

Lidmašīnas priekšgalā sākas kņada un atskan skaļa, izmisīga murdoņa. Kala saprot, ka lidaparātā smeļas ūdens, turklāt strauji, un korpuss sveras uz priekšu. Kamēr spārni nebūs nolūzuši, tie noturēs gaisa kuģi virs ūdens, bet pamazām tas sasvērsies arvien vairāk un nogrims, viņa zina, ka jātiek laukā tūliņ, tūliņ, tūliņ.

Kāds steidzas pie viņas. Tas ir rietumnieciskā izskata puisis. Viņš ir nobijies un satriekts, taču nav guvis nekādas traumas un, šķiet, arī apzinās, ka no šejienes ātri jāpazūd. Kala paskatās virs galvas un atrod avārijas komplektu un radiobāku. Pirms viņa paspējusi pagriezties uz izeju. Rietumu zēns jautā: „Vai tev nevajag somu?”

Aviokatastrofas ir tik dīvainas, viņa domā.

Jauneklis skatās uz viņu, apstājies pie krēslu rindas, kur viņa pinnīt sēdēja.

„Jā, vajag!” viņa kliedz cauri haosam.

Viņš pasniedzas bagāžas nodalījumā un izceļ viņas somu, tikai viņas somu. Tā nav sagadīšanās. Viņš mani ir novērojis. Vēlāk vajadzēs tikt skaidrībā, kāpēc. Viņa pagriežas pret kambīzi. Divi pārtikas ratiņi ir atāķējušies un nosprostojuši avārijas izeju. Visur mētājas paplātes, glāzes un karafes. Uz grīdas šņākuļo pārsprāgušas Sprite un Coke skārdencs. Pie viņu kājām guļ paplāte ar mazām alkohola pudelītēm. Viņa pieiet pie labās puses durvīm un pavelk lielos, ar dažādiem brīdinājumiem aprakstītos rokturus, atgrūž vaļā durvis, plosts piepūšas. Laukā ir gaišs un rāms. Bezgalīgs ūdens.

To vajadzētu saukt par Okeānu, nevis par Zemi, Kala domā.

Ūdens sāk skaloties pāri slieksnim, un viņa zina, ka drīz lidmašīna nogrims.

„Esi gatava?” puisis jautā nedaudz drebošā balsī.

Viņa jau bija paspējusi viņu aizmirst.

Kala pagriežas, lai pateiktu, ka ir gatava, bet vārdi nenāk laukā. Jauneklis ir stiprs, garš, sportisks. Viņa kreisā roka asiņo. Virs labās acs sāk veidoties zilums.

„Jā,” Kala saka.

Viņa ieliek kāju plostā un dzird vēl kādu skaņu. Meitene arābiski lūdzas māti, lai tā neļauj viņai nomirt. Māte stiprā un pārliecinošā balsī mierina, ka viss būs kārtībā. Kā saprazdams, rietumnieks paceļ pirkstu un pagriežas. Māte un meita atrodas pēdējā rindā. Puisis brien caur tumšo ūdeni, kas neatlaidīgi ccļas un nu jau sniedzas viņam līdz potītēm. Viņš pieiet pie mātes un meitas, abas izskatās veselas, it kā Dievs būtu viņas pasargājis. It kā avārija tās nemaz nebūtu skārusi. Jauneklis saķer māti aiz rokas.

„Nāciet!” viņš angliski kliedz. Kala zina, ka vienīgie vīrieši, kas jebkad pieskārušies šai sievietei, ir viņas vīrs un tēvs. Varbūt vēl vecākais brālis. Tas izraisītu sašutumu, ja notiktu citos apstākļos, kaut kur citur Tuvajos Austrumos.

Puisis kliedz: „Nekavējoties!” un velk līdzi sievieti un bērnu. Ūdens veido baltus mutuļus ap viņu ceļiem. Māte pamāj ar galvu, un abas

brien 11/ durvīm. Kala jau ir plostā. Rietumnieciskais jauneklis palaiž māti un meitu pa priekšu, tad seko pats.

„Un pārējie?” meitene arābiski jautā.

Puisis nesaprot.

„Nav laika,” Kala atbild un ievēro, ka māte viņu uzlūko ar bailēm. Nevainojams hidžābs. Acis kā jaunas vara monētas.

Kala atāķē plostu, bet nespēj atgrūsties no lidmašīnas korpusa. Ūdens durvju ailā tiek iesūkts tik strauji, ka biezais, dzeltenais gumijas pūslis cieši turas pie gaisa kuģa metāliskā sāna. Brīdī, kad durvju aila jau ir gandrīz pazudusi zem ūdens, parādās roka; kāds sauc pēc palīdzības. Taču rokas īpašnieks nespēj mēroties spēkiem ar ūdens vilkmi.

Durvis pazūd. Kala atgrūžas no korpusa. Plosts lēnām attālinās no lidmašīnas, un visi četri ar šausmām skatās, kā lidaparāts grimst. Priekšgals pazūd zem ūdens, un aste ceļas augšā. Kaut kas tiek izskalots no vraka un uzpeld virspusē. Sēdekļu polsterējums. Putuplasta gabali. Ķermeņa daļas. Taču neviena dzīva cilvēka. Kādu minūti vai ilgāk lidmašīna vēl turas, stūre un aizmugurējie stabilizatori ir izslējušies gaisā. Burbuļu strūkliņas liecina, ka izspiesta arī pēdējā gaisa kabata. Lidmašīna zem ūdens sasveras un pazūd.

Vienā mirklī tās vairs nav.

Kopā ar visiem, kas bija iekšā.

Neviens viņus nekad vairs neredzēs.

„Man ir radiobāka,” Kala paziņo.

„Un šeit ir satelīttelefons,” Kristoters saka, papliķēdamas pa Kaļas somu.

Kā viņš zina? meitene prāto. Piemērotā brīdī vajadzēs pajautāt.

Arābu meitene sāk raudāt, māte cenšas viņu mierināt. Jūra ir rāma, nevienas vēja pūsmiņas. Riet saule. Viņi ir vienīgie izdzīvojušie. Paldies par dzīvību, Kala domā. Un par nāvi.

Pēc brīža meitene mitējas raudāt, un visi klusē.

Vieni plostā okeāna vidū.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Renco autoserviss, An Nabi Jumisa, Mosula, Irāka

Sāru un Hago lidostā sagaida apaļīgs, dzīvespriecīgs 47 gadus vecs vīrietis vārdā Renco, kurš ir nokārtojis, ka viņiem nav jāiet cauri drošības pārbaudei. Atšķirībā no iebraucējiem, kuri Irākas svelmē jau sāk svīst, izskatās, ka Renco karstums netraucē. Viņš ir pieradis pie šejienes laikapstākļiem. Lai gan sagaidītājs ir nedaudz korpulents, pēc kustībām un vērtējošā skatiena Sāra noprot, ka Renco reiz bijis Spēlētājs.

„Viss, visu laiku, visur…” Renco angliski saka, paskatīdamies uz Hago. „Tā saka, tā ir teikts un tiks teikts atkal,” Hago pabeidz.

Renco apmierināts plati smaida un kārtīgi uzsit Hago pa roku. „Pagājis pārāk ilgs laiks, Hago. Iepriekšējā reizē, kad tikāmies, tu vēl slēpies mammas brunčos.”

Hago neveikli pamīņājas no vienas kājas uz otru, uzmezdams skatienu Sārai. „Jā, Renco. Sen neesam tikušies.”

„Nu tu esi izaudzis. Liels vīrs, liels Spēlētājs.” Renco nosvilpjas, pagriezdamies pret Sāru. „Un kas ir viņa?”

„Mani sauc Sāra Elopeja, kehokiete, 233. Mēs ar Hago sadarbojamies.” „Ak tā?” Renco mazliet neapmierināts pārjautā.

„Šī ir mana Beigu spēle, Renco,” Hago izgrūž, viņa seja ir satumsusi. „Bet tu Spēlē par mums. Par mūsu cilts izdzīvošanu. Nevis lai atstātu iespaidu uz kaut kādu gringa.” Viņš ar skatienu nomēra Sāru. „Viņa vismaz ir skaista.”

„Aizveries, resnais, citādi es tev parādīšu savu Beigu spēli,” Sāra piedraud.

Renco ieķiķinās. „Un kareivīga. Tas ir labi. Neuztraucies, Sāra Elopeja, es negrasos tevi pazemot. Spēlētāji nogalina Spēlētājus, tāda ir mūsu

cilts devīze. Apa|īgi bijušie Spēlētāji tikai sniedz palīdzību, ja viņiem to lūdz. Nāciet.” Viņš pagriežas un iet prom, rādīdams ce|u uz dzeltenu kravinieku. Jau pēc pāris minūtēm viņi līkumo pa pilnajām Mosulas ielām. Sāra sēž aizmugurējā sēdeklī, Hago blakus Renco. Ielās valda troksnis, un Renco radio auro. Hago pieliecas tuvāk Renco, negribēdams, lai Sāra dzird.

„Nepaļā mani viņas klātbūtnē, skaidrs?” Hago šņāc.

Renco velta viņam dzīvespriecīgu smaidu, taču, redzot Hago sejas izteiksmi, tas ātri apdziest. „Piedod, Hago. Tas neatkārtosies.”

„Labi,” Hago saka, apmierināti atgāzdamies sēdeklī. Renco nebaidās no Hago tik ļoti kā no Hago vecākiem. Dāsna Tlaloku fonda „stipendija” ļāva Renco izmācīties par inženieri un izveidot šeit savu autodarbnīcu, pašā laikā, lai kļūtu par amerikāņu armijas sakarnieku karā un sakrātu diezgan pieklājīgu bagātību. Ko Tlaloki dod, to var arī atņemt. Pat bijušajam Spēlētājam. Renco to zina.

Protams, kopš sākusies Beigu spēle, tam vairs nav lielas nozīmes.

Sāra paliecas uz priekšu un kliedz, lai viņu sadzirdētu: „Par ko jūs, puiši, runājat?”

„Es tcicu Renco, ka mums vajag jaunas pases un vīzas,” Hago atbild. „Ja kāds mūs izseko, vajag jaunas identitātes.”

„Laba doma,” Sāra piekrīt.

Renco enerģiski māj ar galvu. „Neuztraucieties! Rcnco ir viss.”

Un viņš nepārspīlē. Tas atklājas, kad viņš iebrauc savā bāzē plašā darbnīcā ar kondicionētu gaisu. Viņam ir viss, kas Hago un Sārai varētu būt vajadzīgs, un vēl vairāk: jauni telefoni, klēpjdatori, strāvas pārveidotāji, S1M kartes, dažādi skrembleri. Viņam ir vīzu krājumi vairāk nekā 40 valstīm. Viņam ir ceļojumu čeki un nauda, un viltotas pases. Viņam ir medicīnas iekārtas un apģērbs, un cimdi, un bruņas. Viņam ir izsekošanas ierīces un uztvērēji. Viņam ir Browning pistoles un M4 automāti ar M203 zemstobra granātmetējiem. Viņam ir pat divas ļoti īpašas no keramiska materiāla un plastmasas gatavotas pistoles, kuras neuztver neviena attēlu apstrādes ierīce. Kas bija jādara, lai tās iegūtu no ASV īpašo spēku vienības jau ir cits stāsts, viņš tiem saka.

„Tu esi labi iekārtojies, Renco,” Hago saka, pētīdams dīvaino pistoli. „Teikšu vecākiem, ka viņu nauda iztērēta godam.”

„Apbrīnojami,” Sāra piekrīt, skatīdamās apkārt. Viņa ir patīkami pārsteigta; neviens bijušais kehokiešu Spēlētājs nav iekārtojis arsenālu citās pasaules dalās. Lēmums mesties kopā ar Hago bijis pareizs. „Neesmu vēl parādījis labāko,” Renco paziņo.

„Labākais” izrādās pēc skata nožēlojams 2003. gada Peugeot 307 hečbeks. Tas nokrāsots bāli zils, un motora pārsegu rotā liels puķes attēls. Pie aizmugures skata spoguļa karājas hipiju krellītes un talismani. Auto ir stipri nosēdināts, un sēdekļu polsterējums ir saplēsts. Labās puses priekšējā bamperā ir liela iedobe. Motora pārsegs vietām sācis rūsēt. Aizmugurējais stikls ieplīsis, viedojot plaukstas lieluma zirnekļa tīkla rakstu.

„Tu šajā brauc pa Mosulu?” Hago neticīgi vaicā. „Ar puķi?”

Renco maigi noglāsta motora pārsegu. „Puķe perfekti pilda savu lomu. Cilvēki domā: tur brauc cilvēks, kurš ir pārāk dumjš, lai viņam būtu kas slēpjams.”

„Tas ir redzams,” Sāra smīkņādama bilst.

„Un kas tajā tik sevišķs? Izskatās jau nu pēc pēdējā mēsla,” Hago saka. „Es vairākus mēnešus strādāju pie šīs mazulītes,” Renco atbild. Jūtams, ka viņš ir apvainojies. „Tas nav nekāds mēsls.”

Iespiedumi. Renco paskaidro, ir tikai kosmētiski. Šasija ir pārbūvēta, labāka nekā jauna. Dzinēja jauda ir 487 zirgspēki oriģinālo 108 vietā. Mašīnai ir ložu necaurlaidīgs korpuss. Apakšu sargā trieciendroša plāksne. Automobilim ir 15 slepeno nodalījumu, viens pietiekami liels, lai tajā ietilptu cilvēks. Pēc pavēles maināmās reģistrācijas numura zīmes pārklātas ar īpašu e-tinti. Iestatījumos ir Irākas, Turcijas, Grieķijas, Itālijas, Lihtenšteinas, Austrijas, Francijas un Izraēlas numuri. Arī puķe zīmēta ar e-tinti, un to var pārveidot par zvaigzni un pusmēnesi, miera zīmi, bruņrupuci vai vispār nodzēst. Braucamais aprīkots ar ātras darbības datoru ar oglekļa nanoslēdžiem un šifrētām satelīta augšupsaitēm, kas kontrolē visas sistēmas.

„Vējstikls arī ir gandrīz gatavs,” Renco saka, aizelsies pēc visu ekstru uzskaitīšanas. „Kad pabeigšu, uz tā būs iespējama digitālā datu izvade. Kartes, informācija par satiksmi, viss, ko vien vēlaties. Jā, un nakts redzamība. Aizmirsu pieminēt nakts redzamību.”

„Un tā ir man?” Hago jautā; šķiet, ka viņš nespēj ticēt šādai laimei. Viņš paskatās uz Sāru. „Mums?”

Renco pamāj ar galvu. „Man šī Beigu spēles jezga galīgi nepatīk. Es cerēju, ka būšu miris, kad tā sāksies. Es esmu bagāts. Dzīve ir laba.” Vīrietis dramatiski nopūšas, un Sāra gandrīz iesmejas. „Šī mašīna ir mazākais, ko varu darīt savas cilts Spēlētāja labā. Jo tu neļausi Renco nomirt. Es lepojos, ka varu uzticēt to tev.”

Hago spiež Renco roku. „Es lepojos, ka varu to pieņemt, brāl.” Vakariņās ir grilēts jērs ar piparmētru lapām un rīsiem. Desertā viņi ēd ar saldu sīrupu pārlietas sulīgas vīģes. Viņi dzer tēju un apspriež braucienu uz Itāliju viņi pežo šķērsos Turciju, Bulgāriju, Serbiju, Horvātiju un Slovēniju. Jānobrauc 2341,74 jūdzes.

Pēc vakariņām tā kā būtu jāatpūšas. Renco, iesēdies pežo pasažiera sēdeklī, veic diagnostiku. Hago bez skaņas skatās AI Jazeera, izstiepies vienā no saimnieka ādas dīvāniem. Sāra stāv pie lielas pasaules kartes.

Viņa ar maziem, spožiem sešstūru uzgriežņiem atzīmē dažādas vietas. Dažas no tām ir ļoti neparastas: punkts Sibīrijas dienvidrietumu daļā, punkts netālu no Rjukju salas Japānā, punkts Dienvidāfrikas dienvidu krastā. Citas tik iepriekšparedzamas, ka ir gandrīz klišejiskas: Gizas piramīdas, Maču Pikču, Stonhendža. Un vēl viena vieta ir kaut kas vidējs starp neparastu un iepriekšparcdzamu, turklāt labākais ir fakts, ka tā ir diezgan tuvu.

Sāra noliecas pār karti.

Viņa klēpjdatorā Google meklētājā ievada dažus skaitļus.

Ātri parādās rezultāti.

„Vai kāds nojums ir dzirdējis par Gebekli Tepi Turcijā?” Sāra jautā. Vārds gebekli šķiet pazīstams, senkehokiešu valodā tas nozīmē „kalns ar apaļu virsotni”, un parasti tā apzīmē senus apbedījumu paugurus.

Bet viņai nav ne jausmas, ko šis vārds varētu nozīmēt saistībā ar kādu nomaļu vietu Turcijas dienvidos.

„Nē,” I lago no dīvāna atbild.

„(iebekli Tepe? Protams!” no pežo atsaucas Renco.

„Kas tas ir?”

„Sens arheoloģisks objekts Turcijā. Nav tālu no šejienes. Neviens nezina, kas to izveidojis vai kā izveidojis. Tas apgāzis daudzus pieņēmumus. Piemēram, laiku, kad cilvēki sākuši būvēt pilsētas, kad sākuši pielūgt tempļos, kāpēc un ko viņi pielūguši un tamlīdzīgi.”

Ilago paceļas uz elkoņa. „Tas viss varētu būt saistīts ar Beigu spēli.” Renco izrāpjas no mašīnas» „Tieši tā.”

Sāra atbalsta rokas uz galda. Viņa pēta dzeltenbrūno zemi ap uzgriezni. „Domā, mums vajadzētu braukt turp?” Hago jautā.

Sāra apsver atbildi. Renco noslauka plaukstas lupatā un pieiet tuvāk televizoram.

„Es nezinu,” Sāra beidzot atbild. „Svarīgāk būtu satikt to zelli vārdā Musterions Itālijā.”

Hago pamāj ar galvu. „Piekrītu.”

Renco norāda uz ziņu sižetu televīzijā. „Ieslēgsi skaņu?” Hago paņem tālvadības pulti un nospiež pogu. Saimnieks pieiet vēl tuvāk televizoram un tulko no arābu valodas. „Aviokatastrofa. Komercreiss. Qatar Airways 832 no Sjiaņas uz. Dubaiju.”

„Kur tā nogāzusies?” Sāra jautā.

„Arābijas jūrā.”

„Izdzīvojušie ir?” Hago prasa.

„Iespējams. Varas iestādes uztver radiobākas signālu. Glābšanas vienība no Omānas devusies ceļā. Citu kontaktu nav. Kaut kas būs zināms tikai tad, kad viņi ieradīsies notikuma vietā.”

„Sjiaņa,” Sāra lēni saka.

„Domā, lidmašīnā bija kāds Spēlētājs?”

„Iespējams. Varbūt tas pat bija aviokatastrofas iemesls,” meitene prāto. „Nemaz nebūtu slikti tik vaļā no vēl kāda Spēlētāja, vai ne?”

,,Nč\ nebūtu,” llago piekrīt, atlaizdamies dīvānā. „Nebūtu gan.” Viņš atkal izslēdz televizoram skaņu.

Renco atgriežas mašīnā un turpina strādāt. „Vēl pāris dienu, un šī mazulīte būs gatava doties ceļā,” viņš saka.

Tieši tajā brīdī iezvanās Sāras satelīttelefons. Viņa izķeksē to no mugursomas, spriežot pēc numura, konstatē, ka zvana cits satelīttelefons, un izslēdz. Daļēji viņa cer, ka tas bijis Kristofers. Viņa nav atbildējusi nevienam viņa zvanam viņa negrib to darīt , taču apziņa, ka viņš ir kaut kur pasaulē, silda. Varbūt tas ir savtīgi, taču Sārai patīk, ka viņš joprojām par viņu domā.

„Kas zvanīja?” Hago jautā.

„Nezinu,” Sāra atbild. „Bet varbūt Aņs mūs izseko. Mums jātiek no šī aparāta vaļā, Feo.”

„Atstājiet šeit,” Renco piedāvā. „Iztīrīšu un izveidošu neizsekojamu zvanu pāradresāciju uz jūsu jaunajiem telefoniem, ja gribat.”

Sāra atgriežas pie kartes. „Paldies, tas būtu lieliski.”

I lago atkal atslīgst dīvānā un pamazām aizsnaužas.

Renco knibinās ar vadu savienotājiem.

Sāra paskatās uz Hago. Viņš izskatās labi, tā izstiepies dīvānā. Mierīgs. Viņai pēkšņi ļoti gribas apgulties viņam blakus. Viņa negrib palikt viena. Kamēr vēl pastāv tuvības iespēja, kamēr pasaule vēl šķiet normāla, pat ja tā vairs nav.

Viņa pasmaida pie sevis, par sevi un pievēršas kartei. Pēc dažām minūtēm viņa atkal paskatās uz dīvāna pusi. Viņš joprojām izskatās labi, mierīgs, un viņa joprojām grib apgulties viņam blakus. Sāra nolemj pie velna. Aiziet un apguļas, Hago siltais ķermenis viņu uzreiz sasilda.

Laba sajūta. Tik laba.

Neviens uz Zemes droši nezina:

Gizas piramīdas Naskas līnijas Moai Stonhendža Sfinksa Maču Pikču Gebekli Tepe Kamaka Aramu Muru Uras zigurala Teotihuakana Ankorvats Pumapunku Terakotas armija Meroe piramīdas Saksavamana Anta Cirande do Zambuheiru

Neviens uz Zemes droši nezina.

Bet kāds, kaut kas, kaut kur zina…

KRISTOFERS VENDERKAMPS, KALA MOZAMI

Plosts, Indijas okeāns, ~120 km tto Omānas krasta

Kristofers ieritinās plosta stūrī. Māte un meita ir aizmigušas. Kala ir aizmigusi. Jūra rāma. Debesis skaidras un tumšas, un zvaigžņu izraibinātas. Viņš nekad mūžā nav redzējis tik daudz zvaigžņu, pat pārgājiena laikā Nebraskā ne.

Viņš ieskatās pulkstenī. Lidmašīna nogrima pirms 4,5 stundām. Radiobāka darbojas. Kala atteicās izmantot satelīttelefonu, lai izsauktu palīdzību. Viņa teica -ja līdz saullēktam glābēji nebūs ieradušies, viņi piezvanīs. Tikmēr jāpaļaujas uz radiobāku. Kopš lidmašīnas vairs nav, viņš nespēj izmest no prāta katastrofu. Kamēr viss notika, tas nešķita tik briesmīgi, bet tagad sajūta ir šokējoša un nomācoša.

Viņš izdzīvojis aviokatastrofa.

Sasodīti briesmīgā aviokatastrofā.

Viņš grib satikt Sāru. Viņam vajag to satikt. Pieskarties viņai. Viņam vajag tai pieskarties. Viņš pagriež galvu. Kaļas soma ar telefonu ir rokas stiepiena attālumā. Viņš paskatās uz Kalu. Meitene, kas izlēca no ēkas un nolaidās zemē. Meitene, kurai kaut kā izdevās atbruņot gaisa satiksmes inspektoru, kas vēlējās viņu apcietināt. Pametot lidmašīnu, Kristofers redzēja mirušā policista seju. Šauta brūce. Tā bija viņa nāves cēlonis. Šāviens acī no tuva attāluma.

Tāpēc Kalai ir pistole.

Viņa guļ cieši, rāmi, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viņa nebūtu nogalinājusi cilvēku un ļāvusi desmitiem citu iet bojā pēc avārijas. Kad Sāra viņam stāstīja par Beigu spēli un Spēlētājiem, un viņu apmācību, tas šķita pārāk nereāli. Tagad, kad viņš zina, kas tas ir, un ir redzējis,

ko Spēlētāji var izdarīt, viss ir vairāk nekā reāli. Vai Sāra būtu iešāvusi gaisa satiksmes drošības aģentam sejā? Vai viņa būtu atāķējusi plostu, pirms pārējie dzīvi palikušie paspējuši tajā iekāpt? Kristofers domā, ka nebūtu.

Viņam jādzird Sāras balss.

Jārunā ar viņu.

Jāpārliecinās, ka viņai nekas nekaiš.

Viņš pasniedzas pēc Kaļas somas un velk to pa plosta gumijas grīdu. Viņš lēnām attaisa rāvējslēdzi, izņem telefonu. Nospiež ieslēgšanas pogu un piespiež aparātu pie krūtīm, līdz tas ieslēdzas. Viņš gaida, skatās, iemirdzas displeja zaļā gaismiņa. Viņš izslēdz tastatūras skaņu, uzspiež numuru, izsaukšarias signāls, vienreiz, divreiz, trīsreiz, balss pasts.

Pī.

Viņš čukst: „Sāra. Sāra, tas esmu es. Es nezinu, ko teikt… es… es tev sekoju. Muļķīgi, bet es tik un tā to darīju. Es tevi mīlu, Sāra. Es biju pie pagodas, bet neredzēju tevi, tāpēc sekoju citai Spēlētājai. Kaut kādai Kalai. Ak dievs, viņa ir… es nezinu, kas viņa ir… Viņa nav tāda kā tu.” Līnijā atskan krakšķis, un signāls pārtrūkst. Kristofers skatās uz taustiņiem. Pārzvanīt? Varbūt viņa atbildēs. Ja Kala viņu pieķertu, nebūtu labi. Nē. Viņš nospiež pogu, un ierīce izslēdzas. Kristofers klusiņām noglabā telefonu Kaļas somā. Viņš atslīgst uz muguras un izelpo. Zem muguras un pleciem, un dibena viņš jūt okeānu. Gluži kā ūdens gulta, tikai dzīva.

Tik daudz zvaigžņu. Tik daudz.

Sasodītā aviokatastrofa.

Tik daudz zvaigžņu.

Tik daudz nāves.

Katastrofa… okeāns… pistole… Sāra… zvaigznes.

Miegs.

Viņš spēji pamostas. Joprojām tumšs, vizuļo zvaigznes. Sāp sāns. Viņam blakus stāv Kala.

Kristofers berzē acis. „Kāpēc tu man iespēri?”

Kamēr viņš mēģina uzķepuroties sēdus, meitene bargi noprasa: „Kāpēc tu viņai zvanīji?” Viņa vicina satelīttelefonu kā ieroci.

Kristofers lūr garām Kaļas kājām un gurniem. Aši parāpjas uz otru pusi un samiedz acis.

Viņu tur nav.

Pazudušas.

Viņš ielūkojas Kaļas sejā, pār kuru krīt ēna. „Kur abas pārējās?” balsī skan bailes.

„Es jāvu viņām aiziet.”

„K-ko?”

„Viņu te nav.”

„Tu viņas nogalināji?”

„Aizmirsti. Viņas bija rēgi. Jūs visi tādi esat. Ja kādam viņas pieminēsi, piebiedrosies tām ellē.”

„Tu viņas nogalināji?” Kristofers atkārto.

Kala nometas ceļos un acumirklī ir pavisam tuvu viņa sejai, īkšķis un rādītājpirksts spiež ādamābolu. „Es nejokoju, Kristofer Vanderkamp.” Viņš nespēj parunāt. Acis ieplešas. „Es ieskatījos tavā pasē. Tu esi no Omahas. Tāpat kā kehokiete. Tagad saki kāpēc tu viņai zvanīji. Un atceries nepiemini abas pārējās.”

Viņa atlaiž Kristofera rīkli un pieceļas kājās. Puisis klepo. Kāpēc viņa tās nogalināja? Kā? Noslīcināja? Pārlauza sprandu? Nosmacēja? Vispirms māti vai meitu?

Viņam kļūst nelabi. Viņš no visa spēka cenšas neapvemties. „Kehokiete!” Kala uzkliedz.

„Es… es esmu… viņas draugs.”

Kala smejas un piešķiebj galvu. Kristofers redz, ka viņai rokā ir pistole. Vai viņa tās nošāva? Nē. Viņš būtu dzirdējis.

Pēkšņi viņš izdzird attālu JwЈ-c/wā:-c/m/: helikoptera rotora troksnis. Tuvojas glābēji.

„Apbrīnojams mīlas stāsts uz drīzā pasaules gala fona,” Kala

iesaucas, acis dzalkstī. „Nožēlojami. Un kāds vārds! „Kristus nesējs.” Jāsmejas.” Glābšanas helikoptera troksnis pieņemas spēkā. Kala paveras uz apvāršņa pusi, bet vēl to neredz. „Klausies uzmanīgi, Kristofer. Tu esi mans ceļabiedrs. Mani sauc Džeina Metjūsa.” Līdz ar šiem vārdiem mainās arī viņas akcents, tas kļūst amerikānisks, mazliet dienvidniecisks, it kā viņa būtu no Oklahomas vai Ārkanzasas rietumiem. „Radīsies zināmi sarežģījumi, jo mana vārda nebūs pasažieru sarakstā. Taču cilvēki helikopterā to nezinās. Tev par mani jāgalvo. Mēs satikāmies pirms trijām dienām Sjiaņā. Iemīlējāmies. Kopš iepazīšanās katru brīdi esam pavadījuši kopā. Katru brīdi. Tāpat kā daudzi tagad visā pasaulē, mēs esam aizrāvušies ar meteorītiem. Mēs braucam uz Alainu apskatīt krāteri. Man uz kreisā dibena vaiga ir dzimumzīme, kas izskatās pēc haizivs spuras. Vai tev ir kāda dzimumzīme?”

„Kārpa ceļa locītavā.”

„Kurā?”

„Kreisajā.”

„Ja tu melo, es tevi nogalināšu.”

„Es nemeloju.”

„Lieliski. Mēs nokļūsim Dubaijā, kā gribējām. Kad mūs atbrīvos, turpināsim ceļu uz Turciju.”

Rietumu pusē ūdenim pārslīd prožektors.

„Vai vari visu atkārtot?”

Viņš atkārto. Viņa izlabo, kurā pusē ir dzimumzīme.

„Un ko teiksim par aviokatastrofu?” viņš jautā.

„Ko mēs varam teikt? Tā notika. Mēs vienīgie izdzīvojām. Mūs abus iemeta lidmašīnas pakaļgalā. Mēs bijām pie samaņas, atšķirībā no visiem pārējiem. Mēs izglābāmies. Lidmašīna nogrima.”

„Un pistole?”

Kala to iemet ūdenī. „Man nevajag pistoli, lai tevi nogalinātu, Kristofer.” Viņš apsver iespēju pārgrūst viņu pār bortu, taču ir redzējis, cik viņa ir zibenīga. „Nemaz nemēģini. Manas rokas darbojas ātrāk

nekā tavas smadzenes,” Kala saka, it kā lasītu viņa domas. „Atceries, Džeina Metjūsa. Mēs esam kopā. Esam iemīlējušies. Alaina. Dzimumzīme kā haizivs spura.”

„Jā, es atce…”

Bet viņš vēl nav pabeidzis, kad ātrāk nekā kreisais malējais aizsargs triecienuzbrukumā viņa jau ir viņam virsū. Divi aši sitieni pa žokli, un viņš izslēdzas.

.

ČIJOKO TAKEDA

Autobuss no Kajseri uz Urfu, šoseja E90, Turcija

Čijoko tūristu autobusā brauc no Kajseri uz dienvidaustrumiem, uz Urfu. Viņai nebija nekādas vēlēšanās doties uz Irāku, jo meitene bija pārliecināta, ka Sāra ar llago tur paliks īsu brīdi.

Taču nu jau pagājis mazliet ilgāks laiks, nekā plānots.

Datorizētais punktiņš, kas ataino llago Tlaloka kakla rētā implantēto čipu, 48 stundu laikā gandrīz nemaz nav izkustējies. Un tomēr viņš kustējās. Viņš ir dzīvs. Vai arī, ja viņš ir miris, tad ķermenis ticis pārvietots.

Čijoko nolemj: ja tuvāko 48 stundu laikā viņi vēl arvien paliks uz vietas, viņa nozags mašīnu, dosies uz lbrahima Kālila robežšķērsošanas punktu un gaidīs. Ja arī pēc 12 stundām viņi nebūs izkustējušies, viņa brauks uz Irāku tos meklēt.

Čijoko skatās laukā pa logu. Garām dzeltenbrūnā ierindā slīd Turcijas vidienes kalni. Skaista zeme. Reizē kaila un pilna. Cilvēki ir laipni, cik nu viņai ar tiem bijusi darīšana. Deserti Kajseri bija izmeklēti.

Viņa aizver acis un domā par Aņu. Viņš tai nosūtīja šifrētu e-pastu ar norādi uz tīmekļa vietni. Uz melna fona ar baltiem burtiem bija rakstīts tikai: Bez nosodījuma. Zemāk: 7JPICE. Un zemāk saite: M.

Viņa uz tās uzklikšķināja, lejuplādējās fails, un viņa to saglabāja piecās zibatmiņās. Vienu viņa visu laiku tur pie sevis.

Kad fails bija lejuplādēts, vietne pašiznīcinājās.

Tagad viņš ir daļa no viņas.

Priekos un bēdās, daļa no viņas.

BAITSAHANS

Viesu nams Raharlik, Urļa, Turcija

Baitsahans novelk gar sienu jebkurā vietā uzšķiļamu sērkociņu un aizdedzina paštītu cigareti. Džalairs skatās jaudīgā binoklī, kas uzmontēts uz trijkāja un pavērsts pret mazu viesnīciņu Urfas austrumu nomalē. Viņi ir uz jumta. Uz tā ir dārzs. Terasi ieskauj sausserži, rozmarīns, pundurdžakaranda, bezgalīgi zaļu vīnogulāju un ipomeju vīteņi. Baitsahans noplūc violetu ipomejas ziedu un virpina pirkstos, līdz tas sabirzt. Viņš izspļauj no smēķa atdalījušās tabakas plēksnes uz baltā jumta. Nomet ziedu. Uzkāpj tam ar kāju. Saspiež.

„Vai tu kaut ko redzi?"

Džalairs noliedzoši pagroza galvu. „Nē.”

Viņi ir Turcijā 2,45 dienas, seko ievainotajam nabatietim.

„Kur, ellē, viņš ir?”

„Es nezinu.”

„Kaut šeit būtu Bomis un Bosis,” Baitsahans noņurd. „Vajadzēja dzīties pakaļ harapietei. Noķert to kuci.”

Džalairs vēlreiz nogroza galvu. „Mūsu mērķis nav atriebība, Baitsahan. Beigās viņa tik un tā saņems, ko pelnījusi. Visi saņems.”

Baitsahanam tas nepatīk, taču viņš zina, ka vecākajam brālim taisnība. Džalairs, samiedzis acis, skatās binoklī un satver tā garo korpusu. „Pagaidi. Man šķiet… jā. Tas ir viņš.”

Baitsahans pieceļas kājās. „Malā.” Viņš ievelk cigaretes dūmu un paliecas uz priekšu. Viņš patur dūmus plaušās.

Dunhu skatās binoklī uz citu jumtu 95 metru attālumā. Makabī Adlajs ir viens un stāv ar muguru pret viņiem. Viņš paskatās pār plecu, gandrīz tieši uz. Baitsahanu, bet skatiens nav caururbjošs.

Nabatietis vienkārši priecājas par saulrietu. Viņš nenojauš, kas viņam uzglūn.

Baitsahans un Džalairs zina, ka Makabī Urla ir trīs dienas. Viņš ielidoja ar viltotu Jaunzēlandes pasi. Kopš ierašanās nabatietis uzturas mazajā viesnīciņā. Viņš ir rezervējis visas istabas un samaksājis īpašniekam par klusēšanu. Kopš tā laika puisis divreiz bijis veikalā un apmeklējis 18 mošejas un vienu bibliotēku. Iegriezies 19 dažādās interncta kafejnīcās. No privāta dīlera nopircis audi sedanu, bet par summu, ko iztērēja apģērbam, varētu nopirkt vēl vienu mašīnu. Viņš ir viens, un neizskatās, ka aktīvi ar kādu sazinātos.

Baitsahans nav viens.

Viņa ļaudis, viņa cilts locekļi vienmēr medījuši nelielos baros.

Viņš atraujas no tālskata. Iedod Džalairam cigareti, paceļ no zemes kompaktu arbaletu un uzvelk bultu. Viņš paceļ ieroci, nostiepj stiegru un paskatās tēmēklī. Baitsahans redz Makabī muguru. Viņš mazliet sakustas. Makabī kakls. Sakustas atkal. Galva.

„Suhbators būtu dusmīgs, ka izvēlos šādu loku, nevis mūsu tradicionālos ieročus,” Baitsahans saka. Džalairs klusē. Jaunākais brālis nolaiž arbaletu un atlaiž stiegru. „Uzbruksim šonakt. Pievāksim viņa norādi un nogalināsim viņu, un dosimies tālāk.”

Džalairs pamāj ar galvu, ievelk dūmu. „Labi. Es gribu kādu nogalināt. Jebkura nāve ir labāka par nekādu nāvi.”

Virs galvas no blakus esošās mājas ar sprādzienam līdzīgu troksni gaisā paceļas baložu bars. Saule riet, un pār seno pilsētu atskan aicinājums uz lūgšanām.

„Jā, brāl. Jebkura nāve ir laba.”

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Viesnīca InterContinental, 260. istaba, Festivāla rajons, Dtibaija

Kala skatās, kā puisis guļ. Viņi ir pārdzīvojuši izglābšanos pēc aviokatastrofas, iztaujāšanu un reportierus, un formalitātes. Kala nav parādījusies ne televīzijā, ne internētā, ne drukātajā presē, un Kristofers parādījās tikai īsu mirkli, kad viņu ar jaku plecos no apvidus auto steidzīgi ieveda kādā ēkā. Viņi ir atbildējuši uz lidsabiedrības un izmeklētāju, un psihologu jautājumiem. Kā jebkurš nevainīgs cilvēks, Kala pat nemēģināja paskaidrot, kāpēc Džeinas Metjūsas vārda nav pasažieru sarakstā, bet kā gan citādi viņa būtu varējusi nokļūt plostā okeāna vidū? Ar amerikāņu akcentu un Kristofera apstiprināto alibi pietika, lai pierādītu, ka viņa nav meklētā persona, kuru bija pavēlēts aizturēt aģentam Singam. Viņas vārda trūkums sarakstos bija tikai parasta kļūme, nekas vairāk. Visi pieņēma, ka Kala Mozami gājusi bojā kopā ar pārējiem 274 pasažieriem un apkalpes locekļiem.

Lai svētība.

Kala un Kristofers ir izmitināti stikla tornī, Dubaijas viesnīcā InterContinental. Par apartamentiem maksā Qatar Airways. Lai nevienam nerastos nekādas aizdomas, viņi dzīvo vienā istabā.

Kristofers guļ gultā, uzvilcis līdz zodam mīkstu palagu, un blenž griestos. Viņš jau duci reižu stāstījis, kā notika aviokatastrofa, un stāsts vienmēr palika nemainīgs. Viņš runāja pārliecinoši un pats to zina. Viņš ne reizi nav viņas pieminējis. Māti un meitu. Mirušās. Noslepkavotās. Pasažieres, kas nogrima savas mūžīgās atdusas vietas dzīlēs.

Kala no dzīvojamās istabas ienāk guļamistabā un apstājas pie milzīgā loga. Kristofers pieslienas gultā uz elkoņiem. Skatās uz viņu. Aiz loga vīd bezgalīgs tuksnesis, tālumā biezē sarkana smilšu vētras siena.

Šumeriete skatās laukā pa logu. Viņa atceras senās leģendas. Leģendas par vētrām ai/laiku laikos. Anunaki tās izmantoja kā aizsegu, lai slēptu savus kuģus un to patieso skaitu. Un kā stiprās vētras savukārt sāka uzskatīt par pašiem dieviem. Tās bez žēlastības pazudināja, padarīja aklus, šaustīja pašus dievus.

Es esmu vētra, viņa domā. Aizlaiku laiku pēctece, kurai mācīts pazudināt, atņemt redzi, šaustīt.

Bez žēlastības.

Viņa pagriežas pret Kristoferu. „Tu visu izdarīji ļoti labi, Kristofer Vanderkamp. Mēs varam turpināt ceļu uz Turciju, kā bija domāts.” Viņš klusē.

,,Ls tev pateiktu paldies, ja domātu, ka tev tas ko nozīmēs.”

Viņš klusē.

„Es tik un tā pateikšu. Paldies.”

Kristofers negrib runāt ar šo slepkavu. Pēc aviokatastrofas viņus uzrunājuši dažādi reportieri, visi gribēja rakstīt vienu un to pašu par jauniem mīlētājiem, kas pārcietuši traģēdiju. Jauni mīlētāji no šīs domas vien nāk vēmiens. Savukārt izskatās, ka Kalu pēdējo divu dienu uzmanība uzjautrina. Viņa zina, ka drīz pazudīs, atgriezīsies Beigu spēlē.

Un kāds būs viņa liktenis, kad tas notiks, Kristofers prāto.

Viņš nespēj atbrīvoties no domām par mirušo māti un meitu. Viņas pārcieta aviokatastrofu, kāpēc vajadzēja nogalināt? Lai gan Kristofers negrib runāt ar Kalu, viņš tomēr nespēj apspiest ziņkāri. „Kāpēc tu viņas nogalināji?”

Viņa aizgriežas no loga. „Es izdarīju viņām pakalpojumu.”

„Kāpēc neizdarīji to pašu pakalpojumu man?”

Viņa sper dažus soļus tuvāk. „Kehokietes dēļ. Viņa ir mana pretiniece. Viena no desmit, kura vēl palikusi, cik man zināms. Izmantošu tevi, lai tiktu viņai klāt.”

„Tad es izmantošu tevi, lai panāktu to pašu,” viņš kareivīgi saka.

Viņa smejas.

„Kas tevi uzjautrina?” „Ko tava draudzenīte ir tev stāstījusi?”

„Jūs esat divpadsmit. Jūs Spēlējat šo psihopātisko Beigu spēli, kas izšķirs pasaules likteni.”

„Nē. Ne jau pasaules, Kristofer.” Kala skumji smaida. „Pasaule jau ir mirusi.”

Kristofers skatās apkārt. „Man gan tā izskatās diezgan dzīva.”

„Viņa tev neizstāstīja visu,” Kala saka, domīgi iekozdama lūpā. „Es droši vien arī nebūtu stāstījusi. Ar tādiem pašiem panākumiem varētu skaidrot sunim trigonometriju. Veltas pūles. Viņa tevi žēloja, savu glīto vidusskolas mīlestību, tāpēc ļāva palikt dumjā neziņā.”

,,Nc-e, es neesmu muļķis. Tāpēc man nemaz nebija grūti tev sekot.”

To dzirdot. Kala sabožas. Viņai ir kauns, ka šim nespēlētajam izdevies viņu tik ilgi novērot, bet iemesls varētu būt norāde, kas novērsa uzmanību. Viņa lēnām tuvojas gultai.

„Es tevi nežēloju, Kristofer. Man tu esi tikai ķīla. Tāpēc es tev izstāstīšu patiesību.” Viņa pieiet vēl tuvāk. „Viss, ko tu zini par pasauli, ir meli. Mēs neesam cēlušies no pērtiķiem. Nebija nekādas dabiskās atlases. Tā bija īsta, burtiska, apzināta atlase. Anunaki mūs radīja kā savus vergus, iedeva darba rīkus, lai mēs izveidotu pasauli tādu, kādu to pazīstam šodien. Un tas atkārtojas. Tava draudzenīte, es, pārējie mēs necīnāmies par pasaules nākotni. Mēs cīnāmies par to, lai mūs atlasītu. Lai mēs kļūtu par dievu mīluļiem.”

Kristofers tikai skatās uz viņu. Kala nav pārliecināta, ka viņš ir sapratis, bet viņai ir vienalga. Tagad jau viņa ir pavisam tuvu gultai.

„Esi mierīgs, tevi neizvēlēsies,” Kala saka.

Viņa sit zibenīgi, pirms Kristofers paspējis sarauties, un trāpa vārīgajā vietā aiz auss. Viņš acumirklī izslēdzas.

Es esmu vētra.

Meitene nosmīkņā par bezsamaņā guļošo jaunekli un uzgriež tam muguru. Viņa pieiet pie rakstāmgalda un paņem satelīttelefonu. Kopš plosta viņa to nav izmantojusi. Atver pēdējo zvanu reģistru. Izvēlas Kristofera ievadīto numuru. Nospiež izsaukšanas taustiņu.

Signāls neatskan. Dzirdama automātiska balss un pēc tam pīkstiens.

„Kehokiete, šeit Kala Možumi, tava māsa šumeriete, 89. cilts Spēlētāja. Man nepatīk to darīt, bet tāda ir Beigu spēle.” Kala runā medainā balsī, cerēdama, ka atvainošanās mīkstinās prasību un viņa pieglaimosies Sārai. „Man ir kaut kas, kas pieder tev. Zēns vārdā Kristofers. Es viņu nemeklēju. Viņš pats mani atrada. Viņš gribētu atrast tevi. Es tev viņu atdošu. Bet par to es gribu to, ko Anunaki keplers 22b iedeva tev. Piezvani man uz šo numuru, ja esi ar mieru vienoties. Ja negribi, vari būt droša, ka es no viņa atbrīvošos. Lai cik augstās domās viņš par sevi būtu, ilgtermiņā tā būs pārāk smaga nasta. Es ceru, ka šī ziņa sasniegs tevi pie labas veselības. Ceru, ka tu drīz piezvanīsi. Bedrood>5 , māsa Sāra, līdz nākamajai reizei.”

Viņa beidz sarunu, pievieno telefonam lādētāju, pārliecinās, ka zvans ir ieslēgts.

Viņa negrib palaist garām Sāras zvanu.

Un Kristofers arī negribēs palaist to garām.

15 Uz, redzēšanos (persiešu valodā)

BAITSAHANS, MAKABĪ ADLAJS

Viesu nams Aslan, Urfa, Turcija

Baitsahans un Džalairs gandrīz bez trokšņa rāpjas pa jumtiem. 21 grādu virs austrumu horizonta karājas dilstošs pusmēness. Viņiem rokās ir biezi cimdi, lai varētu atspiesties pret sasista stikla lauskām, ar kurām nobārstīta aizsargmūru augša. Viņi ir neaptverami ātri, veikli. Ja kāds zēnus pamanītu, tad viņi jau būtu pazuduši, pirms tos ieraudzītu otrreiz. Džalairs ir bruņojies ar moderno arbaletu un nelielu bultu arsenālu. Baitsahanam makstī pie sāna ir Heckler & Koch USP Compact taktiskā pistole ar klusinātāju. Labajā rokā viņš tur viļņotu mongoļu dunci. Viņi grib un grasās šonakt nogalināt. Viņi abi to gaida.

Atlikuši vēl divi jumti.

Viens.

Neviens.

Viņi ir uz viesnīciņas jumta. Džalairs ieskatās mazītiņā ekrānā, kas piesprādzēts pie delnas locītavas kā pulkstenis un kurā redzams Makabī atrašanās vietas trīsdimensiju attēls. Džalairs paceļ gaisā dūri, paceļ pirkstu, tad atkal dūri. Viņi dodas uz jumta durvīm.

Aizslēgtas.

Džalairs izkrata no piedurknes mūķīzeri. Viņš ieliek to slēdzenē, paknibinās, tad aizver acis un lēnām atver durvis.

Viņu priekšā ir tumšas kāpnes. Apakšā gaitenī deg gaisma. Džalairs ieiet kāpņu telpā un dodas lejā. Mazliet nostiepj loka stiegru. Ieskatās displejā uz rokas. Jānokāpj vēl divi stāvi, lai būtu īstajā vietā.

Augšstāvā ir viena istaba. Viņi kāpj lejā. Nākamajā stāvā divas istabas. Visas istabas ir tukšas, durvis vaļā. Vēl uz leju. Šajā stāvā ir divas istabas. Vienas durvis vaļā, otras ciet. Viņi izslēdz gaitenī gaismu.

Gaisma iespīd no pirmā stāva, tāpēc nav pavisam tumšs. Baitsahans izņem no maksts pistoli un nostājas priekšā. Viņš norāda uz sevi, tad uz Džalairu un tad uz zemi pie Džalaira kājām. Viņš grib, lai Džalairs paliek turpat. Baitsahans ir Spēlētājs, viņš to darīs viens.

Džalairs pamāj ar galvu un pakāpjas malā.

Baitsahans uzliek roku uz durvju roktura un parausta. Durvis nav aizslēgtas. Viņš tās paver tikai tik daudz, lai ieslīdētu istabā. Šur un tur istabā no ielas iespiežas laternas gaisma. Baitsahans redz rakstāmgaldu, krēslu, čemodānu. Uz čemodāna nolikta Sig Sauer 9 mm pistole.

Istabas kaktā ir gulta. Gultā nabatietis. Viņš guļ, guļ kā muļķis.

Dunhu Spēlētāja pistolē ir eksplodējošā lode, kas sadragās Makabī kājas. Atšķirībā no harapietes Makabī neaizbēgs. Viņi nosies norautos locekļus vai piededzinās brūces. Džalairs injicēs nātrija tiopentālu, un viņi uzdos jautājumus. Noskaidrojuši to, kas Baitsahanam vajadzīgs, viņi nabatieti nogalinās.

Baitsahans paceļ pistoli, nospiež gaili, izšauj.

Makabī noveļas uz grīdas, un matracis uzsprāgst spalvu mākonī. Baitsahans nolaiž pistoli, izšauj vēlreiz, bet Makabī jau ir viņam virsū, turēdams abās rokās grāmatu cietos vākos. Lode iztriecas tai cauri un pārplēš uz pusēm.

Roka, kurā Baitsahans tur ieroci, tiek iespiesta starp abām grāmatas pusēm. Makabī parauj grāmatu uz augšu, un pistole nokrīt uz grīdas. Viņš pasper šaujamieroci tālāk. Baitsahans pāršķeļ gaisu ar savu viļņaino dunci, bet nabatietis izvairās.

„Sīkais sūdabrālis,” viņš ņurd.

Turēdams priekšā arbaletu, istabā iebrāžas Džalairs. Makabī ar acs kaktiņu pamana sudraba bultas uzgali un ar muguru triecas pret durvīm, pārlaužot bultu un trāpot Džalairam pa seju. Makabī aizstumj ciet durvis un aizšauj aizbīdni, lai Džalairs netiek iekšā.

Baitsahans uzbrūk ar dunci. Nabatietis lec, ieķeras griestu sijā un parauj uz augšu kājas tieši brīdī, kad Baitsahans trāpa dunci tur, kur viņš tikko stāvējis. Makabī ar visu svaru uzsēžas Baitsahanam uz pleciem.

Puika mazina pretinieka triecienu, sakņūpot uz grīdas. Makabī iešūpojies pārlec Baitsahanam pāri un piezemējas pie rakstāmgalda. Viņš paķer savu pistoli un pagriežas. Izšauj trīs reizes, bet Baitsahans pārvietojas gluži kā atspole. Tikai ceturtais šāviens ieskrambā puikas ausi, izraujot auss ļipiņas apakšējā daļā mazītiņu caurumu.

Tagad abiem ausīs zvana, Makabī pēc pagodā gūtā ievainojuma stiprāk. Dunhu ietriec papēdi nabatieša pēdā tieši brīdī, kad tas noliec galvu, lai zveltu Baitsahanam pa degunu. Savukārt puikas galva jau ceļas augšup, lai trāpītu Makabī zem zoda.

Galvas ar skaļu būkšķi saduras.

Brīdi abi ir apdulluši.

„Velns!” viņi reizē iesaucas.

Baitsahans pielec kājās, duncis saraustītajā gaismā spīguļo. Makabī paceļ čemodānu priekšā kā vairogu. Baitsahans atvēzējas un dod triecienu, Makabī to atvaira. Puika paceļ dunci augstu gaisā, un asmens ieurbjas čemodānā; viņš pagriež dunci, izraujot visu konstrukciju nabatietim no rokām. Čemodāns ar būkšķi nokrīt uz grīdas, īsa pauze, kurā abi novērtē viens otru. Klusumā dzirdams stiegras trinkšķis. Gaitenī uz grīdas nokrīt ķermenis. Džalairam nācies kādu nogalināt. Baitsahans un Makabī reizē jautā: „Policija?”

Nē, viņi radītu lielāku troksni. Droši vien viesnīcnieks.

Nē, viņi radītu lielāku troksni. Droši vien viesnīcnieks.

Atelpas brīdis ir ļoti īss. Abi Spēlētāji metas tukšumā, kas viņus šķir. Abi grib, lai pretinieks domā, ka viņš nav bruņots.

Uzķēries, Makabī domā, gredzens mazajā pirkstiņā ir atvērts un adata gatavībā.

Uzķēries, Baitsahans domā, jo no īpašā cimda izslīd garš, anodēts bārdas naža asmens, cīniņa tumsā tas ir pilnīgi neredzams.

Viņi saķeras, bet ne vienam, ne otram neizdodas izdarīt izšķirošo triecienu. Taču abi tiek līdz īstajai vietai adata ir virs vaiga un asmens piejūga vēnas -, un abi jūt auksto metālu tievo asmeņa līniju un adatas gala punktiņu un tajā brīdī viņi saprot, ka tūliņ zaudēs Beigu spēlē.

Viņi sastingst. Skatās viens otram acīs.

Abi smagi elpo.

Abi reizē prasa: „Kāda ir tava norāde?”

Spēlētāji neticīgi saskatās.

„Kurp tu dodies?” Atkal vienā balsī.

„Es tevi nogalināšu!” Reizē.

Viņi nemaz nav līdzīgi, taču šķiet, ka skatītos spogulī. Abi to saprot. Cīņa nonākusi līdz neizšķirtam. Viņi ir līdzvērtīgi pretinieki. Taču tas nav viss. Abi saprot, ka ir slepkavas. Meistarīgi, labi trenēti, aukstasinīgi slepkavas.

„Pamiers?” viņi reizē jautā.

Viņiem ir viens ķermenis un prāts.

Abi pamāj ar galvu. Makabī atrauj adatu no vaiga, Baitsahans noņem asmeni.

Brīdi valda klusums. Viņi joprojām stāv ļoti tuvu, it kā jebkurā brīdī atkal varētu pacelt ieročus un izdarīt nāvējošo triecienu. No gaiteņa atskan satrauktā Džalaira balss: ,.Kas notiek?”

„Miers, brāli,” Baitsahans atbild savā dzimtajā valodā, tāpat kā tika uzdots jautājums.

„Ielaid mani iekšā,” Džalairs pieprasa.

Baitsahans neliekas ne zinis.

„Ko tu teici?” Makabī prasa.

„Ka mēs abi esam vienojušies,” Baitsahans angliski atbild. „Tā taču ir, vai ne?”

Makabī pasper soli atpakaļ. „Jā.”

Baitsahans arī pakāpjas atpakaļ.

„Tu man nekad nevarēsi uzticēties,” Makabī saka.

„Tu man nekad nevarēsi uzticēties,” Baitsahans atkārto to pašu. „Labi.”

„Labi.”

„Tad nogalināsim pārējos.”

„Līdz neviens nebūs palicis.”

„Izņemot tevi.”

„Un tevi.”

Viņi ir spogulis.

Nāves spogulis.

Baitsahans ar zobiem novelk no kreisās rokas cimdu un šķērsām pārgriež plaukstu.

Uz grīdas pil asinis.

Makabī pagriežas pret galdu. Uz tā ir vecs duncis, vecāks par vecu. Viņa cilts pārstāvji to nodevuši cits citam 500 paaudzēs. Viņš paceļ ieroci un izņem no maksts. Novelk ar asmeni pār plaukstu.

Uz grīdas pil asinis.

Viņi sarokojas.

„Par Beigu spēli, brāli,” viņi saka.

Spēle notiek, bet, kā tā beigsies, iriMi

EILINA KOPA

Beluiso ezers, Lotnbardija, Itālija

Eilina pēta alas sienu. Viņa sēž sakrustotām kājām. Aiz muguras deg neliels ugunskurs. Uz iesma cepas nodīrāts trusis. Pāri augšstilbiem pārlikta snaipera šautene. Viņa aizver acis un meditē par attēliem uz sienas, tāpat kā to darījusi katru dienu kopš ierašanās. Viņa prāto, vai tēvs darīja to pašu. Un cik ilgi. Vai viņš zaudēja prātu attēlu dēļ, vai arī vienmēr bijis vājprātīgs.

Eilina nebija iztēlojusies savu Beigu spēli šādi pētot senus zīmējumus. Attēlā, kura priekšā viņa sēž, redzami 12 cilvēku stāvi primitīvu akmens monolītu aplī. Akmeņu aprises šķiet attāli pazīstamas, taču viņa nespēj uzminēt, kas tie ir. Skatienu piesaista trīspadsmitais stāvs, kas nolaižas no augšas. Trīspadsmitajam galvā ir ar lampiņām izraibināta ķivere un biezs apģērbs. Tas tur rokā kaut ko līdzīgu zvaigznei.

12 stāv aplī, izstiepuši rokas pret debesīm, pret viesi un tukšumu, no kura viņš izniris. Viņi ir izstiepuši rokas pret visu. Pret neko. „Kosmonauts apciemo kailus cilvēkus,” Eilina noburkšķ.

Visiem 12 ir pārspīlēti lieli dzimumorgāni. Viņa to uzreiz pamanīja un pēc tam centās pieklājīgi novērst skatienu, citādi meditācija neizdotos. Seši vīrieši. Sešas sievietes. Visiem ir zobeni vai šķēpi. Karotāji. Visiem, izņemot vienu, ir atvērtas mutes, viņi dzied pret debesīm vai raud, vai kliedz.

Stāvs ar aizvērto muti sieviete stāv apļa vidū. Viņa tur rokā apaļu priekšmetu. Disku. Izskatās, ka viņa to ievieto klintī vai zemes paugurā. Vai arī ņem laukā.

Disks. Tāds kā Aicinājumā bija kepleram 22b.

Virs trīspadsmitā stāva, tā, kuram galvā ir ķivere, debesīs vīd milzīga, sarkana lode.

Zem visiem cilvēkiem ir melna plaisa. Izskatās, ka visi 12 lēnām iegrimst tumsā. Vai varbūt tās ir tikai ēnas, ko met Eilinas ugunskurs. Dzi[āk alā ir vēl viens zīmējums. Eilina meditēja arī pie tā, taču nekādu atklāsmi neieguva. Tajā redzamā sieviete ar disku stāv mazā ovālā laivā. Izskatās, ka laiva ir darināta no akmens. Eilina prāto, kāpēc tā negrimst. Varbūt mežonis, kurš to pirms tūkstošiem gadu zīmējis, ne sūda nezināja par kuģošanu.

Lai būtu kā būdams, sieviete laiviņā peld bezgalīgā okeānā. Viņas seja ir rāma, bet Eilina nesaprot, kāpēc. Ceļojums neizskatās patīkams. Okeāns tvaiko vai varbūt dūmo -, un ūdenī peld beigtas zivis. Izskatās, ka sievieti tas nesatrauc. Viņa tikai tur rokā disku un peld uz priekšu.

Nez kāpēc sieviete ar disku Eilinai atgādina mēmo meiteni no Aicinājuma. Čijoko. Mu.

Varbūt viņai ir disks? Varbūt keplers 22b to iedeva viņai?

Bet varbūt mu dzen pēdas diskam?

Varbūt… kādam citam ir disks…

Uguns sprakšķ, trusis cepas.

Eilina elpo, pievēršas gaisam, kas plūst caur nāsīm, pacietīgi gaida atklāsmi.

Notiks tas, kam jānotiek.

.

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Renco autoserviss, An Nabi Junusa, Mosula, Irāka

Peugeot 307 ir gatavs. No rīta Sāra un Hago pametīs Mosulu. Viņi sēž katrs savā dīvāna galā. Televizors ir izslēgts.

Kopš pamošanās dīvānā blakus viņi gandrīz nemaz nav runājuši viens ar otru. Viņi bija gulējuši rokas un kājas savijuši. Ne viens, ne otrs nesaprata, ko par to domāt. Reizēm Hago šķiet, ka Sārai viņš sāk patikt vairāk nekā tikai īslaicīgs sabiedrotais. Viņš pieķer sevi domājam par viņu kā par skaistu amerikāņu tūristi, kuru varētu aizvest uz dejām un uz pludmali, un uz savu gultu, un tad viņš sevi nolamā. Viņa nav viena no tām muļķēm viņa ir skaistajā, bet bīstama un viltīga. Tagad viņi spēlē kopā, bet spēles beigās nevarēs palikt kopā. Ja vien neizdomās, kā apiet noteikumu, ka uzvarēt var tikai viens.

Taču šis nav tas brīdis, un pagaidām Hago nesaprot, vai Sāra ar viņu spēlējas vai ir godīga. Jebkurā gadījumā tāpēc viņš grib viņu vēl vairāk. Sāra svārstās vienubrīd viņa grib Hago, citubrīd ne. Viņa atceras runu savā nelaimīgajā izlaidumā. Viņa domā-ja būs laimīga, izredzes uzvarēt Beigu spēlē būs lielākas. Viņai ir bail no izmisuma, bail no bēdām, bet vairāk par visu viņai ir bail palikt vienai. Bez Teita. Bez Kristofera. Bez Rīnas. Viņa arvien vairāk un vairāk saskata Hago draugu. Par draudzību ciešākas attiecības varētu visu sarežģīt, bet tas viņu iepriecinātu. Tomēr ar prieku vien Beigu spēlē nevar uzvarēt. Lai gan galu galā tieši tas ir vissvarīgākais.

Es esmu laimīga un spējīga, jo (auju sev būt laimīgai, viņa atceras, ko teica klasesbiedriem.

Kāda muļķība.

Naivums.

I iago lasa pežo instrukciju un izliekas Sāru nemaz neievērojam. Viņa pagriežas pret viņu, noliek Tuvo Austrumu modes žurnālus, ko atradusi Renco mantās.

„Hago?”

„Mmm?”

,.Tu jau man mazliet stāstīji, bet kāda bija tava dzīve līdz šim?” Jautājums viņu pārsteidz. Hago noliek instrukciju. „Kāda tam nozīme?” Viņa rotaļīgi viņu uzlūko, uzreiz redzams, ka viņš negrib neko atklāt. Tāpēc viņa pati sāks: „Es jau teicu, ka biju normāla. Mācījos normālā vidusskolā ar parastiem bērniem.”

„Jā,” Hago saka, pamādams ar roku. „Es atceros. Un tev bija normāls puisis.”

„Mmm, jā,” Sara attrauc un aši maina tematu. „Mans tētis ir advokāts, un mamma strādā parku departamentā.”

Hago smejas. „Tu joko?”

Sāra izbrīnā paceļ vienu uzaci, nesaprazdama, kas tur tik smieklīgs. „Nē. Kāpēc tu tā domā?”

„Tas ir… kā angliski saka? Vienkārši un jauki? Piemīlīgi. Tik piemīlīga dzīve bijušajiem Spēlētājiem.”

„Nu un? Ko dara tavi vecāki?”

„Vada lielu noziedzīgu organizāciju. Pārvalda pilsētu.”

,Ā.”

„Tu joprojām domā par visu normālo, Sāra Elopeja,” Hago saka, cieši skatīdamies viņai acīs. „It kā mēs varētu tajā atgriezties. It kā tas attiektos uz mums. Mēs neesam normāli, nedz arī cēlušies no normālajiem. Mēs esam īpaši.”

Sāra lieliski zina, kas viņi ir.

Slepkavas.

Akrobāti.

Viltnieki.

Spiegi.

Hago pirkstu gali maigi slīd pār viņas pirkstiem. Viņa neatraujas. „Noteikumi uz mums neattiecas,” viņš saka.

Viņam taisnība, Sāra domā. Un saprot, kāpēc Hago klātbūtnē lidmašīnas tualetē jutās brīvāk nekā jebkad kopā ar Kristoferu. Tāpēc, ka 1 lago ir tāds pats kā viņa. Viņiem ir līdzīgs tas, ko Kristofers nemūžam nesaprastu. Iedzel vainas apziņa par Kristoferu, viņas pamesto, jauko, normālo puisi.

Bet tobrīd Sāra Elopeja negrib normālo. Viņa grib Hago.

„Un nākamais būs teksts par pasaules galu?” viņa jautā klusā balsī.

„Vai tas iedarbotos?” viņš prasa.

„Nepūlies,” viņa atbild.

Sāra pastiepj roku un maigi velk ar pirkstiem pār rētu uz viņa kakla. Hago smaida, un pežo instrukcijas nokūleņo uz grīdas. Viņš paliecas uz priekšu, noslēgdams tukšumu starp viņiem, un uzguļas viņai virsū.

,,F,s ceru, ka šī nav Spēle,” viņš saka.

„Tas ir kaut kas īsts, Hago. Tik īsts, cik vien var būt.”

Tomēr, to teikdama, Sāra daļēji cer, ka tā nav. Viņa cer, ka tā ir tikai karstasinīgu pusaudžu iegriba un ka viņa nesāk ieķerties Hago. Iemīlēties sāncensī laikam būtu briesmīgākais, kas varētu notikt. Bet tad viņi sāk skūpstīties.

Un skūpstās.

Un skūpstās.

Un Sāra aizmirst.

27.338936, 88.6065041 '"

KRISTOFERS VANDERKAMPS, KALA MOZAMI

Bardi Turcijas tūristu autobuss, 15. un 16. vieta, šoseja D400, 7 km no Kiziltepes, Turcija

Kristofers nespēj izmest no prāta Sāru. Viņas matus. Viņas kailos plecus. Viņas skrējienu. Viņas smieklus, pirkstu savīšanu, bikstīšanu ar kāju vakariņu laikā Vecajā tirgū.

Viņš nespēj nedomāt.

Viņš ir kopā ar Kalu, un viņi ir divu stundu brauciena attālumā no objekta Turcijas dienvidos.

Šī vieta ir viņas norādē.

Viņas noslēpumainajā norādē.

Viņi brauc tūristu autobusā kopā ar sava vecuma jauniešiem. Cilvēki dzer un smejas, maigojas un dejo. Kala Dubaijā mazliet parakņājās internētā un atrada kopienu, kas sevi dēvē par „Meteora bērniem”, no Ankaras un Stambulas. Viņi, riskējot ar dzīvību, rīko neatļautu lāzerrcivu par godu nezināmajiem senčiem, kas būvējuši Gebekli Tepi un viņi to darīs pašā Gebekli Tepē. Šonakt.

Viņu Facebook profilā bija rakstīts: Māciet un ballējieties līdz pasaules galam vietā, kur viss sākās! Gaismas un transcendence, un deju transs tuksnesī. Piekāst pasauli!

Kristofers klausās, kā bariņš meiteņu ķiķina un pļāpā turciski. Viņš nesaprot nevienu vārdu. Sāra arī ķiķināja. Viņš prāto, vai viņa to joprojām dara. Viņš pagriež galvu pret Kalu, kas sēž blakus vietā pie ejas. „Vai esi droša, ka viņa ieradīsies?”

„Es tev tūkstošo reizi saku jā. Es viesnīcā ar viņu runāju.”

„Kad biji mani izslēgusi.”

„Jā, kad biju tevi izslēgusi.” Viņa pievērš viņam savu zaļo acu skatienu.

„Vai tu nevarētu klusēt, lai man atkal nevajag tevi izslēgt?”

Kristofers novēršas. „Labi.” Viņa balsī skan bailes. Viņam ir bail no Kaļas, bet viņš arī mazliet pietēlo. Viņš grib. lai meitene uzskata viņu par kucēnu vai jēriņu. Pilnīgi bezpalīdzīgu.

Bet viņš tāds nav.

Viņš pārāk stipri ienīst Kalu, lai no viņas baidītos. Ienīst to, ko viņa plostā izdarīja ar māti un meitu. Ienīst to, ka Kala ir Spēlētāja, kuras uzdevums ir glābt mazu cilvēces daļiņu. Viņam ir žēl viņas tautas, kurai ir tik plānprātīga pārstāve.

Nedrīkst pieļaut, ka viņa uzvarētu.

Ja vien viņam būs kaut mazākā iespēja veicināt Kaļas sakāvi, viņš to darīs. •

Taču viņa to nedrīkst zināt. Vēl ne. Kamēr Kristoferam nav radusies izdevība dot triecienu. Kamēr Kristofers nav atradis līdzekli, kā neitralizēt viņas pārāko izveicību, apmācību, spēku, aprīkojumu visu, kas viņā ir pārāks.

Ceļš turpinās. Jaunieši autobusā kļūst arvien satrauktāki, skaļāki. Kāds zēns, klumburodams garām, ietriecas Kalai plecā. Viņš paskatās uz viņu jauna, smalka, skaista un mēģina pateikt kaut ko asprātīgu. Viņa neliekas ne zinis.

Viņš ierunājas vēlreiz, Kala uzlūko viņu ar savām zaļajām acīm un pasmaida, viņa sagrābj zēna roku un izgriež to. Zēns iekaucas un noslīgst ceļos aci pret aci ar Kalu. Viņa kaut ko turciski pasaka, un zēns smilkstēdams izgrūž visā pasaulē saprotamo apstiprinājumu: „Okci, okei.” Tad pieceļas un aizmetas prom.

Kristofers izliekas, ka neko nav pamanījis. Joprojām skatīdamies laukā pa logu, viņš lūdz: „Atkārto vēlreiz, ko teica Sāra.”

Kala ir nokaitināta. „Beidz prašņāt. Ballītē tu viņu satiksi.”

„Labi.” Viņš neko vairāk nesaka. Ir vēla pēcpusdiena. Ainava aiz loga ir kalnaina un sausa. Līdzīga Nebraskas rietumiem pēc ražas novākšanas, tikai nav neviena koka.

Kala sarauc pieri.

Kala zina, ka melo. Kehokiete nav atbildējusi. Vēl nav. Viņa cer,

ka sāncense piezvanīs. Varbūt Kala nepareizi novērtējusi situāciju un kehokiete ir aukstasinīga maita, kurai vienaldzīgs viņas dārgais, grūtsirdīgais, kaitinošais puisis. Lai būtu kā būdams, viņi brauc uz Gcbekli Tepi meklēt Kaļas norādi. Ja tad, kad viņa to atradīs, Sāra viņai vēl nebūs piezvanījusi, šumeriete puisi nogalinās.

Kristofers pie sevis smaida. Viņš domā, ka viltība ir izdevusies. Kala par viņu neko nezina. Viņš atceras, kā. bruņojies tikai ar dunci, kopā ar tēvoci Ričardu Teksasas ziemeļos gāja mežakuiļu medībās. Viņš domā par vajāšanu un to, kā ietrieca asmeni spalvainajā miesā.

Viņam vajag tikai dunci un iespēju.

CIJOKO TAKEDA, KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Bardi Turcijas tūristu autobuss, šoseja D400, 7 km no Kiziltepes, Turcija

Piecas krēslu rindas tālāk pie loga otrā autobusa pusē sēž neliela auguma meitene sarkanā parūkā. Viņa krata galvu mūzikas ritmā, kas visu brauciena laiku skan milzīgās, zilās austiņās. Viņai ir sirds formas saulesbrilles zelta rāmjos. Apaļas, zili krāsotas lūpas un ideāla āda.

Čijoko zina, ka autobusā ir Kala un viņa ir kopā ar zēnu, kurš nav Spēlētājs un izskatās pēc amerikāņa. Aņs padeva ziņu atsūtīja e-pastu par aviokatastrofu, par to, ka lidmašīnā bijusi Spēlētāja un ka jāpārbauda divi noslēpumainie izdzīvojušie. Kamēr Sāra un 1 lago kavējās Irākā, Čijoko sekoja šumerietei.

Un tagad, par laimi, šumeriete brauc uz to pašu pusi, kur Hago un Sāra. Spriežot pēc izsekošanas čipa, olmeks un kehokiete pārvietojas, taču pašlaik iestrēguši uz Turcijas-lrākas robežas. Galu galā visi ceļi krustosies, un Čijoko būs tur.

Viņa piestiprināja Kalai pie pleca noklausīšanās ierīci un tagad dzird katru garlaicīgo vārdu apmaiņu starp viņu un amerikāni. Pašlaik viņi nerunā, tāpēc Čijoko bauda mūziku.

Bet tad cauri ģitāras skaņām iezvanās Kaļas telefons.

Čijoko izslēdz mūziku un pagriež skaļāk pārraidi.

„Jā, viņa klausās,” Kala saka klausulē.

Viņa pieceļas un iziet ejā. Čijoko dzird, ka puisis jautā: „Kas zvana?”

Kala neatbild un iet tālāk pa eju. „Jā. Es vēlreiz atvainojos…” Kala tuvojas Čijoko, skatās tieši uz viņu, nepazīst. Čijoko pie sevis pasmaida, turpina kratīt galvu.

„Jā, viņš ir kopā ar mani.”

Pauze.

„Kur jūs esat? Kāda sagadīšanās. Lai gan Beigu spēlē sagadīšanos nemēdz būt.”

Pauze.

„Mēs tur būsim vakarā.”

Pauze.

„Tieši tā. Man vajag tikai to, ko olmcks nozaga Aicinājumā.” Pauze.

„Es tev zvēru pie sava goda, kehokiete.”

Čijoko nekad mūžā nav dzirdējusi lielākus melus. Negodīgums plūst Kaļas dzīslās asiņu vietā. Ja Sāra viņu redzētu, tad saprastu, ka nedrīkst viņai uzticēties.

„Tur šovakar notiks reivs. Kad ieradīsies, piezvani man. Piedod, ka man tas jāsaka, bet nemēģini sagādāt man pārsteigumu. Tavs draugs to nepārdzīvos, saprati?”

Pauze.

„Brīnišķīgi. Gaidu tikšanos ar tevi, kehokiete. Esi svētīta.”

Viņa beidz sarunu. Čijoko jau grasās uzgriezt mūziku, kad dzird, ka Kala kaut ko saka turciski. Balsī skan nepacietība.

Mu skatās laukā pa logu, novērsusies no Kaļas, kas stāv viņai aiz muguras. Viņa skatās tievā spoguļa stīdziņā sirdsveida saulesbriļļu lēcu iekšpusē, kas ļauj redzēt aizmugurē notiekošo. Eju šumerietei priekšā aizšķērsojuši divi būdīgi jaunekļi. Viens rāda ar pirkstu uz Kalu, un viņa izstiepj priekšā roku. Čijoko atver somiņu, kas guļ klēpī, un izņem baltu salmiņu. Viņa to ieliek mutē un aptin apkārt mēli. Viņa pieregulē spoguļa leņķi un ierauga Kalai aiz muguras vēl divus vīriešus. Viens no tiem ir zēns, kurš viņu aizskāra, tas, kuram Kala gandrīz salauza īkšķi.

Čijoko ir žēl visu četru muļķu.

Apvainotais zēns tuvojas Kalai. Viņa paceļ kāju un spēcīgi iesper zēnam pa vēderu. Pasažieri sāk pievērst kņadai uzmanību. Čijoko iekārtojas savā vietā uz ceļiem un pagriežas ap savu asi. Viņa pamana, ka pa eju tuvojas amerikānis.

Viņam nav bail, Čijoko domā. Viņš tēlo. Interesanti.

Čijoko paskatās atpakaļ un redz, kā Kala iesper vīrietim sev aiz muguras tieši pa žokli. Mu nesmaida, bet novērtē tik lietpratīgi izpildītu cīņu mākslas paņēmienu. Pirms kāds paspējis reaģēt, Kala pārmetas uz rokām, lai tiktu garām abiem apmulsušajiem vīriešiem sev priekšā. Vietas starp grīdu un griestiem tik tikko pietiek, bet šumeriete izpilda salto un piezemējas uz kājām, uzsizdama abiem puišiem pa pleciem ar plaukstu malām. Viens saļimst. Otrs, lielākais, ne.

Viņš ar abām rokām saķer Kaļas apakšdelmu un rauj viņu uz priekšu. Mēģina iebadīt viņai ar galvu, bet meitene pēdējā brīdī izliec kaklu. Vīrieti tas nesamulsina, viņš sāk spārdīt meitenes potītes. Tomēr Kala ir ātrāka, viņa uzlec uz aizmugurē esošo krēslu elkoņu balstiem un mēģina atbrīvot rokas, bet lielais puisis tās sagrābis pārāk cieši.

Kalai aiz muguras aizvainotais zēns ir izvilcis nelielu dunci. Lielākais vīrietis turpina spēkoties ar Kalu, bet no aizmugures viņam ir pienācis klāt viltīgais amerikānis. „HEI!” viņš iekliedzas, un vīrietis mazliet pagriežas. Kristofera labais āķis trāpa viņam pa aci. Lūst acs dobuma kauli, un vīrietis iekaucas. Tajā pašā brīdī aizvainotais zēns paccļ dunci. Kala neredz viņu. Čijoko paver lūpas un izpūš vaigus. Negaidīdama, kas notiks tālāk, viņa pagriežas pret logu un norauj avārijas sviru.

Šautriņa aizšvīkst pa gaisu. Neviens to neredz. Tā trāpa zēnam kaklā. Čijoko zina, cik spēja un sāpīga ir iedarbība. Treniņu laikā viņa ir izturējusi šādus šautriņu uzbrukumus simtiem reižu.

Zēns, saķēris kaklu, iekliedzas un sāk raustīties sāpēs. Kala atbrīvojas no vīrieša ar salauztajiem sejas kauliem. Tagad valda tik liela kņada, ka autobuss samazina ātrumu. Salonā ieplūst tuksneša karstais gaiss, jo logs tiek izsviests uz ceļa. Kala pagriež galvu un paskatās aiz muguras. Zēns lokās uz grīdas. Pārējie

uzbrucēji pacēluši rokas, rādīdami, ka vairāk nepatikšanu negrib. Kala nospļaujas un paskatās uz Kristoferu. „Vai tu to izdarīji?” viņa prasa, rādīdama uz zēnu, kurš raustās spazmās.

Kristofers nikni blenž uz vīrieti ar sadauzīto seju. „Viņš bija to pelnījis!”

Kala papurina galvu un norāda uz zēnu, kurš lokās uz grīdas. „Nē. To.”

Tagad Kristofers viņu ierauga. „Nē.”

„Kurš tad?”

„Tā nebiji tu?”

Kala paiet garām uzbrucējiem un saķer Kristoferu aiz rokas viņš ir stiprs, esmu novērtējusi viņu par zemu un ved viņu uz vietu. Viņa paskatās pa kreisi un ierauga vaļējo logu.

Meitene ar sarkanajiem matiem ir pazudusi.

HILALS IBN ISA AL SALTS

Derībai baznīca, Aksūmas karaļvalsts, Ziemeļetiopija

Hilals ir nometies ceļos uz baznīcas jumta. Viņš tā tup jau septiņas stundas. Viņš apcer savu norādi, vienkāršu riņķa līniju.

Viss.

Nekas.

Akmens aplis.

Planēta.

Orbīta.

Sākums.

Beigas.

Pī.

3.141592653589793238462643383279502884I971693993751058209 749445923078164062862089986280348253421170679821480865132 823066470938446095505822317253594081284811174502841027019 3852no55596446229489549303819644288109756659334461284756 482337867831652712019091456485669234603486104543266482133 936072602491…

Nē.

Pī ne.

Kaut kas vienkāršāks.

Viņš apcer būtnes vārdus. Svarīgs ir pirmais gājiens.

Nekas izšķir visu. Nākotne nav uzrakstīta. Notiks tas, kam jānotiek. Svarīgs ir pirmais gājiens.

Pirmais gājiens.

Atslēga.

Zemes atslēga.

Beigu spēles pirmais mērķis.

Šeit.

Uz Zemes.

Pirms miljardiem gadu to nolikusi kepleram 22b līdzīga būtne.

Nolikusi vienā no senajām tikšanās vietām. Nozīmīgā vielā.

Zemes atslēga.

Ko dara atslēga?

Atslēdz.

Atver.

Iedarbina.

Nekas izšķir visu.

Nākotne nav uzrakstīta.

Aplis.

Akmens aplis.

Disks, kā tas, kuru Aicinājumā pievāca olmeks.

Nulle.

Vienkārša riņķa līnija.

Ārpusē nekā.

Iekšpusē nekā.

Hilals uzliek plaukstas uz ceļiem. Pasaule griežas ap viņu. Viņš ir koncentrējies, mierīgs. Sirdī pāri malām plūst cerība. Viņš dzird zem ceļiem cietā akmens atomus, kas spiežas kopā. Jūt kosmosa elpu. Sagaršo beigu pelnus. Jūt neitrīno un tumšās matērijas savienošanos, sakūst ar laika plūdumu. Dzird kluso, tik tikko jaušamo Uroborosa šņākoņu, visaptverošo radīšanas dunoņu.

Viņš dzird, kā kepleram 22b līdzīgie apspriežas, vēro, tiesā šo visu Spēļu Spēli.

Viņi izveidoja mūs par cilvēkiem.

Ieskatījās acīs dzīvniekam un dāvāja mums saprātu.

Noplūca mūs Ēdenes dārzā un iemācīja mums mīlestību un iekāri, un naidu, un uzticību, un nodevību. Visu. Parādīja, kā manipulēt un veidot. Kā klanīties un lūgt, un lūgties, un klausīties.

Viņi mūs izveidoja.

Viss un nekas.

Svarīgs ir pirmais gājiens.

Aplis.

Akmens aplis.

Uz Zemes ir pārāk daudz, no kā izvēlēties. Viņi mūs izveidoja.

Viņi kaut ko kontrolē. Ne visu. Ne neko. llilals strauji atver acis.

Svarīgs ir pirmais gājiens.

Nākotne nav uzrakstīta.

Tuvojas Notikums.

Tas ir Beigu spēles daļa.

Tās iemesls, sākums, vidus un beigas. Hilals redz, pasmaida, pieceļas kājās. Hilals zina.

Hilals saprot.

.

CIJOKO TAKEDA

Bardi Turcijas tūristu autobuss, jumts, šoseja 1)400, 3,1349 km no Kiziltepes, Turcija

Čijoko guļ piespiedusies pie autobusa jumta un gaida, kad tas apstāsies. Tad viņa gar tā sānu noslīd zemē. (iuļ uz vēdera ceļa malā un gaida. Viņa dzird šofera klaigas.

Viņa redz Kaļas un amerikāņa pēdas, kad tie izlec no autobusa un māj garāmbraucošai mašīnai. Līdzjūtīgs šoferis apstājas. Pēc dažām sekundēm viņš jau guļ uz muguras ceļa putekļos.

„Kāp iekšā!” Kala uzkliedz Kristoferam.

Amerikānis paklausa. Vīrietis, kuram nolaupīta mašīna, pieceļas kājās un kliedz, bet Kala ieliek mašīnu ātrumā un strauji aizbrauc. Arī citi kāpj laukā no autobusa. Viņi grib visu redzēt, lai vēlāk varētu izstāstīt draugiem. Nofilmēt, ietvītot, augšuplādēt, dalīties.

Čijoko nedrīkst pieļaut, ka viņi aizbēg, taču neriskēs nolaupīt mašīnu, kā to tikko izdarīja nekaunīgā šumeriete. Viņa pieceļas kājās un iejūk pūlī pie autobusa durvīm, un atgriežas salonā. Neviens viņu neievēro, pat ar visu sarkano parūku un dīvainajām saulesbrillēm. Neviens nezina, ka viņa piedalījās mežonīgajā kautiņā. Spiezdamās cauri jauniešu pūlim, viņa izņem no somiņas vēl vienu salmiņu un uzliek uz mēles. Ieraudzījusi zēnu, kura konvulsijas piesaistījušas dažus ziņkārīgos, viņa izpūš gaisu, un nākamā šautriņa pretinde aizlido garām galvām un pleciem, gluži kā mazs kukainītis un neviens to neievēro. Tā trāpa zēnam kaklā, un pēc pāris minūtēm viņam kļūs labāk.

Čijoko apsēžas tuvākajā vietā un gaida, kad kņada norims. Pēc desmit minūtēm un kaismīgām runām autobusa durvis aizveras, šoferis nogroza galvu, un viņi turpina ceļu. Neviens negrib runāt ar policiju, jo

īpaši Kaļas un amerikāņa piekautie vīrieši. Šajā valsis daļā tā nenotiek. Viņus gaida ballīte. Un dejas. Un spēles.

Čijoko atkal ieslēdz mūziku. Viņa krata galvu.

Viņa arī grib turpināt Spēli.

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

Turcijas -Irākas robeža, slepens pešmergu kontrolpunkts Nr. 4

Rcnco izved Sāru un Hago caur slepenu zemes tuneli ar vienu braukšanas joslu katrā virzienā, kas ir pietiekami liels kravas mašīnu konvojam. To kontrolē kurdu kaujinieki, kas neatzīst oficiālās robežas. Galā ir kontrolpunkts, kuru apsargā pusducis vīru melnās formās ar M4 šautenēm, kalašņikoviem un Colt pistolēm. Renco aptur mašīnu un izkāpj, lai aprunātos ar komandieri. Hago sēž priekšā pasažiera vietā. Viņi nav runājuši kopš Sāras zvana šumerietei, kopš viņi uzzināja, ka viņa saņēmusi gūstā Kristoferu.

Sara paliecas uz priekšu un uzliek roku Hago uz pleca. Viņš nekustas. Kristofers vēl nav kopā ar viņiem, bet viņa klātbūtne jau nospiež atmosfēru, saindē mašīnā gaisu. Sāra un Hago iepriekšējo nakti pavadīja viens otra apskāvienos, skūpstījās, sačukstējās, smējās, glāstīja viens otru, spēlējās. Divi pusaudži pirmajā mīlestības skurbumā. Pirmo reizi kopš meteorītu uzbrukuma, pirmo reizi kopš Beigu spēles sākuma viņi aizmirsa, kā iepazinušies, kāpēc iepazinušies, aizmirsa, ka piedalās spēlē, kas izšķirs cilvēces likteni, aizmirsa visu un vienkārši mīlēja viens otru.

Sāra no rīta noklausījās Kristofera un Kaļas ziņas un uzreiz zvanīja Kalai. Hago dzirdēja sarunu un saprata, kas noticis. Viņš neko nejautāja, neko neteica. Tagad mašīnā Sāra sniedzas pēc viņa rokas. „Piedod.”

Hago nevērīgi atrauj roku. „Par ko tu atvainojies?”

„Es nezinu, kas notika. Viņš laikam mēģināja mani atrast un nez kā atrada viņu.”

Hago nicīgi nošņaukājas un cieši skatās taisni uz priekšu.

„Mums viņš jāizglābj un jāsūta mājās,” Sāra turpina. „Mēs neļausim viņai iegūt disku. Viss būs labi.”

Viņš purina galvu. „Vai nebūtu vieglāk vienkārši nebraukt?”

„Man ir jābrauc. Tu zini, ka man tas jādara,” Sāra neatlaižas. „Tevis dēļ es darītu to pašu.”

„Nebūtu vajadzības.”

„Hago,” Sāra saka, un, dzirdot, kā tiek izrunāts viņa vārds, puiša ķermenim pārskrien aukstas tirpas. „Es lūdzu tavu palīdzību. Lūdzu.” Hago pār plecu paskatās uz meiteni. „Ļauj viņam nomirt. Lūdzu, es palīdzēju.”

„Nē.”

„Šis zēns pats meklē nāvi. Viņš noteikti grib mirt, ja reiz bija sadomājis tev sekot. Tad lai tam muļķim tiek.”

„Es viņu mīlu, Hago. Tu nesaproti?”

Hago pasmaida, bet tādu smaidu Sāra vēl nekad nav redzējusi. Tas ir alfas tēviņa smaids, kādu viņš zibina Huljakas ielās. Nikns un sāpīgs. Viņa atraujas atpakaļ.

„Ja tu viņu mīli, ko tad vakarnakt darīji kopā ar mani?” viņš jautā.

„Es domāju, ka nekad vairs viņu neredzēšu,” Sāra paskaidro. „Es domāju, ka šī manas dzīves daļa ir beigusies.”

„Tā ir. Ļauj viņam mirt.”

„Es viņu atbrīvošu un sūtīšu mājās. Ja negribi nākt līdzi, labi. Ej savu ceļu. Bet tādā gadījumā tu būsi tāds pats kā viņi bezsirdīgs slepkava, un es zvēru pie visa un visiem, ko mīlu, ka nākamreiz, kad tiksimies, es tevi nogalināšu, aci nemirkšķinādama.”

Hago smejas.

„Tev tas šķiet smieklīgi? Ievelkot pēdējo elpu, tu vairs nesmiesies.” Viņš pagriežas pret Sāru.

„Es smējos, jo gribu tevi ienīst, bet, kad tu sāc draudēt un es zinu, ka vari savus draudus izpildīt tu man patīc vēl vairāk.”

Viņa smaida. „Tu baidies no manis.”

Hago zina, ka vajadzētu apvainoties, tāpat kā Terakotas armijas bedrē, kad Sāra viņu itin viegli noskrēja. Viņa izaicina viņu, pārbauda. Viņam

nevajadzētu ciest tādu cita Spēlētāja rīcību. Taču sev par sarūgtinājumu viņš jūt vienīgi greizsirdību. Greizsirdību, ka šis dumjais nespēlētājs pievērsis Sāras uzmanību.

„Tev nav jāzvēr pie tiem, ko mīli,” Hago dzedri saka. „Es neesmu cietsirdīgs. Es saprotu, ka mīlestība ir ļoti, ļoti dīvaina.”

„Tātad tu brauksi man līdzi.”

„Es gribu atrast šumerieti,” viņš saka. „Vienreiz viņa mani jau izaicināja. Vajadzēja toreiz tikt ar viņu galā.”

„Mjā,” Sāra novelk, zinādama, ka tas nav patiesais iemesls, bet tik un tā priecājas par viņa lēmumu.

„Kad tas būs izdarīts, tu sūtīsi to muļķa puiku mājās, vai ne? Un mēs turpināsim iesākto, jā?”

,,.lā. Visiem tā būs labāk.”

Smaidīdams mašīnai tuvojas Renco. Tuneļa galā zemē iegrimst piecas tērauda kolonnas, un divi vīrieši paceļ maskēšanās tīklu, lai ielaistu mašīnu Turcijas kurdu teritorijā.

„Viss nokārtots. Kāpiet laukā.” Renco smaida, turēdams rokā brūnu stikla pudeli un trīs tējas glāzītes. Viņš sadala glāzes un ielej katrā duļķainu šķidrumu. Vīrietis augstu paceļ savu glāzi. Sāra un Hago dara tāpat.

„Par draudzību un nāvi. Par dzīvību un aizmirstību. Par Beigu spēli.” „Par Beigu spēli,” Sāra un Hago piebalso. Viņi saskandina glāzes un iedzer. Šķidrums garšo pēc alkoholiskas lakricas. Sāra saviebjas un jautā: „Fui, kas tas ir?”

„Araks. Labs, ne?”

„Nē,” Sāra saka, „tas ir briesmīgs.”

Hago smejas. „Man garšo.”

Renco pamāj ar galvu Hago un ielej sev vēl vienu glāzi, izdzer un nomet glāzi zemē. Sāra un Hago dara tāpat. Visas glāzes sašķīst gabalos. Renco viņus apskauj, noskūpsta uz vaigiem, satver aiz pleciem, vēlreiz apskauj. Pirms palaist Sāru vaļā, viņš saka: „Vēlu veiksmi visu beigu beigās, bet ne pārāk daudz veiksmes.”

„Ja es nevarēšu uzvarēt, tad gādāšu, lai tas izdodas Hago.”

„Notiks tas, kam jānotiek.”

Viņa smaida, apsēžas pežo priekšējā pasažiera sēdeklī. Renco vēl pēdējo reizi apskauj Hago un iečukst viņam ausī: „Neesi muļķis un neiemīlies. Kamēr beigas nav garām.”

„Par vēlu,” Hago atbild.

Renco smaida. „Tad tiksimies ellē, brāl.”

„Es neticu ellei.”

Renco seja satumst, un viņš iedzer krietnu malku tāpat no pudeles. „Gan ticēsi, Hago Tlalok, 21. olmeku cilts Spēlētāj. Gan ticēsi.”

Gebckli Tepe.

Pirmais cilvēcei zināmais templis, ko, cik tālu vien sniedzas skatiens, ieskauj kaili klajumi. Šo kompleksu 1993. gadā atklāja vietējie aitu gani; ilgi tas bija palicis apslēpts; kāda nezināma civilizācija nezināma iemesla dēļ ar nolūku bija.to aprakusi vismaz pirms 15 000 gadu.

Kopš atklāšanas atrakti tikai pieci procenti kompleksa, un ar radioaktīvā oglekļa datēšanas metodi noteikts, ka tas varētu būt radies 12. tūkstošgadē p.m.ē. Tātad vēl pirms radās podniecība, metalurģija, lopkopība, lauksaimniecība, zināmā rakstība un lika izgudrots ritenis. Templis ir vairākus tūkstošus gadu senāks nekā nākamās akmens celtnes, kas koncentrējušās „Auglīgā pusmēness” teritorijā un ar kurām to varētu salīdzināt. Un tomēr te tas ir izniris no pēdējā ledus laikmeta tumsas kā absolūts noslēpums. Tas ir pilnīgi pabeigts templis, pilnīgi pabeigta pilsēta, sarežģīta būve vairāku metru rādiusā, kas sastāv no daudziem precīzi apstrādātiem kaļķakmens monolītiem, katrs svarā no 10 līdz 20 tonnām. Daži domā, ka monolīti viena taisnstūra formas kolonna, kurai galā novietots otrs taisnstūris simbolizē cilvēkus vai priesterus, vai dievus.

Vai varbūt tie simbolizē kaut ko vai kādu pavisam citu.

Neviens nezina, kas to cēlis.

Kā tas celts.

Kāpēc celts.

Neviens nezina, ar kādām zināšanām bija apveltīti tā radītāji.

Neviens nezina viņu apgaismības apmērus.

Neviens nezina.

BAITSAHANS, MAKABI ADLAJS

A^gozlii Akbaba Tapinaģi Rijīgās maitu lijas templis, Turcija

Baitsahans uzliek plaukstas uz MakabT Audi A8 paneļa un paliecas uz priekšu. „Kas, ellē, tas?”

„Nav ne jausmas.”

Džalairs aptur mašīnu. Ir deviņi vakarā, riet saule. Uz visām pusēm plešas purpursarkanas debesis bez neviena mākonīša. Vairāku jūdžu garumā viņi neko nav redzējuši. Tikai dažas mašīnas, kas aizbrauca pretējā virzienā. Beidzot sasniegts senais piemineklis, kas gulējis aprakts Dienvidturcijas smiltīs, senais piemineklis, kas minēts Makabī Adlaja norādē un kuru viņi nolēmuši izpētīt. Visi Makabī, Baitsahans un Džalairs cerēja ieraudzīt tumšu arheoloģisku objektu. Sliktākajā gadījumā dažus apsargus un varbūt studentu un kāda profesora telti.

Bet viņu acu priekšā stāvvietā ir desmitiem mašīnu un pieci autobusi. Apkārt spieto viņu vecuma jaunieši, kas dzer un smēķē. Dažām sievietēm galvā ir lakati, bet lielākā daļa izskatās pilsētnieciski, moderni un brīvi. Daudziem kaklā ir krāsainas luminiscējošo stienīšu krelles. Daži ģērbušies kā klubotāji spurainas frizūras, maisveidīgas bikses, kurpes ar biezām zolēm, pīrsingi, rotas, daudz atkailinātas miesas. Pāri pakalniem dārd mūzika. Debesīs dejo zili, zaļi un violeti lāzeri, tie pulsē, zib, šaudās.

„Ballīte?” Baitsahans drūmi jautā.

„Jā, tā izskatās,” Makabī sausi atbild. Varu derēt, ka viņš nekad mūžā nav bijis ballītē.

„Mēs atbraucām šurp, sekojot tavai norādei,” Baitsahans šņāc. „Es ceru, ka nebūsim velti tērējuši laiku.”

„Tev nebija labākas idejas," Makabī atcērt.

Viņi izkāpj no mašīnas. Nabatietis līdz pusei atpogā kreklu, atsegdams garu zelta ķēdi ar ruletes bumbiņas lieluma sudraba lodi galā. Viņš tc lieliski iederēsies. Baitsahans un Džalairs līdzinās čigānēniem, bet viņiem izskats ir vienaldzīgs. Makabī pieiet pie tuvākā uzdzīvotāju bariņa un nevainojamā turku valodā jautā, kur varētu dabūt lutniniscējošās krelles. Jaunieši norāda pāri pakalnam. Viņš vēl pajautā, kad ballīte sākusies, kurš dīdžejs tagad spēlē, vai manīta policija vai armija, vai viss ir labi. Viņš māj ar galvu un sit jauniešiem uz pleca, un izpilda dažus deju soļus. Tad iedod puišiem pieci un atgriežas pie Džalaira un Baitsahana. Tiklīdz uzdzīvotāji viņu vairs neredz, Makabī smaids pazūd.

„Šie kretīni sauc sevi par „Meteora bērniem”,” viņš stāsta. „Viņi ieradušies, citēju -svinēt beigas tur, kur viss ir sācies.”

„Jocīgi,” Džalairs saka.

„Kas ir jocīgi?” Baitsahans jautā.

„Tas, ka viņiem ir taisnība,” Makabī atbild. „Ironiski.”

„Es nesaprotu,” Baitsahans neatlaižas.

Makabī un Džalairs saskatās. Tas ir viņu pirmais biedriskais skatiens. Viņš ir tik jauns, tik maz zina, domā, ka uzvarēs Beigu spēlē ar slepkavošanu vien, Makabī domā. Viņš būs noderīgs tikai tik ilgi, līdz būs vajadzīga dūre.

Džalairs atver bagāžnieku un pastumj malā bieza audekla gabalu, un viņi apbruņojas. Katrs apgādājas ar pisoli, rezerves aptverēm un dunci. Tie ir seni un izrakstīti, un ļoti asi. Džalairs pieāķē pie jostas ādas pletni. Baitsahans pārmet pār plecu patronjostu. Pie tās piestiprināti gāzes baloniņi un četras granātas.

Makabī paskatās uz Baitsahanu. „Tiešām? Izskatās, it kā tu dotos karā.”

„Te visi izskatās galīgi ķerti, neviens nepamanīs.”

Makabī saglabā neitrālu sejas izteiksmi. Tu pats esi ķerts, viņš domā. Nabatietis prāto, cik ilgi vajadzētu biedroties ar šo asinskāro knēveli.

Iespējams, ļoti var bul, ka no Rijīgās maitu lijas tempļa viņš jau iznāks viens.

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Acfgozlu Akbaba Tapinaģt Rijīgās maitu lijas templis, Turcija

m

Kristofers un Kala stāv akmens aplī, kura diametrs ir 12 pēdu. Aplis atrodas bedrē. Seši vienādā attālumā cits no cita novietoti monolīti slejas pār viņiem kā senās pasaules sargi. Akmenī iecirsti skaidri, precīzi čūsku, putnu, kaķu, ķirzaku, skorpionu attēli. Daļa apļa joprojām atrodas zem sarkanajām smiltīm. Septītais monolīts ir apgāzies, un to daļēji sedz neskartu smilšu paugurs.

Kala ar mazu lukturīti rokā rūpīgi nopēta pirmo akmens bluķi. Kristoferu ir pārņēmusi godbijība. „Vai mēs tiešām te drīkstam uzturēties?” Viņi bija pārlēkuši pār zemu stiepļu žogu un noņēmuši smieklīgu koka barjeru bedres malā.

„Nekādu noteikumu nav.”

„Kas šī ir par vietu?”

„Templis.”

Kristofera pierē iegulst rieva. „Kāds templis?”

„Dzīvības un varas templis,” Kala izklaidīgi atbild. Viņa ar rokām kašņā zemi, sāk rakt.

Kristofers pārlaiž plaukstu pār skorpiona ciļņa lielajām spīlēm. „Kas to uzbūvējis?”

Kala izmanto par lāpstu no mūra izlauztu ķieģeļa šķēpeli. „Nav svarīgi.”

Kristofers uzmet viņai šķību skatienu. Viņa ir tikusi līdz ķieģeļu kaudzītei un mēģina tos izkustināt. „Izskatās, ka tev ir svarīgi.” Šumeriete paskatās pār plecu. „To radīja Dižie Vecāki, būtnes, kas to sargā tagad un mūžīgi mūžos. Du-Ku pirmie Anunaki, mani senči. Tavējie. Mūsu visu.”

„Ak viņi,” Kristofers nosmīkņā, atcerēdamies Sāras vārdus. „Debesu ļaudis.”

Kala pielec kājās. Viņas seja ir pietvīkusi. „Neizsmej mani, puika. Mūs radīja Anunaki, viņi bija šeit, šajā vietā, tūkstošiem un tūkstošiem gadu senā aizvēsturē. Dzīvi dievi, tik vareni, ka spēja veidot cilvēci, radīt dzīvību un tagad arī to izbeigt. Bet tu, bērns, tu par viņiem smejies?” Kala nosmīkņā, rādīdama ar pirkstu uz viņu. „Tu visu mūžu esi dzīvojis burbulī. Visa pasaule ir dzīvojusi burbulī. Šis burbulis drīz pārsprāgs, un visam, ko tu uzskatīji par realitāti, pienāks gals.”

,.Cik tu nopietna!” Kristofers saka, ņirbinādams pirkstus. Viņš jūt, ka pārbauda viņas pacietību, un grib iet vēl tālāk.

Kala sper soli uz priekšu. „Tu gribi zināt, ko es meklēju?”

,.Es gribu zināt, kas notiks, un gribu satikt Sāru.”

„Drīz tu viņu satiksi. Un es tev pateikšu, kas notiks. Tu mirsi. Visi šie cilvēki mirs,” viņa norāda uz divus pakalnus tālāk dārdošās mūzikas pusi. „Visi, izņemot dažus izredzētos, mirs. Pavisam drīz. Mēs, Spēlētāji, izlemsim, kurš dzīvos.”

Kristofers atceras sarunu ar Sāru lidostā. Viņš ne reizi nebija iedomājies par Beigu spēles kontekstu, ko tā nozīmēs pārējai pasaulei.

Viņš purina galvu.

„Tātad tu apgalvo, ka Zeme tiks izslaucīta tukša?” Viņš joprojām runā ķircinošā tonī, lai gan balss mazliet trīc.

„Jā. Un uzvarētājs, es, izlems, kurš dzīvos.” Kala viņam uzsmaida. „Tevis šajā sarakstā nebūs, Kristofer Vanderkamp.”

Viņa novēršas un atsāk lauzt ķieģeļus un mest tos pār plecu. Kristofers notupstas dažas pēdas tālāk un vēro viņu. Viņš negrib to atzīt, bet Kala ir viņu satriekusi.

„Vājprāts,” viņš noburkšķ.

Viņa turpina strādāt, neliekas par viņu ne zinis.

„Tu tik un tā nevari uzvarēt,” viņš nerimstas. „Zini, kāpēc? Jo tu esi ķerta. Ķertie nekad neuzvar.”

Ķieģelis pārlido pāri Kaļas plecam un nokrīt Kristoferam tieši pie kājām. Viņš i/stiepj pēc tā roku. Es tagad varētu viņu nogalināt… „Nedomā darīt muļķības.” Meitene saka, nepaskatīdamās uz viņu, un Kristofers atvelk roku. Basi rībina gaisu viņiem virs galvas. Zvaigžņu klājiens plešas līdz bezgalībai. Viņš pārdomā, ko uzzinājis par Beigu spēli. Spēlētāji tic, ka cilvēce radusies tur, kosmosā.

Tur ir miljardiem un miljardiem zvaigžņu. Doma, ka kaut kur ir arī dzīvība, šķiet loģiska, taču viņš nekad nav redzējis nevienu pierādījumu, un viņš nav pārliecināts, ka vecu akmeņu kaudze mainīs šo viedokli. Kristofers netic, ka tuvojas pasaules gals, bet Spēlētāji gan. Kala tam tic pietiekami stipri, lai aukstasinīgi nogalinātu māti un bērnu. Viņš vēlreiz paskatās uz ķieģeli, ilgodamies pēc atriebības, pēc taisnīguma.

Kala pieceļas kājās, viņa kaut ko tur rokās. „Atradu.”

Meitene pagriežas, un viņai rokā ir tumšs, biezs, rokassprādzes lieluma gredzens.

„Kas tas ir?”

„Fragments.”

„Fragments no kā?”

Viņa pārvelk pirkstu gredzena ārpusei. Lūpas kustas tikko manāmi, it kā viņa pie sevis lasītu. „Fragments no…”

„Mozaīkas,” no augšas atskan balss. Bedrē iekrīt olis.

Kristofers un Kala reizē paskatās augšup. Pie bedres malas ēnā stāv vīrietis. Viņš pieliek plaukstu pie zemes un līdz pusei ielec bedrē, piezemēdamies uz bieza akmens bluķa.

„Kas tu esi?” Kala jautā. Viņa uzspīdina tam lukturīti. Vīrietis ir notupies. Strups augums. Acis šauras un tumšas, seja saulē aprauta, vaigi apaļi. Viņam ir melni mati.

„Mani sauc Džalairs.”

„Kas tu esi?" Kala lēni un uzsvērti atkārto.

Kristofers pieceļas kājās. Viņam ir slikta priekšnojauta.

Džalairs kasa galvu. „Es teicu, ka mani sauc Džalairs. Ko tu atradi?” Kristofers kāpjas tuvāk Kalai. Ne velna tu neuzzināsi, viņš domā.

Kala iebāž roku kabatā, noslēpj tumšo gredzenu. „Tu esi kopā ar puiku. Tev ir tādas pašas acis.”

Džalairs klusēdams pieceļas kājās un izvelk pistoli. Viņš notēmē uz Kalu.

„Izstāsti, kādu mozaīkas gabalu esi atradusi, Kala Mozami.”

Viņa nekustas, neko nesaka. Kristofers stāv pusmetra attālumā un jūt, kā viņas ķermenī strāvo enerģija.

„Vēl labāk parādi man,” Džalairs uzsauc.

„Kur ir Baitsahans?” Kala jautā.

Džalairs parausta plecus. „Kaut kur tepat.”

Kala to saprot burtiski un paskatās aiz muguras, bet tur neviena nav. Kristofers nenovērš skatienu no ieroča. Šumeriete saka: „Tu vari mani nošaut, dunhu, bet, ja es miršu, tev tāpat nebūs nekāda labuma no tā, ko es atradu. Rakstu zīmes uz tā ir senšumeru valodā, kas ir tik sen izmirusi, ka to neviens nezina.”

„Bet tu vari izlasīt?”

„Protams.”

„Tad kas tur rakstīts?”

Kala purina galvu. „Tā tas nenotiek.”

„Kā tad?”

„Nošauj, tad uzzināsi.”

Džalairs apsver šo domu. Taču pavērš pistoli pret Kristoferu. „Ko tu teiktu, ja es nošautu viņu?”

Kala paklikšķina mēli. „Tu esi bijušais Spēlētājs, ja, brāli?”

„Jā, māsa.”

„Tad tev būtu jāzina, ka nevajag tēmēt uz mānekli.”

Džalairs nav paspējis pavērst stobru atpakaļ pret Kalu, kad viņa jau ir izkustējusies no vietas. Meitene kā zibens šautra nesas augšā pa izliekto sienu. Džalairs šauj uz viņu vienreiz, otrreiz, trešoreiz, bet viņa ir pārāk ātra. Kristoferam šķiet, ka viena lode izlido cauri Kaļas matiem, un tas arī viss.

Kala lec pāri bedrei, aizķer milzīga akmens malu, pārmetas tam pāri, viņa lido gaisā kā akrobāte. Džalairs izšauj vēlreiz, atkal netrāpa,

un Kala piezemējas viņam aiz muguras. Kad puisis pagriežas, viņa trāpa pistoles stobram tā, ka ierocis apmet kūleni un nu jau tēmē uz Džalairu. Kala uzsit pa spalu. Džalaira pirksts piespiežas mēlītei, un ierocis izšauj. Lode caururbj ādu, krūšu kaulu, aortu, aizķer labās plaušas malu, sadragā sesto mugurkaula skriemeli un caur muguru izlido laukā.

Kristofers ar troksni ievelk gaisu.

Kala ar kāju iestumj Džalaira nedzīvo ķermeni bedrē. Ar vairākiem pretīgiem, slāpētiem brākšķiem un būkšķiem tas ripo uz Kristofera pusi un apstājas neveiklā, saliektā pozā, uzkāries uz vidukļa augstuma akmens bluķa.

Kala ir ieguvusi pistoli. Viņa paskatās uz Kristoferu un saka: „Paņem lukturīti un rāpies laukā. Mēs ejam prom.”

Kristofers ar pūlēm izkustas no vietas un paķer no zemes lukturīti. Viņam tūliņ būs nelabi. Izrāpies virszemē, viņš izvemjas.

Kala ar riebumu skatās uz viņu. „Nožēlojami.”

Puisis pieceļas kājās un ar delnas virspusi noslauka muti. Iedod viņai lukturīti. Viņa to izslēdz.

„Kur mēs iesim?” viņš jautā.

Kala nolaiž pistoli zemāk un pavērš pret viņu. „Mēs dosimies pēc atslēgas.”

„Pēc kādas atslēgas?”

„Neprašņā vairs neko, nesaki neko.” Viņa ar brīvo roku izvelk no kabatas gredzenu. Paskatās uz to. Norāda uz ziemeļiem. „Ej uz to pusi. Veicīgi.”

Kristofers paiet viņai garām un dodas iekšā nakts tumsā.

„Slēpies,” Kala pamāca. „Te ir vēl kāds.”

Viņš klausa pavēlei. Tagad viņš ir nobijies. Nevienam nevajadzētu prast to, ko tikko izdarīja šī meitene. Ko tādu nespētu pat īpašās jūras desanta vienības kaujinieks. Viņa labā roka sāk nevaldāmi trīcēt.

Šie cilvēki ir slepkavas.

Viņš iztēlojas Sāru, viņas kastaņbrūnos matus, saulaino smaidu, smieklus. Viņš domā par to, ka viņai būs jācīnās ar tādu cilvēku kā

Kala. Viņš zina, ja vispār kāds to spētu, tad tā ir viņa, taču šī doma viņu šausmina. Un viņš zina, ka Kala viņu nogalinās nekavējoties un bez nožēlas.

Šie cilvēki ir slepkavas.

Kāpēc es neklausīju Sāru?

Kāpēc es neklausīju un nepaliku mājās?

Saule aust rietumos.

Čijoko ir pārģērbusies vienkāršā melnā kokvilnas kombinezonā, kurā iestrādāta mugursoma. Mati saņemti zem ciešas kapuces. Sejas apakšdaļu sedz maska. Kreisajai acij priekšā ir plāns okulārs. Nakts redzamības lēca, kas ļauj redzēt tumsā.

CIJOKO TAKEDA

A^gozlii Akbaba Tapinaģi Rijīgās maitu lijas templis, Turcija

Viņa guļ zemē pie bedres. Redz, kā Kala nogalina Džalairu, pie Kaļas apģērba joprojām piestiprināts mikrofons, tāpēc viņa dzird notiekošo. Viņa zina par mozaīkas fragmentu. Viņa zina, ka Kala domā, ka ir tikusi tuvu Zemes atslēgai.

Viņa zina arī, ka Kala ir muļķe.

Viņa redz, kā Kala un Kristofers aiziet uz ziemeļiem. Kad viņi ir pazuduši aiz tuvējā paugura, no austrumiem parādās divi citi stāvi. Tie pārvietojas ātri, skrien uz šāvienu pusi. Čijoko pieregulē monokli un nospiež pie deniņiem pogu, kas ieslēdz fokusa attāluma maiņu. Viņa nofokusē attēlu, lai redzētu tikko parādījušos stāvus.

Baitsahans.

Makabī.

Interesanti, viņa domā. Dīvains pāris. Bīstams.

Čijoko pret abiem puišiem, kas tuvojas bedrei, pagriež mazu teleskopisko mikrofonu. Pie bedres Baitsahans nometas uz viena ceļa un iespīdina tajā lukturīti. Zēns izgrūž izmisuma pilnu vārdu virkni valodā, kuru viņa nekad nav dzirdējusi. Un pazūd bedrē. Makabī pēta apkārtni. Skatiens pārslīd pāri Čijoko, bet viņš nepamana meiteni. Viņa ir neredzama.

Makabī gaida, līdz Baitsahans apraud mirušo. Čijoko dziļi ieelpo un uzliek uz mēles šautriņu. Viņa izpūš gaisu, šķeltā šautriņa aizšvīkst un

trāpa nabatietim kaklā, bet viņš to pat nepamana. Viņš stāv un gaida, līd/ Baitsahans izrāpjas no bedres ar Džalaira pātagu rokā.

Baitsahans pēta zemi. Atrod Kaļas un Kristofera pēdas, pabiksta ar kurpes purngalu Kristofera vēmekļu peļķīti, saviebjas. Uzlūko Makabī un saka: „Viņi ir divi. Aizgāja uz to pusi. Mums viņi jāatrod un jānogalina.”

Makabī ar lukturīti norāda bedrē. Viņš saka: „Bet šis ir Rijīgās maitu lijas templis. Norāde atveda mūs šurp.”

„Man vienalga. Šeit ir arī citi. Viņi nogalināja manu brāli. Asinis pret asinīm.”

„Labi,” Makabī piekrīt, negribēdams strīdēties. „Pēc tam atgriezīsimies. Šeit kaut kas ir. Man kaut kas ir atstāts. Mums.”

Čijoko ir pārliecināta, ka šumeriete jau atrada to, ko Makabī meklē. Baitsahans apskata pēdas un aizskrien, nebilzdams vairs ne vārda. Nabatietis nošūpo galvu, pagriežas un seko viņam. Čijoko uzelpo. Ieskatās pulksteņa ekrānā. Sāra un Hago ir 48 jūdžu attālumā, viņi pārvietojas ar ātrumu 50 jūdzes stundā. Vēl ir mazliet laika. Es nevaru riskēt un sākt cīņu ar visiem trim un stipro amerikāņu zēnu piedevām. Es sekošu. Sekošu, kā vienmēr.

Viņa pieceļas.

Seko.

Klusa.

Neredzama.

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Altin Odasi Zelta zāle, pirmais stāvs, Turcija

Kristofers skrien, Kala min viņam uz papēžiem. Viņš zina, ka pistole joprojām ir notēmēta uz viņu.

Viņa saka, kur jāskrien pa kreisi, pa labi, atkal pa kreisi, uz to pauguru, apkārt tam akmenim. Viņš mēģina uzdot jautājumus, bet ikreiz viņu pārtrauc viena vienīga pavēle: „Klusē!” 11 minūtēs viņi ir noskrējuši gandrīz pusjūdzi, un reivs ir palicis tālu aiz muguras. Beidzot Kala pavēl: „Apstājies!”

Viņi stāv pie pavisam parasta paugura, kas krustu šķērsu apaudzis ar garu zāli. Vienīgā veģetācija, ko Kristofers mana šajā kailajā līdzenumā. Kala pārlaiž apkārtnei skatienu un nometas uz viena ceļa. Kristofers viņu vēro.

„Vai mēs te paliksim visu nakti? Rakņāsim zemi un nogalināsim cilvēkus?”

Kala neliekas ne zinis, noliek ieroci zemē. „Neiedomājies darīt muļķības,” viņa atgādina.

„Nē. Es redzēju, uz ko tu esi spējīga.”

„Labi.” Viņa ieslēdz lukturīti un ar otru plaukstu aizsedz gaismas kūli. Tas apspīd gredzenu. Kristofers pieliecas tuvāk un pirmoreiz to kārtīgi apskata.

Parasts dzelzs gredzens, lai gan gulējis zemē 10 000 gadu, tas ir apbrīnojami labā stāvoklī. Nekas neliecina par rūsu vai apkaļķošanos. Gredzens ir apmēram collu plats. Ārpusē iegravētas dīvainas rakstu zīmes un glifi. Kala nodzēš lukturīti, paskatās uz pauguru.

„Tas ir šeit,” viņa saka un pasmaida, tik tikko spēdama valdīt sajūsmu. „Kas ir šeit?”

„Viens no viņu kambariem.”

„Debesu ļaužu?”

„Anunaki.”

„Iesim sasveicināties,” Kristofers saka, mēģinādams ar joku nomaskēt bailes. Kala neliekas par viņu ne zinis, paķer pistoli, pieceļas un sāk iet apkārt pauguram. Viņa vairs netēmē uz viņu. Kristofers ziņkārīgi seko. „Kam paredzēts tas kambaris?”

Kala atkal rok zemi. Zemes pikas lido uz visām pusēm. Viņa rok, līdz atduras pret akmeni pilnīgi plakanu akmeni ar pusmēness iedobumu, kurā perfekti iegulst gredzens. Viņa smaida, ievieto gredzenu, pagriež. Atskan griezīga šņirkstoņa, un uz iekšu atveras lielas, vairāk nekā pusmetru biezas akmens durvis, zeme virs tām iegrūst. Lejup ved melnas vītņu kāpnes. Kristofers šokēts pakāpjas soli atpakaļ. Kala sajūsmā skatās uz viņu, meitene satraukumā trīc.

„Zelts. Tas ir Anunaki zelta kambaris.”

MgO, Fe203(T), & MgO / Fe2()3(T) vs. Fe203(T) + MgO1 "

BAITSAHANS, MAKABI ADLAJS

Alnn Odasi Zelta zāle, pirmais stāvs, Turcija

Baitsahans un Makabī iet pa pēdām.

„Kā tu domā, vai viņi abi ir Spēlētāji?” Makabī jautā.

„Nē. Rīkojies tikai viens. Otrs stāvēja bedrē, kad brāli Džalairu nogalināja. Vēma.”

Makabī pamāj ar galvu. „Bet otrs bija Spēlētājs.”

„Neviens nespēlētājs nevarētu nogalināt Džalairu," Baitsahans norūc. Viņš metas skriet, gribēdams ātrāk noķert slepkavu. Makabī seko, viņš nav tik ļot iededzies, tomēr cer, ka no tā visa varētu būt kāds labums. Viņi pamet reiva teritoriju, paiet garām smieklīgi ģērbtam pārītim, kas maigojas uz segas zem zvaigžņotās debess. Zēns ir aptinis spalvu boa, bet meitenei blakus zemē novēlusies milzīga afro parūka visās varavīksnes krāsās. Abiem uz acīm ir lielas saulesbrilles. Makabī nosmīkņā.

Spēlētāji neviena nepamanīti turpina ceļu. Pauguru viņi sasniedz pēc deviņām minūtēm.

Baitsahans apstājas, nometas ceļos, paņem saujā zemi, paosta. Makabī sāk iet apkārt pakalnam, negribēdams spēlēties smiltiņās kopā ar savu pārinieku.

Makabī paklūp un pārsteigts pamana, ka gandrīz iekritis tumšā kāpņu šahtā, kas ved pazemē. Viņš uzsit knipi. Baitsahans pieceļas kājās un pieiet pie viņa. Abi paskatās viens uz otru. Makabī pārbauda ieroci. Baitsahans izvelk no jostas pātagu, savicina, gals nikni noplīkšķ. Baitsahans smaida.

„Asinis pret asinīm.”

Viņi sāk kāpt lejā.

.

CIJOKO TAKEDA

11 m uz rietumiem no Altin Odasi Zelta zāles, Turcija

Čijoko apstājas netālu no paugura un nometas uz viena ceļa. Makabī un Baitsahans pazūd kalna otrā pusē un neatgriežas.

Durvis?

Viņa skaita līdz 60.

Elpo.

Viņa vēro, kā gandrīz nemanāmi pār debess jumu slīd zvaigznes.

Elpo.

Vēlreiz skaita līdz 60.

Neviens neparādās.

Jā. Durvis.

Viņa ieskatās sekošanas ierīcē. Sāra un Hago varētu ierasties pēc 22 minūtēm. Makabī un Baitsahans ir zem paugura, kāpj lejup, lejup, lejup. Acīmredzot Kala un Kristofers ir turpat, viņiem priekšā.

Viņa pārbauda ieročus. Saindētais samuraju zobens ir makstī. Surikeni. Šautriņas. Hodžo ar metāla galiem. Trīs dūmu bumbas. Piparu bumba. Šaujamieroča nav. Tie ir pārāk skaļi un nav pietiekami eleganti. Viņa pieceļas kājās, nospiež pogu uz pulksteņa: ieslēdzas hronometrs, zib sekunžu desmitdaļu un simtdaļu skaitļi. Viņa grib zināt, kad Sāra un Hago būs tuvumā.

Seko un novēro, Čijoko. Tikai seko un novēro. Cīnies tikai tad, ja citādi nevar. Nogalini tikai tad, ja tas ir viegli.

Viņa tuvojas pauguram klusi kā rēgs.

.

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS, BAITSAHANS, MAKABĪ ADLAJS, ČIJOKO TAKEDA

Altin Odasi — Zelta zāle, 25 m zem zemes, Turcija

Kalai ir grūti nomierināt sirdi. 88, 90, 93 sitieni minūtē. Sešus gadus viņa tai nav ļāvusi skriet ātrāk par 70 sitieniem.

Viņi ar Kristoferu stāv milzīgā zālē, tik lielā kā lidmašīnu angārs. Sienas ir apaļas un vismaz 50 pēdas augstas. Griesti ir slīpi kā piramīdai. Katru sienas collu klāj prāvas rakstu zīmes, līdzīgas kā uz Kaļas dīvainā gredzena; tās vēsta par seniem notikumiem. Vienā zāles galā altāra priekšā sardzē stāv statuja radījums ar cilvēka galvu un ērgļa ķermeni. Ap altāri izvietotas dažāda lieluma māla apbedījumu urnas. Visapkārt dažviet sakrautas līdz pat griestiem augstas mirdzošu zelta stieņu grēdas.

„Sasodīts,” Kristofers nočukst.

Kala ieliek pistoli bikšu aizmugurējā kabatā, pagriež lukturīti pret senu lāpu, izņem to no turētāja sienā. Viņa izvelk no kabatas šķiltavas, uzšķiļ, lāpa ar sprakšķi iedegas. Tās atblāzma krīt uz zeltu un sienām un paceļas līdz griestiem. Viņus apņem blīva, dzeltena.gaisma. Kristofers sajūt vājumu un apsēžas uz grīdas. ,,K-kas šī ir par vietu?” Kala apmet loku. „Visā Turcijā ir vairākas pazemes pilsētas. Tās izrakuši hiti, luvicši, saujiņa armēņu. Visslavenāko sauc Derinkuju. Taču neviena nav tik sena kā šī. Tas ir nepārspējami. Tas…”

„Debesu ļaudis,” Kristofers šokēts min. „Sārai bija taisnība. Tā ir īstenība.”

„Jā,” Kala ar lepnumu saka. Gebekli Tepes iedzīvotāji, tie, kas savulaik strādāja šajā apbrīnojamajā zālē, ir viņas tiešie radinieki. Viņas senču

senči. Pirmie viņas cilts locekļi. „Anunaki no zelta ieguva enerģiju.

Viņi izmantoja cilvēkus, lai to sagādātu. Mēs bijām viņu vergi, un viņi bija mūsu dievi.”

„Tātad šī ir tāda kā spēkstacija?”

„Drīzāk uzpildes stacija, kuru neviens nav redzējis vismaz 15 000 gadu.”

Viņi klusē. Kristolers nespēj aptvert, cik vērts varētu būt viss šeit sakrautais zelts.

Kala paceļ lāpu, cik augstu vien var, un ieskatās griestu velvēs. Kristofers seko gaismai. „Vai tie ir… burti?”

Meitene sarauc uzacis. Viņa iesprauž lāpu sienas turētājā un izņem savu viedtālruni. Pārliecinās, vai zibspuldze ir ieslēgta, paceļ to virs galvas un nofotografē. Telpu piepilda žilbinoši balta gaisma. Viņa nolaiž ekrānu un aplūko uzņēmumu.

„Dievu vārdā.”

,.Kas tas ir?”

Viņa pastiepj telefonu. Kristofers to paņem. Viņš nesaprot, kas tas ir. Svītras un punkti, un skaitļi, un burti. Viss juku jukām. Viņš nospiež pietuvināšanas režīmu. Ar pirkstu pārvieto skatu laukumu. Samiedz acis. Ārkārtīgi daudz romiešu burtu un arābu ciparu, tie izskatās kā ar milzīgu datoru drukāti. Moderno cilvēku pēdas, kas bijušas apraktas 15 000 gadu. Viņš nesaprot, kā tas iespējams, liet Kala saprot. Viņa zina, ka tā ir zīme.

Zemes atslēga ir šeit. Kā citādi, viņa domā.

„Mums jāatrod atslēga un jāiet prom. Tas zēns, Baitsahans, mūs meklē,” viņa saka, rādīdama uz augšu.

Kala paķer lāpu un skrien uz altāra pusi.

„Bet Sāra? Vai mums šeit nav tikšanās ar viņu?” Kristofers sauc nopakaļ. Kala neliekas par viņu ne zinis. Viņš skatās, kā meitene aizskrien, un paliek turpat. Viņš joprojām nespēj atgūties no redzētā. Viņš elpo. Gaiss ir sasmacis un retināts. Viņš vēlreiz ieskatās fotogrāfijā, kas rāda griestos ierakstīto zīmju tīklu. Viņš skatās, skatās un skatās telefonā, tāpat kā to šajā brīdī dara tik

daudz cilvēku visā pasaulē: spēlē spēles, pārbauda e-pastu, sūta īsziņas.

Met neviens neskatās uz ko tādu.

Kristofers ļauj telefonam iekrist klēpī. Viņa seju no apakšas izgaismo displeja blāvā gaisma. Viņš dzird Kaļas pārvietošanos zāles otrā galā. Telefona ekrāns izslēdzas.

Tumsa.

Kristofers ir apjucis.

Viņš domā par mācīto pasaules vēstures stundās, matemātikā, padziļinātajās filosofijas vēstures nodarbībās, ko apmeklēja rudenī.

Ja neviens šajā telpā nav ienācis 15 000 gadu, tad burti un skaitļi, un zīmes šeit tapuši vēl pirms rakstības izgudrošanas. Pirms jebkādas rakstības izgudrošanas. Pirms ķīļraksta un piktogrammām, un hieroglifiem, nemaz nerunājot par romiešu burtiem un arābu cipariem. Tie šeit bijuši pirms Eiklīda ģeometrijas, pirms matemātikas mūsdienu izpratnē, pirms zināšanu jēdziena rašanās.

Prātā skan Kaļas vārdi. Tu tik daudz ko nezini.

Kristofers klusē. Tas viss /'/-īsts. Beigu spēle, Debesu ļaudis. Spēlētāji. Šī fotogrāfija ir pierādījums, viņš domā. Pierādījums nezināmai cilvēces vēsturei. Citplanētiešu dzīvības pierādījums.

Pierādījums.

Čijoko ieiet pa durvīm un dodas lejā pa kāpnēm. Viņa dzird, kā zemāk čabinās Baitsahans un Makabī, viņi cenšas pārvietoties klusi, palikt nemanīti. Salīdzinot ar Čijoko, viņi ir pilnīgi nemākuļi.

Viņas soļi uz tēstajiem akmeņiem vispār nav dzirdami. Elpa ir kā čuksts. Apģērbs nečab. Viņa neizmanto nekādu gaismas avotu, kā tie muļķi zem viņas.

Uz šaurajām vītņu kāpnēm divi cilvēki nevarētu izmainīties. Siena ir gluda. Nekādu zīmju, tikai viens vienīgs dziļums.

No lejas jau skan citi trokšņi. Baitsahans un Makabī sasnieguši apakšu. Viņa pieliek soli. Jāredz, kas tur ir, jāizlemj, kā rīkoties tālāk.

Viņai jāredz, ko zēni darīs.

Jo viņa zina, ka tas drīz notiks.

Tas drīz notiks.

Asinis plūdīs.

Baitsahans un Makabī apstājas pie ieejas plašajā noliktavā. Nabatietis ir aizsedzis lukturīti ar plaukstu. Miesa spīd sarkanā gaismā, un viņš redz falangu un plaukstas kaulu izplūdušās aprises.

Dunhu paceļ dūri, iesit sev pa krūtīm. Viņš tikai ar lūpām izrunā vārdus Pārsteigums un Neviens nedrīkst palikt dzīvs.

Makabī pamāj ar galvu. Es saigāšu izeju, viņš, plati smaidīdams, ar lūpām izrunā. Tuvojas nāve, un viņam tas patīk.

Viņš izslēdz lukturīti. Viņi slīd tumsā kā rēgi un pārkāpj pār pazemes kambara slieksni. Tālākajā galā netālu no kaut kāda altāra ir iedegta lāpa. īsu brīdi Baitsahans un Makabī apbrīno zāles izmērus. Gaismas avots ir tālu, tāpēc grūti ko vairāk saskatīt, taču viņi nedrīkst riskēt ar spožāku apgaismojumu.

Kamēr viss nebūs padarīts.

Baitsahans ieiet zālē. Makabī gaida durvīs ar dunci vienā rokā, otra roka uzlikta uz pistoles spala, kas aizbāzta priekšā aiz bikšu jostas. Lai mazais briesmonēns atriebjas, viņš domā.

Baitsahans pieplok pie metāliskā akmens bluķiem un slīd tuvāk lāpai. Viņš zina, ka šī vieta ir sena un neskarta.

Svēta.

Kaut kas zem Baitsahana kājām pārlūst. Viņš apstājas, lai redzētu, vai Kala to ir pamanījusi. Nav. Viņš nometas ceļos, pārlaiž pirkstus priekšmetam, kas salūzis zem kājām, un atrod trauslu kājas kaulu.

Labs nāves vēstnesis, viņš domā.

***

Kristofers joprojām sēž uz grīdas, kad viņam garām nieka 10 pēdu attālumā aizslīd maza zēna rēgainais stāvs. Tas varētu būt zēns, par kuru viņu brīdināja Kala. Kristofers aiztur elpu un cenšas saglabāt mieru.

Krakšķis. Stāvs sakņūp, atkal pieceļas kājās. Kristofers ievēro, ka nozib viļņots asmens. Stāvs turpina ceļu, bet Kristoferam sāk svilt plaušas. Viņš neuzdrošinās elpot. Rokas trīc. Viņš no visa spēka sažņaudz viedtālruni, cerēdams, ka tas nenokritīs uz grīdas vai nesāks zvanīt, lai gan šādā dziļumā tik vientuļā pasaules malā droši vien nemaz nav zonas. Zēns tuvojas Kalai. Šī ir gaidītā izdevība. Es viņu nebrīdināšu. Kristoferam ir viņas telefons un griestu fotogrāfija. Ar to vajadzētu pietikt.

Tiklīdz sāksies cīņa, es aizbēgšu.

Kala atver vienu urnu pēc otras, virzīdamās apkārt ērglim ar cilvēka galvu. *

Visas tukšas.

Tomēr viņa zina, ka Zemes atslēga ir tuvu.

Viņa to jūt.

Šeit un šeit, un šeit.

Bet kur?

Viņa apiet apkārt statujai. Atver akmens zārciņu suņa vai kaķa lielumā. Iekšā ir tikai putekļi un audekla skrandas.

Viņa apstājas. Viņa stāv aiz putna statujas. Vai ērglis ir atslēga?

Tas būtu sarežģīti, jo statuja ir pārāk liela, lai paņemtu līdzi.

Viņa atkal paceļ lāpu. Ieslēdz lukturīti un pārlaiž gaismas kūli pār ieplestajiem spārniem, izstiepto kaklu, matu pīnēm uz vīrieša galvas. Apgaismodama skulptūras augšpusi, viņa apiet tai apkārt. Vīrieša seja ir plakana ar dziļi iegrimušām acīm, platu degunu un milzīgām nāsīm. Acis ir absolūti apaļas. Piere slīpa. Viss ir no zelta.

Viņa pārlaiž figūrai gaismas kūli.

Nekā.

Bet tad kaut kas piesaista skatienu.

Čijoko nostājas piecu pēdu attālumā no Makabī un iemet zālē akmentiņu.

Nabatieša skatiens, cīnoties ar tumsu, seko troksnim, un viņa nemanīta paiet tam garām. Viņa turas tuvāk sienai un pārvietojas, slēpdamās ai/ vairākiem kubveida akmens bluķiem. Attēls nakts redzamības monoklī neliecina, ka tic varētu būt no cēlmetāla. Bluķi ir lieli un pelēki.

Viņa iznirst no viena akmens ēnas, un tieši acu priekšā ir Kristofera mugura. Viņš ir sakņupis un vēro telpas otru galu, cenzdamies saskatīt, ko dara Kala. Čijoko no savas vietas neredz, kas notiek, bet dzird, ka šumeriete kaut ko meklē. Meklē to, ko acīmredzot uzskata par Zemes atslēgu.

Muļķe.

Čijoko vajag labāku skata punktu. Viņa uzrāpjas vienā no milzīgajām metāla kaudzēm, kas izsvaidītas pa visu kambari. Tikusi desmit pēdas virs zemes, viņa redz pie altāra Kalu, kas ar dunci kaut ko urbina laukā no statujas galvas. Baitsahans viņu ir gandrīz sasniedzis. Čijoko redz, ka Makabī joprojām mierīgi stāv pie izejas un gaida. Ari Kristofers ir turpat, kur bijis. Viņš arī redz Baitsahanu un negrasās Kalu brīdināt. Viņš Spēlē. Interesanti.

Čijoko paskatās augšup, pamana griestus, un viņai aizraujas elpa.

Vārdi, skaitļi, zīmes. Viņa ieslēdz okulāra rakstierīci un pietuvina attēlu. Uzmanīgi nofotografē, iegūstot augstas izšķirtspējas uzņēmumu, tad vēl vienu uzņēmumu un vēl vienu, un vēl vienu. Zemes atslēgas šeit nav, bet šis gan ir kas svarīgs. Viņa atpazīst vārdu „zelts” vismaz četrās valodās.

Čijoko pārņem ziņkārība, un viņa pārvelk pirkstus pār akmeni sev zem kājām. Izvelk samuraju zobenu un uzmanīgi iegriež virsmā.

Tikai tad viņa saprot, kas atrodas šajā telpā.

Kala uzlec uz altāra un nostājas aci pret aci ar statuju. Velk pirkstu gar tās žokli. Plaisa. Augšup pār vaigu. Viņa patausta aiz auss un atrod sviru. Otrā pusē ir tāda pati.

Eņģes.

Viņa izvelk dunci un atspiež vaļā skulptūras muti. Tajā ir melna beisbola bumbas lieluma stikla lode, kurā iegriezts precīzs trīsstūrveida

caurums. Viņa uzspīdina uz lodes gaismu. Apbrīno gludo virsmu. Redz attēlus: izplūdušas kontinentu aprises, dzijus okeānus, augstus kalnus. Zeme.

„Es esmut to atradusi,” viņa čukst.

Zemes atslēga.

„Es esmu to atradusi.”

ANS LIU >

Liu nams, nereģistrēts pazemes bunkurs, Tunjuačžeņa, Gaolinas apgabals, Sjiaņa, Ķīna

DREBULIS.

Mirkšķismirkšķis.

DREBULISmirkšķis.

DREB ULISmirkšķisDREB UL/SDREB ULIS.

DREB ULISmirkšķis DREB ULISmirkšķis.

DREBULISmirkšķis DREBULISmirkšķis.

DREBULlSDREBULISmirkšķis.

MirkšķisDREBULISmirkšķismirkšķis.

Mirkšķis DREB ULISDREB ULIS. MirkšķismirkšķismirkšķisDREBULIS.

DREBULISmirkšķis DREBULISmirkšķis.

DREBULISmirkšķismirkšķisDREBULIS.

Aņa ķermenis krampjaini saraujas. Pirms mirkļa viņš gulēja, bet nu vairs ne. Tas noraustās vēl un vēlreiz. Viņš pūlas noturēt mēli mutē, tālāk no zobiem. Spiež dūres pie sāniem, kājas kopā, cenšas nemētāt galvu. Otrā istabā ir briesmīgs troksnis, un viņa krampjos drebošās, samiegojušās smadzenes nespēj aptvert, kas notiek.

Briesmīgais troksnis atgādina viņa modinātāja signālu. Pneimatisko sirēnu, ar kuru tēvs katru dienu modināja mazo Aņu uz treniņiem. Viņa mirkšķis viņa mirkšķis viņa tēvs.

Viņa nolādētais tēvs.

Viņš raustās, atkal un atkal, atkal un atkal.

Šis nav tiks vai lēkme.

Tas ir kas cits.

Viņa tēvs.

Viņš bija šeit!

Aņs piespiež savu raustīgo ķermeni pagriezties uz sāniem. Viņš redz Čijoko talismanus uz mīkstas, sarkanas samta drāniņas.

Ķermenis sāk nomierināties.

Šeit bija mans tēvs! Bet kā? Es viņu nogalināju.

Aņs saprot, ka tas bijis sapnis.

Pirmais sapnis, ko spēj atcerēties. Ķermenis pārstāj raustīties. Viņš skatās uz Čijoko talismaniem. Tiki pāriet.

Tomēr trauksmes sirēna nerimstas.

Viņš pieceļas sēdus. Nospiež pogu. Sienā atveras ekrāns. Tajā redzami viņa nocietinājuma attēli. Sistēma ir savienota ar Kinect ierīci, un viņš norāda uz vienu attēlu. Tas tiek pietuvināts. Nekā. Norāda uz nākamo. Attēls palielinās. Nekā. Norāda uz vēl vienu. Tas palielinās. Kaut kas. Tas nav cilvēks.

Mazs bezpilota lidaparāts spāres formā.

Spēlētājs?

Viņš apvelk tam apkārt lodziņu. Kamera seko lidaparātam. Pievelk to pavisam tuvu. Un tad…

Nē. Tas nav Spēlētājs. Valdība. Ķīnas valdība. Aņs ir vismeistarīgākais hakeris pasaulē, bet Ķīnas valdībai ir savi liakeri. Viņš iejaucās nevēlamo pasažieru sarakstos, darbojās ar sekošanas programmām, pirka rezerves daļas acīmredzot Aņs piesaistījis viņu uzmanību. Viņiem nav ne jausmas, kas viņam patiesībā ir padomā, viņi nenojauš par Beigu spēli. Viņiem Aņs ir tikai potenciāls terorists, disidents. Valdība. Ilgi tā nepastāvēs. Neviena Zemes valdība nepārcietīs to, kas tuvojas.

DREBULIS.

Aņs savāc Čijoko atstātos talismanus. Ietin tos audumā. Pieceļas kājās, paķer dežūrsomu. Atver skapi un iekāpj iekšā, aizver durvis un uzkāpj uz grīdā nomaskētas sviras. Zēnam apkārt izaug metāla kapsula, un viņš krīt 40 pēdu dziļumā, cauri avārijas lūkai, kuru sev izbūvējis. Apakšā viņš atver kapsulu un noiet 678 pēdas pa tuneli, kas aizved līdz pazemes garāžai. Garāžā viņš atrod savu mašīnu, melnu mersedesa apvidus auto ar piekabi. Aņs iekāpj mašīnā, uzmanīgi novieto Čijoko lietiņas uz sudraba trauciņa, kas piestiprināts pie centrālā paneļa. Iekārtojies sēdeklī, viņš paņem vienu Čijoko nagu un uzliek uz mēles. Iedarbina mašīnu un ieliek ātrumā. Tiklīdz auto izkustas, grīdā paceļas spiediena plāksne, un pasaule nodreb.

Sprādziens nedaudz satricinās valdību. Liks tai nedaudz iepauzēt. Bumba bija liela un netīra, daudz radioaktīvo atkritumu. Vismaz pārdesmit gadus neviens negribēs tuvoties krāterim, lai gan pasaulei labākajā gadījumā atlikuši tikai pāris gadi.

Es neesmu terorists. Šī ir Beigu spēle. Neviens tajā neuzvarēs.

Viņš dodas ceļā, pamet stāvvietu, drošā māja Pekinā ir 11 stundu brauciena attālumā.

Viņš viļā uz mēles Čijoko nagu.

Neuzvarēs neviens, izņemot tevi, mīļā.

.

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS, BAITSAHANS, MAKABĪ ADLAJS, ČIJOKO TAKEDA

Alnn Odasi Zelta zāle, 25 m zem zemes, Turcija

Kala viņu neredz, nesaož. Baitsahans varētu viņu tūliņ pat nogalināt, šajā pašā brīdī, ar savu pistoli. Bet tas būtu pārāk vienkārši. Džalairs ir pelnījis ko labāku. Kala ir pelnījusi ko ļaunāku. Daudz, daudz ļaunāku.

Viņš iesit viņai pa pakausi ar dunča spalu.

Kala smagi nokrīt uz ceļiem, uzbrukums viņu ir pārsteidzis. Galva reibst, acu priekšā ņirb daudzkrāsaini plankumi, taču pārsteigums ātri pāriet. Apmācība gūst virsroku.

Meitene noslīgst uz grīdas, izlikdamās, ka zaudējusi samaņu. Tiklīdz Baitsahans pēc viņas pasniedzas. Kala iegrūž tam vēderā elkoni un pielec kājās. Šķiet, ka dunku viņš gandrīz nav manījis, un, zobus griezdams, zvērojošām acīm metas viņai virsū. Kala pakāpjas atpakaļ, sniedzas pēc pistoles.

„Šumeriete.”

„Dunhu.”

„Asinis pret asinīm.”

Vārgulis, viņa domā. Paceļ Džalaira pistoli un nospiež gaili. Baitsahans atvēzējas ar pātagu. Sloksnes pātagas galā aptinas ap stobru brīdī, kad no tā izlido lode. Pātaga maina šāviņa trajektoriju, un lode aizsvilpj garām Baitsahana kaklam, nobrāžot ādu.

Šāviens atbalsojas kambarī, atlec no cietajām virsmām un paceļas pretī noslēpumainajiem griestu rakstiem. Baitsahans parauj pātagu, un ierocis šķindēdams nokrīt zemē. Tas paslīd zem altāra, kur vairs

nav sasniedzams. Zēns izvelk dunci; tagad viņam vienā rokā ir pātaga, otrā duncis. Kala izvelk savu dunci un pasmaida.

,,'l u esi ātrāks par Džalairu,” Kala konstatē, uzbērdama uz brūces sāli. „Nepiemini viņa vārdu, kuce.”

Viņa smaida vēl platāk. „Pasveicināsi no manis Džalairu, kad es arī tevi aizsūtīšu uz elli?”

Baitsahans neatbild. Viņš metas uz priekšu. Viņš ir ātrs. Kala pasper soli sāņus, un viņu dunči sastopas un uzšķiļ dzirksteli. Viņa stipri iesit Baitsahanam pa deniņiem ar stikla lodi, bet tas šauj viņai ar pātagu pa kājām, aizķerdams potīti. Kala tēmē uz dunhu jūga vēnu, bet viņš palec atpakaļ un ar abām rokām parauj pātagu. Šumeriete nogāžas uz muguras, duncis izkrīt no roķas, aizsitas elpa.

Baitsahans vēlreiz parauj pātagu, pievelk viņu tuvāk. Viņš pārkāpj meitenei pāri un jāteniski uzsēžas virsū. Nomet pātagu, novicina dunci un, satvēris to abās rokās, laiž lejup, tēmēdams uz galvu; viņš ir nikns un kāro atriebties. Kala pastiepj rokas, satver viņa augšstilbus un pievelkas tuvāk zēna kājstarpei. Duncis ieduras zemē vietā, kur tikko bija Kaļas galva, bet viņa ietriec viņam kājstarpē lodi. Viņa jūt, ka zem drēbēm ir bruņas, taču zina, ka sitiens vienalga sāpēja. Meitene pielec kājās un apcērtas riņķī.

Baitsahans metas virsū. Viņam nav neviena ieroča. Duncis joprojām ir iedurts zemē. Viņi ir aci pret aci. Viņš iešņācās, saķer viņu aiz ausīm un rauj. Viņa atkal iebelž viņam pa kājstarpi, šoreiz ar celi. Sitiens ir tik stiprs, ka jūtams, kā pārplīst plastmasas aizsargkausiņš. Taču viņš nepadodas sāpēm.

Viņš ir Spēlētājs.

Labi apmācīts cīnīties un pārvarēt sāpes.

Baitsahans tik stipri rauj viņas ausis, ka āda aiz labās sāk plīst.

Viņa paliecas uz priekšu, kompensējot rāvienu, un tagad viņi ir tik tuvu, ka varētu saskūpstīties. Taču Kala atver muti un iekož Baitsahanam vaigā, zobi iecērtas miesā.

Viņš iebrēcas un palaiž meiteni vaļā. Viņi pašķiras, un Baitsahans izspļauj uz grīdas sarkanas siekalas.

„Asinis pret asinīm,” Kala viņam atgādina, viņas zobi ir iekrāsojušies sarkani.

„Jā,” viņš apstiprina un izvelk aiz muguras paslēpto pistoli.

Kala atmet galvu. „Tu tik ilgi gaidīji? Varēji to uzreiz izdarīt un pievākt atslēgu.”

„Tad lūk, kas tas ir,” Baitsahana skatiens tik tikko atraujas no Kaļas acīm un aizslīd pie lodes.

Neko vairāk viņai nevajag. Tikai novērst uzmanību. Tāpat kā ar Džalairu. Visi dunhu ir vienādi.

Baitsahans izšauj, bet Kala jau ir viņam virsū un ietriec lodi plaukstas locītavā.

Tas ir pārāk viegli.

Tas viss ir pārāk viegli.

Kristolers metas skriešus, tiklīdz Baitsahans izvelk pistoli.

Lai labāk redzētu, pie pašas izejas viņš ieslēdz viedtālruni un gandrīz ar visu augumu ietriecas smīkņājošā jaunā vīrietī, kurš krata pirkstu. Kristofers noelšas.

„Esi apmaldījies, mazais?” Makabī jautā. „Tas nekas. Es tevi atradu. Drīz tu vēlēsies, kaut tas nebūtu noticis.”

Kala iegrūž elkoni Baitsahanam plecā. Atkal atskan šāviens, bet Kala tur viņa roku kā spīlēs, un lode ieurbjas zemē. Viņa piespiež zēnu pie zelta altāra un ar kreiso īkšķi nospiež mēlīti, kas atbrīvo pistoles aptveri. Tā nokrīt zemē. Viņa palaiž vaļā viņa delnas locītavu, zinādama, ka viņš pacels ieroci, lai izšautu pēdējo lodi, kas palikusi stobrā.

Prognozējamais muļķis.

Viņa cieši satver viņa roku, un ierocis izšauj. Un viss. Šajā cīņā nav palikusi vairs neviena lode.

Kala uzklūp Baitsahanam ar dūrēm, vienā joprojām ir stikla Zemes atslēga, viņa dauza zēna vēderu un ribas. Viņš aizsargājoties saraujas čokurā, no acīm rit asaras. Muskuļi plīst, kauli krakšķ. Kad viņš vairs nekustas, viņa apstājas. Pakāpjas atpakaļ. Viņu pārņem riebums. Viņš ir nožēlojams.

„Asinis pret asinīm,” viņa lēni un izsmējīgi saka.

Kristofers ir redzējis tik būdīgus puišus kā Makabī, parasti futbola laukumā. Viņš pazīst šo lecīgo smīnu, tāds atlases turnīros bijis daudziem pretiniekiem. Labākā metode pret tādiem tipiem ir stiprs un straujš sitiens. Kristofers sakopo spēkus un triec ar dūri. Bet Makabī to saķer un notur. Viņa smīns pārvēršas platā smaidā līdz ausīm. Kristofers nomet zemē telefonu un atvēzējas ar otru roku. Nelaizdams vaļā dūri, nabatietis atvaira sitienu un vienlaikus stipri iebelž Kristoferam pa kreiso plecu. Viņš nav paspējis attapties, kad Makabī paceļ kāju un iesper pretiniekam pa celi. Sāpes ir mokošas, bet paukšķis izraisa nelabumu. Telefons guļ uz grīdas ar ekrānu uz augšu, izgaismojot abus kaušļus no apakšas. Angļu valodā ar spēcīgu akcentu Makabī saka: „Ko vēl tu vari?”

Bet Kristofers vairs nevar neko.

„Tādā gadījumā…”

Pēdējais, ko Kristofers atceras, ir puiša seja, kas strauji tuvojas viņējai. Makabī nolaiž zēnu uz grīdas, izvelk dunci un aizrikšo uz altāra pusi.

Viņa asinskārajam pāriniekam vajadzīga palīdzība.

Kala atvēzējas. Plaukstas mala tūliņ sadursies ar Baitsahana rīkli, sadragājot balseni un traheju, un ādamābolu, un pārlaužot kaklu. Viņš skatās augšup uz viņu, acis jau ir tukšas, gaida triecienu.

„Ardievu, dumjais bērns,” viņa saka. „Esi svētīts.”

Brīdī, kad viņa paceļ roku, muguru caururbj skaudras sāpes, kurām seko aukstums. Viņa nespēj pakustēties. Kāda roka sagrābj aiz pleca un neļauj noslīgt uz grīdas.

Viņa uzreiz saprot, ka ir pāršķelts mugurkauls. Rokas un kājas ir paralizētas.

Kaļas acis ieplešas. Es esmu muļķe.

Baitsalianam i/dodas piecelties kājās, seja ir slapja no sviedriem un asinīm, un asarām. Acis ir sarkanas un aiztūkušas. No vaiga sūcas asinis.

„Tu izskaties sūdīgi,” Makabī konstatē, viņa duncis joprojām ir iedurts Kalai mugurā.

„Aizveries,” Baitsahans noņurd. „Ļauj man viņu piebeigt.”

„Kā gribi,” Makabī nosmīkņā.

Baitsahans pagriežas pret Kalu un nospļaujas. „Asinis pret asinīm, šumeriete,” viņš šņāc. „Asinis pret asinīm.”

ALISE ULAPALA

Nakijas lagūna, Ziemeļu teritorija, Austrālija

Alise ar sprunguli baksta nometnes ugunskura paliekas. Nakts.

Viņu ieskauj prērijas trokšņi, «.tikšķēšana, dūdošana, smilkstēšana, šņākšana. Bezgalīgās circeņu armijas serenādes.

Mājas.

Biezais Piena ceļš virs galvas griežas kā ritenis. Viņa biksta ogles, zīmē tajās spirāli. Tikai tā nav parasta spirāle. Šī ir īpaša. Fibonači spirāle. Ūdeņradis, hēlijs, litijs, skābeklis, alumīnijs, skandijs, selēns, cēzijs, aktīnijs.

Ar cēziju bija sarežģīti, jo sākumā viņa domāja, ka tas ir kalcijs, taču tas nederēja. Un kaut kādu Alisei nezināmu iemeslu dēļ norādē ir izlaists bors. Taču nav šaubu, ka tieši tāds ir norādes atšifrējums. To apstiprina arī Spēlētāju cilšu kārtas skaitļi.

1, 2, 3, 8, 13, 21, 34, 55, 89… viņas norādē minēto ķīmisko elementu atomskaitļi. Atliek pievienot bora atomskaitli 5 starp 3 un 8, un 0 un 1 pašā sākumā, un gatavs.

Fibonači virkne.

Tā var turpināties mūžīgi.

Taču sākas no nekā.

Tā ir sastopama dabā. Gliemežvākos, puķēs, augos, augļos, iekšējā ausī. Galaktikās. Mūsu pašu rokās: astoņi pirksti, neskaitot īkšķus, katrai plaukstai pieci pirksti, katrā pirkstā trīs kauli, īkšķī divi kauli, un katrai plaukstai viens īkšķis. Vienas vērtības dalījums ar iepriekšējo bieži vien ir vienāds ar zelta griezumu 1,618, reizēm pat līdz baisai precizitātei. Piemēram,

89/55 = 1,6181818181818…

Alise berzē seju. Viņai sāp galva. Visi šie skaitļi un formulas. Kopš iziešanas no bāra Darvinā viņa ir daudz mācījusies. Viņasprāt, pat pārāk daudz, taču skaidrībā jātiek.

Kā šie skaitļi iederas Beigu spēlē? Cilšu kārtas skaitļi, viņa atskārta, arī ir Fibonači skaitļi. Spēlētāji līdzinās kādam pārpasaulīgu izotopu sarakstam: mu-2, latēniete-3, mīnojietis-5, nabatietis-8, dunhu-13, olmeks-21, kuriete-34, harapiete-55, šumeriete-89, aksūmietis-144, kehokiete-233, šans-377. Bet ko tas nozīmēja vispār kaut ko?

Kur tie iederas?

Viņa nezina.

Viņa 18 minūtes blenž ugunī. Vienīgos trokšņus rada vieglais vējiņš un degošo krūmu sprakšķēšana.

Tad nometnes tālākajā malā parādās dzeltenas, gailējošas dingo acis. „Na’ču, draugs.”

Acis nekustas.

Alise pastiepj roku. Izgrūž klusu, padevīgu skaņu.

Suns čāpo tuvāk, ienāk dziestošā ugunskura gaismas lokā. Melns deguns. Plankumains kažoks. Tumšas acis.

„Pareizi. Še.” Alise pamet sunim apogļojušos čūskas gaļas gabalu.

Suns to aposta un aprij.

„Es tikai prātoju, ko man vajadzētu darīt, draugs.”

Suns paceļ purnu. Saspicē ausis. Pie velna, viņa saņēma atbildes, triecot ar amerikāņu tūristu, tikpat labi var izmēģināt laimi arī ar dingo.

„Labāk būtu palikt un nogaidīt otro raundu vai pamest Ozu un doties meklēt pirmo atslēgu?”

Suns nopietni skatās uz viņu. Paceļ degunu pret debesīm. Ošņā gaisu. Alise arī paskatās augšup. Viņa redz, kā debess jumu šķērso milzīga krītoša zvaigzne ar oranžzaļu asti.

Vienlīdz mežonīgo būtņu Spēlētājas un savvaļas dzīvnieka skatieni sastopas.

Suns apsēžas.

Alise nopietni pamāj ar galvu.

„Jā. Es domāju, ka tev taisnība. Jānogaida otrais raunds. Kad tas sāksies, es došos meklēt sīko gnīdu, kas nocirta Šari pirkstu.” Suns noguļas. Noliek galvu uz priekšķepām.

„Jā.”

Piena ceļš.

Tumsa.

Mazais ugunskurs.

„Es gaidīšu.”

Pavēlnieka Krišnas maja, aprīta un zudusi.1

CIJOKO TAKEDA, KALA MOZAMI, MAKABĪ ADLAJS, BAITSAHANS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Altin Odasi Zelta zāle, 25 m zem zemes, Turcija

Čijoko redz, kā Makabī nes Kaļas sastingušo ķermeni uz izeju. Viņa savā laktā visu dzird un redz. Melnā lode ir pie Baitsahana. Viņš par to samaksāja ar asinīm un sāpēm, un lielu devu pazemības. Kristofers vaid, bet viņš joprojām ir bezsamaņā. Pie izejas Makabī ar kāju pastumj Kristoferu malā. Viņš nogulda Kalu uz liela akmens puscilvēka augstumā.

„Starp citu, laipni lūdzu,” Makabī saka, tā arī nesaņēmis gaidīto pateicību par Baitsahana pakaļas glābšanu.

Baitsahans kaut ko noņurd.

Uzpūtīgais muļķis, Čijoko nodomā.

Viņa prāto, vai nevajadzētu abus nogalināt. Vispirms Makabī un pēc tam zēnu. Taču tas ir pārāk riskanti. Viņus varēs nogalināt tikai pa vienam, un var gadīties, ka pat smagi ievainotam dunhu neko vairāk par šo sekundes simtdaļu nevajag.

Nē. Šajā naktī pietiek par zemu novērtēt pretinieka spēkus. Pacieties. „Skaties, Makabī.” Baitsahans paceļ augstāk lodi. „Zemes atslēga. Viņa to atrada mūsu vietā!”

„Parādi,” Makabī vēl šaubīdamies prasa.

Turklāt viens agri vai vēlu nogalinās otru. Bet pirms tam droši vien likvidēs vismaz vēl vienu Spēlētāju. Viņi ir idioti, bet pagaidām noderīgi.

Baitsahans plašā žestā novēcina roku. „Paskaties uz šo vietu! Kā gan citādi.” Viņš izvelk dunci un pavērš to pret Kalu. „Pareizi, māsa?”

„Ej ieskrieties!” viņa saka bez spēka.

„Viņa nu gail ir sparīga,” Makabī ņirgdams nosaka, tad pamāj Baitsahanam. „Parādi gaismu.”

Baitsahans paklausa. „Ak dievs,” Makabī novelk, aplūkodams lodi. Viņš redz kontinentu un okeānu, un kalnu aprises, tic ir dzīvi viņa plaukstā, turpat zem lodes virsmas. „Man šķiet, ka tev taisnība.” Kristofers, pūlēdamies pieslieties augšā, izgrūž: „Kas…”

Spēlētāji par viņu neliekas ne zinis.

Baitsahans pieliecas pavisam tuvu Kaļas sejai un jautā: „Ko vēl tu zini? Kāda ir tava norāde?”

Kaļas dzīvība dziest. „Es teicu ej ieskrieties.”

„Kur ir Debesu atslēga?” Baitsahans jautā. Viņš piespiež sava senā dunča asmeni šumerietes krūškurvim tieši starp krūtīm.

„Tu to nemūžam neatradīsi.” Viņa klepo, mute ir pilna ar asinīm.

„Neesi pietiekami gudrs.”

„Es negrasos meklēt. Es grasos paņemt. Tāpat kā paņēmu šo.”

„Tāpat kā mēs paņēmām šo,” Makabī iejaucas.

Baitsahans saka: „Jā. Mēs.”

„Tas nenotiks,” Kala nomurmina.

„Notiks.”

„Viņš tevi nogalinās.” Viņa ar skatienu norāda uz Makabī. „Drīz viņš tevi nogalinās, bērns.”

„Nejaucies, kur nevajag, mirone,” Makabī iešņācās.

Baitsahans nometas ceļos pie viņas. Novelk ar asmeni pa Kaļas augšstilbu. „Ja nepateiksi, es tevi nogalināšu.”

Viņa atkal noklepojas. „Es jau esmu mirusi.”

Makabī pēta roku nagus. „Tur tev taisnība,” viņš izklaidīgi saka.

Kala neliekas ne zinis par Makabī. Viņa skatās acīs Baitsahanam. Viņa skatiens ir kā akmens. Bet viņas skatiens ir senāks un cietāks. „Es esmu mājās, Anunaki,” viņa čukst šumeru valodā, kuru saprot tikai viņa. „Piedod, ka ierados tukšām rokām. Lai miers un svētība.”

Baitsahans pamāj ar galvu. „Tas par manu brāli, Džalairu. Dievi viņu paņēma.” Viņš ietriec dunci šumerietei krūtīs.

Kristofers ir atspiedies uz elkoņiem un visu redz. Viņš ir pamiris, bet nespēj atraut skatienu.

Haitsahans pagriež asmeni, un spalu iekrāso asinis. Kala iesmilkstas, sirdī ir izplēsts caurums. Zēns izvelk nazi un pieceļas kājās. Viņš ir beidzis.

Un Kala arī.

Vajadzēja klausīt. Kristofers domā, sastindzis aiz bailēm.

,,Ei!” Makabī uzsit knipi Kristoferam pie paša deguna. „Kas tu esi? Ko tu te dari?”

Kristofers ir pārāk satriekts, lai melotu. „Es esmu Kristofers,” viņš atbild, nespēdams atraut skatienu no Kaļas asiņojošā ķermeņa. „Es pazīstu Sāru Elopeju. Kala mani sagūstīja un gribēja iemainīt.”

„Vai tu vari sazināties ar Elopeju?” Makabī jautā.

Jā.”

Viņa jaunie sagūstītāji saskatās.

„Arvien labāk un labāk,” Makabī konstatē.

Viņš pierauj Kristoferu kājās un aizvelk līdz durvīm. Kristofers ir sašļucis, bāls, pusdzīvs. Čijoko nekad mūžā nav redzējusi tik pārbijušos cilvēku. Nabaga zēns, viņa domā.

Makabī iestiepj Kristoferu kāpņu šahtā un pazūd. Paliek tikai Baitsahans un Kala. Dzīvība turas pie viņas kā vēla rīta rasa pie zirnekļa tīkla. Baitsahans nosmīkņā: „Asinis pret asinīm,” un iemet viņai klēpī lāpu. Kala iesmilkstas, kūp dūmi, cepas meitenes miesa, kūst apģērbs, un Baitsahans dodas prom.

Tiklīdz Čijoko ir droša, ka viņš ir aizgājis, tā klusi nolec no akmens un izvelk no jostas zobenu. Kala viņu redz caur trīsuļojošajām liesmu mēlēm un izspiež vāru smaidu. Čijoko strauji pārvelk zobenu pār šumerietes rīkli. Kaļas acis satumst, rokas iztaisnojas, pirksts norāda uz 166"30’32”.

Atpūties, māsa.

Ar zobena galu Čijoko baksta Kaļas joprojām degošo līķi. līdz atrod meklēto. Ar asmeni pārgriež audumu un uzdur gredzenu. Tas žvadzēdams noslīd lejup pa tēraudu un apstājas pie plaukstas sarga.

Čijoko to bridi pēta, viņa apzinās, saprot, ka ir ieguvusi to, pēc kā nākusi.

Tāpat kā Kala.

Čijoko noglabā seno gredzenu un ieskatās sekošanas ierīces displejā. Hago un Sāra ir nepilnu 15 kilometru attālumā. Drīz viņi būs autostāvvietā. Laiks doties pretī.

Laiks iegūt disku.

Laiks Spēlēt Beigu spēli.

KRISTOFERS VANDERKAMPS

Audi A8, izbraucot no Gebekli Tepes

Kristoferu velk augšā pa trepēm, laukā naksnīgajā gaisā, tuvāk reivam. Apmetuši uzdzīvotājiem līkumu, abi Spēlētāji nok|ūst autostāvvietā, kur puisi iegrūž melna sedana aizmugurējā sēdeklī. Viņš aizšļūc līdz tālākajām durvīm. Kāja briesmīgi sāp. Kristofers iespiež seju plaukstās un sāk raudāt.

Makabī apsēžas pie stūres un Baitsahans priekšējā pasažiera sēdeklī. Baitsahans pagriežas un pēta Kristoleru, riebumā saviebis pietūkušās lūpas. „Ja mēģināsi bēgt, es tevi uzšķērdīšu,” viņš noņurd. „Un ja turpināsi raudāt, es tevi uzšķērdīšu.”

Kristofers pūlas savaldīties. Viņš nespēj paskatīties Baitsahanam acīs. Puisis līdz sirds dziļumiem ienīda Kalu, bet neviens nav pelnījis tādu likteni. Šie divi ir briesmoņi.

Viņi izbrauc no autostāvvietas, Kristofers blenž laukā pa logu. Viņš redz lāzeru starus un smaidošus cilvēkus, un meiteni, kas apskurbusi skrien pāri stāvlaukumam. Šiem laimīgajiem jauniešiem ir tik daudz, kā dēļ dzīvot. Tādi paši kā viņš pirms meteorītu nokrišanas, tādi paši kā reiz Sāra. Kristofers priecājas, ka viņi nezina to, ko zina viņš, ka var dzīvot brīvi, tikai šim mirklim. Vismaz pagaidām.

Viņš atceras Sāras vārdus: Beigu spēle ir mīkla. Atrisinājums ir dzīvība. Bet saprot, ka draudzene nav izstāstījusi visu. Beigu spēlē varbūt ir dzīvības atslēga, bet pati Beigu spēle ir nāve, tieši tā, kā teica Kala.

Bet Spēle ir nāve, viņš domā, it kā runātu ar Sāru.

Un tad, truli blenzdams laukā pa logu un prātodams, ko Baitsahans un Makabī ar viņu darīs un vai viņš drīz mirs, un kā tas notiks, un cik briesmīgi tas būs, viņš ierauga Sāru pie garām braucošas mašīnas stūres.

Tik piepeši.

Vai viņa bija īsta? Viņš nezina. Nav drošs. Viņa parādās un pazūd, izgaist tālumā. Viņa ir prom.

Spēle ir nāve.

Viņš piespiež plaukstas pie stikla un zina. Viņš mirs. Viņš mirs un nekad vairs neredzēs Sāru Elopeju.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA

Peugeot 307, cell no Šanliurfas uz Mardinu, šoseja D400, austrumu virziens

Kad Sāra un Hago iegriežas stāvlaukumā pie Gebekli Tepes, pežo garām rēkdams aizbrāžas melns audi. Viņi cerēja ieraudzīt tikai Kalu un Kristoferu, nevis neskaitāmas mašīnas un autobusus, un uzdzīvotājus.

„Kā mēs viņu šeit atradīsim?” Sāra jautā, rādīdama uz priekšu. „Meklēsim kādu, kas līdzīgs mums,” Hago atbild, viņam klēpī ir M4 automāts. „Kādu, kam ir ieroči.”

Tieši tad Sāra viņu ierauga. Meiteni melnā kombinezonā, kapucē, maskā. Jā, spriežot pēc visām pazīmēm, tā noteikti ir Spēlētāja. Sāra norāda uz viņu.

„Ko es teicu,” Hago iesaucas. Viņš noņem ierocim drošinātāju. „Mierīgi.”

Pamanījusi viņus, meitene novelk kapuci un plati iepleš rokas. Tā nav Kala.

„Vai tā…”

„Mēmā,” Sāra saka.

Čijoko tuvojas šofera puses logam, izmisīgi rādīdama zīmes. Meitene uzsvērti rāda, ka viņai ir tukšas rokas.

„Ko tas, velns parāvis, nozīmē?” Hago klusā balsī jautā. „Kāpēc viņa ir šeit?”

Sāra atver logu. „Vai tu esi kopā ar Kalu?” viņa prasa.

Čijoko sniedzas pēc telefona un piezīmju programmas, lai varētu sazināties. Viņa dzird, ka salonā tiek uzvilkts ierocis, un sastingst, paskatās augšup.

„Turi rokas tā, lai es redzu,” Hago norūc.

Čijoko nopūšas.

„Kur ir Kala?” Sāra jautā.

Čijoko papurina galvu un lēnām pārvelk ar pirkstu pār rīkli.

„Mirusi?”

Čijoko pamāj ar galvu.

„Tu viņu nogalināji?” Hago prasa, pārliekdamies pāri Sārai, lai labāk saskatītu svešo Spēlētāju.

Čijoko izliekas nedzirdam jautājumu, šobrīd būtu pārāk sarežģīti atbildēt. Tā vietā viņa norāda uz Sāru. tad piespiež abas plaukstas pie sirds mīlestības pilnā žestā un atkal norāda uz Sāru.

„Mans… mans draugs?” Sāra lēni jautā. „Mans puisis?”

Čijoko māj ar galvu. Viņa ar pirkstu rāda uz ceļu, kur nakts tumsā strauji kūst divas gabaritugunis. Pēc tam viņa paceļ gaisā divus pirkstus.

„Divi?” Sāra jautā. „Nolaupīja Kristoferu?”

Čijoko māj ar galvu.

No pasažiera sēdekļa sarkastiski iejaucas Hago: „Nākamreiz paņem līdzi kādu rakstāmrīku.”

Čijoko sarauc pieri, norāda uz savām kabatām un viņa ieroci.

„Nevaino mani,” viņš saka. „Šī ir Beigu spēle, māsiņ. Tu zini noteikumus.”

„Pie velna,” Sāra iesaucas, ielikdama mašīnu ātrumā. „Mums viņi jāpanāk. Vienalga, kas tie bija.” Saprazdama, ka Kristofers ir briesmās, par Čijoko viņa vairs nedomā.

„Paldies,” Sāra nokliedz pa logu un nospiež gāzes pedāli.

,,Eu!” Hago iesaucas, kad Čijoko aizlec priekšā mašīnai, aizšķērsodama tai ceļu.

Sāra tik tikko paspēj nobremzēt. Viņa satver ar abām rokām stūri. „Velns parāvis, ko tas nozīmē, miu?”

Čijoko izstiepj roku ar savu īso zobenu makstī un plakaniski triec to pret motora pārsegu. Viņa teatrāli paklanās, kā pasniegdama ieroci Sārai un Hago kā dāvanu.

„Izskatās, ka viņa grib braukt līdzi,” Hago saka.

Strīdēties nav laika. Sāra izliecas pa logu. „Labi, nāc, tikai neiedomājies darīt muļķības!” Pēc tam viņa ar mutes kakliņu pačukst Hago: „Tiklīdz sāks uzvesties dīvaini, nogalini.”

„Ar prieku.”

Čijoko atver aizmugures durvis. Kāpdama iekšā, viņa pasniedz savu zobenu Hago. Sāra atpakaļgaitā piedod mašīnai gāzi.

„Man laikam vajadzētu tev pateikties,” viņa kliedz, pagriezusi galvu, lai redzētu aizmugurējo logu. „Ja izglābsim manu draugu, tad tikai pateicoties tev.”

Čijoko atkal paklanās. Pacēlusi galvu, viņa redz, kā vējstikla apakšējā daļā projicējas maršruta dati. Viņa norāda, it kā vēlētos jautāt, kas tas ir.

„O, tu redzēsi brīnumus,” Sāra saka, manevrēdama mašīnu atpakaļgaitā ar ātrumu 50 jūdžu stundā.

„Jā,” Hago piebalso. „Mēs protam pārsteigt.”

Sāra parauj stāvbremzi, un mašīna apsviežas riņķī. Viņa uzreiz pārslēdzas otrajā ātrumā, iespiež gāzes pedāli grīdā, un auto aizlido. Izbraukusi uz asfaltētās šosejas, viņa izslēdz priekšējos lukturus. Vējstikla iekšpuse acumirklī transformējas. Viņi redz visu, kas ir priekšā. Ceļu, debesis, zvaigznes virs galvas. Pa priekšu braucošā audi bremžu lukturus. Aplaidusi skatienu apkārt, Čijoko konstatē, ka visi logi ir aprīkoti ar nakts redzamības iekārtām. Viņas garais, augšupejošais svilpiens izsaka izbrīnu.

„Es domāju, ka tu esi mēma,” Hago izmet asprātību.

Čijoko iebāž roku kabatā un izņem mobilo telefonu. Sāk drudžaini rakstīt. Pabeigusi meitene pasniedz telefonu Hago, kurš nolasa vēstījumu.

„Klausies,” viņš saka Sārai. „Mēs dzenamies pakaļ Makabī un Baitsahanam. Viņi sagūstīja tavu… draugu. Viņam ir ievainota kāja. Čijoko zvēr pie sava goda, ka palīdzēs mums un nenogalinās, ja mēs pēc tam ļausim viņai apskatīt disku.” Hago, samiedzis acis, nopēta Čijoko. „Nezinu gan.”

Čijoko paķer telefonu un raksta vēl vienu zīmīti.

„Nu?” Sara prasa.

„Saka viņas cilts esot sargājusi diskus. Saka daudz par tiem zinot.” Hago cieši nopēta Čijoko. „Tu taču dalīsies šajās zināšanās, vai ne, klusā meitene?”

Čijoko negribīgi pamāj ar galvu.

„Tad esam vienojušies.” Mago pabāž roku zem sēdekļa. „Gribi pistoli?” Čijoko vienreiz sasit plaukstas.

Hago jautā: „Divreiz nozīmē „nē”?”

Viņa atkal vienreiz sasit plaukstas.

„Labi,” Hago saka. Viņš iedod meitenei divkrāsainu sudraba un melnu Browning Pro-40. Viņa satver spalu.

„Pie sava zobena un goda, vai ne?” Hago pārjautā, pirms atlaist stobru. „Tu mūs nenodosi.”

Čijoko strupi pamāj ar galvu.

Viņš atlaiž ieroci. „Labi. Neaizmirsti, ka man ir šis skaistulis.” Viņš papliķē pa M4, kam zem stobra piemontēts granātmetējs.

Sāra pārslēdz pežo ceturtajā pārnesumā, un ātrums divās sekundēs pieaug no 94 līdz 114 jūdzēm stundā. Audi brauc ātri, bet šķietami sagrabējušais pežo vēl ātrāk. Viņi līkumo pa ceļu, riteņi kauc, dzinējs rēc. Sāra ir izcila autovadītāja, un minūtes laikā viņi jau ir 50 metrus aiz A8. Spriežot pēc vajājamo laiskā braukšanas stila, tie nav viņus pamanījuši.

Čijoko atver logu un notēmē. Hago atver savu logu un atbalsta M4 pret sānu spoguli.

„Esi gatava?” viņš jautā.

Čijoko pamāj ar galvu.

„Uguni!”

Čijoko izšauj trīs reizes, un Hago vienu īsu kārtu. Lodes trāpa audi un dzirksteļojot atlec.

„Ložu necaurlaidīga!” Sāra iesaucas.

Audi, strauji līkumojot, palielina ātrumu. Čijoko divreiz izšauj uz riepām, taču šķiet, ka tās ir no blīvas gumijas. Sāra atlaiž vienu roku no stūres un ar pirkstu uzzīmē uz vējstikla četrstūri. Attēls

pietuvinās. Viņa redz Kristoferu, kurš, apcirties riņķī, bailīgi skatās pa aizmugurējo logu.

„Uzmanieties!” viņa uzkliedz.

„Ko? Tā taču ir ložu necaurlaidīga,” Hago saka, raidīdams vēl vienu kārtu.

„Hago…” Sāra klusi saka. „Lūdzu.”

Hago ievelk automātu iekšā un aizver logu. „Nu, vismaz pamēģinājām.” Audi līkumo pa ceļu, braucēji cenšas saprast, kas viņiem uzbrucis.

Sāra pārslēdz pežo sestajā pārnesumā un piebrauc blakus sedanam. Pārmetusies otrā pusē, Čijoko tagad ir tieši blakus Makabī. Viņš paver logā spraudziņu, un Baitsahans, pasniedzies viņam pāri, iebāž spraugā pistoles stobru un izšauj piecas lodes uz pežo.

Čijoko pat nesaraujas, kad lodes eksplodē pret logu tieši viņai deguna priekšā.

Hago iebaksta ar pirkstu savā logā un saka: „Jā, maitas, mums arī ir bruņu stikli!”

Sāra atlaiž gāzes pedāli, un viņi paliek pusmašīnu iepakaļ audi.

„Ko tālāk?” Hago jautā, pagriezdamies pret Čijoko.

Viņa ar rokas mājienu rāda, ka grib atpakaļ savu zobenu. Viņš sarauc pieri, bet atdod meitenei ieroci. Viņš vēl nav paspējis pajautāt, kam viņai zobens, kad Čijoko jau ir atvērusi savu logu un rāpjas uz mašīnas jumta.

Hago platām acīm skalās uz Sāru. „To gan es negaidīju.”

Sāra aizver logu un koncentrējas, lai noturētu mašīnu taisni. Tiklīdz Čijoko ir ieņēmusi vietu uz pežo jumta, Baitsahans izšauj uz viņu granātu. Viņa ar nevērīgu rokas uzsitienu aizraida to uz ceļa nomali, kur granāta uzsprāgst, nenodarot nekādus postījumus. ,,;Dios mio!" Hago aizgrābts iesaucas.

Vējstiklā parādās Čijoko seja, viņa rāda uz audi.

„Piebrauc tuvāk,” Hago nokomandē.

„Cenšos.”

Brīdī, kad Sāra ir pāris pēdu attālumā no audi, tuvojas līkums. Viņi brauc ar 85 jūdzēm stundā.

Tad Čijoko lec.

Viņa piezemējas uz audi jumta un pieķeras pie malām, lai noturētos. Sāra atkal iestūrē pežo aiz A8.

Baitsahans atver pasažiera logu un izbāž pistoli, bet Čijoko to izsper viņam no rokas. Ierocis aizlido pa gaisu, un puišeļa roka atkal pazūd mašīnā. Mu izvelk zobenu un ietriec gumijas izolācijā starp aizmugurējo logu un mašīnas jumtu. Asmens ieduras līdz spalam, un viņa to virza apkārt logam, gumija izsprāgst. Viņa spiež stiklu uz āru, tas atdalās vienā gabalā un aizplanē pa šoseju aiz mašīnām.

„Neticu savām acīm,” Sāra novelk.

Kristofers, apjucis, pārbijies, šokēts, blenž laukā pa aizmugures logu. Un ierauga Sāru.

Čijoko iebāž roku mašīnā, saķer Kristoferu aiz pleca un izrauj viņu uz bagāžnieka vāka, kur Baitsahans nevar to aizsniegt. Pēc tam viņa pamāj Sārai, lai piebrauc tuvāk.

Sāra pievirza pežo tieši aiz audi bampera. Makabī iedod Baitsahanam citu pistoli brīdī, kad Čijoko sagrābj Kristoferu un uzmet uz pežo motora pārsega. Kristofers, pieķēries pie vāka malas, ir balts kā krīts. Sāra kliedz: „Turies!” un no visa spēka nospiež bremzi. Mašīna samazina ātrumu, bet Baitsahans izšauj. Viena lode aizķer Čijoko pakausi, otra trāpa Kristoferam kājā.

Hago pielādē M4 granātmetēju, atkal izliecas pa logu un nospiež mēlīti. ,Adios, amigos."

Granāta aizlido pa gaisu. Tā vēl nav sasniegusi sedanu, kad iedegas A8 bremžu ugunis un atsprāgst vaļā priekšējās durvis. Granāta ielido pa aizmugurējo logu un eksplodē. Sāra aptur pežo. Čijoko palīdz Kristoferam nokāpt no motora pārsega. Hago atver vienas aizmugures durvis. Kristofers un Čijoko ieveļas aizmugurējā sēdeklī, un meitene aizver durvis. Sāra ieliek mašīnu ātrumā un traucas prom.

„Visi dzīvi?” Sāra jautā.

Čijoko aptausta pakausi. Pirksti paliek asiņaini, taču brūce nav dziļa. Viņa parāda Hago augšup paslietus īkšķus. Kristofers, kuram vienai

naktij bijis parak daudz piedzīvojumu, ir izslēdzies. Taču ievainojums kājas lielā nešķiet smags.

„Viņam ir ieskrambāta kāja,” Hago saka. „Izskatās, ka abiem nav ne vainas.”

Sāra atviegloti nopūšas. „Čijoko, tas bija…”

„Nereāli, nekad mūžā neko tādu neesmu redzējis,” Hago viņu pārtrauc. Čijoko papurina galvu kā atgaiņādamās no komplimentiem un ar žestiem atdarina dzeršanu. Sāra izņem no vidējā nodalījuma ūdens pudeli un iedod viņai. Čijoko atver pudeli un izgāž saturu Kristoferam uz galvas. Viņš iztrūkstas no nemaņas, atgrūž Čijoko un apjucis skatās apkārt.

„Sāra tā esi tu sūdu būšana kas viņi ir?”

„Spēlētāji, Kristofer. Šis ir Hago.” Hago paskatās uz viņu un viegli pamāj ar galvu. „Šī trakā nindzja ir Čijoko. Šī ir Beigu spēle, un tev nevajadzētu šeit būt. Tev jābūt mājās, drošībā.”

Sāra gribētu, lai tas izskan kā nosodījums, taču nespēj saglabāt nopietnu seju. Viņas draugs ir dzinies viņai pakaļ pāri puspasaulei un bez jebkādas sagatavotības cīnījies ar Spēlētājiem. Protams, viņu vajadzēja glābt, un tomēr tas ir diezgan iespaidīgi. Kristofers uzsmaida viņas acīm aizmugures skata spogulī. Viņa smaida pretī. Viņu mīlestība joprojām ir dzīva, joprojām stipra.

Es viņu atradu, Kristofers domā. Tagad būs labāk. Es izturēšu. Es viņu atradu.

„Atpūties, amigo,” Hago saka. Sāra saklausa pēdējā vārdā spriedzi, un viņai tas nepatīk. „Vajag mazliet atrauties, tad varēsim apskatīt kāju.” „Labi,” Kristofers piekrīt, joprojām skatīdamies spogulī uz Sāru.

Hago pašūpo tablešu pudelīti. „Iedzer vienu.”

„Kas tas ir?” Kristofers jautā.

„Oksikodons,” Hago atbild.

Kristofers paņem tableti un pēc dažām minūtēm jau ir aizmidzis. Sāra braukdama vēro viņu spogulī. Viņa pat nemēģina nomierināt sirdi vai palēnināt tās ritmu. Tā sitas strauji Kristofera dēļ, un viņai tas patīk. Viņa vēro Kristoferu un nedomā par Hago vai par Beigu spēli.

Es tevi mīlu, Kristofer, bet tev vajadzēja mani kļausit, viņa domā.

Viņai piezogas bailes. Viņš atkal var ciest. Tikai nākamreiz var būt vēl ļaunāk.

Viņa pievērš skatienu ceļam.

Tev vajadzēja klausīt.

Hadejs,'"1 ' arhajs, proterozojs, paleozojs, mezozojs, kainozojs, antropozojs.

BAITSAHANS, MAKABI ADLAJS

Ceļš no Šanliurfas uz Murdiņu, šoseja D400, Turcija

Makabī un Baitsahans guļ ceļmalas putekļos. Lēciens no mašīnas, kas brauc ar ātrumu 53 jūdzes stundā, bija sāpīgs. Ļoti. Makabī sesto reizi mūžā ir salauzis degunu, kā arī izmežģījis pirkstu, sasitis ribas un guvis desmitiem brūču un nobrāzumu. Viņš pieceļas sēdus, saspiež virsdeguni starp abu delnu pamatnēm un iebīda degunu vietā. Viņš atklepojas un izspļauj zemē asiņu pikuci.

„Baitsahan?”

„Jā.” Baitsahans ir 30 pēdas pa kreisi no Makabī, arī tikko piecēlies sēdus. Viņam ir labā ccļa skriemeļa plīsums, dziļa brūce labajā apakšdelmā, izmežģīta delnas locītava. „Esmu šeit.”

„Esi vienā gabalā?”

„Vairāk vai mazāk.” Viņš izvelk no patronjostas skārda trauku un atskrūvē to. Dunhu izņem četrus joda tamponus un šūšanas komplektu. „Vai tev vēl ir pistole?”

Makabī pieliek roku pie spala. „Jā.”

„Sadabūsi mašīnu? Man jāsašuj brūce.”

Makabī nobola acis. „Protams. Un arī man viss ir kārtībā. Paldies, ka apjautājies.”

„Nav par ko.”

„Vai tev ir lode Zemes atslēga?”

„Protams. Es to nemūžam nepazaudētu.”

„Labi.” Makabī pieceļas kājās. Viss ķermenis smeldz. Viņš iztaisno muguru. Skriemeļi nokrikšķ.

„Tas nemaz nebija jautri.”

Baitsahans ir iekodis zobos lukturīti. „Nē.” Brūce rokā ir dziļa un

netīra, četras collas gara. Viņš izņem no jostas vēl vienu konteineru, atskrūvē un uzlej brūcei šķidrumu.

Spirts.

Dedzina.

Viņš nesaraujas un neiesmilkstas. Atplēš tamponu paciņu un pārvelk brūcei ar jodā samitrinātu tamponu, iesmērē to arī brūcē, apstrādā no iekšpuses un ārpuses. Zemē pil svaigas asinis.

Makabī pagriežas pret ceļu un sāk iet. „Jūtu līdzi par Džalairu,” viņš pār plecu nosaka.

Baitsahans neatbild.

Makabī kāpj augšā pa uzbērumu. Audi ir 100 pēdu tālāk uz ceļa, vienās liesmās. Nekas nav glābjams. Viņš izvelk pistoli un noņem drošinātāju. Baitsahans stumj līko adatu caur miesu, viņš darbojas ātri. Joprojām ne skaņas. Sasien šuvi, noplēš krekla stērbeli, pārsien brūci. Pieceļas kājās un iet pie Makabī. „Kaut ko redzi?”

„Pagaidām neko.”

Viņi gaida vairākas minūtes.

„Tur.”

„Pieliecies,” Makabī nokomandē.

Baitsahans ar sadauzīto ķermeni pieplok pie zemes. Makabī iziet ceļa vidū. Tuvojas divi motocikli. Ātri motocikli. Starmeši izgaismo Makabī, viņš māj ar rokām, tēlo, ka ir pārbijies. Ne viens, ne otrs motocikls nesamazina ātrumu. Tie ir 200 pēdu attālumā un strauji tuvojas.

„Nav nekādi žēlsirdīgie samarieši,” Makabī noburkšķ.

Tāpēc viņš paceļ pistoli.

Viens šāviens galvā, un motocikls kreisajā pusē apgāžas un aizslīd pār ceļu. Otrs motociklists uzspiež uz bremzēm, un braucamais sametas slīpi, bet Makabī ir notēmējis un nospiež gaili, un arī otrs braucējs krīt. Baitsahans pieceļas kājās. „Meistarīgi.”

Makabī iepūš pistoles stobrā un pasmaida. Katrs pieiet pie sava motocikla.

Baitsahans savējo sasniedz pirmais. Vadītājs ir miris, bet pasažiere,

jauna sieviete, ne. Baitsahanam šķiet, ka redzēja viņus ballītē, taču viņam ir vienalga. Viņš pārliecas viņai pāri. Sieviete ir nobijusies. „Sātans!” viņa turciski šņāc.

Baitsahans pasniedzas un satver viņas drebošo galvu abās rokās un pārlauž sprandu. Viņš novelk sievieti un viņas draugu no motocikla un uzceļ braucamo stāvus. Paskatās uz Makabī, kurš tobrīd ar šāvienu izdzēš vadītāja dzīvību. Viņi izstumj motociklus ceļa vidū, uzgāzē. Makabī uzsauc: „Parādi man atslēgu!”

Baitsahans to izvelk no jakas iekškabatas un paceļ augstāk.

„Ko tu teiktu, ja mēs to nosvinētu?”

„Nosvinētu?” Baitsahans jautā, it kā viņam tas būtu kaut kas pavisam svešs.

Viņš iedomājas par brāļa un brālēnu izlietajām asinīm. Viņi gribētu, lai Baitsahans priecājas par uzvaru. Viņš pamāj ar galvu un noglabā lodi apģērbā. „Jā. Nosvinēsim. Domāju, ka esam to pelnījuši.”

SARI COPRA

Copru nams, Gāntoka, Sikima, Indija

Sari cenšas nedomāt par Baitsahanu. Viņa ir mājās, apkārt valda miers, tāpat kā pirms Aicinājuma. Viņa domā, ka varētu kādu brīdi palikt šeit un atpūsties. Taču tad sajūt rēgainu tirpoņu vietā, kur vajadzētu būt pirkstam, un sāk apsvērt dunhu meklēšanu un nogalināšanu.

Viņa vēl nav izlēmusi.

Sari tup uz viena ceļa. Uz otra sēž mazā Alise. Tumšie mati sasieti peļastēs. Viņas acis ir lielas un miklas, kā nogludināti upes oļi. Šari ir apskāvusi meitas plecus. Džamals stāv viņām blakus un staro smaidā. Mazā Alise tur Šari roku. „Kur ir tavs pirkstiņš?” mazā Alise jautā.

Šari parausta plecus. „Pazaudēju.”

„Nelaimes gadījums.”

Mazā Alise nav nākamā Spēlētāja. Džamals zina par Beigu spēli zina visu bet mazā Alise neko nezina. Šari gribētu, lai tā arī paliek, bet saprot, ka tas nav iespējams. Kad sāksies Notikums. Kad sāksies pasaules gals.

„Vai sāpēja?”

„Jā, mana mazā pakorasāpēja.”

„Cik stipri?”

Šari palaiž meitu vaļā un iepleš rokas. Tad viņa satuvina plaukstas tā. ka starp tām paliek tikai daži centimetri. „Tikai tik stipri,” Šari saka. ,Ā”

Džamals nometas ceļos. Šari atkal iepleš rokas, cik plati spēj, un saka: „Bet tas, ka es neredzēju tevi, sāpēja tik stipri, mana mīļā, tik stipri.”

16 Tradicionāls indiešu našķis eļ|ā fritēti dārzeņi mīklā

„Labi,” mazā Alise smaidīdama saka, nolec no Šari ceļa un aizskrien prom pa zālienu, kur dārza galā klaiņo pāvs. Aiz krūmiem slejas Kančendžungas dienvidu nogāze, robainā virsotne saulē ir balta, bet ēnā zila. Džamals vēro meitu. Viņš ir divus gadus vecāks nekā Šari. „Kur tavs gredzens?” viņš klusi jautā. Šari viņa balss ir kā sega un silta uguns, un salds piens kopā.

„Arī to es pazaudēju,” Šari bezkaislīgi atbild. „Taču atgūšu, mīļotais.

Pat tad, ja būtu jācīnās ar pašu Dievu, es to atgūšu.”

Džamals uzliek plaukstu uz sievas augšstilba. „Es ceru, ka tas nebūs vajadzīgs.”

„Nē. To paņēma mazs briesmonis, kas izliekas par zēnu. Viņš man to atdos.” •

„Tu dzīsies viņam pakaļ?”

Šari skatās uz Džamalu. Viņas acīs ir tumsa, kuras pirms Aicinājuma nebija. Vīrs maigi uzliek roku viņai uz pleca. „Es vēl nezinu,” viņa atbild.

„Atpūties,” Džamals saka. „Paliec kādu laiciņu pie mums.”

Šari pamāj ar galvu, vēro, kā viņas skaistā meita skraida zālē. Beigu spēle rit pilnā sparā. Drīz sāksies Notikums. Varbūt pirms tam ieradīsies citi Spēlētāji, medīs viņu, viņas ģimeni. Viņa sažņaudz atlikušos pirkstus, iedomājoties, cik ātri viss var sagrūt.

Vēlāk vakarā, kad visi aizgājuši gulēt, Šari apvij smalkos pirkstus ap guļošās Alises kaklu un spiež. Spiež. Spiež.

Meitenītes acis atsprāgst vaļā. Viņa smaida. Ar lūpām izrunā vārdu „mamma”. Acīs ir prieka asaras. Pat tad, kad ķermenis lokās un raustās, un mirst.

Šari tur silto kaklu, līdz pulss apstājas. Viņa atlaiž pirkstus. Atglauž matus no meitas sejas. Noliecas un noskūpsta viņu.

Viņa pagriežas pret savu gultu. Džamals joprojām guļ. Šari paskatās uz savām rokām, un tur jau tas ir. Nazis no virtuves. Spožs tērauds. Kaula spals. Viņa ar to kapā ķiplokus un koriandru. Viņa notēmē smailo galu pret viņa sirdi. Gaida. Gaida. Gaida.

Dur.

Gar asmeni izšaujas biezas asinis, un Džamals paskatās uz viņu un saka: „Paldies, mīļā.” Mirdams viņš pastiepj roku, satver viņējo un tur, līdz vairs nespēj. Kad viņa izvelk nazi no vīra krūtīm, tam līdzi iznāk arī dunhu nozagtais gredzens.

Šari to paceļ. Nopēta. Nolaiza asinis. Norij.

Un tad viņa ir zilonis zaļā savannā, priekšā slejas akmens aplis, ikonisks un mūžīgs. Viņa izkliedz savas bēdas, skaņa atbalsojas akmens monolītos.

Sapnis.

Šari pielec sēdus. Sviedriem noplūdusi. Mazā Alise raud savā gultiņā, Džamals ir blakus, mierina viņu. Cauri vēsajam kalnu gaisam mājīgajā namā iespiežas mēness gaisma.

Šis miers nevar pastāvēt.

Man vienmēr jātur blakus pistole. Pistole ar trim lodēm.

Viņa redz senos akmens monolītus no sava sapņa, kurus uzslējuši druīdi, un zina.

Tur ir Zemes atslēga.

Es neteikšu.

Lai tā tiek kādam citam.

18.095, -94.043889к,х

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts, Stambula, Turcija

Čijoko noņem rokas no stūres un sasit plaukstas. Sasit vēlreiz. Sāra un Hago iztrūkstas no miega, refleksi darbojas. Kristofers joprojām guļ. Viņi ir Stambulā.

Vakars. Čijoko vada pežo pāri Mehmeda tiltam. Melnais jūras šaurums ir 210 pēdas zemāk. Dažāda lieluma peldlīdzekļi pārvietojas ūdenī pa tiem pašiem ceļiem, kurus savulaik izmantojuši mīnojieši, grieķi, romieši, kiprieši, kaukāzieši, mauri, izraēļi, ēģiptieši, hiti, bizantieši un daudzi citi dažādo pasaules sabiedrības slāņu pārstāvji.

Hago atloka no pasažiera sēdekļa atzveltnes datoru un sāk meklēt viesnīcu. Viņš atrod kādu jauku apmešanās vietu un ievada koordinātas mašīnas navigācijas sistēmā. Čijoko pateicībā vienreiz sasit plaukstas. „Apmetīsimies skaistā viesnīcā. Kāpēc lai mēs nespēlētu Beigu spēli ar šiku. vai ne?”

Sāra uzsmaida Hago. Čijoko piekrītoši pamāj ar galvu.

Kristofers sagrozās. Berzē acis. „Cik ilgi es biju izslēdzies?”

„Ne pietiekami ilgi, pendejo'7 „Hago,” Sāra viņu norāj.

Hago saliek rokas uz krūtīm un spāniski noburkšķ kaut ko rupju. Sāra, sēdēdama priekšā pasažiera vietā, pagriežas pret Kristoferu. „Kā jūtas kāja?”

„Notirpusi, bet citādi normāli. Pirkstus varu pakustināt. Mēs braucam uz slimnīcu?”

17 Mu|ķis (spāņu vai.)

I lago nosprauslājas.

„Labāk ne. Vispirms apskatīsim paši.” Sāra pārlaiž plaukstu pār Kristofera celi, kas joprojām ir mazliet pārstiepts. Viņa turpina zemāk. „Kāda ir sajūta?”

„Labi nav, bet briesmīgi arī ne.” Viņa pakustina celi no vienas puses uz otru. „Un tā?”

„Viņa mūsu iepazīšanās naktī ievilka man plecu,” Hago bilst, skatīdamies laukā pa logu. „To nakti es nemūžam neaizmirsīšu…” „Kāpēc tā?

„Jo tā bija eksplozīva,” Hago saka, nozibinādams savus dārgakmeņiem rotātos zobus. „Viņai ir prasmīgas rokas, vai ne?”

„Aizveries,” Sāra norūc, „citādi nocirtīšu tavējās.”

Kristofera skatiens slīd no Hago uz Sāru, acis ieplešas, viņš ir apjucis. Sāra purina galvu. „Nedomā neko tādu. Mums bija jāizlec no braucoša vilciena, pirms tas uzsprāgst.”

„Jums apkārt nepārtraukti kaut kas sprāgst, vai ne?”

„Tāda ir Beigu spēle,” Hago saka.

„Un paskatieties uz mani,” Kristofers piebalso. „Mazais zaļknābis arī pašā vidū.”

„Tieši tur, kur tev nevajadzētu būt,” 1 lago saka.

Kristofers pagriežas pret Hago. Aizmugurējais sēdeklis pēkšņi šķiet pārāk mazs. „Tev kaut kas nepatīk?”

„Jā,” Hago vienkārši atbild, „tu esi gaļas maiss, kuru es negribu stiept.” „Gaļas? Norausies pa savu sū…”

„PĀRTRAUCIET!” Sāra iekliedzas.

„Es tevi nogalinātu, pirms tu paspētu man pieskarties,” Hago smīkņā.

Ja Kristofers domātu ar skaidru galvu, tad atcerētos, kas notika, kad viņš pazemes kambarī mēģināja iesist Makabī. Taču Sāras tuvumā ieslēdzas vecais vidusskolas instinkts. Viņš nepiekāpsies. Kristofers sakustas, bet Sāra iešauj starp abiem aizmugurējā sēdeklī sēdošajiem zēniem roku. „Čijoko, apstājies. Feo, tu sēdēsi priekšā.”

Čijoko aptur mašīnu, viņas sejā rotājas viegls smaids. Zēni. Visi vienādi.

Sāra izkāpj un atver aizmugurējās durvis. I lago izkāpj uz ietves. „Viņam šeit nav vietas,” Hago čukst, iedams apkārt Sārai.

Sāra ieņem vietu aizmugurē, Hago sēž priekšā. Čijoko iestūrē mašīnu satiksmes straumē.

Sāra uzliek plaukstu draugam uz ceļgala. „Piedod. Tas nav viegli.”

„Es dzirdēju, ko viņš teica,” Kristolers nošņāc.

Sāra nopūšas un saka: „Zini ko? Viņam taisnība. Es tevi sadakterēšu, bet tad tev jābrauc mājās. Kopš mēs Omahas lidostā atvadījāmies, nekas nav mainījies. Tev nevajadzēja man sekot. Tev nevajadzēja būt šeit.”

Kristolers sabožas. „Es nekur nebraukšu, Sāra. Es esmu tik daudz redzējis. Es zinu par Anunaki, par šiem radītājiem, par mūsu sačakarēto vēsturi, es gribu redzēt arī pārējo. Velns parāvis, es biju tajā nolādētajā lidmašīnā, kas nogāzās, vai tu zināji? To rādīja visās ziņās.”

Hago mazliet izbrīnījies paskatās uz Kristoferu. „Patiešām?”

„Jā, mēs abi ar psihopāti Kalu.” Kristofers atceras noslepkavoto māti un meitu. Zina, ka tās viņu vajās visu atlikušo mūžu. „Mēs bijām… mēs bijām vienīgie, kas izdzīvoja,” viņš melo.

Sāra apliek roku Kristoferam ap pleciem. Hago skatās uz priekšu, viņš negrib to redzēt. „Ak dievs. Man ļoti žēl.”

„Jā, bet neķer kreņķi,” Kristofers nepārliecinoši bilst.

Viņa saspiež drauga platos plecus. Atceras, kāda bija sajūta, viņu apskaujot, atrodoties viņa skavās. Brīdi visi klusē. Sāra lūdz Čijoko vēlreiz apstāties. Viņi piebrauc pie aptiekas.

„Es nopirkšu kaut ko tavai kājai, arī kruķus,” Sāra saka, skatīdamās Kristoferam acīs. Kurus tu izmantosi, lai vāktos mājās.

„Kā gribi,” Kristofers saka. un Sāra izkāpj no mašīnas un aizver durvis. Mašīnā iestājas neveikls klusums.

„Vai tu runā?” Kristofers beidzot jautā Čijoko.

Viņa papurina galvu.

„Forši. Es tev nepaspēju pateikties, ka izglābi mani no tiem abiem puišiem, tāpēc paldies. No viņiem nekas labs nebija gaidāms.”

Čijoko viegli paklanās.

„Starp citu, ja reiz tu tajā lielajā zelta zālē mūs izspiegoji, kāpēc nepalīdzēji? Pirms sīkais sadūra Kalu, pirms mani nolaupīja.”

C'ijoko acis šaudās, bet citādi viņa sēž pilnīgi nekustīgi.

„Labi, neatbildi,” Kristofers noburkšķ. „Jūs, Spēlētāji, visi esat vienādi. Pilnīgi nojūgušies.”

Ilago pagriežas pret aizmugurējo sēdekli, paskatās uz Kristoferu, pasmaida, zobos iestrādātie briljanti ļauni zib. „Šī ir Beigu spēle, nīkuli. Sāc pierast.”

EILINA KOPA

Bcluiso ezers, Lombardija, Itālija

Eilinas acis ir aizvērtas, tāpat kā iepriekšējās piecas stundas,

23 minūtes un 29,797 sekundes. Mugura taisna. Kājas puslotosa pozā. Pirksti savīti gul klēpī. Meitene sēž alu zīmējuma priekšā; tajā attēlota skaistā sieviete, kas peld atklātā jūrā ar disku rokā un nāvi visapkārt. Viņa to sākusi dēvēt par mu.

Eilina gaida, kad zīmējums pačukstēs viņai savu noslēpumu. Kad viņas norāde pavērs smadzenēs kādas jaunas un bezgalīgas zināšanas. Kad kaut kas vienalga kas notiks.

Viņa nopūšas un atver acis.

Nekas nenotiek.

„Pilnīgas muļķības,” viņa saka, un teiktais atbalsojas alā. Dīvaini dzirdēt pašai savu balsi, sausu un čerkstošu. Vai sarunāšanās pašam ar sevi nav viena no pirmajām plānprātības pazīmēm? Viņa atkrīt uz muguras un paķer no mugursomas satelīttclefonu, zvana vectēvam. Viņa šeit uzrāpās, klausot viņa padomam; tā ir viņa vaina, ka Eilina neko nedara tā vietā, lai skrietu un Spēlētu. Vectēvs atbild pēc trešā signāla, balsi bieži pārtrauc sprakšķi.

„Un ko tālāk?” meitene sveiciena vietā jautā.

„Sveika, Eilina,” viņš atbild, pēc balss dzirdams, ka vecais vīrs smaida. „Kā iet?”

„Cik ilgi man te jāpaliek, opap?” viņa žēlojas. „Pagājušas vairākas dienas, un es neesmu tikusi tuvāk atrisinājumam. Ja te vispār ir ko atrisināt. Varbūt tu nepareizi iztulkoji manu norādi.”

„Šaubos,” vectēvs drūmi atbild. „Izstāsti, ko tu redzi.”

„Gleznojumus. Baigi vecus gleznojumus. Vienā attēlota dīvaina

dāma laivā, viņa kuģo pēc tam, kad zini tas izskatās pēc pasaules gala.”

„Kas vēl?”

Eilina paskatās uz otru zīmējumu. „Divpadsmit cilvēki sapulcējušies pie…”

Eilina uzsit sev pa pieri. Pirmo reizi viņa pazīst akmens monolītus, kas ieskauj divpadsmit stāvus. Viņa jūtas kā idiote, vajadzēja tos pazīt uzreiz. Tie ir izplūduši, nepareizi novietoti, un trūkst dažu fragmentu, taču tā ir tā pati vieta, kuru viņa ir pētījusi un apmeklējusi. Viņas ciltij svēta vieta.

„…sapulcējušies Stonhendžā,” viņa pabeidz teikumu, priecādamās, ka opaps nav redzējis viņas izgāšanos.

„Hmm,” viņš novelk. „Viena no mūsu vietām.”

Lielākā daļa cilvēku uzskata Stonhendžu par apbedījumu vietu, dziednīcu, templi.

Tā ir viss augšminētais.

Bet vēl kas vairāk.

Daudz vairāk.

Stonhendžas astronomiskā nozīme Eilinai tikusi iepotēta kopš bērna kājas. Papēžakmcns raupjais, 35 tonnas smagais monolīts, kas atrodas 256 pēdas uz ziemeļaustrumiem no drupu centra iezīmē precīzu punktu pie horizonta, kur vasaras saulgriežos lec saule. Citi akmeņi iezīmē ziemas saulgriežus, saullēktus un saulrietus, mēness lēktus un rietus, dažas iznīcinātās daļas paredzēja saules aptumsumus. Tiem, kas grib saprast, kas grib ticēt, tas nozīmē, ka milzīgo akmeņu apļa cēlāji apjauta ne tikai to, ka Zeme ir apaļa, bet arī to, ka tai ir sava vieta zināmajā Visumā.

Un tas notika ap 3000. gadu p.m.ē.

Vienkāršs akmens aplis, kas simbolizē tik daudz.

Eilina apspiež žāvas.

„Ko viņi dara Stonhendžā?” opaps jautā.

„Galvenokārt kliedz,” meitene atbild. „Priekšā uguns bumbai no kosmosa nolaižas.Dia. Gandrīz visi divpadsmit izskatās pārbijušies.

Izņemot vienu to pašu sievieti no laivas; viņa liek altārī kaut kādu akmeni.”

Vectēvs klusē, pārdomā dzirdēto. Pilina pieceļas kājās un pieiet pie piktogrammas, velk pirkstus pār raupjo sienu, pieskaras uguns lodei, kas sāniski slīd lejā no kosmosa.

„Izskatās diezgan drūmi,” viņa saka.

„Eilina,” vectēvs, mazliet vilcinādamies, iesāk, „varbūt tu esi pārpratusi secību?”

„Kādu secību?” viņa jautā, atkāpdamās no zīmējuma, lai novērtētu kopainu.

„Tu teici, ka Dia ierodas ar uguni un sieviete izmanto altāri.”

„M-lini,” Eilina norūc, meklēdama kabatās košļājamo gumiju. „Nu un?”

,.Ja nu sieviete izmanto altāri un pēc tam parādās uguns?”

Eilina sastingst, krūzmētras košļājamās gumijas plāksnīte paliek pusceļā uz muti. Viņa aplūko pirmajā piktogrammā attēloto haosu, pagriež galvu, aplūko vientulību otrajā. Vientuļā sieviete ar disku.

„Viņa uzvarēja,” Eilina čukst. „Un viņa ir viena.”

Viņa asi pagriež galvu uz pirmo zīmējumu. Stonhendža. Altāris. Akmens disks. Mu.

„Eilina? Vai tu vēl klausies?”

„Cikls,” Eilina atbild, domādama par sen mirušā tēva pēdējiem vārdiem, pirms viņš sajuka prātā. „Mēs visi esam bezgalīga cikla daļa.”

HILALS IBN ISA AL SALTS

Derības baznīca, Aksūmas karaļvalsts, Ziemeļetiopija

„Es zinu, ka man taisnība,” Hilals saka. Viņš satver Ebena roku. Vecais skolotājs šķiet piesardzīgs, bet viņa aizbilstamais ir aizrāvies.

„Bet kāpēc? Kāpēc mums ir mūsu tradīcijas, zināšanas, noslēpumi, ja tas, ko tu saki, ir taisnība?” ■

„Tāpēc, ka tā ir Spēle.” Hilals atlaiž rokas un sakniebj pirkstos virsdeguni. „Vai varbūt pārbaude. Spēle spēlē. Iespēja pierādīt ne tikai mūsu cilts, bet arī visas cilvēces vērtību.”

„Rāmāk,” Ebens brīdina. „Tās ir bīstamas domas.”

„Patiesas domas,” Hilals neatlaižas. „Pārliecība.”

Ebcns ibn Muhameds al Džulans piesardzīgi jautā: „Bet kāpēc būtne deva tev šo norādi?”

Hilals pats arī par to ir prātojis. Viņš ilgi meditēja par apli, ko keplers 22b bija iespiedis viņa prātā. Hilals domā, ka to saprot, bet būtnes patieso nolūku viņš var tikai minēt. Tāpēc viņš min.

„Tā bija kļūda. Kā citādi. Aplim ir tik daudz nozīmju. Pārāk daudz. Bet kopā ar viņa vārdiem viss nostājas vietā. Viņš to teica. Notikums ir daļa no Beigu spēles. Tās iemesls. Sākums, vidus un beigas!”

Ebens glauda zodu. „Es nezinu.”

„Vai arī tā nebija kļūda!” Hilals kliedz, prāts darbojas ar pārslodzi.

Viņš zina, ka viņam taisnība, jūt to intuitīvi, tāpat kā ticību, un viņam jāpārliecina Ebens. „Varbūt viņš gribēja, lai kāds no mums to saprot.” Ebena acis mirdz: notiek sen iesakņojušos ideju pārvērtēšana. Viņš saka: „Vai varbūt viņi pārbauda tavu vērtību. Tā varētu būt savdabīga alegorija mēs nogalinām, tāpēc mūs jānogalina.”

„Tādā gadījumā, skolotāj Eben, man tas jāpavēsta pārējiem.”

F.bens piešķiebj galvu. Viņa tumšā āda ir sačervelējusies. Koši zilajās acīs jaušams nemiers. „Tas ir ļoti negaidīti.”

„Protams. Nākotne nav uzrakstīta. Būtne domāja ko citu ka viss ir iespējams. Mūsu vēsture fakts, ka mūs apciemoja, pārveidoja, tūkstošiem gadu mācīja šīs būtnes liecina, ka viss ir iespējams. Skolotāj, mums jābrīdina pārējie!”

„Ja tu kļūdies, nokļūsi ļoti neizdevīgā stāvoklī. Viņiem būs tādas priekšrocības, kādu tev nav idejas, sabiedrotie, seni priekšmeti, Zemes atslēga.”

„Bet, ja man taisnība, tam nebūs nozīmes. Nākotne nav uzrakstīta.” „Varbūt.”

Ililals saspiež skolotāja rokas. Ieskatās viņam dziļi acīs. Hilalā kūsā mīlestība un dzīvība.

Koptu krusta tetovējums, kas klāj krūtis un vēderu, ir burtiski elektrizēts.

„Tēvi Kristus un Muhameds piekristu. Tēvocis Mozus. Vectēvs Buda. Viņi visi teiktu, ka ir vērts mēģināt. Mīlestības vārdā, skolotāj Eben ibn Muhamed al Džulan, mīlestības vārdā.”

Izkaltušais bijušais Spēlētājs viegli uzliek plaukstu Hilalam uz acīm. Tās aizveras.

„Kāpēc mēs viņiem ticam Kristum, Muhamedam, Budam , ja esam redzējuši patieso spēku, kas rada dzīvību un zināšanas?” Šī nav pirmā reize, kad Ebens uzdod šo jautājumu savam jaunajam Spēlētājam. Tas ir viņu ciltī pazīstams refrēns. Ļoti spēcīgs.

„Tāpēc,” Hilals atbild, „ka mēs ticam, ka viens cilvēks var visu izšķirt.”

Saule sasveras par 11,187 cm un izšļāc vēsturisku apmēru uzliesmojumu. Tas eksplodē tukšumā ar spēku, kas ekvivalents 200 000 000 000 megatonnām trotila. Koronālās vielas izvirdums ir tik spēcīgs un intensīvs, un straujš, ka sasniegs Zemi jau pēc deviņām stundām un 34 minūtēm.

.

MAKABĪ ADLAJS, BAITSAHANS

Viesnīca Surmeli, 101. luksusa numurs, Ankara, Turcija

Makabī nenāk miegs. Viņš ir izstiepies uz dīvāna, tieši tik liela kā viņa ķermenis. Viņš apveļas uz sāna un paskatās uz gultu, kurā saritinājies jaunais, nekaunīgais, slepkavīgais, atriebīgais Baitsahans.

Aizmidzis.

Ar smaidu sejā.

Ankarā viņi dzīvo vienā luksusa numurā. Viņi sastrīdējās par labāko veidu, kā nosvinēt Zemes atslēgas iegūšanu. Makabī gribēja sievietes, Baitsahans piekristu tikai tad, ja drīkstētu tās nogalināt, kad būs beiguši. Makabī gribēja iedzert, Baitsahans paziņoja, ka nepieskarsies alkoholam. Makabī gribēja apskatīt pilsētu, Baitsahanam riebjas visas pilsētas, izņemot Ulanbatoru.

Tāpēc viņi nopirka XboxOne un spēlēja Call oJ Dutv: Ghosts, līdz acis kļuva raibas.

Makabī gāja bojā biežāk nekā Baitsahans, tāpēc bija spiests gulēt dīvānā. Viņš aplūko rētu uz rokas; tā radās, noslēdzot asins brālību ar zēnu. Viņš zināja, ka tie ir meli. Zināja, ka Baitsahans arī melo. Makabī pārlaiž pirkstus pistoles spalam. Viņš varētu paņemt spilvenu un caur to nošaut zēnu, un beigta balle. Varētu paņemt Zemes atslēgu un Spēlēt tālāk.

Viņš varētu.

Guļošais zēns nosmīkņā.

Plati smaida.

Tikko gāja bojā viņa brālis. Viņam vajadzētu sērot. Kas viņam kaiš? Makabī paņem vienā rokā pistoli, otrā spilvenu. Iespiež stobru

spilvenā. Noņem drošinātāju, mazliet nospiež mēlīti. Spilvens slāpēs troksni. Viņš varēs darboties klusi.

Baitsahans iekliedzas. Makabī salecas. Ierocis neizšauj. Viņš ļauj spilvenam uzkrist tam virsū, Baitsahans kaujas ar palagiem, it kā tajos pēkšņi būtu ieperinājušās čūskas un žurkas, un skorpioni.

„Viss kārtībā, Baitsahan?”

Zēns iebrēcas un taustās zem drēbēm, izvelk lodi, tā ir nokaitēta līdz baltkvēlei. Mētā no vienas plaukstas otrā, it kā tā būtu 1000 grādus karsta, sviež pāri istabai. Makabī pasniedzas un noķer lodi, gaisma iekšpusē nodziest. Tā nemaz nav karsta. Drīzāk pat mazliet vēsa. Baitsahans skatās apkārt, it kā viņam varētu uzbruki vēl kāds mošķis. Beidzot skatiens apstājas pie Makabī. „Kā tu vari to noturēt?”

„Kāpēc tu nevarēji?”

„Tā dedzināja.” Jaunais Spēlētājs parāda plaukstas. Tās ir sarkanas, jau sāk veidoties tulznas.

„Mani nededzina.” Makabī rūpīgi nopēta lodi, pagroza rokā. „Man šķiet, ka šeit ir vēstījums.”

Baitsahans pieceļas kājās. „Kur?”

„Šeit.”

Dunhu pāriet pāri istabai. „Es tev teicu, ka tā ir Zemes atslēga.”

„Es nestrīdos, brāl,” Makabī saka.

„Tas ir tikai laika jautājums, līdz keplers 22b to apstiprinās.”

„Varbūt tas tieši šobrīd notiek. Skaties.”

Baitsahans ieskatās lodē. Pastiepj pirkstu un pieskaras tai. Āda nočūkst, un viņš atraujas atpakaļ. ,,Au!”

„Es to paturēšu, brāl. Neuztraucies.”

Baitsahans piesardzīgi paliecas uz priekšu, skatās. Sākumā parādās simbols

Tad seja.

„Aksūmietis!” abi vienā balsī iesaucas.

Uzvirmo pasaules karte, pietuvinās, vēl tuvāk, vēl. Viņi redz Etiopijas lauku apvidu. īsu brīdi izgaismojas spožs punkts, it kā lodē būtu zvaigzne. Tas pazūd, Makabī skatās uz Baitsahanu, Baitsahans skatās uz Makabī. Viņi abi smaida.

Abi reizē saka: „Laiks Spēlēt.”

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Viesnīca Millennial Residence, Stambula, Turcija

Sāra ievelk vietā Kristofera izmežģīto celi vēl mašīnā pirms reģistrēšanās četrzvaigžņu viesnīcā Stambulas Eiropas pusē. Katram ir sava istaba. Viņai vajag savu telpu, kaut vai tikai uz vienu nakti. Kristofers stabili turas uz kruķiem, un kortizona injekcija droši vien darītu brīnumus, bet Sāra negrib dot viņam jaunu iemeslu palikt, tāpēc par to nerunā.

Lai nokļūtu līdz liftiem, jāšķērso viesnīcas rosīgais vestibils, un viņi izskatās kā rokzvaigznes pēc smagas uzdzīves. Tobrīd Kristofers klusi jautā: „Sāra, vai mēs varam aprunāties?”

„Tagad ne, Kristofer. Es esmu pārgurusi.”

„Tas ir svarīgi.”

„Vanna, ēdiens, miegs tie ir svarīgāki.”

„Labi.” Kristofers nogroza galvu.

,.Piedod.”

„Nekas,” viņš pār plecu izmet.

Visi sakāpj liftā. Kristofers un Hago stāv pretējās pusēs, Sāra vidū, Čijoko aizver durvis. Neviens nerunā. Viņu istabas ir pašā augšējā stāvā. Dzinn dzinn dzinn dzinn dziim dzimt dzinu dzinu. Durvis atveras. Viņi izkāpj no lifta un aiziet katrs savu ceļu.

Kristofers pasūta burgeru.

Čijoko sēž gultā un meditē.

Sāra gatavo vannu.

Hago klauvē pie viņas durvīm.

Viņa atver.

„Vai drīkstu ieiet?”

Viņa pakāpjas malā.

I lago ieiet piecus soļus dziļāk un pagriežas. „Mums viņi jāpamet. Šonakt.”

Durvis aizveras, un Sara atspiežas pret tām. Viņa ir iztukšota. „Es zinu.”

„Tad izdarīsim to.”

„Es nevaru.”

1 lago sarauc uzacis. „Kāpēc ne?”

Pauze. „Mums jāparāda Čijoko disks, pirms atkratāmies no viņas. Mēs apsolījām. Varbūt viņa varēs pateikt ko noderīgu.”

„Viņa mums neko nevar pateikt.”

Sāra nobola acis. „Viņa varētu palīdzēt atrast Zemes atslēgu.”

I lago atmet ar roku. „Labi. Dosimies prom kopā ar mu. Bet viņš ir jāpamet. Nav pareizi ņemt viņu līdzi.”

„Neesi tik greizsirdīgs.”

„Es neesmu.”

Viņa nozibina acis.

„Labi, varbūt mazliet,” viņš atzīstas.

Sāra nopūšas.

„Agri vai vēlu tev viņš būs jāpamet. Ja vien negrasies visu atlikušo Beigu spēli nemitīgi viņu glābt.”

„Viņš prot par sevi pastāvēt,” Sāra atbild, taču vārdi neskan pārliecinoši.

„Tāpēc, ka viņš bija futbolkomandas kapteinis?” Hago ķiķina. „Ja viņš paliks, tad mirs. Tu zini, ka man taisnība.”

„Varbūt. Iespējams.”

„Brauksim prom. Uzskati to par žēlsirdību.”

Sāra gar durvīm noslīd līdz grīdai. Hago pasper soli uz priekšu, notupjas viņai priekšā un velk ar plaukstu pār viņas žokli. Meitene paberzē viņa pirkstus. „Ja es ticētu, ka viņš brauks mājās, mēs varētu pazust, bet tā nenotiks. Viņš atkal man sekos. Turpinās pakļaut briesmām sevi un mani, un tevi, kamēr mēs Spēlēsim kopā. Nē, pagaidām viņam jāpaliek.”

Hago ļauj rokai noslīgt lejā. Viņš nesaprot, kā vēl lai viņu pierunā. Viņš nesaprot, kāpēc viņam vispār rūp, kas notiek ar Kristoferu. Nevajadzētu rūpēt. Sāra viņu uzlūko, kā lasīdama domas. „Tu mani nepametīsi, vai ne, Feo?”

Viņš brīdi domā, atceras Renco brīdinājumu neiemīlēties. Bet viņš arī zina, ka Spēlēs Beigu spēli pats pēc sava prāta. Un, lai gan Kristofers ir traucēklis, Sāra ir pierādījusi savu vērtību un izglābusi viņu ne vienu reizi vien. Kopā ar Kristoferu, kas notiks, tam jānotiek. Kopā ar viņu, kas notiks, tam jānotiek, lai kas starp viņiem notiktu. Un viņš grib, lai viņiem viss notiktu.

Beidzot Hago saka: „Nē. Nepametīšu. Zvēru pie cilts goda. Nepametīšu līdz…”

„Jā. Līdz beigām,” viņa skumji saka.

„Līdz beigām.”

Klusums. „Paldies, Hago. Kopš tas ir sācies, es zinu, ka viena to neizturēšu. Tas ir pārāk… drūmi.”

„Jā,” Hago klusi saka. „Nav tik krāšņi, kā mums bērnībā mācīja, vai ne?”

Sāra purina galvu. Viņi brīdi klusē, abi domā par nākotni un viens par otru.

„Ja atradīsim Zemes atslēgu, varbūt noskaidrosim, kad un kur gaidāms Notikums. Vairāk par uzvaru es gribu glābt savus mīļos. Neesmu runājusi ar vecākiem kopš aizbraucu no mājām. Tas būtu pārāk sāpīgi.” Sāra apklust, skatās uz Hago. „Tāpēc es tevi izvēlējos, Hago. Tu esi godīgs. Es tev palīku. Varbūt tu mani mīli. Es… es mīlu dzīvi. Feo, nevis šo. Nevis Beigu spēli. Es to ienīstu. Kristofers, lai cik velnišķīgi kaitinošs šobrīd būtu, ir mans draugs. Un es gribu, lai mana ģimene, mani draugi dzīvo.” Pauze. „Es gribu, lai dzīvo arī tavējie. Ko lai saku? Šajā ziņā es esmu vāja.”

Hago ļoti lēni nogroza galvu. „Nē, Sāra, tas nenozīmē, ka tu esi vāja. Tāpēc tu esi cilvēcīga. Tāpēc es izvēlējos tevi.”

Viņa izstiepj roku. Viņš lo satver. „Ko mēs darīsim?”

„Uzvarēsim,” Hago saka. „Kaut kā uzvarēsim… abi kopā.”

MAKABI ADLAJS, BAITSAHANS

Boles starptautiskās lidostas skrejceļi, Adisabeba, Etiopija

Makabī un Baitsahans pa šauru trapu izkāpj no lidmašīnas, kuru Ankarā bija nolīguši lidojumam uz Adisabebu. Spoži spīd saule.

Gaiss ir karstāks par karstu, biezs no degvielas un darvas smaku sajaukuma. Baitsahans ir apsējis ap kaklu Turcijā pirktu austrumnieku lakatu ar melnbaltiem rakstiem. Kājās viņam ir zili džinsi. Jauns, balts T krekls. Putekļaini jātnieku zābaki. Makabī ir ģērbies vienā no saviem dārgajiem lina uzvalkiem. Bez kaklasaites. Baltas zemās Adidas krosenes. Viņš ož pēc uzdzīves. Puiši iekrauj savas mazās, bet smagās ceļa somas Lcrnd Rover apvidus mašīnā, kas viņus jau gaida. Makabī apsēžas pie stīires. Baitsahans pasažiera sēdeklī asina dunci.

„Lūk, kā tas jādara,” Makabī saka, paskatīdamies uz gados jaunāko pārinieku.

„Kas jādara?”

„Kā Jāspēlē,” Makabī atbild, vēlēdamies, kaut varētu sevi un savu ceļabiedru tagad redzēt kameras objektīvā. „Ar šiku, nolādēts.” Baitsahans izbrīnā paceļ uzacis, parausta plecus. „Man labāk patīk

dunči.”

Makabī nogroza galvu. „Ar tevi nav iespējams sarunāties.”

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Restorāns Piccolo Gato (Mazais kaķis), Trieste, Itālija

Pirms izbraukšanas no Stambulas Čijoko parāda Sārai un Hago fotogrāfiju ar Gebekli Tepes zelta zāles griestos iegravētajiem burtiem un skaitļiem, un zīmēm. Kristofers bilst, ka viņš arī tos ir redzējis. „Neko apbrīnojamāku nekad mūžā nebiju skatījis.”

Viņiem nav ne jausmas, ko nozīmē šis tīkls.

Bet viņi zina, ka kaut ko nozīmē gan.

Viņi izrakstās no viesnīcas, dodas uz rietumiem un pamet Turciju. Šķērso Bulgāriju. Izbrauc cauri Serbijai. Apmeklē Horvātiju. Izslīd cauri Slovēnijai. Viņi gandrīz nemaz nesarunājas. Kristofers aizmugurējā sēdeklī božas, Sāra izliekas to nemanām. Hago un Čijoko pārmaiņus vada mašīnu, kamēr Sāra prāto un prāto, un vēl prāto par tīklu un savu norādi, lauzīdama galvu, vai tie varētu būt kaut kā saistīti. Panākumi ir niecīgi. Nekādi lieli atklājumi nespīd. Tas dzen viņu izmisumā.

Pēc vairākām klusumā pavadītām stundām un daudziem kilometriem viņi sasniedz Itāliju, apstājas pārlaist nakti Triestē. 1600 kilometru. 994,19 jūdzes. Ieskaitot pauzes: 20 stundas, 43 minūtes, 29 sekundes. Viņi atkal reģistrējas viesnīcā. Apskata Adrijas jūru. Dodas vakariņās. Ģimeniski liela krēmīgas, vircotas penne rigate bļoda pie plastmasas galdiņa uz ietves. Viņi vēro, kā garām pastaigājas itāļi. Nemaz nebūtu slikti, ja šīs būtu parastas brīvdienas, viņi domā. Visi, izņemot Čijoko. Viņai nav nekādu ilūziju par normālu dzīvi, viņa vienkārši gaida piemērotu brīdi.

Hago izvēlas glāzi sarkanvīna. Čijoko dzer tēju. Kristofers, izstiepis kāju, pasūta alu. Tad vēl vienu. Un vēl vienu. Sāra atturas, viņai

pietiek ar acqua con gas[14] un citrona daiviņām. neveiklais klusums turpinās. Sāra strādā visu maltītes laiku, kaut ko skribelē bloknotā. Kristofers staipa kaklu, cerēdams, ka varētu palīdzēt. Hago nomēra viņu ar ledainu skatienu. Cijoko nav nekādu iebildumu pret šo drāmu. Patiesībā viņa priecājas, ka visi trīs ceļabiedri ir uz nažiem. Tāpēc viņi vismaz klusē.

Kad atnests deserts, I lago jautā: „Vai gribi to redzēt, C ijoko?”

Čijoko vienreiz sasit plaukstas. Viņa piesardzīgi malko tēju, negribēdama izrādīt satraukumu. Hago paņem mugursomu. Atvelk rāvējslēdzi. Viņš iebāž roku somā un izceļ akmens disku.

Sāra atrauj skatienu no savām piezīmēm.

Beidzot Čijoko, saudzīgi paņemdama rokās disku, izrāda kaut nelielu izbrīnu. Viņa slidina pirkstus pāri rievām. Rūpīgi pēta zīmes.

Mājās, viņa pie sevis domā. Drīz tu atgriezīsies mājās.

Viņa ieliek disku klēpī un pateicībā noliec galvu Hago priekšā. „Nav par ko,” viņš saka, uzmezdams skatienu Sārai. „Mēs taču sarunājām, vai ne?”

Sāra saprot, ko nozīmē šis skatiens: viņi ir nokārtojuši savu parādu pret Čijoko. Un vārdoties tālāk. Pamest viņu un Kristoferu. Sāra izliekas to nemanām, novēršas.

„Foršs akmens,” Kristofers saka, izklausās, ka viņš ir par daudz iedzēris.

Čijoko izvelk telefonu un aši uzsit ziņu. Viņa iedod telefonu Hago. Paldies, ka to parādīji. Es gribētu to mazliet rūpīgāk izpētīt.

Hago sarauc uzacis, iedod telefonu Sārai. Kad viņa to ir izlasījusi,

Sāra un Hago saskatās. Izskatās, it kā viņi sazinātos bez vārdiem, Kristofers domā. Gluži kā mēs ar Sāru mājās. Kristofers pēkšņi jūt greizsirdību pret šo Spēlētāju, viņa tizlo akcentu, viņa neglīto rētu, viņa smieklīgajiem zobiem. Viņš izrauj telefonu Sārai no rokas.

„Ko izpētīt?” viņš jautā. „Tas ir akmens.”

Viņi ignorē Kristoferu. Sāra skatās uz Čijoko. „Tu domā, ka tas mūs aizvedīs pie Zemes atslēgas?”

Čijoko enerģiski māj ar galvu.

„Mums ieteica cilvēku, kurš ir pētījis šos diskus. Tāpēc braucām uz Itāliju,” Hago saka. „Rīt viņu apciemosim, pa ceļam varēsi disku izpētīt.”

Čijoko piešķiebj galvu, kā jautādama Kas viņš ir? Hago pasmīkņā. „To es tev, protams, nevaru teikt. Drīz redzēsi.”

Čijoko pamāj ar galvu, it kā būtu sapratusi. Viņa jau zina, kā sauc viņu tā saukto ekspertu, jo noklausījās sarunu ar mazo trolli Terakotas armijas muzejā. Musterions Cokals.

Jā, kādam jāparāda viņam disks, Čijoko domā.

Hago paņem disku, šķiet, ka Čijoko rokas pie tā kavējas mazliet par ilgu. Viņš to noglabā somā. „Varbūt tu zini ko tādu, ko šis speciālists nezina,” Hago viņai saka. „Pagaidām turpināsim cits citam palīdzēt, ja?”

Čijoko paņem no Kristofera savu telefonu. Uzsit vēl vienu vēsti. Ja es kaut ko uzzināšu, dalīšos ar jums.

Hago pamāj ar galvu. „Labi.”

„Paldies, Čijoko,” Sāra smaidīdama saka.

Sāra atgriežas pie mīklas, šķirsta piezīmes, domā. Kristofers pārliek roku pār Sāras krēsla atzveltni. Šķiet, ka viņa to nemana vai izvēlas ignorēt, koncentrējusies darbam. Tomēr Hago pamana. Viņš spēji pielec kājās.

„Gara diena. Es eju gulēt.”

Viņš pagriežas un iet uz viesnīcas pusi, soma nevainīgi šūpojas uz muguras.

Pēc dažām minūtēm Čijoko uzliek uz galda eiro žūksni un pieceļas. Viņa vienreiz sasit plaukstas. Sāra atrauj skatienu no darba, paberzē deniņus. „Tu arī?”

Čijoko pamāj ar galvu, uzmet skatienu Sāras bloknotam.

„Jā, tev taisnība. Jāliekas mierā.” Sāra paskatās uz Kristoferu. „Ko teiksi?”

„Protams, iesim uz viesnīcu. Bet es gribu izrunāties.”

Čijoko neinteresē šīs… jūtas. Viņa vienreiz sasit plaukstas, apcērtas uz papēža un aiziet. Sāra aizver bloknotu un uzliek uz tā plaukstu. „Labi, Kristofer. Runāsim. Bet darīsim to šeit.”

Viņš paberzē seju, kas pēc Makabī sitiena joprojām sāp. „Sāra, es nebraukšu mājās.”

„Es zinu.”

„Es ne… pagaidi. Ko?”

„Es zinu, ka tu nebrauksi mājās. Tu esi pārāk spītīgs, lai rīkotos prātīgi.”

Kristofers ir apstulbis. Viņš gaidīja nopietnāku pretsparu. Garām pa ietvi aiziet jauns pāris. Abi ir ļoti pievilcīgi. Viņas augstie papēži klaudz uz asfalta. Viņa vaļīgais krekls uz krūtīm brīvi plivinās. Kristofers nespēj novērst no viņiem skatienu. „Ak dievs, tie varētu būt mēs,” viņš ilgodamies nosaka.

Sāra purina galvu. „Varbūt agrāk, bet vairs ne. Mūsu laiks mūsu iespēja ir garām.” To sakot, viņas balss mazliet dreb.

„Tam nav tā jābūt.”

„Taču tā ir. Varbūt tu domā, ka saproti, kas notiek, bet tu nesaproti.

Jā, tu esi dzirdējis mūsu sarunas, bet patiesībā tu nezini, kas tuvojas.

Tu nesaproti, kas likts uz spēles.”

Kristofers atceras Kaļas vārdus par cilvēces bojāeju, ka katra cilts cīnās par savu izdzīvošanu. „Es zinu vairāk, nekā tu domā, Sāra.”

Sāra savelk lūpas, uzskatīdama to par tukšu lielību. „Tu ne sūda nezini. Ne par mani, ne par Hago, ne par Čijoko vai Kalu, vai Makabī, vai Baitsahanu. Tu ne sūda nezini par Beigu spēli, un tas nekad nemainīsies.”

„Es redzēju, kā Kalu nogalina,” viņš saka, skatīdamies Sārai acīs.

"Un pirms tam plostā Kala bez iemesla nogalināja bērnu un māti.

Tu domā, ka es nesaprotu, kādi jūs esat?”

„Man žēl, ka tev tas bija jāpiedzīvo,” Sāra saka, pieskardamās viņa rokai. „Bet tas nav nekas, salīdzinot ar to, kas tuvojas. To sauc par Notikumu…”

Kristofers viņu pārtrauc. „Jā, visi uz Zemes ies bojā, izņemot uzvarētāju un viņa vai viņas ciltij piederīgos, vai ne?”

„Jā,” Sāra šokēta atbild. „Tu zini?”

„Kalai patika runāt,” Kristofers saka. „Es gan tam neticu, un tev arī nevajadzētu ticēt, Sāra. Citplanētieši, kas darbina kuģus ar zeltu vai ko tur? Izbeidz! Neviens nav tik stiprs, lai iznīcinātu veselu planētu.”

„Tu neesi redzējis to, ko es,” Sāra lietišķi saka, taču viņas balsī skan skumjas. Viņa vēlas, kaut neticētu. „Es gribu, lai tu brauc prom, Kristofer, jo es tevi mīlu. Es gribu, lai tu brauc prom, jo negribu redzēt, kā tu ej bojā. Es gribu, lai tu brauc prom, lai man būtu lielākas izredzes uzvarēt. Un glābt tevi. Glābt tevi un mammu, un tēti, un visus citus mājās. Bet tava klātbūtne nepalīdz.”

„Pieņemot, ka es ticu šīm muļķībām par Notikumu, kāpēc lai es, velns parāvis, brauktu mājās un mierīgi gaidītu, kamēr tu cīnies par visu mums zināmo cilvēku dzīvībām?”

Kristofers purina galvu, viņš ir apjucis. „Ja ir tā, kā tu saki, tad jāsauc palīgā armija.”

„Tā tas nenotiek.”

„Kā tad tas notiek?”

Sārai nav pretargumentu. Brīdi viņi abi klusē. No tuvējās ielas atlido Eiropas policijas sirēnām raksturīgais troksnis, tas atbalsojas senās itāļu pilsētas akmens un betona mūros. Ostā dobji skan kuģa taure. Ierejas suns. Kāds paiet garām, mobilajā telefonā teikdams: „Čau, čau, čau.” „Tev jābrauc prom. Lūdzu.”

„Nē.”

„Jā.”

„Tas nenotiks. Ja tu negribi, lai es tev sekoju, tev ir divas iespējas: nogalināt vai ņemt līdzi. Es atdodu sevi tavās rokās, Sāra. Saproti?

Es atdodu sevi tavās rokās.”

„Tu neesi piemērots Beigu spēlei.”

„Muļķības. Ja ir tā, kā tu saki, tad es tai esmu lieliski piemērots. Tāpēc es palikšu. Es varu tev palīdzēt.”

„Nē, nevari. Ne jau tā.”

„Es varu.”

„Hago tas nepatiks.”

„Piedrāžu Hago. Viņš ir draņķis.”

„Nē, nav.”

Ilgs klusums. Kristofers pēta Sāru. Viņa aši maina tematu. „Ja tu paliksi, ko darīsim ar tavu kāju?”

Viņš smaida. „Ielaid man kortizonu. Esmu nospēlējis veselu futbola spēli ar smagāku traumu.”

Viņa pieceļas. Viņa jūtas nogurusi un sakauta. Kristoferu nav iespējams pārliecināt.

„Labi. Darīsim tā. Bet pašlaik man jāiet gulēt.”

Viņa iet viņam garām, bet Kristofers saķer viņu aiz rokas. Ja tas būtu kāds cits, viņa reaģētu, izmežģītu plecu, izdurtu acis, salauztu kāju. Bet tas nav kāds cits. Viņa apcērtas, un viņš pievelk to cieši klāt un cieši un izjusti noskūpsta. Un, par spīti visam, viņa atbild skūpstam.

Kristofers saka: „Es tev saku, Elopcja. Tie varam būt mēs.”

Viņa purina galvu un čukst: „Nē, Kristofer. Tas nav iespējams.”

32.398516, 93.6227421 '4 '

HILALS IBN ISA AL SALTS

Aksūmiešu sakaru centrs, Aksūmas karaļvalsts, Etiopija

Blakus senajai akmens baznīcai starp augstiem ciedriem ir necila koka un māla būda ar salmu jumtu. Tai nav logu, tik vien kā zemas durvis, pa kurām I lilals var ieiet pieliecoties. Taču iekšpusē būdai ir metāla sienas. Cementa grīda. Dažas praktiskas mēbeles. Elektrību nodrošina vairāki ģeneratori, kas ierakti dziļi zemē, lai neviens nepamana. Augstākajos ciedros paslēptas par zariem nomaskētas ātras darbības satelītu augšupsaites. Caur tām nosūtītie un saņemtie dali ir šifrēti. Katrs bits. Katrs baits.

Hilals cenšas elektroniski sameklēt pēc iespējas vairāk Spēlētāju.

Tikai tad, kad tas būs izdevies, viņš iznāks atklātībā un sazināsies ar pārējiem. Ar visiem pēc kārtas. Viņš cer, ka laika pietiks.

Viņš zina, ka cerības ir vājas.

Jo pārējie noteikti jau tuvojas Zemes atslēgai.

Kā citādi.

Tomēr viņš ir atradis aktīvus Šari Čopras, Eilinas Kopas, Sāras Elopejas un Makabī Adlaja Gmail kontus. Viņš ir uzlauzis visus un atvērs jaunu uzmetumu, un ierakstīs savu vēstījumu katrā kontā.

Viņš neriskēs ar sūtīšanu. Viņš grib izvairīties no internēta policijas uzbāzīgās uzmanības. Viņš lūdz Dievu, kaut šie četri pārbaudītu savu elektronisko pastu, kaut viņi ieraudzītu.

Viņš lūdz.

Viņš uzraksta vēstījumu. Iezīmē tekstu. Nokopē. Atver pārlūka logu. Piekļūst Eilinas uzmetumu apgabalam. Atver jaunu dokumentu. Viņš jau gatavojas nospiest taustiņu „ielīmēt", kad pārtrūkst strāvas padeve, pieckārt dublētā strāvas padeve.

Būda ieslīgst tumsā. Piķa melnā tumsā.

Hilals paceļ galvu no satumsušā datora ekrāna.

Vēstījums netika nosūtīts. Viņš joprojām ir vienīgais, kurš zina. Kā varēja pārtrūkt strāvas padeve?

Viņš klausās.

Un zina.

To izdarīja kepleri.

Viņi grib Spēli.

Viņi grib redzēt, kas notiks.

Kepleri to grib.

Kamēr viņš blenž melnajā ekrānā, pie zemajām durtiņām atskan klauvējiens.

Caurums plosa magnētisko lauku. Tas darbojas kā piltuve. Visa saules radiācija no uzliesmojuma mirkļa.

Viss.1 *1 “

Tas noslāpē visu enerģiju, griež visus elektronus, satricina visus kvarkus.

Tas ietekmē visu. Tomēr tas ir neredzams.

It kā nebūtu nekas.

SARA ELOPEJA

Viesnīca Duchi d’Aosta, 100. istaba, Trieste, Itālija

Sāra novēl Kristoleram arlabunakti, iet cauri viesnīcai. Atkal iziet laukā. Apsēžas pie bāra un pasūta glāzi baltvīna, no kura izdzer tikai vienu malciņu. Skūpsts viņu ir uzbudinājis un samulsinājis.

Viņa atstāj bārmenei €100 banknoti un klīst pa gaiteņiem. Viss koks, tapetes, paklājs, krāsa, metāls, atmiņas ir gandrīz zudis. Būs tikai Notikums, tā sekas, nāve un vājprāts.

Kad kājas beidzot apstājas, viņa skatās uz svešas istabas durvīm. 21. istaba. Viņa jūt aiz durvīm viņu. Zina, ka viņš nav aizmidzis. Viņa domā par to reizi Irākā uz dīvāna Renco darbnīcā. Lidmašīnas tualetē. Viņa atspiež pieri pret Hago durvīm. Gandrīz pieklauvē, bet atturas. Viņa paliks kopā ar Hago. Spēlēs kopā ar viņu. Varbūt iemīlēsies, varbūt mirs kopā ar viņu. Bet viņi būs kopā līdz beigām. Viņiem vēl būs laiks.

Viņa domā par meiteni no Omahas. Par to, kuru visi mīlēja un apbrīnoja. Par meiteni, kurai varēja būt normāla dzīve, kura gribēja normālu dzīvi, lai gan patiesībā viņai tādas nebija. Ne tuvu. Sāra nopūzdamās pagriežas un iet prom pa gaiteni. Viņa apstājas pie citām durvīm. Viņa pametīs zēnu aiz šīm durvīm. Iespējams, ka pēc atvadīšanās viņa to vairs nekad neredzēs. Un, lai gan Sāra viņu mīl, ir mīlējusi agrāk, viņa zina, ka viņu laiks tuvojas beigām. Ar Kristoferu viņai vairs nav laika.

Tas ir viss.

Viņa pieklauvē.

Dzird aiz durvīm kustību, pēc pāris mirkļiem tās atveras.

„Kas noticis?” Kristofers izbrīnīts jautā. „Gribi vēl strīdēties?”

„Nē.” Viņa ieiet istabā un piespiež pirkstu pie viņa lūpām, ar kāju aizgrūž ciet durvis un saka: „Vienkārši klusē.”

Aņs skrien.

CIJOKO TAKEDA

Viesnīca Duchi d'Aosra, 101. istaba, Trieste, Itālija

Pa puķu pļavu.

Tās pinas viņam potītēs.

Viņš krīt.

Pieceļas.

Skrien.

Krīt. Pieceļas. Skrien.

Kailās pēdas ir brūnas un gludas.

Debesīs peld biezi mākoņi.

No tiem līst skaitļi un burti, un zīmes.

Tās kapā viņa galvu un kaklu, un rokas.

Mugurā ietriecas liels akmens O.

Viņš krīt.

Neceļas.

Apveļas.

Mirst.

Čijoko spēji atver acis pulksten 2:12 naktī.

Viņa ieelpo asu gaisu.

Viņa guļ uz palaga, kaila, viena; dūres ir sažņaugtas, kāju pirksti savilkti. Logi vaļā. Pār ādu slīd vēsais jūras gaiss. Pūka uz vēdera saslienas stāvus. Uz rokām uzmetas zosāda. Viņa paceļ rokas, stiepj tās pretī griestiem. Atslābst.

Sapnis par Aņu atkāpjas.

Viņa pieceļas sēdus, nolaiž kājas pār gultas malu. Gluži tāpat kā tonakt.

kad Nahā nokrita meteorīts. Pieši tāpat kā tonakt, kad Beigu spēli pirmoreiz skāra nāve.

Laiks Spēlēt.

Viņa pieceļas kājās. Pieiet pie krēsla un uzvelk kombinezonu. Viss ir savā vietā, kā vienmēr. Viņa sakārto matus aiz apkakles un uzvelk kapuci. Uzvelk sejas masku. Tikai acis paliek neaizsegtas. Viņas tumšās, tukšās acis.

Viņa uzvelk mīkstās kurpes, aizsprauž aiz jostas Hago doto brauniņu, pārbauda drošinātāju. Čijoko pieiet pie durvīm, piespiež ausi pie koka. Gaida. Pagriež rokturi. Atver durvis. Iziet laukā.

Viņa nedzirdami iet pa gaiteni, dzird, kā aiz letes skan nakts dežuranta televizors, dzird apkures un ventilācijas sistēmas dūkoņu, dzird, kā tepat netālu ritmiski šūpojas gultas atsperes.

Viņu neviens nedzird.

Viņa notupstas pie 21. istabas, izvelk no piedurknes mūķīzeri, atver durvis, ieiet iekšā, nesteidzīgi un bez skaņas aizver durvis, pagriežas. Cauri aizkaram iespiežas ielas laternas gaisma. Hago guļ viens, bez krekla, uz vēdera. Čijoko brīnās. Viņa domāja, ka olmeks būs izkonkurējis dumjo amerikāņu zēnu. Bet tas nav svarīgi. Labāk, ka viņš ir viens. Viņa redz uz krēsla pie loga mugursomu.

Tik nevērīgs.

Viņa to paņem, atver, iebāž roku iekšā, sajūt zem pirkstiem vēso disku. Viņa savelk mugursomas lences ciešāk, nometas ceļos un pārmeklē Hago bikšu kabatas, atrod un izņem pežo atslēgas.

Ļoti nevērīgs.

Viņa pieiet pie gultas, pastāv blakus Hago. Mu izņem savu „vakizaši". Tā tēraudam ir 1089 gadi. Neviens nezina, cik cilvēku tas nokāvis. Viņa pārvelk pirkstu pār maksti, domā, cik viegli tagad būtu viņu nogalināt. Viņš vajās Čijoko, viņa to zina. Būs dusmīgs, paštaisns, atriebīgs. Bet viņš bija godīgs pret viņu, un Sāra arī, un viņa nenogalinās Spēlētāju miegā. Viņa pagriežas un bez skaņas izlec pa logu. Kreisā roka satver notekcauruli, un viņa noslīd uz ielas, melna kā nakts, klusāka par nāvi.

Viņa atstāj zobenu, kā nožēlas ķīlu par to, ka nav turējusi vārdu. Uz tā uzdurts mazs papīra gabaliņš.

Viņa pieiet pie pežo, atver durvis, apsēžas pie stūres, iedarbina dzinēju, aizbrauc.

.

HILALS IBN ISA AL SALTS

Aksūmiešu sakaru centrs, Aksūmas karaļvalsts, Etiopija

Pie būdiņas durvīm vēlreiz klauvē.

Būtnes acīmredzot cenšas nogriezt viņu no ārpasaules. Apturēt, jo viņš atklājis Beigu spēles noslēpumu.

Tomēr viņš vēl var cīnīties. Ja tas klauvē, tātad viņš vēl var cīnīties. Tumsa iekšpusē ir viņa draudzene.

Viņš paķer savus mīļākos ieročus, aizslīd pie sienas tieši blakus durvīm un gaida.

Tuk-tuk.

Tuk-tuk.

Klauvēšana mitējas.

Durvis tiek izspertas. Būdā ienāk divi stāvi viens mazs, otrs garš un, kad viņi ir pavisam iekšā, Hilals aizcērt aiz viņiem durvis.

Tumsa.

Viņš vicina rokas un pārvietojas telpā, kuru ļoti labi pazīst. Katrā rokā viņam ir mačete.

Melns, pulēts tērauds.

Melnkoka spali.

NAIDS iegravēts uz viena, MĪLA uz otra.

Viņam ir maiga dvēsele, bet nevajag to izaicināt.

Viņš kaut kam trāpa un dzird kaucienu un būkšķi uz grīdas. Miesa un kauli, viņš lieliski pazīst šo sajūtu.

Ļoti labi.

Seko izmisīgs šāviens. Lode atsitas pret metāla sienām un netrāpa Hilalam, bet, spriežot pēc sāpīgā kunksta otrā telpas pusē, šāviņš var būt ķēris otru uzbrucēju. Viņš tos nošķir vienu no otra, pārvietojas telpā

un uzlec uz metāla galda, kuru neviens neredz, bet viņš zina, ka tas tur ir. Viņš triec mačeti lejup, pāršķeļot uz pusēm datora monitoru. Pašķīst dzirksteles, un telpa sekundes tūkstošdaļu izgaismojas. Pietiekami ilgi, lai Hilals saprastu, ar ko viņam ir darīšana.

Nabatietis.

Un dunliu uz grīdas, ievainots.

Hilals sparīgi izstiepj uz priekšu labo roku, pagriež asmeni plakaniski, sakņūp un griežas kā dejotājs. Mačete izliecas, mērķējot uz nabatieša galvu, liet Makabī, par laimi, nometas uz grīdas, un Hilala asmens ass kā bārdas nazis tikai nošņāpj puscollu matu no viņa galvvirsas. „Durvis!” Baitsahans kliedz. „Atver durvis!”

Labi, ievainotais, Hilals domā.

Viņš atmuguriski pārmetas pāri galdam un nabatietim.

Vēl viens šāviens. Uzliesmojums no stobra. Lode izskrien starp Hilala kājām. Par mata tiesu.

Jā. Es jums došu gaismu.

Kājas nedzirdami saskaras ar betonu. Hilals aizslīd līdz durvīm. Piespiež muti pie metāla sienas, zinādams, ka akustika aiznesīs balsi pāri mazajai telpai.

„Šeit!”

Vēl viens šāviens, tēmēts uz Hilala atbalsi. Ne tuvu.

Vēl viens rikošets. Hilals gaida, vai lode atkal būs kādam trāpījusi. Nekā.

Nav svarīgi.

Viņš atrauj vaļā durvis.

Makabī pagriežas, lai šautu, bet Hilals sper soli uz priekšu un ar abām mačetēm reizē triec pa šaujamieroci. Tas grabēdams nokrīt uz grīdas. Hilals strauji atrauj abus asmeņus un meklē, ko vēl varētu pāršķelt un sakropjot.

Nabatietis paceļ rokas, bet, kad asmeņi trāpa pa tām, tie sastop metāla uzročus, kas paslēpti zem smalkā lina uzvalka. Makabī nozibina ļaunu smaidu. Hilals saviebjas un atkāpjas dienas gaismā. Viņam pakaļ atnākušie slepkavas smīkņā. Aksūmietim tas ir

pretīgi, un viņš ai/lūgs par abu dvēselēm, kad būs atbrīvojies no ķermeņiem.

Baitsahans pieceļas kājās. Acīs gail naids. Viņš iziet no būdas un kaut ko met. Hilals ar delnas virspusi notriec to zemē.

Priekšmets nokrīt mīkstajā augsnē zem ciedra.

Tā ir roka.

Baitsahana paša plauksta.

„Tu kaut ko pazaudēji,” Ililals saka. Viņš zina, ka kaujas laikā nedrīkst runāt, bet viņš arī zina, ka reizēm vārdi ir sāpīgāki par jebkuru ieroci. No Baitsahana delnas locītavas izšļācas asinis. „Šaujamais!” viņš saka, pasviezdams savu pistoli Makabī, kurš to gaisā noķer.

Hilals sviež mačeti, un tā ar skaņu vop-vop-vop aizlido pa gaisu un aizskar pistoli, kas izšauj. Vietā, kur pie Hilala kājām trāpa lode, gaisā uzlido zeme. Pa ceļam mačete nošķeļ mazu Makabī pirksta gabaliņu un iegriežas koka stumbrā. Baitsahans sviež Hilalam ar mazu priekšmetu. Aksūmietis palec atpakaļ un ar otru mačeti uzsit pa to kā pa beisbola bumbu. Tas ielido tumši zaļajos ciedros un uzsprāgst.

Hilals dzird skaņu, ko saprot tikai viņš. Atveras akmens durvis. Troksnis ir tik kluss kā čuksts.

Baitsahans lavās viņam tuvāk, viņa acis ir tukšas un neizteiksmīgas. Zēns zaudē asinis, viņam aptumšojies prāts, un viņš alkst nogalināt. Viņš met vēl vienu granātu. Un vēl vienu, un vēl vienu. Hilals visas atsit ar mačeti. Visas uzsprāgst kaut kur tālumā, garām aizlido šrapneļi. Makabī pēkšņi zaudē sparu un pazūd aizsegā.

Pēc pēdējā sprādziena Hilals apbrīnojamā ātrumā metas skriet atmuguriski, nenovērsdams skatienu no uzbrucējiem. Viņa mērķis ir klajumiņš, slepenā, akmenī iecirstā baznīca. Vieta, kur tikko atvērušās akmens durvis.

Kur gaida skolotājs al Džulans.

„Tev beigas!” Baitsahans iegārdzas, viņš zvēro naidā, sagrābis ievainoto roku. Seja kļūst arvien bālāka.

Naids dara tevi vāju, brāl, Hilals domā.

Makabī izlec no aizsega. Viņam arī ir granāta, taču viņš rīkojas rūpīgāk nekā jaunākais pārinieks. Viņš lēnām izvelk gredzenu, piespiež mēlīti, lai granāta neuzsprāgst, un gaida īsto brīdi.

„Kā jūs mani atradāt?” Hilals sauc uzbrucējiem, joprojām skriedams atmuguriski.

Hilals ir tikai 24 pēdu attālumā no baznīcas, bet viņam jāuzzina, kā un kāpēc viņi ieradušies tieši šeit un tieši tagad.

„Zemes atslēga parādīja,” Baitsahans saka.

„Jums nav Zemes atslēgas.”

„Ir gan.”

„Tas nav iespējams.” Es zinātu. Mēs visi zinātu.

„Parādi viņam.”

Makabī nerāda tumšo stikla lodi. Viņš met pēdējo granātu un trajektorijas visaugstākajā punktā iesaucas: „Tagad!”

Makabī pieplok pie zemes, un dunhu arī. Šī granāta ir citāda. Hilals zina, ka nespēs to atsist tāpat kā trieciena granātas. Šī ir degbumba. Uguns.

Dažas collas no ieejas baznīcā gaisu virs Hilala galvas aprij liesmas. Ugunīgās mēles laiza, grābj, rij. Tās dedzina apģērbu un plecus, un galvu. Tās viņu aprij, kamēr viņš krīt lejā, lejā, lejā neieņemamajā telpā zem senās baznīcas.

Uguns nodziest, apdegumi paliek.

Atkal tumsa, bet tagad viņš ir drošībā.

Un viņš nav viens.

Pēdējais, ko viņš atceras, ir degošu matu smaka un sāpes.

Svilinošās uguns sāpes, svilinošās elles sāpes.

Šī ir Beigu spēle.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Viesnīca Duchi d’Aosta, Trieste, Itālija

Sāra pamostas 5:24.

Viņas sapņi bija ģeometriski. 9466 figūras. Četrstūri. Četrskaldņi. Spirāles. Samīcīti daudzstūri. Apļi. Paraboliskas līnijas, kas iestiepjas bezgalībā. Viņa ir tuvu, tik tuvu Turcijas zelta zāles griestu zīmējuma tīkla atšifrēšanai un savas norādes atšifrēšanai.

Viņa skatās griestos.

Figūras.

Skaitļi.

Burti.

Zīmes.

Kristofers viņai blakus krāc. Viņa bija pavisam par viņu aizmirsusi. Visas domas bija aizņēmis rēbuss. Vakamakts mazā vaļība bija ļāvusi aizmirst Beigu spēli. Vienu nakti viņa bija normāla, tāpat kā pāris, kuru viņi bija redzējuši paejam garām restorānam.

Viņi nepārgulēja. Tikai gulēja viens otra skavās un skūpstījās, un aptaustīja, un glāstīja viens otru. Tas bija patīkami, bet tagad, pirms saullēkta, Sāra iekož lūpā un cenšas nekliegt. Viņa rīkojās cietsirdīgi. Pavadīja nakti pie viņa ne tikai tāpēc, ka tā ir pēdējā iespēja viņu skūpstīt, bet arī tāpēc, ka no rīta būs vieglāk aizlavīties prom. Ja viņa vakarnakt paliktu savā vai I lago istabā, Kristofers būtu augšā jau pirms viņiem. Pamodies un gaidītu.

Varbūt viņai vēl izdosies aizlavīties prom, taču tas, ko viņa izdarīja, neatstums Kristoferu, tas viņu piesaistīs vēl vairāk, llago bija taisnība. Agri vai vēlu Beigu spēle Kristoferu nonāvēs. Un Sāra negrib redzēt, kā viņš mirst.

Hago bija taisnība. Viņa nav normāla. Laiks pieņemt šo faktu.

Taču apmulsums ir gaistošs, jo pašlaik, guļot gultā, prāta priekšplānā grozās rēbuss. Viņa gandrīz ir to uzķērusi. Ja vien uzstājīgā dauzīšanās tālāk gaitenī mitētos.

Pagaidi dauzīšanās?

Sāra izslīd no gultas tā, ka Kirstofers pat nepagrozās. Viņai mugurā joprojām ir vakardienas apģērbs. Viņa iziet gaitenī un ierauga pie savām durvīm I lago; izskatās, ka viņš ir gatavs tās kuru katru brīdi izspert. Acis ir ieplestas, niknas, panikas pārņemtas. Vienā rokā viņš tur Čijoko zobenu, otrā saburzītu papīra gabalu.

„Hago,” Sāra čukst, steigdamās pie viņa.

Viņš ierauga viņu. Viņi satiekas gaiteņa vidū.

„Disks! Viņa to paņēma! Mēmā!”

„Ko?”

I lago iegrūž Sārai zīmīti. Viņa to izlasa, vēders burbuļo šausmās. Es jums vairs nesekošu. Zvēru pie sava zobena un goda, tā ir patiesība. „Nolādēts, Feo! Kā tu varēji pieļaut, ka viņa to paņem?”

„Es nezinu…” Hago atbild, nepabeigdams teikumu, bet skatiens aizslīd pāri Sāras plecam uz Kristofera istabu. Viņš tikai tagad sāk saprast, no kurienes viņa atnākusi.

„Dzīsimies viņai pakaļ.”

Hago uzsit pa džinsu priekškabatām, iztausta tās. „Nē!”

Skriešus aizmetas pa gaiteni. Sāra tikai nokliedz pakaļ: „Kur tu skrien?”

„Atslēgas!” Hago sauc pār plecu, ietriekdamies kāpņu telpas durvīs. „Tā maita pievākusi atslēgas!”

Sāra paskatās uz Kristofera aizvērtajām durvīm un metas pakaļ llago. Viņa izskrien uz ielas tikai piecas sekundes pēc puiša, bet ar to pietiek, lai saniknotais Hago jau būtu izsitis tuvākās mašīnas logu. Sāra stāv uz viesnīcas kāpnēm, bet viņš nikni staigā šurpu turpu, saķēris sasisto dūri. Vēl ir tumšs. Gaiss ir vēss un mikls. Tālumā dzirdams bojas zvans.

„Tā ir prom,” Hago ņurd. „Mašīna. Disks. Viņa pievāca visu, izņemot

savu sūda zobenu.” Saprazdams, ka viņš joprojām ir sagrābis zobenu traumētajā rokā, Hago to riebumā nosviež zemē.

Sāra nokāpj lejā pa kāpnēm. „Nekas, mēs visu vēl varam labot.” Viņa pace| zobenu un maigi pieskaras asmenim. „Parādi roku.”

Hago aizgriežas. „Kādi „mēs”? Arī tu ar mani spēlējies, tāpat kā mu. Tikai vēl ļaunāk.”

„Es ar tevi nespēlējos. Nomierinies.”

„Es visu sačakarēju, ļāvu viņai gūt virsroku pār sevi, tā ir taisnība," Hago saka, sparīgi mādams ar galvu. „Bet tu guli ar to mazo muļķa puišeli! Mūsu komandai ir beigas, viss cauri.”

„Tev jānomierinās,” viņa saka, cenzdamās saglabāt savaldīšanos.

„Kas, ellē, notiek?” Kristofers jautā, iznākdams no viesnīcas. Viņš izskatās noguris un apdullis, taču lejā pa trepēm kāpj ar zināmu pašpārliecinātību.

Hago griež zobus, uz kakla izspiežas vēnas. Sāra uztraucas, ka viņš varētu izsist vēl kādu mašīnas logu vai vēl ļaunāk.

„Čijoko pievākusi disku un mūsu mašīnu,” Sāra strupi atbild, vēlēdamās, kaut Kristofers ietu atpakaļ iekšā.

„Kā, ellē…” Kristofers neticīgi jautā, bet apraujas, pamanīdams Hago sejas izteiksmi. „Nolādēts, vecīt. Aizmigi darba laikā?”

Kristofers to nav gaidījis, Hago roka šaujas uz priekšu, plakaniska un asa, tiešā tēmējumā uz Kristofera kaklu. Par laimi, Sāra to ir paredzējusi, viņa aizstājas priekšā un novirza triecienu. Kristofers ir pārsteigts nesagatavots, atspiežas uz ievainotās kājas un nokrīt uz ietves. „Kas, ellē…”

Sāra viņu pārtrauc, kamēr draugs nav saasinājis situāciju vēl vairāk. „Ej atpakaļ iekšā, Kristofer. Savāc savas mantas. Mums jādodas ceļā.”

Kristofers lēnām pieslienas kājās. Hago joprojām ar zvērojošām acīm nikni blenž uz viņu, un Kristofers saprot, ka puisis viņam neuzbrūk tikai tāpēc, ka Sāra ir nostājusies starp viņiem. „Esi droša?” viņš jautā Sārai.

„Ej.”

Kristofers klibodams atgriežas viesnīcā, Sāra un llago stāv uz ietves aci pret aci. Viņus šķir tikai kādas sešas pēdas. Viņi izskatās kā divi nogaidoši bokseri, neviens negrib izdarīt pirmo gājienu.

„Nekad vairs nemēģini darīt viņam pāri,” Sāra brīdinoši uzkliedz llago. „Tu ļauj viņam palikt, tas liek man domāt, ka tu gribi, lai viņš mirst. Es nodomāju, ka varētu paātrināt procesu.”

Sārai tas ir apnicis, un viņa sit Hago pa seju. Viņš atvaira sitienu un saķer viņu aiz delnas locītavas. Viņa apcērtas riņķī un ietriec elkoni viņam ribās. Dzirdams, kā gaiss spēji izplūst no plaušām, taču viņa tvēriens neatslābst. Viņš stipri parauj viņas roku un piespiež to aiz muguras. Cauri plecam izšaujas sāpe, un Hago apvij otru roku viņai ap kaklu. Sāra ar brīvo roku tēmē elkoni viņam sejā, bet viņš noliec galvu, un sitiens atlec no galvvidus.

Viss notiek 2,7 sekunžu laikā. Tagad viņi ir ļoti tuvu. Gandrīz kā apskāvienā, taču tas drīzāk ir žņaudzēja tvēriens. Viņa jūt viņa elpu. Viņš jūt viņas sirdspukstus.

Hago saka Sārai ausī: „Vai tu tiešām gribi to darīt?”

„Apsoli, ka nedarīsi viņam pāri.”

„Kāpēc lai es to darītu?”

„Manis dēļ.”

„Tevis dēļ? Tu mani nodevi. Man vajadzētu tevi nogalināt.”

„Vai tu kādreiz esi mīlējis, Hago?”

„Jā.”

„Vai esi kādreiz mīlējis vairāk par vienu cilvēku?”

„Nē.”

„Tas nav viegli.”

„Ko tu ar to gribi teikt, kehokiete?”

„Tu zini, ko es gribu teikt.”

Viņš atlaiž tvērienu.

„Ja tu ar mani rotaļājies, es tevi nogalināšu.”

„Nē, Hago. Bet, ja tu tā uzskati, tad nogalini tūliņ. Es negribu sekot cilvēkam, kurš tā domā par mani.”

Tvēriens atslābst vēl mazliet.

„Es nebūšu viņa draugs un nepalīdzēšu viņam.”

„Gan mēs ar laiku viņu pametīsim. Goda vārds. Es gribēju to izdarīt šodien, tāpēc paliku pie viņa pa nakti. Lai mēs varētu aizlavīties prom.” Hago redz, ka Sāra nemelo. „Labi.”

„Es ar viņu negulēju, Hago. Mēs tikai…”

I lago redz, ka arī par to viņa nemelo. „Viss kārtībā.”

„Tikai apsoli, ka nedarīsi viņam pāri, līdz viņš būs prom.”

„Es apsolu,” Hago nopūšas un palaiž meiteni vaļā. Viņi soli atkāpjas, nopēta viens otru, abi strauji elpo un sāk mazliet svīst. Starp viņiem strāvo enerģija, taču jākoncentrējas gaidāmajam uzdevumam.

„Jāatrod jauna mašīna,” Sāra saka.

Hago norāda pāri ceļam uz jaunākā modeļa Porsche Carrera kabrioletu. „Lūk.” Viņš izņem nazi no aizmugurējās kabatas. Sāra viņam seko pāri ielai.

Kristofers jau nāk laukā no viesnīcas ar viņu somām; viņš klibo ļoti ātri, lai tiktu tiem līdzi. Viņi iztraucē 56 baložu baru, kas uzšaujas gaisā un virs galvas met lielus lokus. Hago paceļ nazi virs mašīnas mīkstā jumta. Viņš grasās to pārgriezt, lai nozagtu auto.

„Pagaidi!” Sāra iesaucas.

Hago iedur nazi.

Viņa sasniedz, puisi, aptur viņa roku, pirms tas paspējis pārgriezt vēl vairāk.

Keliokiete skatās, kā virpuļo baloži, l’ie ir strauji. Viņa dzird, kā spārni šķeļ gaisu. „Es domāju, ka man tas ir rokā.”

Hago uzmet viņai niknu, zvērojošu skatienu. „Kas tev ir rokā?” „Atrisinājums, Feo. Mīklas atrisinājums!”

„Kāda jēga, ja mums nav diska?”

„Es nezinu. Bet, ja mu nav tikusi pārāk tālu, varbūt vēl izdodas viņu apsteigt.”

Viņš izvelk nazi no mašīnas jumta. „Es viņu nogalināšu.”

Sāra apiet apkārt mašīnai un apstājas pie zema mūra ūdens malā. „Viņa nenogalināja tevi,” meitene atgādina.

Hago neatbild. Viņš so|o šurpu turpu. Sāra apsēžas. Izņem savas piezīmes, salocītas dievu zelta kambara griestu zīmējuma kopijas. Kristofers viņu vēro. Viņš turas tālāk no Hago.

Sāra raksta. Sākumā lēnām, tad arvien ātrāk. Viņa kaut ko atzīmē uz tīkla izdrukas, saburza, sašvīkā citu, pastumj malā, vēl vienu, tad vēl un vēl.

Apstājas.

Paceļ izdruku gaisā. „Lūdzu.”

Hago to paņem. Viņš nesaprot, ko viņa ir uzzīmējusi pāri dažiem burtiem un skaitļiem. „Kas tas ir?”

„Skaties. Šeit un šeit, un šeit.” Viņa rāda. Turpina rādīt. Pirmā ir svītra, tad divpadsmit burti un svītra.

-ZEMESATSLEGA-

„Tagad. Šeit, šeit, šeit.” Viņa atkārto, rādīdama citu shēmu. NORĀDĪJUMI.

Viņš pārsteigts skatās uz meiteni.

„Tu to izdarīji?”

Viņa pamāj ar galvu. Viņi ir aizgrābti. „Te ir vēl. Šeit.”

Viņš nosauc skaitļus, kamēr viņa rāda. „Pieci-viens-komats-viensastoņi, mīnus viens-komats-astoņi-trīs un četri-seši-komats-nulledeviņi, viens-nulle-komats-viens-divi.”

„Jā.”

„Un pārējie?” Hago jautā, rādīdams uz skaitļiem, kas drūzmējas Sāras pierakstos.

„Pārējie ir liekie.”

„Tās ir koordinātas, vai ne?”

Sāra iedegusies skatās uz Hago. „Jā!”

„Kurp tās ved?”

Viņa staro. „Es īsti nezinu, bet tas ir relatīvi tuvu.”

Hago izņem viedtālruni. „Es atradīšu.”

„Pirmo virkni es atceros no Mosulas, kad iezīmēju kartē visas savas norādes koordinātas.” Sāra apklust. „Tā ir Stonhendža.”

I lago paceļ skatienu no telefona, viņa acīs redzama tāda pati aizrautība.

„Akmens aplis.”

„Jā.”

„Tāds pats kā disks. Akmens aplis.”

„Jā!” Viņa saķer viņa roku un sajūsmināta to saspiež.

Viņš ieskatās telefonā. Ievada riku serverī ~geohack arī pārējos skaitļus. Pagriež ekrānu un parāda Sārai karti. Kristofers visu vēro, rokas uz krūtīm sakrustojis. Viņi jau vairākas minūtes nav pat paskatījušies uz viņa pusi. Viņš vēro, cik viegli Sāra saprotas ar Hago, kā viņi mētā idejas, viņu savstarpējo enerģiju. Pagājusī nakts tagad šķiet sekla. Viņš pievirzās tuvāk, taču nezina, ko teikt, nezina, kā varētu būt noderīgs. Nezina, ko varētu izdarīt, lai Sāra saskatītu partneri viņā, nevis Hago. Sāra ar pirkstiem pietuvina attēlu ekrānā. „Alpi.”

„Ceļu nav.”

„Bet ir ezers. Beluiso.”

„Mums vajag lidmašīnu, nevis mašīnu,” Hago domīgi saka. „Tādu, kas varētu nolaisties uz ūdens.”

Kristofers lielīgi iepleš rokas. „Man ir hidroplāns,” viņš iejaucas sarunā. „Tikai tas stāv Mičigana ezerā.”

Sāra pārbola acis. „Nav smieklīgi, Kristofer.”

Viņš neliekas ne zinis par piezīmi. Izstiepj roku un rāda pāri ūdenim. „Nopietni. Man ir tieši tāda.” Viņi seko puiša pirkstam līdz koši oranžai četrvietīgai Bush Hawk lidmašīnai, kas šūpojas ūdenī jahtu ostas vidū. „Tāda pati krāsa un viss pārējais. Nesaprotu, kā jūs to nepamanījāt. Jūs taču it kā esat baigie Spēlētāji.”

Viņi neliekas ne zinis par viņa attieksmi. Sāra uzlūko Hago. „Laikam mašīnu mēs tomēr nezagsim.”

„Nē,” viņš smīkņādams atbild, „mēs zagsim lidmašīnu.”

34.341568, 108.940175'™'

CIJOKO TAKEDA

Cokala nams, Čereto ceļš 20, Kapo di Ponte, Itālija

Čijoko pežo 307 nogriežas uz grantēta celiņa un apstājas līdzās melnam retro Ferrari. „Māja”, pie kuras viņa piebraukusi, ir plaša itāļu muiža, ko ieskauj cipreses un bērzi. Pilnīgi nošķirta no ārpasaules.

Viņa brīdi sēž mašīnā un precīzi izplāno tikšanos. Saraksta uz vairākām kartītēm dažādas frāzes. Nav pirmā reize, kad viņa pratina cilvēku, rādīdama kartītes. Čijoko zina, ka dažiem viņas klusēšana šķiet biedējoša. Viņa domā, ka kartītes ir vēl briesmīgākas. Kad meitene ir gatava, viņa izkāpj no mašīnas un paķer no pasažiera sēdekļa Hago mugursomu.

Viņa ir pārģērbusies. īsi svārki ar ielocēm un Mērijas Džeinas stila ādas kurpes ar zemu papēdi un sprādzi, un dzeltens polo krekls. Mati sasieti peļastēs. Uz sejas ir bieza grima kārta, bet uz acīm Lolitas stila saulesbrilles sirds formā. Viņa tuvojas milzīgajām ozolkoka divviru durvīm. Ieskatās pulkstenī. 7:36 no rīta. Nospiež durvju zvanu.

Iekšpusē atskan, pēc skaņas spriežot, lielu suņu rejas. Pēc septiņdesmit astoņām sekundēm viņa dzird iekšā uz grīdas suņu nagu skrapstēšanu. Durvīs paveras actiņa, un vīrietis jautā: „Chi ģ?[15]”

Čijoko paceļ pirmo kartīti. Uz tās angliski rakstīts: „Es esmu mēma.” ,,Ā…” vīrietis novelk.

Uz otrās kartītes ir rakstīts: „Vai jūs, lūdzu, runājat angliski?”

„Jā,” viņš atbild.

Čijoko atplaukst priecīgā smaidā. Viņa sašūpo mugursomu, lai vīrietis redz, ka ieradusies ar dāvanu. Vēl viena kartīte. Mani sūtīja Čens Čens Dou.

,J)ioj[16]” vīrietis bažīgi iesaucas un aizver actiņu.

Čijoko izņem no somas disku. Paskatās augšup. Lieveņa nojumes stūrī ierauga kameru. Viņa izstiepj gaisā disku. Meitene zina, ka Musterions baidās, tāpēc saspiež kopā ceļus, kā to mēdz darīt mazas meitenes. J)io,” viņa atkal dzird vīrieša balsi. Ierejas viens suns. Viņa nolaiž disku un paceļ pret kameru vēl vienu kartīti. Es esmu viņa krustmeita. Viņš gribēja iedot jums šo.

Paiet divdesmit septiņas sekundes.

Atveras aizbīdnis.

Vēl viens.

Vēl viens.

Čijoko ieliek disku somā, pārmet somu pār plecu. Novelk zemāk svārku malu. Suņi rej, durvis atveras.

Maza auguma vīrietis ar augstu sasukātu, ideālu pompadūra matu vilni tur pavadā divus masīvus cane corso šķirnes suņus. Viņš ir ģērbies pidžamā. Kājās smalki ādas mokasīni. Čijoko pakniksē. Vīrietis bikli pasmaida. „Lūdzu, ienāciet. Piedodiet par suņiem. Es jūs… negaidīju.” Suņi rūc. Musterions tos pavelk atpakaļ. Čijoko koncentrē savu či. Viņa ieskatās abiem suņiem acīs, un tie uzreiz apsēžas uz pakaļķepām. Suns pa kreisi iesmilkstas. Viņa nometas ceļos un pakasa tam pazodi. Blāvās, melnās acis atmaigst.

Viņa velta Musterionam atbruņojošu smaidu. Iedod kartīti.

Vai jūs šeit esat viens?

Lasot vēstījumu, Musteriona roka nodreb. „Tikai es un suņi. Kāpēc jautājat?”

Suņi labpatikā ņurrā, astes priecīgi sitas pret grīdu. Viņi nemana saimnieka pēkšņās bažas. Viņš sāk šaubīties par meiteni, kuru ielaidis savā mājā. Viņa pasniedz nākamo kartīti.

Disks ir no Stonhendžas, vai ne?

„Es domāju… ka jums tomēr jāiet prom,” Musterions saka. Viņš noknikšķina pirkstus, dodams suņiem zīmi, bet tie neliekas ne zinis.

Vēl viena kartīte.

Kā lai es to izmantoju?

„Jūs esat viena no viņiem,” Musterions iesaucas, balsī skan bažas un šausmas. Viņš kāpjas atpakaļ, vilkdams saitē suņus. Čijoko pieceļas kājās. Suņi viņu ar ilgošanos vēro, it kā meitene tūliņ grasītos pasniegt kādu našķi. Taču viņa izvelk virves rituli. Tas ir viņas „hodžo”. Musterions palaiž vaļā suņu pavadas, pagriežas un bēg. Čijoko atritina „hodžo” un apmet to viņam ap kaklu. Viņa pavelk, un vīrietis nogāžas uz grīdas. Suņi priecīgi rej, it kā tā būtu spēle. Musterions cenšas piecelties kājās, bet Čijoko nostājas virs viņa. Viņa iespiež papēdi punktā uz krūtīm, un vīriņa labā plauša saplok. Kamēr viņš kampj gaisu, viņa iegrūž tam sejā kartīti.

Kā tai es to izmantoju?

Saņēmusi atbildi, viņa parāda pēdējo kartīti.

EILINA KOPA, SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Beluiso ezers, Lombardija, Itālija

Eilina vēl nav izlēmusi, ko darīt. Doties uz Stonhendžu? Vai palikt un gaidīt, zinot, ka šeit viņa ir drošībā, zinot, ka vairāki Spēlētāji mirs? Iekārtojusies un atšifrējusi alas zīmējumu jēgu, viņa izbauda atrašanos aiz sānu līnijas. Dzīve pie dabas viņai ir piemērota.

Eilina medī. Viņai ir apriebusies ala un drūmie pareģojumi. Vēsais gaiss apskaidro domas, kamēr viņa prāto, cik ilgi vilcināties un kam tieši viņa tic.

Bērnībā tēvs bija viņu nolaupījis un atvedis uz šo pašu vietu. Eilina domā, ka varbūt šeit bija laimīga.

Starp kalniem atbalsojas dzinēja troksnis. Eilina neliekas par to ne zinis. Milāna rietumos ir samērā tuvu; kopš viņa te ieradusies, pāri lidojušas daudzas mazās lidmašīnas. Meitene pievēršas savam darāmajam. Izņem no cilpas balto trusi un uzšķērž vēderu, izņem iekšas. Viņa satver ādu un sāk plēst. Apstājas. Kaut kas ir citādi. Lidmašīna ir zemu.

Laižas arvien zemāk.

Dzinējs rēc un klepo, un viņa zina.

Kāds ierodas.

Lai redzētu to pašu, ko redzējusi viņa.

Viņa noslauka asiņainās rokas džinsos un paķer šauteni.

Pietiek gaidīt.

Tāpat kā viņas tēva, arī Eilinas miers ir iztraucēts.

Beluiso ezers ir garš, un no visām pusēm to ieskauj stāvi kalni. Kristofers vada lidmašīnu. Viņš ir nolidojis vairāk stundu nekā Sāra vai Hago. Viņš mācījās lidot, kamēr mazie slepkavas apguva kravmagu jeb tuvcīņu. „Beidzot vari būt noderīgs,” Hago noburkšķ, bet Kristofers neliekas ne zinis. Viņš jūtas labi. Viņš pat uzliek plaukstu uz Sāras kājas, un viņa to nenokrata. Viņi pārlido pāri ezeram no ziemeļiem uz dienvidiem un apgriežas. Kristofers nolaiž priekšgalu un palielina ātrumu, lidmašīna nolaižas uz ezera virsmas. Aizstūrē līdz rietumu krastam un izslēdz dzinēju.

Hago ielec ūdenī un brien uz krastu, sekodams GPS. Viņš ieiet mežā. Sāra ielec ūdenī, dodas viņam pakaļ. Kristofers izliecas pa durvīm.

„Es gaidīšu tepat. Tas slīpums manam celim ir pārāk stāvs.”

„Mēs drīz atgriezīsimies,” Sāra atbild. „Tu labi lidoji.”

Kristofers pamāj ar galvu un cenšas apspiest smaidu. Vērodams, kā Sāra un Hago risina to skaitļu murgu kuru Kristofers joprojām nesaprot un droši vien nekad arī nesapratīs -, viņš jutās bezpalīdzīgs. Bet, šķiet, viņš tomēr var būt kaut kā noderīgs. Hago jau ir iegājis mežā. Sāra pasmaida un seko viņam, skriedama augšup pa stāvo nogāzi.

Eilina dodas ieņemt pozīciju. Šautene ir smaga, sistēmas karabīnes šķind. Nolaišanās plāksne ir cieši savilkta. Viņai jātiek vietā, kur varētu labi saskatīt viesus.

Spēlētājus.

Opaps viņai mācīja vispirms šaut un pēc tam uzdot jautājumus. Tā viņa grasījās Spēlēt Beigu spēli. Taču, aplūkojusi zīmējumus, Eilina ir pārdomājusi savu rīcību. Viņa brāžas cauri mežam, lec pāri baļķiem un bedrēm.

Varbūt viņi ir draudzīgi noskaņoti? Varbūt no tā var izvairīties?

Viņa satver ciešāk šauteni.

Varbūt viņi tādi nav un varbūt nevar?

Augstāk, augstāk, augstāk.

Ātrāk un ātrāk. Sāra izraujas priekšā, traukdamās kā stirna, llago tur līdzi, taču tas nav viegli. Sāra apstājas, llago arī. Viņa notupstas. Rāda. Hago redz. Pāri stirnu takai novilkta tumši zaļa aukla ar mazu cilpiņu. Medību cilpa, llago nosmīkņā. „Šeit ir Spēlētājs.”

Sāra pamāj ar galvu, izvelk pistoli. „Čijoko tā nav. Viņai nav iemesla likt slazdu, jo viņa aizgāja tikai šorīt.”

„Piekrītu.” Viņš ieskatās pozicionēšanas iekārtā. „Mēs esam tuvu. Apmēram simt metru attālumā.”

Izņemot pistoli, viņu vienīgie ieroči ir pašu ķermeņi un Čijoko zobens. Pārējais aprīkojums palika pežo.

Sāra izkrikšķina kaklu. „Ejam.”

Eilina spēji apstājas uz klints augstu virs alas ieejas. Viņa satver virvi, pārbauda enkurus, izvelk no futrāļa pie sāna mazu, bet ļoti jaudīgu binokli. Skatās lejā gar kalna nogāzi: nekā. Pakar binokli kaklā un izver virvi cauri nolaišanās plāksnei, pārliek šautenes siksnu pār krūtīm.

Viņa uzgriež muguru ezeram, uzstāda bremzi, plati iepleš kājas un lec, izbiedēdama tuvumā esošu vanagu, kurš uzspurdz gaisā.

Sāra un Hago ir sasnieguši meža klajumiņa malu. kad gaisā pēkšņi uzspurdz vanags. Kaut kas vai kāds to ir izbiedējis. Viņi abi prāto: kas? Visur ir pēdu nospiedumi.

Tie nepieder lielākajiem Spēlētājiem. Ne Alisei, ne Makabī vai Hilalam. Bet meitenei.

Blakus plaisai klintī sakrauta žagaru kaudzīte. Ala. Neizrunādami ne vārda, viņi abi vienojas, ka iekšā ir tas, pie kā viņus atvedusi norāde. Sāra paceļ trīs pirkstus.

Divus.

Vienu.

Dūri.

Viņi metas pāri klajumiņam. Iekliedzas vanags, skaņa atbalsojas plašajā Alpu ielejā.

Vanags ieķērcās. Eilina nobremzē un pagriežas par 1X0 grādiem. Skatās binoklī. Nometne joprojām ir tukša, bet viņa to nav vērojusi vismaz 46 sekundes. Viņa pakarājas vēl minūti, gaidīdama kādu zīmi, bet neviens neparādās. Pagriežas un turpina laisties lejā.

Sāra ieslēdz lukturīti un pārlaiž skatienu telpai. Matracis. Pie sienas pieslieta mugursoma. Ugunskura vieta. Malkas kaudzīte. Dzīvnieku kaulu čupiņa. Ogles zīmējumi un piezīmes uz visādi citādi tukšas sienas.

„Nekā,” Hago saka.

„Vismaz Čijoko šeit nav.”

„Viņai paveicies.” Hago šķērso telpu, spīdinādams lukturīti. „Paskaties,” viņš lēnām nočukst.

Viņi stāv pie senā zīmējuma, kuru gandrīz nedēļu pētījusi Eilina.

„Tie esam mēs,” Sāra ir izbrīnīta. „Visi divpadsmit.”

„Vai arī kādi mums līdzīgi,” Hago piekrīt.

„Monolīti… Stonhendža.”

„Un te ir arī viens no keplera 22b senajiem brālēniem.”

Hago iebāž GPS ierīci bikšu kabatā un izvelk viedtālruni. Viņš nofotografē zīmējumu.

Sāra pārvelk pār to plaukstu. „Šai figūrai ir disks. Izskatās… izskatās, ka viņa to liek uz akmens.” Viņa piedur pirkstu akmenim, uz kura uzzīmēts duncis.

Hago nolaiž telefonu. „Vai arī liek to akmenī iekšā."

Viņi klusēdami skatās.

Šis ir viņu stāsts, viņu nākotne, viņu pagātne.

Viss un nekas.

Visu laiku.

Šeit un šeit, un šeit.

„Vai tu domā…” Sāra nepabeidz teikumu.

„Tas jādara ar disku, lai iegūtu Zemes atslēgu…”

„Acīmredzot,” meitene godbijīgi čukst.

Hago uzņem attēla tuvplānus.

Sāra norāda uz sarkano lodi virs ainiņas. „Kas tas ir?”

„Saule? Mēness? Keplera 22b mājas?”

Sāra purina galvu. „Viens no meteorītiem. Droši vien. Šis ir mūsu stāsts vai tā daļa.”

„Laikam gan.”

Sāra satver Hago roku. „Esmu redzējusi pietiekami, Feo. Iesim prom.” Hago pamāj ar galvu, viņa seja ir drūma. „Mums jāatgūst disks.”

Otru zīmējumu viņi nemaz nepamana. Zīmējumu, kurā attēlota sieviete, kas viena peld okeānā, kad Beigu spēle ir galā.

Šī atklāsme viņiem iet secen.

Atšķirībā no Eilinas.

Eilina apstājas uz šauras karnīzes virs nometnes un atkal paskatās.

Tur jau viņi ir.

Divi.

Negaidīti.

Viņa noņem no pleca šauteni. Atvāž tēmēkļa vāciņu, noņem aizslēgu, izpūš gaisu, nomierinās. Kustības ir pilnīgi dabiskas, viņa to ir darījusi neskaitāmas reizes, viņa jūtas ērti, nogalinot no attāluma. Taču šoreiz Eilina nenogalinās. Vēl ne. Meitene noņem pirkstu no mēlītes. Viņa grib tos labāk apskatīt, pirms izlemj, kas būs tālāk.

Dzīvība vai nāve?

Meiteni šajā leņķī nav iespējams saskatīt, bet viņa redz zēnu. Viens no kārnajiem. Hago Tlaloks? Vai šans? Grūti saprast. Ja tas ir olmeks, tad viņš nešķita pārāk ļauns. Atšķirībā no šana Hago Aicinājumā nevienu neuzspridzināja. Savukārt šans ir pelnījis nāvi. Viņa pieskaras gailim, juzdama, kā zem pirksta nospriegojas atspere. Eilina samiedz acis. „Nu taču,” viņa murmina. „Pagriezies. Parādi savu skaisto seju…”

Sāra iznāk no alas aiz Hago. Viņa paskatās pār plecu uz klinti, kas slejas aiz kokiem. Spīdums klints lejasdaļā tēmēklis.

„Skrien!” Sāra iekliedzas. „Skrien uz mežu!”

Hago nav jājautā, kāpēc, viņš uzticas Sārai un nekavējoties metas

skriet. Arī Sara skrien, tēmēdama ar pistoli par plecu un šaudama uz klints pusi.

Blakus Eilinas plecam atšķeļas klints gabals. Viņa saraujas. Aizseguguns, lai nelūgtie viesi tiktu meža drošībā. Vajadzēja šos abus likvidēt, kad bija iespēja. Ja vien…

Kā es reaģētu, ja redzētu, ka uz mani tēmē snaiperis? Eilina prāto.

Viss notiek cikliski, viņa dzird tēva vārdus. Tas nozīmē, ka loku varbūt var pārraut.

Eilina izšauj gaisā. Meitene grib pievērst viņu uzmanību. Viņa nolaiž šauteni.

„Es esmu Eilina Kopa, trešās cilts latēniete. Lai kas jūs būtu, klausieties!”

Sāra un Hago sakņūp aiz resna koka. Viņi snaiksta galvas, cenšoties saskatīt uzbrucēju, taču klints siena vairs nav redzama.

„Viņa mūs neredz,” Hago saka.

„Vai jums ir disks?” Eilina sauc, balsī skan izmisums.

Sāra paskatās uz Hago un sarauc pieri. „Kā viņa par to zina? Viņa nevarēja redzēt, ka tu to Aicinājumā paņem.”

„Paklau, ja jums tas ir un jūs zināt, ko ar to darīt, neizmantojiet!”

„Viņa mūs čakarē,” Hago saka. „Darīs visu, lai mēs neiegūtu Zemes atslēgu.”

„Es atkārtoju: NEIZMANTOJIET DISKU!”

Sāra nočukst: „Lai viņa iet pie velna. Laižamies prom.”

Hago piekrītot noliec zodu.

„Ja jums tas ir, nebrauciet uz Angliju. Tas…”

Taču Eilinas balsi noslāpē tikko iedarbināta Bush Hawk dzinēja troksnis.

„Kriss dzirdēja šāvienus,” Sāra saka.

Hago pieceļas kājās un uzgriež klajumam muguru. „Mums jālido prom un jāpārtver Čijoko.” Viņš uzmanīgi zogas lejup pa stāvo nogāzi.

Sāra seko, tikai vienreiz paskatīdamās pār plecu. Viņa joprojām dzird,

ka Spcletaja pie klints sienas klaigā, taču vārdus vairs nesaprot. Kaut kas ir pamodinājis bažas, taču Sāra nespēj noteikt, kas.

Pilina turpina kliegt, taču neredzamās lidmašīnas dzinējs ir pārāk skaļš un balss nesasniedz mērķi. Viņa dusmīgi uzsit ar plaukstu pa klints sienu un šūpojas sistēmā. Viņi to neuzklausīja, un viņa tos nenošāva.

Šī nav tā rezultatīvākā diena. Priekšā karājas smagā šautene. Eilina paskatās uz to, it kā tikko būtu pamanījusi.

„Nu ko,” viņa saka, „vēl var paspēt.”

Viņa pieliek ieroci pie pleca. Paceļ, pārvelk aizbīdni, lode ieslīd stobrā. Apakšā plešas ezers. Rēc dzinējs. Lai aizbēgtu, viņiem būs jāpaceļas gaisā. Viegls mērķis.

„Es mēģināju runāt,” viņa pati sev saka. „Tagad pamēģināsim otru metodi.”

Kristofers jūt atvieglojumu, ieraugot Sāru, un vilšanos, pamanot arī Hago iznākam no meža. Saceldami šļakatas, viņi brien pa ūdeni un ierāpjas lidmašīnā.

„Kas tur notika?”

„Uz mums šāva,” llago atbild.

„Izklausījās pēc liela ieroča.”

„Ved mūs prom,” Sāra saka. „Mēs dabūjām to, pēc kā nācām.”

„Forši,” Kristofers nosaka un pat nepūlas pajautāt, kādu citplanētiešu mitoloģijas fragmentu viņi šoreiz izrakuši. Viņi uzliek austiņas un mikrofonus, un Kristofers satver sviru un apgriež lidmašīnu, izvelk dzinēja vadības sviru.

„Turies zemu un slēpies aiz kokiem, cik ilgi vien vari!” Sāra kliedz mikrofonā.

Kristofers iespiež dzinēja vadības sviru, un lidmašīna paceļas gaisā. Viņš lido tuvu ūdens virsmai, līdz sasniedz ezera krastu.

„Aiziet!” Viņš strauji pavelk sviru, un lidmašīna ceļas augšup, augšup, augšup.

Eilina pieliek aci pie tēmēkļa.

Re, kur jūs esat.

Elpot.

Uguni.

Pārlādēt.

Atkārtot.

Šāviņš pāršķeļ fizelāžu, un izsprāgst kreisās puses iluminators. Kristofers rausta stūri, bet lidmašīna šūpojas uz priekšu un atpakaļ. No propellera, kurā trāpījis nākamais šāviņš, pašķīst dzirksteles.

„Tu tiksi galā?” Sāra jautā, nobālēdama un saķerdama Kristofera roku. „Jā, likšu,” viņš, zobus griezdams, atbild, jo negrasās ciest vēl vienā lidmašīnas avārijā. Viņš strauji sasver lidaparātu pa kreisi.

„Ko, ellē, tu dari?” Hago iebrēcas. Tieši priekšā kā mūris slejas kalns. „Samazinu nolādēto atstarpi.”

I lago pārlaiž skatienu klints sienai un redz uzliesmojumu no stobra. Krieso spārnu caururbj lode.

Kristofers spiež dzinēja vadības sviru vēl stiprāk.

„Celies, celies, celies!” Sāra kliedz.

Eilina vairs neskatās tēmēklī, bet šauj uz labu laimi.

Viņa izšauj piekto lodi.

Atkal spārnā.

Simt metru, un lidmašīna tuvojas.

Sestā.

Pontonā.

Septītā.

Lāpstiņā.

Astotā.

Fizelāžā.

Lidmašīna ir tieši virs galvas un kaukdama aizlido pāri kalnam, kad viņa izšauj devīto lodi. Tā rēc un raustās. Uz visām pusēm šļakst degvielas pilieni.

Lidaparāts pazūd pāri kalnam rietumu virzienā. Eilina smaida.

Tālu jūs netiksiet.

CIJOKO TAKEDA

Malpensas starptautiskā lidosta, Milāna, Itālija

Mīļais Aņ,

Es esmu ceļā uz Stonhendžu. Drīz man būs Zemes atslēga. Es būšu uzvarējusi pirmajā kārtā. Pirms turpinu Spēli, es aizbraukšu pie tevis, mīļais. Es iedošu tev vairāk no sevis. Es apsolu.

Tava līdz Beigām,

Viņa nospiež „sūtīt”.

Drīz viņa uzvarēs.

Drīz viņa būs tur.

Drīz viņa būs kopā ar viņu. Drīz.

HILALS IBN ISA AL SALTS

Derības baznīca, Aksūmas karaļvalsts, Ziemeletiopija

„Viņi nevar, viņi nevar, viņi nevar," Hilala ibn īsas al Salta balss ir vārga un slāpēta, nesakarīga.

„Kuš, kuš. Nomierinies, Hilal.” Ebens stāv blakus, pakāpies uz ķebļa, pārliecies pār nerūsējoša tērauda operāciju galdu. No sienas viņus vēro mazs alvas Kristus.

„Mēs zinātu." Hilals ir pamatīgi apdedzis. Rokas, seja, krūtis un galva ir vaļīgi ietīti marlē.

„Nevar būt, ka viņi to ir ieguvuši. Mēs zinātu.”

„Jā, Hilal. Tagad klusē.”

„Es varbūt… es varbūt… es varbūt maldos…” Vārdi izplēn. Ebens ibn Muhameds al Džulans piesien Hilala veselo roku. Cieši satver delnas locītavu un pagriež roku, uzsit pa elkoņa iekšpusi. Hilals pēkšņi atkal ir pie samaņas. „Varbūt es maldos!”

„Mierā, Spēlētāj.” Ebens paņem no galda šļirci, izspiež gaisa burbulīti, pieliek pirkstu pie uztūkušās vēnas, piespiež pie ādas auksto tēraudu, iedur un lēnām ielaiž vēnā šļirces saturu.

„Varbūt es maldos,” Hilals saka. „Notikums var būt nenovēršams, tas var būt…” Viņš atkal noklust, izslēdzas. Ebens izvelk adatu un uzspiež uz vēnas. Pulss joprojām ir spēcīgs. Elpošana normalizējas, sāpju nav. Ebens paskatās uz Kristu. Lampas liesma noraustās. Strāvas joprojām nav. Ģeneratori nedarbojas. Taču viņš runāja ar cilvēkiem pa rāciju, kas uzvelkama ar roku, un noskaidroja, ka uzliesmojums uz saules pārtraucis visu elektroapgādi, bet tikai Ziemeļetiopijā.

Viņš lūdz Dievu.

Jo kurš gan spēj virzīt uzliesmojumu uz saules? Un kā tas zināja, ko Hilals grasās darīt?

Viņš lūdz vēl.

Griež zobus.

Būtnes nedrīkst iejaukties.

ANS LIU

Liu nams, Dzjinbao iela 6, 66. dzīvoklis, Pekina, Ķīna

Aņs Liu izlasa Čijoko e-pastu 134 reizes.

Ķermenis nespēj

DREB ULISmirkšķismirkšķis-DREB UL1SDREB ULISDREB UL1S

DREB ULISmirkšķis-DREB ULISDREB ULISDREB ULIS-DREB ULIS

MirkšķisDREBULISmirkšķismirkšķis-mirkšķis-mirkšķisDREBULIS-

mirkšķismirkšķismirkšķisDREBULIS-mirkšķis

DREB ULISDREBULIS-mirkšķis

nespēj nomierināties.

Viņš savā Pekinas patvērumā aizrāpo līdz Čijoko suvenīriem uz mīkstās, sarkanās drānas. Vajag 22 minūtes, lai pārvarētu 78 pēdas. Nekad nav bijis tik slikti. Nekad. MirkšķisDREBULISDREBULISmirkšķis-

mirkšķisDREBULISmirkšķismirkšķis-mirkšķis-mirkšķisDREBULIS-

mirkšķismirkšķismirkšķis-mirkšķis.

Viņš pieskaras viņas matu šķipsnai, un ķermenis joprojām raustās, bet ne tik stipri.

Viņš ne mirkšķismirkšķis negaidīs.

Pēc netīrās bumbas sprādziena DREBULISmirkšķis Sjiaņā, viņa dzimtenē, tik un tā ir kļuvis par karstu.

Viņš ntirkšķis dosies.

Mirkšķismirkšķis paņems savas rotaļlietas DREBULIS un dosies pie mīļotās.

Viņš mainīs savu Spēles stratēģiju.

Kad būs viņu atradis, paliks tās tuvumā, un iestāsies miers.

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Malpensas starptautiskā lidosta, Milāna, Itālija

Viens Eilinas šāviņš aizķēra lidmašīnas degvielas padeves vadu, un viņiem vajadzēja veikt piespiedu nolaišanos citā ezerā, 17 km uz rietumiem. Viņi pameta lidaparātu un kājām devās uz Bondiones miestiņu, kur nozaga vecu fiatu. Pēc nosēšanās ezerā pagāja piecas stundas un 17 minūtes, līdz viņi sasniedza lidostu. Pārāk ilgi.

Sāra iestūrē fiatu slēgtajā autostāvvietā uz ziemeļiem no lidostas un uzbrauc pa rampu. Visi trīs klusē. Viņi ir satriekti, pārguruši, netīri.

Viņi brauc garām mašīnām citai pēc citas. Tās pieder dažādiem cilvēkiem. Cilvēkiem, kas ceļo. Cilvēkiem, kas strādā. Cilvēkiem atvaļinājuma. Cilvēkiem, kas dzīvo savu dzīvi.

Viņi nedomā, ka tas viss beigsies.

Sāra spēji nobremzē.

„Nolādēts!”

„Kas ir?” Hago salecas un jau meklē snaiperi.

Viņa rāda ar pirkstu.

„Pežo!”

Sāra iebrauc brīvā vietā blakus viņu vecajai mašīnai. Šķiet, ka lielā puķe uz motora pārsega ņirgājas par viņiem. Sāra saka: „Vismaz mēs zinām, ka Čijoko šeit bijusi.”

„Un mēs zinām, ka viņa ir pamatīgi izrāvusies priekšā,” Hago piebilst. Atceroties aviokatastrofu, ko viņš ar Kalu piedzīvoja, un avārijas nolaišanos ar hidroplānu, Kristofers saka: „Varbūt tā ir zīme, ka mums jābrauc ar mašīnu.”

Sara izslēdz dzinēju. „Nē. Tas nozīmē, ka mums jālido. Mums viņa jāpanāk.”

„Viņa pievāks Zemes atslēgu, tiklīdz varēs,” llago piebilst. „Un mums tajā brīdī jābūt klāt.”

Kristofers sakrusto rokas. „Labi,” viņš vīlies novelk.

Hago pagriežas pret viņu. „Tu vari braukt ar mašīnu. Tiksimies tur.” Sāta neviļus ieķiķinās. Kristofers sarauc pieri, bet pūlas neapvainoties. Viņš ir nolēmis pieciest Hago, līdz Sārai viņš apniks. Viņš ir pārliecināts, ka agri vai vēlu I lago viņai apniks.

,,Fj ieskrieties, Tlalok,” Kristofers saka. „Vēl neesmu jūs pametis un arī negrasos.”

Hago atver savā pusē durvis.„,Žēl.”

Viņi izkāpj un apskata pežo, un izķeksē no slepenā nodalījuma aiz aizmugurējā bampera rezerves atslēgu. Viss ir vietā. Ieroči, datori, apģērbs, personīgās mantas. Daudzās pases un vīzas, rezerves kredītkartes. Aptieciņa ar piecām jau sagatavotām kortizona šļircēm. Sāra divas injicē Kristofera traumētajā celī. Viņš viebjas, bet jau uzreiz jūtas labāk. Otru kruķi viņš atstāj mašīnā, izvēlēdamies tikai vienu.

Viņi sakopjas, sakravā rokas bagāžas somas.

„Ko darīsim ar ieročiem?” Sāra jautā.

„Lidmašīnā tos nevar ienest,” Kristofers saka.

„Saprati pats bez priekšā teikšanas?” Hago ironizē.

„Ej ieskrieties.”

„Es jokoju, amigo." Hago atver čemodānu un izņem mazu pusautomātisko pistoli, Kristofers tādu redz pirmoreiz. Tā ir balta ar matētu apdari. „Šīs mēs varam ienest lidmašīnā,” Hago lepni paziņo. ,,A, pavisam biju par tām aizmirsusi,” Sāra godbijīgi nosaka.

„Kas, velns parāvis, tās tādas?” Kristofers grib zināt.

„Keramikas un grafena polimēra plastmasas pistoles,” Hago paskaidro, pagrozīdams vienu rokā. „Nekas, pat munīcija, nav no metāla. Skenēšanas iekārtas tās neuztver.”

„Ko? Un jūs tās grasāties tā vienkārši ienest salonā?” Kristofers ir pārsteigts.

„Nē, nodosim bagāžā.”

„Labi,” Sāra lēni saka. Viņa paņem otru pistoli, ieliek aptveri un paņem vēl vienu rezervei, ilago rīkojas tāpat, llago paskatās uz Kristoferu. „Tu arī gribi?”

Kristofers papurina galvu. „Paldies, nevajag, vecīt.”

Hago nicīgi nošņaukājas. „Labi. Mums ir tikai divas.”

Sāra pieskaras viņa rokai. „Esi gatavs?”

„Pie velna, jā.”

Diemžēl pārējie ieroči un melnajā tirgū dabūtā elektronika jāatstāj mašīnā. Hago iesviež bagāžniekā arī Čijoko zobenu. Aizver to un aizslēdz mašīnu.

„Es pēc tevis atgriezīšos, mazulīt,” Hago saka, mīļi papliķēdams pa motora pārsegu.

Viņi pa ietvi dodas uz termināli. Sāra aiz ieraduma saskaita bruņotos cilvēkus. Piecpadsmit virsnieku melnās formās ar Beretta ARX 160. Divas kinologu vienības ar lieliem Austrumeiropas aitu suņiem. Divi slepenie aģenti civilapģērbā smēķē cigaretes, bet zem sporta žaketēm padusē izspiežas ieroču makstis. Visi neuzkrītoši vēro pūli.

Kristofers seko Sāras skatienam un arī pamana policistus. „Varbūt jāpajautā kādam, vai nav manījuši japāņu kramplauzi?”

„Pat nemēģini jokot,” Sāra saka, skatīdamās taisni uz priekšu. „Mēs nedrīkstam kavēties.”

Kristofers klibo dažus soļus aiz Sāras un Hago. Viņš saprot, ka krietni kavē abus pārējos. Bet cenšas turēties līdzi. Viņi iestājas rindā pie British Airways stenda. Pacietīgi gaida. Nerada nekādas aizdomas. Pārvietojas kopā ar visu rindu. Nesarunājas. Blenž viedtālruņos, tieši tāpat kā visi citi. Viņi nemaz neizskatās pēc tādiem, kas varētu piedalīties Spēlē, lai izšķirtu pasaules likteni.

Viņi neizskatās pēc tādiem, kas būtu ienesuši lidostā vismodernākās pistoles.

kvanti!2 '" aģente pie letes uzsauc.

Sāra un llago iebāž telefonus kabatā un pieiet pie letes, viņi neizskatās aizdomīgāki par jebkuru noputējušu, ceļojumā izvārgušu jaunieti brīvajā gadā. Kristofers atspiežas pret leti viņiem blakus. Viņš iedod savu īsto pasi. Sāra un llago izmanto Renco izgatavotās viltotās pases. Jaunas identitātes. Viņi nopērk biļetes uz Hītrovu. Tuvākais reiss ir pēc divām stundām. Neviens neko nejautā, un čemodāns ar pistolēm pazūd uz konveijera lentes. Hago ieķiķinās, kad viņi atkāpjas no letes. „Starp citu, draugs,” viņš saka Kristoferam. „Māsu bagāža reģistrēta uz tava vārda.”

Kristofers iepleš acis. „Tu, maita.”

„Nekas,” Sāra saka, nomierinādama Kristoferu un nikni paskatīdamās uz Hago. Patiesībā viņa domā, ka tas ir pareizs gājiens. Ja nu pēkšņi ieroči tomēr tiktu atklāti, tad pratinās Kristoferu. Viņa ar Hago varēs aizšmaukt prom un turpināt ceļu. Tikuši galā ar Čijoko, viņi atgrieztos pēc Kristofera.

Ejot pa tuneli uz izeju, Sāra un Hago atkal ir ātrāki par Kristoferu.

Vēl vakar Sāra pavadīja nakti kopā ar viņu, bet tagad tas ir aizmirsies. Izņemot reizi, kad viņa hidroplānā ļāva puisim uzlikt roku sev uz kājas, viņi gandrīz nemaz nav pieskārušies viens otram, un tagad viņa jūtas tuvāka llago. Abi Spēlētāji ir koncentrējušies, bet arī uzvilkušies, viņos kūsā enerģija, kuru Kristofers nespēj saprast.

Viņš nav nekādā sajūsmā par ceļojumu uz Stonhendžu. Viņam nerūp ne Zemes atslēga, ne Notikums, ne Debesu ļaudis. Viņam rūp vienīgi Sāra. Kristoferam ir bail.

Bail par viņu un bail pašam par sevi.

Bail, jo viņš nespēj nedomāt, ka viens no abiem Spēlētājiem mirs.

MAKABI ADLAJS, BAITSAHANS

Svētā Gabriela slimnīca, Adisabeba, Etiopija

Baitsahans ir zaudējis divus brālēnus, vienu brāli un tagad arī vienu roku. Taču viņam joprojām ir Makabī Adlajs. Viņi ir privātā Adisabcbas slimnīcā, par ko maksā Makabī. Baitsahans sēž gultā un strēbj caur salmiņu ledus ūdeni. Steidzamajā dzīvības glābšanas operācijā viņš saņēma 12 pintes asiņu, divas ziedoja Makabī universālais donors. „Vispirms aksūmietis, tad harapiete," Baitsahans saka, jau domādams par rēķinu kārtošanu.

Makabī sēž koka krēslā viņam blakus un rūpīgi pēta lodi, ko tur rokās. „Es nezinu.”

„Asinis pret asinīm, brāl. Asinis pret asinīm.”

Makabī purina galvu. „Nē. Mums jāmaina taktika. Atriebība nevar būt galvenais.”

Baitsahans paberzē marlē ievīstīto stumbeni. „Kāpēc ne? Ja nogalināsim viņus visus, tad viens no mums uzvarēs. Neskaitot mūs, palikuši tikai astoņi. Varbūt vēl mazāk.”

Lodē sāk spīdēt blāva gaisma. „Nē, Baitsahan. Tu neklausījies, ko teica keplers 22b. Viens var uzvarēt, ja visi pārējie būs miruši, taču nekas nav garantēts. Tik un tā jāatrod atslēgas. Tik un tā jāapmierina Radītāji.”

Baitsahans nospļaujas uz grīdas. „Viena atslēga mums jau ir. Uzticies, brāl. Mana stratēģija darbosies.”

Makabī klusē. Lode sāk spīdēt, taču gaisma nav spoža.

Baitsahans ir tā pārņemts ar savām slepkavnieciskajām fantāzijām, ka to neievēro. Tumšajā lodē uzzibsnī attēli. Robaina, balta kalna virsotne. Nokaltis koks. Plašs uguns lauks. Pagalmā spēlējas maza meitenīte,

pāvs, cilvēks kliedz. Primitīvs akmens aplis. Kviešu laukā izpļauts labirints. īpatnēja kompozīcija no trim akmeņiem.

Stonhendža.

Stonhendžas attēls paliek, kļūst lielāks, parādās cilvēka stāvs, tas iet cauri Stonhendžai. Tā ir mu, Čijoko Takeda.

Makabī noklakšķina mēli. Atklāsme. „Šī nav Zemes atslēga, Baitsahan.”

„Ko?”

„Šī nav atslēga.” Makabī degošām acīm skatās pāriniekā. „Tas ir raidītājs.”

„Raidītājs?”

„Jā.” «

„Ko tas raida?”

Makabī atkal ieskatās lodē. Lūpas savelkas ļaunā smaidā, redzot, kā mu virzās cauri Stonhendžai. „Lode rāda Beigu spēli. Tā nav domāta mums. Tā ir domāta… viņiem, kepleriem.”

Baitsahana acis nozibsnī. Beidzot arī viņam pielec. „Tātad tā ir…” Makabī dedzīgi paliecas uz priekšu. „Jā. Labāka nekā atslēga. Daudz, daudz labāka.” Viņš pieceļas kājās. Tur lodi virs Baitsahana klēpja. Viņi to vēro kopā.

Vēro beigu sākumu.

Labi, paskaties šeit un ieraugi gulbi un to, kas dzīvo viņpus viņas puses.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Eivonas upe, Rietumeimsberija, Viltšīra, Anglija

Viņi ierodas 4:53 no rīta. Sara sēž pie īrētās mašīnas stūres. Starmeši ir izslēgti. Priekšā slejas monolīti, draudīgas ēnas, tumšs un tukšs. Stonhendža.

Seni akmens sargi.

Noslēpumu glabātāji.

Laika uzraudzītāji.

Kristofers ieliecas starp priekšējiem sēdekļiem. „Tātad to cēluši Debesu ļaudis?”

Ilago purina galvu. „To cēluši cilvēki. Radītāji tikai parādīja, kā un kāpēc.”

Kristofers joprojām nesaprot. „Tātad… kā un kāpēc?”

Sāra cieši palūkojas uz viņu. „Drīz uzzināsim.”

Ilago skatās binoklī, ko viņi nopirka lidostas suvenīru veikalā. Tas nav īpaši labs, taču nāksies iztikt.

Viņš samiedz acis. Vēro apkārtni. „Nekā.” Nolaiž binokli. Visi trīs skatās, kā no rietumiem tuvojas zems mākoņu vāls, mala aizsedz zvaigznes. „Varbūt te neviena nav,” Ilago saka.

„Vismaz tāda, kuru varētu saskatīt šajā putnu vērotāju štruntā,” Sāra atbild.

„Vai tas nav dīvaini?” Kristofers jautā.

„Kas?”

„Šis ir diezgan svarīgs tūrisma objekts, vai ne? Vai šeit nav jābūt apsardzei?”

„Tā gan, vajadzētu būt,” Hago piekrīt.

„Beigu spēle,” Sāra nopūšas, un viņi zina, ka meitenei taisnība. Objekts

ir atbrīvots no cilvēkiem, gatavojoties tam, ka ieradīsies viņi, tāpat kā Lielā Meža Zoss pagoda. Neiesvaidītajiem nebūs lemts redzēt to, kas šeit notiks. Taču Viņi vēros. Kepleri. Viņi fiksēs rezultātu.

Ilago atkal pieliek pie acīm binokli. „Varbūt esam viņu apsteiguši…” Kristofers rāda ar pirkstu. „Tur!”

Aiz viena monolīta parādās tumšs stāvs, tas nostājas akmens staba priekšā. Cilvēks pagriežas. Tam rokā ir kaut kas apaļš un smags. „Bingo!” Sāra iesaucas.

„Fjam paņemt mūsu atslēgu,” Hago mudina.

No ārpuses uz vidu:

1 Papēžakmcns 56 bedres 4 stūrakmeņi

29   bedres

30  bedres

30 smilšakmens bluķi 60 zilie jeb kristāliskā bazalta akmeņi 5 smilšakmens trilīti 19 zilie akmeņi I smilšakmens altārakmens Stonhendža

ANS LIU

Šoseja A344, Eimsberija, Vilt šīm, Anglija

Motocikls kauc starp Aņa Liu kājām, tas grauž asfaltu un spirgto Dienvidanglijas lauku nakts gaisu. Viņš pats atlidoja ar savu privāto lidmašīnu no Ķīnas, apstādamies tikai vienreiz, lai uzpildītu degvielu mazā lidlaukā Rumānijā. Viņš nevarēja gaidīt. Un, kopš nolēma negaidīt, tiki ir mitējušies.

Čijoko.

Tik tuvu. Es gandrīz esmu klāt, mīļotā. Gandrīz.

Viņš apstājas divus kilometrus no senā monumenta. Novieto motociklu sānce[ā un no seglu somas paņem mantas, kas varētu noderēt dažas rotaļlietas, ko slepus ieveda savā lidmašīnā. Aņs uzkāpj neliela paugura virsotnē. Vēro apkārtni ar spēcīgu tālskati, kas aprīkots ar nakts redzamības iekārtu. Viņš redz akmeņus. Čijoko nav manāma. Vēl nav. Bet viņš zina, ka viņa tur ir. Aņs viņu jūt. Tā ir kā viņam vien radīta saule, kad dod gaismu un siltumu, dod viņam dzīvību. Viņš skatās vēl. Vēl. Šeit un šeit, un šeit. Un tur.

Neliela mašīna. Novietota ieplakā ceļa malā apmēram kilometru no objekta. Trīs cilvēki. Divi ar šaujamieročiem.

Viņš pietuvina attēlu.

Divus pazīst.

Spēlētāji.

Kehokiete.

Olmeks.

Viņš vēro, kā viņi sarunājas un gatavojas; viņš vēro.

Nolaiž tālskati.

Viņš priecājas, ka paņēmis līdzi rotaļlietas.

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Eivonas upe, Rietumeimsberija, Viltšīra, Anglija

Hago ieliek savā keramikas un polimēra pistolē aptveri. Piestiprina maksti pie jostas. Sāra piesprādzē pistoli pie augšstilba, sasien matus zirgastē, ieliek rezerves aptveri savu vienīgo rezerves aptveri aizmugurējā kabatā-. Kristofers staigā šurpu turpu. Viņam uzticēts bēgšanas šofera pienākums. Viņš par to nepriecājas, taču saprot, ka tā vajag. Sāra pagriežas pret viņu. „Bum-bum… bum.

Divi šāvieni un pēc sekundes trešais. Tas ir signāls. Ja dzirdi, tad brauc mums pakaļ.”

„Sapratu.”

Hago skatās uz Sāru. „Esi gatava?”

„Jā.”

Ilago izkāpj no ieplakas un pārlaiž skatienu Stonhendžas apkārtnei. Sāra saņem Kristofera roku. Saspiež. „Gaidi mašīnā.”

„Labi.”

„Turi acis vaļā.”

„Ja tu nedod zīmi, cik ilgi man jāgaida, pirms doties tev pakaļ?”

Sāra purina galvu. „Ja signāla nav, mēs esam miruši, un tu vari braukt prom. Tev jābrauc, saprati? Šeit nebūs droši. Nenāc mūs meklēt. Mana Beigu spēle būs galā.”

Viņš drūmi pamāj ar galvu. „Tu taču mani tagad nepametīsi, ko? Tu varētu paņemt to, pēc kā esi nākusi, un aizbēgt, un es pat nezinātu.” Viņas skatiens ir stingrs, godīgs. „Nepametīšu. Es apsolu.” Viņa apklust, nodur skatienu. „Klausies. Tas, kas notika viesnīcā…” „Parunāsim par to vēlāk,” Kristofers saka, juzdams, ka tuvojas jauns baiļu vilnis. Vēlāk, viņš domā. Ja vispār būs vēlāk.

Hago iesvilpjas. Viņi pagriežas. Viņš ir pacēlis virs galvas pirkstu. Sāra paliecas uz priekšu un iedod Kristoferam buču. „Man jāiet. Piedod, ka viss ir tā. Es to ne gribēju, ne gaidīju.”

Pirms Sāra ir paspējusi atkāpties, Kristofers viņu cieši apskauj. „Man arī žēl, Sāra. Ej un sadod viņiem, un drīz tiksimies.”

„Es atgriezīšos.”

Viņi abi ielūkojas viens otram acīs, un tad Sāra, atpakaļ neskatīdamās, dodas pakaļ Hago.

„Es tevi mīlu,” Kristofers pie sevis nosaka. „Es tevi mīlu.”

CIJOKO TAKEDA

Stonhendža

Šī ir Beigu spēle.

Čijoko noliek disku. Paskatās debesīs. Pār Angliju un pasauli karājas zemi mākoņi. Pāri zaļajiem pakalniem veļas migla. Zvaigznes, skaidrās debesis ir pazudušas. Zemi ieskauj mākoņi.

Viņa skatās uz disku, kas novietots tik tikko saskatāmā iedobē uz Altārakmens. Neviens pirms Čijoko nezināja, kāpēc tur ir tāda iedobe. Disks tajā iegulst, taču ne ideāli. Viņa pastiepj roku un ļauj pirkstiem slīdēt pār to, smaida, zina, ka šis ir pēdējais solis, lai iegūtu Zemes atslēgu. Viņa uzliek abas rokas uz diska un spiež.

Spiež.

Spiež.

Viņa paceļ abas plaukstas virs diska rievotās virsmas, sakopo pirkstu galos či; Altārakmens viegli nodreb.

Zeme rīb.

Viņai sāk trīcēt kājas.

Tālumā iekliedzas irbe.

Viņa domā par Aņu.

Izmocīto Aņu.

Klāt neesošo Aņu.

Tev vajadzētu būt kopā ar mani. Dzīve nav tas pats, kas nāve. Tev vajadzētu redzēt.

Šī ir Beigu spēle.

KRISTOFERS VANDERKAMPS, ANS LIU

Eivonas upe, Rietumeimsberija, Viltšīra, Anglija

Kristofers sēž vadītāja vietā un nervozi bungo pa stūri. Kāja lēkā. Viņš izspiež un atlaiž sajūgu, izspiež un atlaiž. Viņš ieliek ātrumkloķi visos ātrumos pēc kārtas. Gaidpilni lūkojas debesīs.

Viņš tik tikko spēj to izturēt.

Pagājušas 23 minūtes, kopš Sāra aizgāja.

Kopā ar viņu.

Kristofers ļauj vaļu iztēlei. Viņš nezina, ko darīt. Grib doties viņus meklēt. Izkāpj no mašīnas. Apiet tai apkārt. Iesēžas atpakaļ. Piesprādzējas. Ieliek atslēgu aizdedzē un gatavojas pagriezt. Nepagriež. Ja viņš smēķētu, tad tagad to darītu.

Viņš atver logu. Debesis ir mazdruscītiņ gaišākas, taču joprojām tumšas. Rītausma būs drūma. Atbilstoša notiekošajam.

Viņš jūtas pelēks.

Viņš gaida, aptver ar plaukstām stūres augšdaļu, saspiež, slidina plaukstas pār to.

„Pie velna.”

Viņš satver atslēgu, bet brīdī, kad grasās to pagriezt, sajūt deniņos iespiežamies aukstu, apaļu metāla priekšmetu.

„Nedari to,” ar akcentu saka jauna vīrieša balss.

Kristofera skatiens pārmetas uz sānu spoguli. Tajā vīd saplacis kārna puiša torss melnā kombinezonā, kas sajozts ar siksnām un apkārts ar visādiem niekiem un granātām, un konteineriem. Šo zēnu Kristofers uzveiktu dažu sekunžu laikā.

Tikai šim kārnajam ir šaujamierocis.

„Rokas uz stūres,” Aņs Liu saka samocītā angļu valodā.

Kā viņš man pielavījās? Ak, pareizi, vēl viens draņķa Spēlētājs. Kristofers paklausa. Aņs atkāpjas no mašīnas.

„Atvērt durvis. Rādīt rokas. Kāpt laukā. Pārāk ātri es šaut. Nerādīt rokas, es šaut. Klusinātājs. Saprati? Saki jā.”

Jā.”

„Labi. Tagad dari.”

Kristofers paklausa. Viņš izkāpj no mašīnas un pagriežas ar seju pret Aņu, turēdams rokas tā, lai puisis tās redz. Kristofers brīnās, ka gandrīz nemaz nav uztraucies. Šis ir ceturtais Beigu spēles dalībnieks, ar kuru viņš sastopas, neskaitot Sāru un Mago, un ceturtais, kurš viņu nolaupa. Un šis arī izskatās visvārgākais.

„Ķer.” Aņs Kristoferam kaut ko pasviež, un viņš to instinktīvi noķer.

Tā ir granāta.

„Aktivēta. Tu palaid vaļā, sprāgt.”

Kristofers uzmanīgi pagriež granātu plaukstā. „Tu arī iesi bojā.”

„Nē. Es uztaisīt īpašu. Mazs sprādziens. Ķert tavas rokas, vēderu, varbūt sirdi un plaušas. Es palikt droši. Tikai nosmērēties. Pretīgi, jā. Bet es nemirt. Tu saproti, saki jā.”

„Jā.”

„Labi. Pagriezies. Neskaties.”

Tagad Kristofera sirds sitas straujāk. Viņš prāto, vai šie Beigu spēles dalībnieki prot kontrolēt sirdsdarbību. Vajadzētu pajautāt Sārai. Viņš pagriežas pret mašīnu, un absolūti bez skaņas Aņs pieiet klāt un uzmet viņam kaklā cilpu, cieši to savelkot, viņš atkāpjas no sava laupījuma un atritina pavadu. Virve ir deviņas pēdas gara.

„Es taisīt bumbas. īpašas bumbas. Šī virve īpaša. Ap tavu kaklu ir bumba. Man ir sprūds. Es nospiežu, tu zaudē galvu. Man ir otrs sprūds. Biometriskais. Es mirstu, tu zaudē galvu. Tas ir aktivēts. Saproti, saki jā.”

„Jā,” Kristofers izmoka. Pavada ir nostiepta, plaukstas svīst, sirds dauzās.

Vajadzēja klausīt Sāru, viņš atkal domā. Man nevajadzētu šeit būt. „Tagad var nomest granātu.”

„Tā nesprāgs?”

„Nē. Es melot. Bet par virvi nemelot. Tu pārbaudi mani, tu zaudē galvu. Saprati, saki…”

„Jā.”

Aņs smaida. Kristofers nomet viltus granātu.

Vajadzēja klaustīt.

„Labi. Tagad ej. Ej uz Stonhendžu. Mēs iet. Mēs iet pie saviem draugiem.”

.

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, AŅS LIU, KRISTOFERS VANDERKAMPS

Stonbendža

Altārakmens nodreb.

Čijoko uzlādētie pirkstu gali kņud.

Ceļi trīc.

Taču drebēšana mitējas.

Viņa atkāpjas un velta akmenim samulsušu skatienu.

Disks nedarbojas.

Ko? Kāpēc ?

Pārdomas pārtrauc balss.

„Tu dari nepareizi.”

Čijoko apcērtas otrādi. No rokām izlido divi piedurknēs paslēpti „šurikeni”. Sāra sašūpojas un noķer džinkstošos metāla asmeņus starp abu plaukstu īkšķiem un rādītājpirkstiem. Sāra smaida. „Tu neesi vienīgā, kurai ir īpašas prasmes, mu.”

Čijoko paceļ plaukstas kā miera zīmi. Sāra sper soli uz priekšu. „Brīnies, mani redzot?” Čijoko skatiens pauž nožēlu. Viņa vienreiz sasit plaukstas, kas nozīmē jā, un atvainojoties paklanās. Meitene norāda uz Sāru, paceļ gaisā divus pirkstus, piešķiebj galvu. Viņa jautā, kur ir pārējie.

„Šeit,” Hago saka, iznākdams no vistālāk uz dienvidiem esošā trilitona aizsega, kurā iegrebts duncis. Viņa pistole ir notēmēta uz Čijoko galvu. Čijoko stāv pilnīgi nekustīgi, bet acis šaudās no Hago pie diska un tad pie Sāras. Sāra skatās uz. viņu. „Sarunāsim tā. Mēs paņemsim disku un iegūsim Zemes atslēgu. Tev nav izvēles. Ļauj mums mierīgi paņemt atslēgu un doties prom. Vai arī izdari vienu nepareizu kustību, un Hago tev sašķaidīs galvu.”

„Ar lielāko prieku,” Hago piebilst. „Šoreiz es esmu nomodā,pūta?2 " Čijoko tiešām nav pārāk lielas izvēles. Viņa nevar atdot šiem abiem disku, nevar pieļaut, ka viņi iegūst Zemes atslēgu. Disks pieder viņas cilti j, viņas ļaudīm. Tā tas ir bijis un tā vienmēr paliks. Čijoko joprojām rāda nekustīgas rokas un cenšas nomierināt elpu. Viņas či tagad ir pārvietojies vēderā, saritinājies un gatavs. Viņa dzird, kā saspiežas atspere Hago pistolē.

Puisis saka: „Tu pārāk ilgi vilcinies.”

Čijoko šķietami apjukusi norāda uz disku un altāri. Viņa iepleš rokas un parausta plecus, lūdzošā žestā saņem kopā plaukstas.

„Nekusties,” Hago brīdina.

„Gribi zināt, kā tas darbojas?” Sāra jautā. „Pareizi?”

Čijoko nogaidoši skatās uz Hago, tad pamāj ar galvu.

„Es atrisināju savu mīklu. Tā mani aizveda līdz atbildēm. Ja tu uzkavētos, varbūt mēs tajās būtu dalījušies ar tevi.”

„Bet tagad ej ellē,” Hago saka.

Čijoko iekšēji vārās.

Es pārsteidzos. Muļķe. Es nebiju pacietīga.

Viņa sper soli atpakaļ. Hago nospiež gaili, tas ir 0,7 mm no izšaušanas. Čijoko noliec galvu, atzīstot sakāvi, pamāj ar roku uz disku. Sāra iet uz priekšu. „Pareizs lēmums.”

llago pamāj ar pistoli. „Nostājies tur, mu. Lēnām un mierīgi.” Čijoko skatās uz puiša pistoli, novērtēdama attālumu, cenzdamās izdomāt, kā viņu atbruņot. Hago notur viņas skatienu par bažām. „Neuztraucies. Es nešaušu. Atšķirībā no tevis es turu doto vārdu.”

Čijoko paklausa, bet Sāra aizbāž „šurikenu” aiz jostas un pieiet pie Altārakmens. Viņa saliek plaukstas ap disku. Jūt tā spēku, bet zina, ka tas nav īstajā vietā.

Viņa ceļ to augšā un čukst: „Lūk, tā.”

Taču pirms viņa paspēj pagriezt disku, pašpārliecināta balss ar ķīniešu akcentu saka: „Nē, kehokiete. Vēl ne.”

.

VISI SPĒLĒTĀJI

Anglija. Indija. Itālija. Ķīna. Turcija. Etiopija. Austrālija

Sāra apcērtas, izrauj ieroci, notēmē. Ilago tēmē uz Čijoko. Čijoko tikai pakustina acis, bet Hago redz tajās emocijas. Skumjas un atvieglojumu. Skatienā ir arī ziņkāre.

No akmeņu grupas aizsega vistālāk ārējā loka ziemeļu daļā iznāk Kristofers. Viņa sejas izteiksme ir apbrīnojami rāma. Viņam ap kaklu ir melnas virves cilpa.

Sāras pistole seko un gaida. Pēc 2,3 sekundēm parādās Aņs Liu. Puiša piere ir tieši viņas pistoles tēmēklī. Viņa sāk lēnām spiest mēlīti.

„Nevajag,” Aņs saka. „Virvē ir bumba. Tā nogalina zēnu, ja es mirstu. Biometriskais slēdzis. Man ir arī sprūds. Tu darīt, ko es saku, vai zēns mirst. Zaudē galvu. Bum. Saprati?”

Hago jautā: „Velns parāvis, ko tu te dari? Vai viņš ir kopā ar tevi, Čijoko?”

„Čijoko man palīdzēt Ķīnā,” Aņs paskaidro. „Es palīdzu viņai tagad. Jūs dot viņai to, ko vajag, lai dabū Zemes atslēgu. Darīt tagad, vai zēns mirst.”

„Nošauj to ērmu, Sāra,” Kristofers saka, viņa balss ir cieta un griezīga. „Viņš blefo.”

Aņs parauj pavadu. „Klusu. Neblefo. Nedari muļķības.”

Sāra piespiež mēlīti vēl stiprāk. Viņa pazīst Kristoferu tik labi kā neviens uz Zemes. Viņa zina, ka viņš melo viņš netic, ka Aņs blefo. Kristofers grib, lai Sāra nošauj Aņu, jo baidās, kas varētu notikt, ja viņa to neizdarīs. Viņš baidās, ka viņa neuzvarēs. Kristofers lūdzoši skatās uz viņu. Sāra ar grūtībām norij siekalas.

Čijoko uzstājīgi sasit plaukstas. Aņs paskatās uz viņu. Mu rāda nomierinošu žestu un groza galvu. Dzīve nav tāda pati kā nāve, viņa domās saka, vēlēdamās, lai Aņs to sadzird. Aņs saprot, ka viņa negrib, lai tas notiek. Šādi ne.

Bet Aņs Liu domā citādi.

Čijoko nekad mūžā nav gribējusi runāt tik ļoti kā šobrīd.

Hago izšauj vienu reizi Čijoko virs galvas. Viņa jūt, kā lode aizskar paspūrušu matu. „Es teicu nekusties.”

Čijoko sastingst.

Kristofera balss aizlūst, kad viņš saka: „Nošauj viņu. Viņš blefo.” „Neblefo.”

„Nošauj viņu.”

Sāra cieši skatās uz Aņu Liu. Disks ir viņai aiz muguras. Dunča akmens ir tieši pa labi. Viņai vajadzīgs tikai viens mirklis.

„Nošauj viņu. Rīkojies.”

Aņs ieslīd mazliet vairāk Kristofera aizsegā. Sārai vairs nav tieša trāpījuma. „Nedari to. Viņš mirs.”

„Nekusties!” Sāra pavēl.

Aņs apstājas. Viņa redz tikai mazu daļu sejas, viņa ausi.

„Viņš muld, Sāra. Nošauj viņu. Tūliņ pat.”

„Es netrāpīšu.”

„Trāpīsi gan,” Kristofers saka. „Tu esi Sāra Elopeja. Tu vienmēr trāpi. Šauj.”

Sārai pēkšņi kļūst nelabi. Viņa vēro Aņu. Hago vēro Čijoko. Čijoko vēro Aņu. Aņs vēro visus, viņa skatiens šaudās starp visiem. Kristofera skatiens ir piekalts Sārai Elopejai. Viņa skatās uz savu vidusskolas puisi. Savu skaisto, pārgalvīgo, stūrgalvīgo vidusskolas puisi, kuram nevajadzētu šeit būt. Viņa atceras Hago vārdus, ka mīlestība nedara vāju. Tā dara stipru. Tā dara viņu cilvēcīgu.

Bet šī ir Beigu spēle.

Viņa vairs nevar atļauties cilvēcību. Viņa vairs nekad nebūs normāla. Viņai ir jākļūst par kaut ko citu. Par kaut ko vairāk. Par kaut ko mazāk. Viņa ir Spēlētāja, kehokiete, kas cīnās par savu cilti.

Cīnās par savu ģimeni.

Cīnās par savu nākotni.

Cīnās par vienīgo nākotni.

„Es tevi mīlu, Kristofer,” viņa klusi saka.

Viņš pamāj ar galvu. „Es arī tevi mīlu, Sāra.” „Dod Čijoko disku, vai viņš mirs!" Aņs kliedz.

„Esmu tevi mīlējusi, kopš ieraudzīju, un vienmēr mīlēšu.”

„Es arī. Vienmēr esmu mīlējis un vienmēr mīlēšu. Un tagad novāc to mēslu.”

„Dod Čijoko disku, vai viņš mirs!” Aņs atkal iekliedzas.

Viņa skumji un maigi pasmaida. „Vajadzēja mani klausīt, Kristofer. Tam nebija jābeidzas tā.” •

Kristofera sejā atspoguļojas bailes un samierināšanās ar likteni. „Es zinu. Man žēl.”

Sāras smaids apdziest, sejas izteiksme mainās. Kristofers redz, kā viņa mīļotā meitene izgaist, pārtopot par kaut ko gluži citu. Par kādu, kuru viņš nepazīst. Par cietu, prasmīgu un nežēlīgu cilvēku. Par tādu cilvēku, no kura viņam ir bail. Viņš negrib dzīvot tādā pasaulē, kur viņa mīlētās Sāras Elopejas vietā stājas šī būtne. Kehokiete cieši skatās uz viņu, ierocis notēmēts, skatiens stingrs, smaids pazudis. Viņi vienmēr zināja, ko otrs domā, pat bez vārdiem. Tas viņiem vienam otrā patika visvairāk. Viņi vienmēr zināja, ko otrs darīs, pirms tas bija noticis. Un tagad Kristofers zina, ka viņa to izdarīs. Viņa šaus. Viņa izdarīs vienīgo iespējamo šāvienu, vienīgo, kas var nogalināt Aņu.

„Tu allaž runāji par izvēli, Sāra. Tu teici, ka mēs visi izvēlamies, kas esam un ko darīsim. Bet tu maldījies. Tev nav izvēles. Tev tās nekad nav bijis. Tu esi dzimusi šim, tas ir tavs liktenis, un tev tas ir jādara.” Viņa cieši skatās uz viņu.

„Tad dari to. Es tev piedodu un atvainojos, ka esi šādā situācijā manis dēļ,” viņš saka, balss ir tik tikko skaļāka par čukstu. „Izdari to un uzvari. Uzvari manis dēļ.”

Sāra pamāj ar galvu un ļoti klusi saka: „Labi.”

Kristofers aizver acis. Sāra nospiež gaili. Lode izšaujas no stobra, lido pa gaisu un trāpa Kristoferam Džeimsam Vanderkampam tieši pierē, izurbjas cauri ādai, galvaskausam un smadzenēm, acumirklī viņu nogalinot. Lode turpina ce|u, sasniedz Aņu un trāpa viņam tieši pierē. Sana galva atsprāgst atpakaļ, un viņš tiek nogāzts zemē.

Tajā mirklī atskan sprādziens, Kristofers Vanderkamps vai precīzāk nu jau viņa līķis eksplodē. Puf, un viņa vairs nav. Sasprādzis sarkanā miglā.

Aņs neblefoja.

Laiks apstājas.

Visi, izņemot Sāru, sastingst.

Viņa apcērtas pret Altārakmeni, paķer disku un lēcienā metas pie akmens, kurā iegravēts mazais duncis. Viņa pārvelk diska centru pār grebumu. Notiek gluži tas pats, kas zīmējumā Itālijas alā, tikai atslēgu neiegūst mu, to iegūst kehokiete.

Viņa ievieto disku vietā, bet pēc brīža saprot, ka to nemaz nevajadzēja. Milzīgais, zilais smilšakmens apņem disku, it kā būtu no dzīvsudraba. Disks sāk strauji griezties, un no tā atdalās centrs, maza, ar hieroglifiem aprakstīta lode, kas iekrīt Sārai plaukstā. Diska ārējo apvalku aprij milzīgais, zilais smilšakmens, un pār Anglijas laukiem aizveļas spēcīgs būkšķis.

Čijoko skrien pie Aņa. Hago cenšas paturēt Čijoko uz grauda. Zeme dreb, viss vibrē. Gaisu piestrāvo elektrība, un, lai gan jau ir rīts, debesis satumst. Zeme līgojas tik mežonīgi, ka viņiem ir grūti nostāvēt kājās. Čijoko sniedzas pēc Aņa un noslīgst viņam blakus ceļos. Viņa ar roku atspiežas pret tuvāko akmeni.

Taču tas nav drošs.

Tas kustas.

Augšup, laukā no zemes.

Zem kājām paveras plaisas, taču tās nav taisnas kā zemestrīces laikā. Tās atveras apļos. Apļi tuvojas cits citam, kā milzīgas mašīnas zobrati. Viss apkārt pārbīdās, jo no zemes dzīlēm paceļas kaut kas ilgi slēpts un saplosa Stonhendžu.

Sara atrodas iekšējā aplī. Viņa ir nokritusi ceļos, raud, šņukst, krūtis cilājas, seju klāj asaras. Viņai ir atslēga. Zemes atslēga.

Viena no trim. Un viņa tikko ir uzvarējusi pirmajā Beigu spēles kārtā. Pirmajā Spēles kārtā, kas noteiks visu viņai zināmo un mīļo cilvēku, viņas draugu un ģimenes nākotni. Viņai ir iespēja izglābt visus. Visus, izņemot vienu. Vienīgo, kuru viņa mīlēja visvairāk. Kristoferu. Trako, stūrgalvīgo, skaisto Kristoferu. Sāra zina, ka brīdināja draugu, lai neseko viņai, lūdza, lai pārstāj un brauc mājās, teica, ka Beigu spēle ir bīstama un ka viņš var iet bojā. Un viņa zina, ka Aņs tik un tā būtu viņu nogalinājis neatkarīgi no tā, ko Sāra darītu. Bet tik un tā. Tik un tā. Trakais, stūrgalvīgais, skaistais Kristofers. Miris. No lodes galvā. No viņas izšautas lodes. Viņš tāpat būtu gājis bojā, tāpēc viņa nolēma pati izdzēst viņa dzīvību. Mīlestības vārdā. Lai gan viņas sirds lūst, Sāra zina, ka viņš saprata. Viņa to redzēja Kristofera sejā un dzirdēja pēdējos vārdus: „Izdari to un uzvari. Uzvari manis dēļ.”

Tāpēc viņa to izdarīs. Viņa sažņaudz saujā Zemes atslēgu un šņukst, un zvēr sev, ka godās viņa piemiņu un godās viņu mīlestību, un godās viņa pēdējos vārdus. Viņa uzvarēs. Izdarīs to viņa dēļ. Kamēr akmens ceļ viņu augstāk, Sāra zvēr pie savas sirds, savas ģimenes un savas cilts, ka uzvarēs, un uzvarēs viņa dēļ.

Hago, Čijoko un Aņs atrodas otrajā aplī, viņi arī ceļas augšā, bet ne tik augstu. Čijoko pūlas noturēties stāvus, glāsta Aņa seju, meklē kādas dzīvības zīmes. Viņai šķiet, ka jūt dziestošu pulsu. Pēdējā dzīvība atstāj viņa izmocīto dvēseli. Viņa priecājas, ka Aņs viņu uzmeklēja, bet kāpēc? Kāpēc tam bija jānotiek? Kāpēc viņš nespēja saprast? Kāpēc viņš nevarēja Spēlēt par dzīvību?

Šajā brīdī Čijoko ienīst Beigu spēli. Dzīvē, kurā ir tikai treniņi un nāve, naids pret savu nastu un likteni, viņa ienīst to vairāk par visu pasaulē. Čijoko noliecas un noskūpsta Aņa vaigus. Tagad jau zeme kratās pavisam mežonīgi. Aņs izskatās mierīgs. Nekas viņu nemoka. Un viņi vismaz ir kopā. Viņi vismaz ir kopā.

Dzīve nav tas pats, kas nāve, viņa domā.

Čijoko kustina lūpas. Viņa mēģina runāt. Acīs sariešas asaras.

„Man tagad jāiet,” viņa grib teikt. „Man ir jāiet, mīļotais.”

Viņa pieceļas kājās un pagriežas. Zeme trako. Piemineklis, kas ceļas augšup zem viņu kājām, ir briesmīgs. Viņa jau gatavojas padodoties pacelt rokas un tuvoties Hago, kad debesis aiz muguras satumst. „Uzmanies!” Hago kliedz, viņa stāvs ir tikai trīcošs plankums 20 pēdu attālumā.

Čijoko apcērtas. Sejā iesitas vēsa gaisa vilnis, un tad viņai virsū uzkrīt 21 tonnu smags akmens bluķis, sadragājot ķermeņa lejasdaļu.

Viņa sabrūk blakus Aņam, senais akmens nav skāris viņa nekustīgo ķermeni.

Čijoko pastiepj roku un satver viņa plaukstu.

Satver viņa plaukstu un aiziet no šīs dzīves.

Hago skatās, kā Čijoko mirst. Par spīti sev, par spīti Beigu spēlei, par spīti apmācībai un viņas nodevībai, Hago meitenes ir žēl. Taču nav laika ļaut vaļu jūtām. Nav īstais brīdis.

Hago pūlas atrast Sāru starp rotējošajiem Stonhendžas akmeņiem un pamana viņu apļa centrā, ap viņu kā būra restes slejas zilie pakavveida smilšakmens bluķi.

Sāra pieiet pie malas, sirds dauzās, acīs ir asaras, viņa domā par Kristoferu, domā par šo atslēgu un par nākamajām. Akmeņiem rotējot, viņa vēro zemi, redz to, kas bijis paslēpts pazemē. Tā ir masīva, jauna, neskarta Stonhendža. Pārpasaulīga būve, kuru nav veidojis cilvēks; to ir radījuši dievi, Anunaki, Debesu ļaudis lai kas viņi būtu, sauciet kā gribat. To radījuši tie, kas radījuši mūs. Un tas nav akmens, bet metāls, stikls un zelts, nezināmi materiāli, kas tapuši nezināmos procesos. Kamēr monuments turpina celties laukā no zemes teleskopiskos apļos, akmeņi zemes līmenī gāžas kā daudztonnīgi domino kauliņi; ikreiz, kad kāds atkal iespiežas zemē, atskan milzīgs būkšķis. Šajā haosā Sāra ievēro, ka akmeņi krīt noteiktā secībā, norādīdami uz neskarto Papēžakmeni 256 pēdu attālumā.

Aiz tā ir pelēkā ceļa lente, autostāvvieta, lauki, Anglija, Eiropa, pārējā pasaule. Pasaule, kas nekad nebūs tāda pati kā agrāk, kas drīz ieslīgs

nenovēršamā haosā, kas nemūžam nesapratīs, kāpēc šis vājprāts ir izlauzies no pazemes, nemūžam neticēs, kurš ir par to atbildīgs.

„Sāra!” Hago kliedz, bet balsi noslāpē milzenīgais skaņas triecienvilnis. Debesis iegaismojas, un viņi abi tiek nosviesti zemē.

Sārai ausīs zvana, un viņa ir apdullusi, taču pamanās pieslieties kājās. Papēžakmens vietā palicis ideāls caurums 15 pēdu diametrā. Tas ceļas augšup, laukā no zemes, tas šaujas kā raķete uz balta gaismas stara, izlaužas caur spraugu mākoņu segā, rēkdams traucas pretī debesīm. Dažu sekunžu laikā Papēžakmens ir pazudis.

Bet gaisma, gaisma paliek. Staru kūlis, kas tiecas kosmosā. Sāra atceras staru, kas izšāvās no Lielās baltās piramīdas virsotnes Ķīnā. Šī gaisma viņu pievelk, viņa nespēj novērsties. Kaut kas viņu tajā sauc. Tiklīdz viņa sakustas, zvanīšana ausīs kļūst skaļāka, gandrīz apdullinoša. Viņa apstājas uz stara robežas, sniedzas pēc tā.

Jā.

Jā.

Jā.

Balss galvā.

Jā.

Hago kliedz viņas vārdu, bet Sāra nedzird. Viņa saklausa vienīgi zvanīšanu, balsi galvā, kas saka Jā, jā. jā. Meitene sabrūk zemē, gaisma viņu velk. Viņa sniedzas pēc tās, roka šķērso robežu. Gaisma ir sveloša un auksta un dzeļ ādu, un sauc Jā, jā, jā. Sāra ieiet gaismas starā Jā, jā, jā un viņu tūliņ paceļ 30 pēdas gaisā. Acu priekšā ir baltums žilbinošs, šausminošs, nospiedošs baltums un gara acīm viņa redz: Markuss pūžņo, maitu lijas un tārpi rij viņa miesu.

Kala pūst, pussadegusi zelta kambarī.

Alise guļ, pie kājām saritinājies plankumains suns.

Hilals raud, viss ķermenis apsaitēts, viņu pieskata vecs vīrs.

Eilina slīd cauri mežam, uzglūn briedim, rokā šautene.

Baitsahans, dusmās kūsādams, sien pie rokas tērauda āķi.

Makabī kā hipnotizēts cieši skatās līdz baltkvēlei nokaitētā gaismas lodē, kuru tur rokā.

Hago, nometies ceļos blakus Kristofera ķermenim, bijīgi noskatās. Čijoko, mirusi, ar vienu roku joprojām turot Aņu, otra ir izstiepta, un pirksts norāda uz 175°21’37”.

Sari gatavo ēdienu, viņu aiz biksēm rausta maza meitenīte.

Viņa redz kepleru 22b starp citiem tādiem kā viņš, viņa, tas, būtne smaida, aplaudē.

Un viņa redz gaismu, bezgalīgu un nebeidzamu, kas ceļo cauri kosmosam, cauri miljoniem kilometru, miljardiem kilometru izplatījuma.

Viņai rokā ir atslēga.

Viņa ir izrāvusies vadībā.

Ja pārējie grib uzvarēt, viņiem būs jācīnās ar viņu.

Un viņa būs gatava.

Sāra Elopeja, Putnu Ķēniņa un Debesu Ķēniņienes meita, 233. cilts 4240. Spēlētāja, būs gatava.

Viņa jūt atslēgu savā rokā.

Viņa jūt Kristoferu savā sirdī.

Viņa būs gatava.

Viņa dēļ.

Viņa dēļ.

Viņa atver acis.

Gaisma pazūd.

Viņa nokrīt atpakaļ uz Zemes.

Sāra Elopeja.

Putnu Ķēniņa un Debesu Ķēniņienes meita.

Zemes atslēgas turētāja.

Krīt.

ŠT ir Beigu spēle.

Pirms tik daudziem gadiem, mīļā, Pienāks laiks, mēs runājām, Kad meita jāatstāj būs bez mājām;Viņa ir līdzīga mātei, mīļā, tu teici: Viņas vecumā jau sievas pienākumus veicu,Pirms cik gadiem, mīļā, Pirms cik gadiem?

SARI COPRA

Čopru nams, Gāntoka, Sikima, Indija

Pagājušas tikai 11 dienas, kopš Šari Čopra atrisināja mīklu, kuru Debesu dievi bija iedēstījuši viņas galvā. Tagad viņa, pagriezusi gaļas naža asmeni plakaniski, spaida uz plastmasas dēlīša aunazirņus un nav domājusi par Beigu spēli 58.stundas, kas ir ārkārtīgi ilgi.

Mazā melnbaltā televizorā, kuram antenas vietā ir drēbju pakaramais, ieslēgts vienīgais kanāls, kuru tas spēj uztvert. Cauri traucējumu švīkām ik pa brīdim izlaužas Bolivudas dejas priekšnesums. Dziesma ir par mīlestību, cik tā ir brīnišķīga. Pa grīdas flīzēm lēkā tukla, brūna vista, un mazā Alise to dzenā, saukdama: „Nāc, ēst, ēst! Nāc, ēst, ēst!” Viņas abas pazūd dārzā.

Šari pie sevis nosmejas meita ir tik līdzīga viņai pašai bērnībā un pat nepamana, ka mūzika televīzijā ir aprāvusies. Bet tad viņa izdzird balsi…

Godājamie visu cilšu Spēlētāji, uzklausiet mani.

Viņš.

Viņa.

Tas.

Keplers 22b.

Viņa pagriežas pret ekrānu. Tajā redzams dīvains, bet izskatīgs vīrietis mazliet aziātiskiem vaibstiem, apaļām acīm un augstiem vaigu kauliem, plānu degunu un pilnīgām lūpām. Tumšie mati ir pāršķirti tieši pa vidu. Mugurā krekls ar vaļēju apkaklīti.

Dīvaina maskēšanās.

Zemes atslēga ir atrasta, Signāluguns nosūtīta, Notikums ir ierosināts. Apsveicu 233. cilts kehokieti ar atslēgas atrašanu,

iegūšanu un Notikuma uzsūtīšanu cilvēku miljardiem, kas neko nenojauš un no kuriem lielākā da\a ies bojā. Tas notiks pēc 94,893 dienām. Tagad jums jāatrod Debesu atslēga. Dzīvojiet, mirstiet, zodziet, nogaliniet, mīliet, nododiet, atriebieties. Dariet, ko gribat. Beigu spēle ir dzīves mīkla, nāves iemesls. Turpiniet Spēlēt. Notiks tas, kam jānotiek.

Viņš pazūd, un turpinās filma. Mūzika ir smieklīga, vieglprātīga, virspusēja. Šari dziļi ievelk elpu.

Ierosināts?

Mazā Alise stāv uz virtuves sliekšņa.

Ierosināts?

Viņa rāda ar pirkstu uz griežamo dēli.

Ierosināts!

„Mamma, tev ir pušums.”

Sari paskatās lejup, viņa redz, ka ir iespiedusi nazi dziļi pirkstā.

„Jā, meri jaan[17],” viņa saka, paceldama nazi un ietīdama roku trauku dvielī.

„Mamma, kas bija tas vīrietis televīzijā?”

Šari skumjām acīm skatās uz meitu.

„Nedomā par viņu, zaķīt. Tas, ko viņš teica, uz tevi neattiecas.”

Šari paceļ mazo Alisi uz rokām, apskauj, iznes uz lieveņa. Tur ir Džamals, viņš no glāzes dzer tēju ar ledu. Viņš uzreiz saprot, ko nozīmē mīļotās pelnu pelēkā seja.

„Kas noticis?”

„94 dienas,” viņa atkārto.

„Pirmā atslēga ir atrasta?”

„Jā,” viņa atbild, šūpodama mazo Alisi uz viena ccļa.

„Vai tu mūs pametīsi?”

„Nē, mīļotais. Es palikšu šeit, pie tevis. Mana Beigu spēle ir citāda.

Viņi vajās, meklēs, medīs un nogalinās. Es gaidīšu šeit kopā ar tevi. Un mūsu skaisto meitu. Viņi ieradīsies pie manis. Agri vai vēlu viņiem būs

jāierodas pie manis.”

Džamals zina. ka viņa kaut ko noklusē. Viņš gaida. Mazā Alise smejas, pamādama garām lidojošam tauriņam.

„Viņiem nekas cits neatliks, ņemot vērā, ko man pateica Debesu dievs.”

„Ko tad?”

„Tas man pateica, kur ir nākamā atslēga. Un viņš man pateica, ka es vienīgā no divpadsmit to zinu.”

„Bet tu nedosies pēc tās?”

„Nē. Man tas nav jādara, jo Debesu atslēga ir šeit.” Alise izlec viņai no klēpja, kājas dip mīkstajā zālē. Viņa dzenas pakaļ tauriņam.

,JCo?” Džamals jautā.

„Mīļotais… es esmu Vārtu Sargs.”

Mazā Alise skandē: „Debesu atslēga! Debesu atslēga! Debesu atslēga!” Džamals pasniedzas un saņem Šari roku. Viņi skatās viens uz otru un smaida, pieliecas tuvāk un ilgi un tīksmi skūpstās.

Palikušas 94 dienas.

94 dienas.

94.

Atsauces

' http://goo.gl/fSY56u1 http://goo.gl/zHrfYj http://goo.gl/rUy2K8 " http://goo.gl/raWlUjm http://goo.gl/7CmnxY http://goo.gl/e075bR http://goo.gl/WFFBxL http://goo.gl/yKvD7S. http://goo.gl/0Jd79r ' http://goo.gI/qRHKVS http://goo.gl/g08vg8 http://goo.gl/ZclYxr " http://goo.gl/03wyVH http://goo.gl/nsDpUd http://goo.gl/9UfHnE http://goo.gl/4eH8qy littp://goo.gl/4Zvyyr http://goo.gl/iSxWzy1 http://goo.gl/7fbd8f http://goo.gl/dN5zT 1 http://goo.gl/Bxppok "" http://goo.gl/rC ML6Q http://goo.gl/KAqMtJ http://goo.gl/NZrR9A

http://goo.gl/JMbynN http://goo.gl/trcuKd http://goo.gl/AnsqvN http://goo.gl/jldbxB http://goo.gl/W7ttrv http://goo.gl/IXA4gL " http://goo.gl/y70t8b http://goo.gl/gRnH32 http://goo.gl/nFDOKP http://goo.gl/jkCeh9 http://goo.gl/5LnY9E http://goo.gl/Xq7IZt http://goo.gl/21Xkal http://goo.gl/mWfUFX http://goo.gl/ODeKBX http://goo.gl/gQlBHx http://goo.gl/AXONyc http://goo.gl/BxGSS7 http://goo.gl/9VM4Nc http://goo.gl/awODDa http://goo.gl/JxJJVK http://goo.gl/lWBDOz http://goo.gl/H4PqPk http://goo.gl/nOXNKF http://goo.gl/fSY56u http://goo.gl/PWDfdL

' http://goo.gl/15ik6L " http://goo.gl/h4SMgp1,11 http://goo.gl/hHqOQDllv http://goo.gl/41d8TJ http://goo.gl/QrM06Clli http://goo.gl/TXRDM F Ki ‘ http://goo.gl/49dau2 http://goo.gl/L2NUlv1 http://goo.gl/STSyJSK http://goo.gl/VnCIks • ы http://goo.gl/7Dc2KZ ' http://goo.gl/qia5sb http://goo.gl/jTAVgz ' ' http://goo.gl/xwGqwdllv http://goo.gl/X8rmEYKv ' http://goo.gl/UOh3zZ ' http://goo.gl / m MurZ8 ixv,i ‘ http://goo.gl/VJLCtT http://goo.gl/qa02ucKx http://goo.gl/x65wnjlxxi http://goo.gl/RS3t9u1 “ " http://goo.gl/Sv75sw http://goo.gl/bsb V\T.JU

Par autoriem

Džeimss Frejs ir no Klīvlendas, ASV. Visas četras viņa grāmatas „Miljons mazu gabaliņu” (A Million Little Pieces), „Mans draugs Leonards” (My Friend Leonard), „Spožs, saulains rīts” (Bright Shiny Morning) un „Bībeles pēdējā derība” (The Final Testament of the Holy Bible) bijuši starptautiski bestselleri.

Nilss D/onsons-Šeltons ir starptautiskā bestsellera „Nekādi eņģeļi: mans mokošais slepenais ceļojums pie „Elles eņģeļu” kodola”

(No Angel: My Harrowing Undercover Journey to the Inner Circle of the Hell’s Angels) līdzautors. Viņš ir arī Full Fathom Five pusaudžu seriāla „Pārpasaules hronikas” (Otherworld Chronicles) autors.

Beigu spēles zelts ir apskatāms:

Viesnīcā Caesars Palace 3570 S Las Vegas Blvd, Las Vegas, NV 89109, USA

www.endgamegold.com

Ar oficiālajiem noteikumiem un nosacījumiem var iepazīties: www.endgamerules.com

Atšifrē, atkodē un iztulko.

Meklē un dzen pēdas.

Meklē un dzen pēdas.

Meklē un dzen pēdas.

PAPILDU PIRKUMI NAV NEPIECIEŠAMI. Sacensības sākas 2014. gada 7. oktobrī pulksten 9.00 pēc ASV Austrumu laika joslas (EST) laika. Dalība no 13 gadu vecuma. Nav spēkā tajās jurisdikcijās, kur likums to aizliedz. Balvas kopējā vērtība apmēram 500 008,00 ASV dolāri (pēc 2014. gada 11. augusta kursa). Sponsors: ThirdFloor Fun, LLC, 25 Old Kings HWy N, Ste 13, PO Box #254, Daricn, CT 06820-4608, USA. Sīkāka informācija par sacensībām, balvas apraksts un oficiālie noteikumi: www.eridgamerules.com .

8 Visu, visu laiku (spāņu vai.)

21 Uz prickSu! (ilāļu vai.)

22 Kuce, maita (spāņu vai.)

[1] wakizashi tradicionāls samuraju zobens

[3] shuriken burtiski nozīmē „zobens, kas paslēpts plaukstā", japāņu metamais ierocis, bieži zvaigznes vai sakrustotu asmeņu formā; to var izgatavot arī no dažādiem sadzīves priekšmetiem adatām, nažiem, naglām un monētām.

[4] international space agency starptautiskā kosmosa aģentūra

[5] japan aerospace exploration agency japānas kosmosa un gaisa telpas izpētes aģentūra

[6] united kingdom space agency lielbritānijas kosmosa aģentūra

[7] agenda espacial Brasiteira Brazīlijas kosmosa aģentūra

[9] sūds (spāņu vai.)

[10] mans dievs (spāņu vai.)

[11] Šeit: trakais (spāņu vai.)

[12] fragments ņo roberta llcrika (robert herrick, 1591-1674) dzejoja „viņa mī|ākas rēgs sauc viņu uz Elizeju" (The Apparition of His Mistress Calling Him to Elysium)

[13] fragments no ezras paunda (ezra l'ouiul, \ k85-i972) dzejoļa ,,Balāde tumsai” (Ballad for Glooni)

[14] gāzēts minerālūdens (itāļu vai.)

[15] kas tur ir? (itāļu vai.)

[16] dievs (itāļu vai.)

[17] burtiski: mana dzīve (hindu vai.), šeit arī mana mī|ā

Content

Frejs Džeimss, et al Beigu spēle. Aicinājums

MARKUSS LOKSIJS MEGALOSS

ČIJOKO TAKEDA

SARA ELOPEJA

HAGO TLALOKS

BAITSAHANS

SARA ELOPEJA

MAKABĪ ADLAJS

SARA ELOPEJA

ANS LIU t

HAGO TLALOKS, SĀRA ELOPEJA

KRISTOFERS VANDERKAMPS

ČIJOKO TAKEDA

KRISTOFERS VANDERKAMPS

MARKUSS LOKSIJS MEGALOSS

KEPLERS 22B

VISI SPĒLĒTĀJI

KRISTOFERS VANDERKAMPS

KALA MOZAMI

KRISTOFERS VANDERKAMPS

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

CIJOKO TAKEDA

HILALS IBN ISA AL SALTS

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

ČIJOKO TAKEDA

ŠARI ČOPRA

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

ANS LIU

CIJOKO TAKEDA

ANS LIU t

HAGO TLALOKS

ANS LIU t

MAKABĪ ADLAJS

BAITSAHANS

HILALS IBN ISA AL SALTS

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, AŅS LIU

SARI ČOPRA, BAITSAHANS

AŅS LIU, CIJOKO TAKEDA, SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

EILINA KOPA

KRISTOFERS VANDERKAMPS

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

KRISTOFERS VANDERKAMPS

ČIJOKO TAKEDA

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

ALISE ULAPALA

ČIJOKO TAKEDA

KALA MOZAMI

SARA ELOPeja, hago TLALOKS

ANS LIU

EILINA KOPA

KALA MOZAMI

ALISE ULAPALA

KALA MOZAMI

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

KRISTOFERS VENDERKAMPS, KALA MOZAMI

ČIJOKO TAKEDA

BAITSAHANS

BAITSAHANS, MAKABĪ ADLAJS

EILINA KOPA

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

KRISTOFERS VANDERKAMPS, KALA MOZAMI

CIJOKO TAKEDA, KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS

HILALS IBN ISA AL SALTS

CIJOKO TAKEDA

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS

BAITSAHANS, MAKABI ADLAJS

CIJOKO TAKEDA

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS

BAITSAHANS, MAKABI ADLAJS

CIJOKO TAKEDA

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS, BAITSAHANS, MAKABĪ ADLAJS, ČIJOKO TAKEDA

ANS LIU >

KALA MOZAMI, KRISTOFERS VANDERKAMPS, BAITSAHANS, MAKABĪ ADLAJS, ČIJOKO TAKEDA

ALISE ULAPALA

CIJOKO TAKEDA, KALA MOZAMI, MAKABĪ ADLAJS, BAITSAHANS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

KRISTOFERS VANDERKAMPS

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA

BAITSAHANS, MAKABI ADLAJS

SARI COPRA

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, KRISTOFERS VANDERKAMPS

EILINA KOPA

HILALS IBN ISA AL SALTS

MAKABĪ ADLAJS, BAITSAHANS

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, KRISTOFERS VANDERKAMPS

MAKABI ADLAJS, BAITSAHANS

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, KRISTOFERS VANDERKAMPS

HILALS IBN ISA AL SALTS

SARA ELOPEJA

CIJOKO TAKEDA

HILALS IBN ISA AL SALTS

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

CIJOKO TAKEDA

EILINA KOPA, SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

CIJOKO TAKEDA

HILALS IBN ISA AL SALTS

ANS LIU

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

MAKABI ADLAJS, BAITSAHANS

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

ANS LIU

SARA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, KRISTOFERS VANDERKAMPS

CIJOKO TAKEDA

KRISTOFERS VANDERKAMPS, ANS LIU

SĀRA ELOPEJA, HAGO TLALOKS, ČIJOKO TAKEDA, AŅS LIU, KRISTOFERS VANDERKAMPS

VISI SPĒLĒTĀJI

SARI COPRA