Lorencs Leslijs

Budistu klostera noslēpums

Leslijs Lorencs

BUDISTU KLOSTERA NOSLĒPUMS

.

DIVI BĀLI MŪKI

.

I. Klusas dienas Litanga

1.

Litanga ir draudzīgs, pussabrucis klosteris netālu 110 Timpu. Tas atrodas uz mēreni stāva paugura, kaut gan apzīmējums "mērens" par tādu atzīstams tikai Āzijas apstākļos. Paugura augstums ir krietni pusotra tūkstoša metru, no kalna gala un klostera paveras brīnišķa apkārtējo kalnu un ieleju ainava. Kalna pakājē iepleties ciems ar tibetiešu tipa plakanjumtu mājiņām, gar to tek mazs strauts, bezvēja mēnesnīcas vakaros līdz pat klosterim skan puišeļu - jaku dzinēju dziesmas.

Apkārtne draudzīga, mūku manieres tīkamas, un es Litangā būtu juties itin labi, ja nebūtu čostimpas. Taču viņš bija un darīja visu, lai mazinātu manu labsajūtu, ko radīja jau ganu dziesmas vien.

Litangā ieradies, es īsu brīdi biju pārliecināts, ka esmu laimīgākais cilvēks pasaulē. Romantisks klosteris, svaigs gaiss, klusums un gleznaina apkārtne, kuru dievi radījuši tālab, lai rietumu pasaules kņadā pārguris ceļinieks noautu kājas, uzģērbtu lamas apmetni un aizmirstu visu, kas viņu saista pie aizjūras. Saberzēju plaukstas un jau iepriekš jutu degunā seno notaukoto dārgumglabā- tāju grāmatu smaržu. It īpaši Dižā Atbrīvotāja Tharpačenpo, kura dēļ biju atbraucis uz Litangu. Indijā, Daramsalā, Dalailamas rezidencē no ceļojoša mūka biju dzirdējis, ka Litangā glabajoties kāds nesen atklāts rokraksts, kas ievērojami atšķiroties no jau zināmajiem. Vairāk man nevajadzēja, ņēmu kājas pār pleciem, braucu uz Timpu, sameklēju Jondonu, kurš, par laimi, tur uzturējās, un viņš mani iekārtoja rinpočes Ņemdena klosterī.

Ar tādu sparu es būtu varējis iemitināties pat Sindžē, pazemes valdnieka impērijā.

Nekad neaizmirsīšu to brīdi, kad mani ielaida pie rinpočes Nemdena. Man tik tikko pietika laika apbrīnot greznos vārtus uz gaiteni, kas veda rinpočes mitekli, daudzos ugunssp|āvējus uz sienām, krāsainas drapērijas pie logiem, jau vērās durvis, un es atrados tik lielā telpā kā konferenču zāle. Vecais mūks, kurš bija mani atvadījis šurp, pārstūma mani pār slieksni, diskrēti atkāpās malā un aizvēra durvis.

Rinpoče Ņemdens bija vidēja vecuma vīrietis, paresns, plikpaurains, uz deguna acenes zelta ietvarā, viņa augumu sedza sarkana mantija. Kad vecais mūks bija aizdarījis durvis, Ņemdens kaktā pie rakstāmgalda pētīja kādu papīru. Tad viņš nolika papīrus uz galda, piecēlās un aplūkoja mani. Savādajā pusēnā labi neredzēju viņa seju, bet šķita, ka tā izstaro labvēlību.

-Sveicu tevi, rinpoče Blobzang! - viņš sacīja siltā, draudzīgā balsī.

Palocījos kā pieklājas un pasniedzu viņam zilo zīda lenti, khadak, ko jau krietni iepriekš biju izvilcis no kabatas. Khadak bija simboliska dāvana, uz kuru pieklājās atbildēt ar līdzīgu.

Viņa khadak bija skrandaina un tik netīra, it kā mūki būtu ar to ilgstoši tīrījuši zābakus. Tomēr neņēmu |aunā, pieņēmu, ka tā ir sena manta un uzkrājušies netīrumi tikai vairo tās vērtību.

-     Sveicu tevi, rinpoče Ņemden! - sacīju tajā tibetiešu valodā, kuru runā Butānā. Tā mazliet atšķiras no ladakhi tibetiešu valodas, bet man bija diezgan laika to apgūt, kad pirms gadiem tiku pavadījis ilgāku laiku šajā mazajā Tālo Austrumu zemē.

Rinpoče Ņemdens mani aicināja pie maza galdiņa, kuram blakus gaidīja augstu sakrauti sēžamspilveni. Kā pieklājas, apsēdos uz krietni bieza polstera. Klostera priekšnieks iekārtojās man pretim un dažas reizes sasita plaukstas. Līdzko izskanēja pēdējais sitiens, vērās durvis, un divi mūki ienesa kūpošu tēju, aizdarītu ar jaku sviestu. Ieņēmām pa malkam, kā pieklājība prasa, un nolikām tases sev priekšā.

-    Sveicu tevi, rinpoče Blobzang! - rinpoče Ņemdens atkārtoja, pastumdīdams acenes. - Es priecājos, ka esi ieradies.

-Arī es priecājos, rinpoče.

-    Dzirdēju, ka tu vēloties pētīt Dižo Atbrīvotāju.

-Gribētu,-atbildēju,-ja vien nav… kādu šķēršļu, — bikli piebildu.

-    Nav, - rinpoče Ņemdens smaidīja. - Kāpēc lai būtu?

Atviegloti atlaidos sēdeklī, un tā bija mana nelaime. Uz mirkli biju noticējis, ka sēžu atzveltnī, taču atrados tikai uz spilveniem. Skaidrs, ka šās kustības dēļ nozvēlos zemē augšpēdus. Nu jā, vēl nebiju pielāgojies vietējiem apstakļiem.

Rinpoče Ņemdens izlikās nemanām manu izmisīgo ķepurošanos. Viņš domīgi malkoja tēju, un man šķita, ka vēro izkusušā sviesta rimbulīšus; tikai, kājas uztrausies, pamanīju, ka viņš uz mani skatās. Lūpu kaktiņos rotājās ļaunīgs smīns.

-    No rinpočes Jondona dzirdēju, ka tu labi zinot tibetiešu valodu un mūsu ieražas,-viņš sacīja.

-    Līdz šim es arī tā domāju, - taisnojos, beidzot izslējies.

-    Un tu gribētu lasīt Tharpačenpo, Dižo Atbrīvotāju?

-Jā,-es nopūtos.

-    Vai esi dzirdējis par Padma Gyacol

Veltīgi piepūlēju smadzenes, nekas neatausa prātā.

-    Nezinu… - nomurmināju.

-Tas bija ievērojams klostera priekšnieks, - Ņemdens čukstēja, galvu pie- liecis. - Tur augšā… tālīnā klosterī. Viņš izdeva rīkojumu sakarā ar Dižā Atbrīvotāja rakstu pētīšanu. Vai neesi dzirdējis par to?

Biju spiests atzīties, ka neesmu. Biju daudz ko dzirdējis, bet par to - nekā.

-    Tomēr… viņš ir uzrakstījis mazu grāmatiņu par to, kurš drīkst pētīt Dižā Atbrīvotāja sūtras un kādos apstākļos. Tepat tai jābūt. Kur esmu nolicis, kur esmu nolicis?

Viņš rakņājās pa labi, pa kreisi, tad izvilka mazo grāmatiņu no sava apģērba un nolika sev priekšā uz galda. Atraisīja zīda ietinumu un ielūkojās.

Ielūkojos ari es. Man par lielu pārsteigumu, pirmajā lapā neredzēju nekā. Lai kā piepūlēju acis, nespēju uz brūnganā rīspapīra samanīt nevienu vienīgu burtu.

Rinpoče Ņemdens ar pirkstu pabakstīja tukšās lapas vidū.

-     Te stāv rakstīts, ka tam, kurš grib pētīt Tharpačenpo, jāklausa ticības vadonim, jo bez ticības vadoņa - čostimpas - neviens nedrīkst pētīt sutras. Vai saproti?

-    Sa.. .pro… tu, - palocīju galvu, nojauzdams ko nelāgu.

-   Tev jāzina, ka ticības vadonis stāv augstu pāri audzēknim. Audzēknis zaudē visus iepriekš iegūtos titulus un vārdu. Visu. Vai tiešām tu gribi pētīt Tharpačenpo?

Tobrīd es sāku saprast, ka Ņemdena draudzīgais smaids ir bijis tikai maska. Tā smaida vilks, tuvodamies zaķēniem.

-    Gribu, - atbildēju, jau sagatavojies cīņai. Ņemdens paberzēja plaukstas.

-    Pareizi. Tatad, kā tevi sauc?

-    Rinpoče Blobzangs, - pašapzinīgi atbildēju.

Ņemdens apmierināti ieņēma malciņu 110 tases.

-    Kopš šā brīža tu tas neesi. Kopš šā brīža tu esi Pharva. Kā patīk vārds?

Pharva nozīmē mežonīgu suni, tādu, kas visiem pretīgs, ko pie pirmās izdevības nosit.

-    Skaists vārds, - atbildēju, atzinīgi palocīdams galvu. - Man patīk.

-   Tiešām? - Ņemdens smaidīja. - Turklāt tu esi rinpoče, tātad meistars vai profesors. Taisnība?

-Taisnība.

-   Kopš šā brīža tu būsi audzēknis. Parasts trapa, mūks. Trapa Pharva. Vai būs labi?

-Jā,-atbildēju.

-    Ja nepatīk, vari iet projām.

-    Labāk palikšu.

-    Pats zini.

Viņš pašķirstīja grāmatu. Es vairs nebiju pārsteigts, ka arī nākamā lapa ir tukša.

Ņemdens pabakstīja arī tās vidū.

-    Te stāv rakstīts, ka trapa, kas pētī Tharpačenpo, nevar saņemt nekādas atlaides, kaut ari iepriekš bijis nezin kas. Viņam pienākas vissliktākā celle klosteri. Ko teiksi par to?

-     Ja jau prasības ir tādas, tad neteikšu neko, - sacīju, paraustīdams plecus.

-     Norīkošu pie tevis kadu audzēkni. Lamu mācekli. Viņš tev norādīs, kas jādara. Parādīs tavu celli. Tev būs jāēd tas pats, ko ēd citi, jāpiedalās tajās pašās lūgšanās. Vai saproti, trapa?

-Saprotu, rinpoče.

-Ja satiksi kādu, kam augstāks rangs, pēc sena tibetiešu paraduma atkapsies sāņus un par cieņas zīmi izkārsi mēli. Tev jāizturas kā parastam zemniekam, kaut gan tavs rangs ir augstāks. Tu esi trapa un lepojies ar to.

Man bija skaidrs, ka trapa nav rangs, bet apzīmējums mūkam. Bieži vien par trapu sauc tādu, kas vēl nav devis solījumu. Trapa ir tāds kā ierindnieks mūku armijā.

-    Es lepošos, - apsolīju.

-    Norīkošu pie tevis Dongenu. Viņš parādīs, kas tev jādara.

Viņš atkal sasita plaukstas, durvis atkal atvērās. Ienāca kāds, par kuru uzreiz nesapratu, kas tas ir.

Tik smirdošs, ka varētu būt ari beigts šakālis.

Bet nebija vis šakālis.

Pat rinpoče Ņemdens atkāpās, šo smaku sajutis, bet viņš taču rēķinājās ar to, kas būs. Man tas nāca negaidīti, daudz netrūka, ka es atkal būtu nogāzies augšpēdus. Par laimi, man izdevās vēl laikā atslieties taisni, tatad nesagādāju Ņemdenam to prieku - noskatīties, kā es izmisīgi ķepurojos. Dongens bija lamu māceklis, ilgāk ieskatoties, aiz ādu pārklājušās netīrumu kārtas bija manāma arī seja. Apģērba skrandas uz auguma karājās, caur to plīsumiem šur tur brūni pavīdēja kaut kas, rokas vai kājas, varbūt. Nekļūdīgos sacīdams, ka visā mūžā nebiju redzējis tik netīru puiku, kaut gan Tālajos Austrumos bērni nav tādi, ka uz viņiem mušai kājas slīd.

Starp citu, Dongen nozīmē "neglītā seja", un zēns šo vārdu nebija dabūjis nejauši.

-    Tas ir Dongens, - rinpoče Ņemdens apmierināti sacīja. - Norīkoju viņu pie tevis. Desmit stundu dienā viņš būs ar tevi un brīdinās par klostera kārtību.

Gribējās izmisīgi protestēt, sak, man viņa nevajag, bet rinpočes Ņemdena draudīgi paceltais rādītājpirksts apslāpēja neizteiktos vārdus. Viņš paršķira lapu un atkal pabakstīja trešajā tukšajā lappusē.

-    Te stāv, ka trapam, kas pētī Tharpačenpo, līdzās jābūt lamu māceklim. Ja tev šis noteikums nepatīk, vari iet projām. Timpu dzīve ir tīkamāka.

-    Es palikšu, - sacīju.

-    Labi. Dongens ir devis solījumu.

-    Patiesi?

-Viņš ir solījies trīs gadus nemazgāties.

-    Cik laika jau ir pagājis? - es ar cerību pajautāju.

-    Cik ir, Dongen? - rinpoče vērsās pie zēna.

-Trīs mēneši, rinpoče,-caur netīrumu kārtu nošķindēja smalka balstiņa.

-    Tad jau atlikuši tikai divi gadi un deviņi mēneši. Viņš būs tavs palīgs. Dzīvosiet viena celle.

Pasaule ap mani it kā sagriezās, bet es pulējos neko neizrādīt.

-    Labi, - noteicu.

-    Kā jau nu pats domā, mūk Pharva. Dongens parādīs tavu celli.

Tad viņš piecelās un ar elegantu žestu parādīja, ka varu iet.

-Tagad ej, trapa Pharva! Ja tevi kas interesē, nāc pie manis. Tad šajā grāmatā izlasīsim atbildi.

Klumburēju pa krēslaino gaiteni līdzi Dongenam.

Dongens neuzplijās ar sarunu, un man nebija patikas pļāpāt. Klusēdams un nākotni apcerēdams, vilkos viņam lidzi. Sapratu, ka pār manu Litangā veicamo darbu savilkušies melni negaisa mākoņi. Vai spēšu tos izkliedēt?

Uztrūkos no drūmajām pārdomām, kad zem kājām nokrakšķēja kāpnes. Nevis nokrakšķēja vien, bet ari paslīdēja sāņus. Ja nebūtu veikls, pēkšņi pavīdējušā caurumā būtu salauzis kāju. Palūkojos apkārt un tikai tagad ievēroju, ka esam nonākuši tādā ēkas daļā, kur mīt tikai iznīcība. Bijušās galerijas sānsienas bija nogāzušās ar nezālēm aizaugušā pagalmā, kāpnes vairs turējās tikai uz lūgšanām, bet ceļļu durvis pat ne uz tam. Durvis bija samestas cita citai virsū uz sapuvušas dēļu grīdas, it kā ar tām kāds būtu mēģinājis aizlapīt caurumus grīdā.

Iespraudu rokas sānos un apstājos. Ari Dongens apstājās un pagriezās atpakaļ. Kaut gan saulei bija mākonis priekša un pa pusei vaļējā gaitenī valdīja puskrēsla, tomēr saredzēju, ka aiz netīrumu kārtas uz mani zibinās acis.

Nopūtos un pamāju uz cellēm ar izlauztajām durvīm.

-    Kas te ir?

Dongens paraustīja plecus.

-    Nāves vieta.

Man šķita, ka neesmu sapratis.

-    Kāda vieta?

-    Nāves vieta.

Taisnība gan, te patiesi tā bija. Gaismā vēl izskatījās cik necik, bet naktī, kad pamestajās cellēs spokojas mirušo mūku gari, šī apkārtne varēja būt baisma. Laime gan, ka es te nedzīvoju.

-     Kas noticis ar mūkiem? - jautāju, rādīdams uz kādu, ar zāli aizaugušu, celli. Dongens atkal paraustīja plecus.

-Nomiruši.

-Vai viņi bija veci?

Dongens pakasīja ausi.

-    Bijuši arī veci, skaidrs. Bijuši ari trīsdesmit gadu veci. Bet viņi jau nemira aiz vecuma. Kāds dēmons bija atraisījis savu maisu. Tāda ta vaina.

Dongens runāja par kadu 110 slimību dēmoniem, kas, kā zināms, ir sērgu sargi. Viņi glaba maisos 1111 pārnēsā uz muguras epidēmijas. Dažreiz slimībām izdodas tikt brīve, tad tās nodara cilvēkiem lielu postu. Citreiz dievi paši atdara maisus. Tēvs Kribjangs tika stāstījis, ka viņa vadītaja klosterī reiz gājuši bojā visi mūki, līdz gaišreģiem izdevies atklāt, kurš dievs to nelaimi uzlaidis. Bijis tā, ka pirms dažiem gadiem klostera vadība sastādījusi to dievu sarakstu, kuriem noteiktas dienās jādod ziedojums. Neviens neatcerējās, kā bija atgadījies - mūks, kurš to varētu atcerēties, pats jau gozējās viņpasaules saulītē, mirušo valdnieka Sindžē sabiedrībā -, ka ticis piemirsts kāds dievs, kas stipri apvainojies. Bijis aizmirsts ierakstīt sarakstā, tātad ziedojumus nesaņēmis. Izsalkušais un aizvainotais dievs divus gadus cietis pazemojumu, tad beidzot atraisījis kāda dēmona maisu. Klosteri izslaucīja tāda holeras epidēmija, ka tas būtu k|uvis pilnīgi tukšs, ja modrie gaišreģi nebūtu laikā uzgājuši traģēdijas cēloni. Aši sameklēja noliktavā dieva tēlu, nomazgāja, izrotāja, nolika tam priekšā ziedojuma gaļu, sviestu, kviešus. Pāris dienās sērga izbeidzās un kopš tā laika vairs nav atkārtojusies.

-    Kad tas notika? - pajautāju Dongenam.

-Tad es vēl nedzīvoju klosterī, - puišelis nopūtās.

Manī neradīja prieku doma, ka, apmeklējot bibliotēku, nāksies vairākas reizes dienā šķērsot šo drūmo nojumi, bet es neļāvos skumjām. Par laimi, man ir kabatas baterija, un pēc vakara tumsas iestāšanās uzmanīgāk skatīšos, kur kāju likt.

-    Dongen, varam iet! - uzrunāju mācekli.

Viņš pat nepakustējās, pat tā kā ar izbrīnu vērās man sejā.

-Kurp, rin…, tas ir, trapa Pharva?

-    Kā tā, kurp? - biju pārsteigts. - Uz manu celli.

Dongens pacēla roku un norādīja uz ceļiem, ar zāli aizaugušām, ar izlauztām durvīm.

-    Izvēlies, trapa!

Ko liegties, man aizrāvās elpa.

-   Vai tu gribi teikt, ka es… dzīvošu šeit?

-    Šeit, - Dongens palocīja galvu.

-    Kurā cellē?

-    Kura vēlies, trapa. Rinpoče Ņemdens žēlīgi atļāva izvēlēties.

Atzvilu pret galerijas sānsienu, tad nobijos un atlēcu nost, jo dēļu siena zem mana svara satraucoši nokrakšķēja. Man jau lauzās ārā dusmas, vismīļāk būtu gājis un neapstājies līdz pat Timpu, bet pēkšņi man priekšā pavīdēja rinpočes Ņemdena ļauni priecīgā seja. "To tu vari pagaidīt!" klusībā nodomāju. "Palikšu, un viss."

-    Palikšu te, - sacīju Dongenam. - Palikšu, un viss.

-    Kurā? - puišelis iztapīgi jautāja.

Pārlūkoju celles, tad mans skatiens apstājās pie kādas, kurai bija durvis.

-    Šajā.

Dongens raizīgi pakasīja degunu. -Tieši šajā?

-    Kā tā - tieši šajā?

-   Te esot dzīvojis mūks ar sarkano kapuci. Ta laika priekšnieks viņam at|āvis te apmesties.

Es zināju, ka tie ar sarkanajām kapucēm atšķirībā novaldošā dzeltenkapuču novirziena nodarbojas galvenokārt ar burvestībām un no viņiem baidās pat ļoti vareni klosteru priekšnieki. -Vai arī viņš nomiris? Dongens palocīja galvu. -Jā, trapa. -Vai sērgā?

Dongens drebelīgi savilka ciešāk noskrandušo apmetni.

-    Nē, trapa. -Ar ko tad?

-Viņu nogalināja dēmoni, trapa. -Nu tad! Un… kā?

-Ar nazi, trapa. Domājams, ar purbu. Pēc tam sacirta gabalos.

-    Ko viņi izdarīja? - es šausmās jautāju.

-     Sacirta gabalos. Lai maitu lijām vieglāk. Uz celles sienām vēl tagad ir asinis. Vai paskatisimies?

Dveseles dzīlēs ieslēpies sargātājgars mežonīgi liedza skatīt sakapātā mūka celli, diemžēl, pirms es pakļāvos viņa varai - man jau bija pasprukuši vārdi:

-    Paskatīsimies, Dongen!

Patiesi, uz sienām vēl brūnēja mūka asinis. Man gan tas izskatījās tā kā par svaigām, ne tādas, kā butu jābūt, bet es neteicu ne vārda.

-    Būs labi, - drusku pavilcinājies, piekritu. Dongens pašņaukājās.

-    Trapa, vai ir droši, ka gribi dzīvot te?

-    Droši.

-Varbūt viņš… drīz atkal nāks, - Dongens bija nemierīgs.

-    Kas? - es biju pārsteigts.

-    Nu, dēmons. Viņš domās, ka ir slikti strādājis. Nāks atpakaļ un pabeigs iesākto. Sakapās arī tevi, trapa.

-    Un tevi arī, - es skumīgi piebildu.

-    Dēmoni neaiztiek lamu mācekļus, - Dongens pašpārliecināti protestēja.

-    Tā tikai tu domā, dēls, - es ar dziļu nopūtu iepletu rokas. - Kad dzīvoju * Sēras klosterī, paša acīm redzēju, kā salmu suņi sakož vairākus lamu audzēkņus.

Dongenam mute palika vaļā.

-    Salmu… suņi? Kas tie tādi?

-Vai tu vēl neesi lasījis klosterpriekšnieka Lin-či darbus? -Vēl ne, rinpo… tas ir, trapa.

-    Briesmīgi dēmoni. Tie nežēlo pat lamu mācekļus. Tātad te dzīvosim abi, tu un es.

-    Un, ja nu es… iekārtotos citā cellē?

-    Tas jau ir kas cits, - atbildēju. - Tad jau tu izspruktu sveikā. Dēmoni droši vien trin zobus tikai uz mani.

-    Bet tēvs Ņemdens man piekodināja dzīvot vienā cellē ar tevi.

-    Nu tad… katru vakaru pirms apgulšanās varēsi skaitīt mirēja lūgšanu. Dongens iekunkstējās, laikam aiz bailēm.

-Ja tēvs Ņemdens uzzinās, man no muguras siksnas plēsīs.

-    Kāpēc viņam jāuzzina? -Vai tu nesacīsi?

-    Par to vari būt drošs. Neņemtu uz sirdsapziņas, ka manis dēļ tevi saskalda dēmoni. Klusēšu kā kaps.

Dongens drusku padomāja, tad palocīja galvu.

-    Labi. lešu cellē tavējai blakus… bet rinpoče Ņemdens to nedrīkst zināt. Uzliku pirkstu uz lūpām. Par zīmi, ka dievi jau slēguši manu muti.

Biju guvis pirmo uzvaru pār rinpoči Ņemdenu.

4.

Neilgā laikā man izdevās ar savu nazi novākt grīdas šķirbās saaugušās nezāles, to izdarīju arī Dongena cellē. Dongens visu laiku tupēja sienmali, galvu plaukstā atspiedis, un ziņkāri vēroja, ko es daru. Logu ietvari bija kartībā, pat stikli nebija izbiruši. Arā bija tīkami silts, tātad nebija jābaidas, ka naktī salsim.

-   Man būtu vajadzīgs ūdens, - es sacīju, bāzdams nazi kabatā atpakaļ. - Dabu kaut kur, Dongen!

-    Kāpēc tev vajag ūdens, rin… trapa? - lamu māceklis bija ziņkārīgs.

-    Uzkopt un mazgāties, - atteicu.

-    Mazgaties?

-    Piemēram.

Dongens pagrozīja galvu.

-    Kā būtu, ja tu arī dotu solījumu? Tad tev nevajadzētu mazgāties.

Lamu māceklis saspringti sekoja ikvienai manai kustībai, tad - es tāpat vien bez instrumentiem, tikai ar nazi biju viņam no dažiem salauztiem dēļiem uztaisījis lietojamu gultas rāmi - nonāca pie kāda lēmuma un pēkšņi atsāka runāt.

-    Ūdens ir, trapa.

-Kur?

Viņš rādīja ārup, uz gaiteni un plašo pagalmu aiz tā.

-    Pagalmā.

-Es tur neredzēju aku.

-    Trapa, avots ir aizgāzts ar akmeņiem. Sērgas laikā pareģis teicis, ka avotu gari kluk varot nodarīt daudz ļauna, tāpēc avots aizgrauts. Varbūt tas zem akmeņiem vēl ir. Es nezinu, kāpēc tev to stāstu, rin… tas ir, trapa.

Izgāju gaitenī, sargādamies iegrūst kāju kadā caurumā, nostājos pie izdri- mējušajām margām, kas šķīra gaiteni no pagalma, un skatījos uz pagalma vidu. Patiesi, tur zem plakaniem akmeņiem slēpās avots. Pa akmeņu spraugām lauzās sīkas strūkliņas, kas nozuda pa glīti krāsoto vārtu apakšu.

Arī otrajā gājienā biju pieveicis rinpoči Ņemdenu.

5.

Avots ar omulīgu čurkstēšanu pateicās, ka esmu nokrāvis malā akmeņus un atbrīvojis to no cietuma. Noāvu zābakus un iemērcu kājas ūdenī. Tas bija remdens, gandrīz silts. Litangas klostera pašā vidū no zemes lauzās siltavots, pūzdams sīkas tvaika strūkliņas pret skumjajiem pagodas jumtiem pāri mums.

-Tas ir… silts! - iztrūcies iesaucās Dongens. - Silts ūdens!

Viss turpmākais ritēja kā pa diedziņu. Dongens nevilcinājās ne mirkli, pārliecinājies, ka dēmoni no avota aizvākušies, metās pāri galerijai uz nez kurieni un pēc mirkļa bija atpakaļ ar diviem ādas spaiņiem.

- Tev būs ūdens, rin… tas ir, trapa! - viņš kliedza tik līksmi, it kā arī pašam būtu lemti mazgāšanās prieki. - Trapa, tev būs silts ūdens! Tikai drēbes tu nedrīksti tajā mazgāt.

Nedrīkstu mazgāt drēbes? - es protestēju. - Varbūt avota garu aizvainošu?

-Tu aizvainosi rinpoči Ņemdenu, - Dongens drūmi atbildēja.

-    Bet viņš taču nezina, ka mēs atbrīvojām avotu.

Dongens nevis atbildēja, bet no gaitenī sakrautas durvju kaudzes izvilka aizdomīga izskata un vēl aizdomīgāk smirdošu vīstokli, kuru jau iepriekš biju redzējis viņam roka.

-Te būs, rinpo… tas ir, trapa.

-    Kas tur ir? - es ar aizdomām jautāju.

-    Nu, tavas drēbes.

Lai apstiprinātu sacīto, viņš ar dažām ašām kustībām atritināja satīto.

Man aiz šausmām aizrāvās elpa. Sainītis bija pārvērties par skrandainu, netīru, smirdošu lamas apmetni, tajā bija slēpusies kliedzošas krāsas mūku cepure, kas pludināja tādu smaku, ka man šķita: tur iekšā ir beigts kaķis.

-    Es… tās nav manas drēbes! - es protestēju, gan ne sevišķi pārliecināti. - Manas drēbes ir man mugurā, apmetnis somā.

-     Šīs būs tavas drēbes, - Dongens sacīja tādā tonī, kas necieš pretim runāšanu. - Rinpoče Ņemdens pieteica, lai ziņojot viņam, ja tu tās nevalkāšot, un tad tev drīz visi ceļi vaļā.

Ne mirkli nešaubījos, ka rinpoče Ņemdens solījumu turēs. Izmetīs no klostera kā apgrēkojušos kaķi.

-Vai uzģērbsi? - Dongens interesējās.

-    Uzģērbšu, - palocīju galvu. - Vai varētu uzzināt, kā drēbes tās bija?

-Trapa, to tev labāk nezināt.

-Ja nu mani tomēr interesē.

-Tad es pateikšu. Ta mūka, kuru tavā cellē piebeidza dēmoni.

Apmetnis tā kā sāka svilināt pirkstus, taču tikai īsu brītiņu. Varbūt mirušais mūks man bija sūtījis sveicienu no viņsaules.

-    Labi, - teicu. - Vai rinpoče Ņemdens nekā cita neatsūtīja?

-    Atsūtīja, - Dongens pamāja. - Tur aiz durvīm ir tava bļoda. Tajā tu ievāksi dāvanas.

-Kur?

-    Lejā, ciemā. Katru trešdienu iesi turp ievākt ediena ziedojumus. Ja nebūsi ievācis pietiekami daudz, rinpoče Ņemdens noteiks tev gavēni. Tev būs jāpiedalās ari mācībās.

-    Kādās?

-     Priekšpusdienās mūs māca rinpoče Gulags. Un tev būs jāpiedalās arī kopējās lūgšanās.

-    Labi.

-Tevatliks maz laika pētīt Tharpačenpo, trapa. -Es zinu.

- Rinpoče Ņemdens lika sacīt, ka tu vari iet uz Timpu, ja tev šķiet, ka laika par maz.

Viņa balss bija kļuvusi skumīga, tajā skanēja arī skaudība, un es sapratu, ka viņš miļuprat mainītos ar mani. Viņš gan dotos uz Timpu, ja būtu tāda iespēja. Iedomājos, ka ar viņu drīz būšu ieguvis sabiedroto manā karā pret rinpoči Ņemdenu.

Nevienu mirkli nešaubījos, ka drīz starp mums abiem sāksies karš.

6.

Līdz tam atgadījās vēl šis un tas. Piemēram, lēnītēm pienāca vakars. Kad saule aizslīdēja aiz tuvējiem kalniem, man jau bija gulta, salmu maiss, uz kura reiz dēmoni bija izķidājuši celles saimnieku, ari durvis bija kārtībā, arī logs, daži spaiņi ūdens bija ļāvuši nozust lielumam netīrības no grīdas. Noliku kaktā savu sporta somu, uz tās novietoju mazu Maitrejas statuju, ko biju dabūjis no Jon- dona. Patlaban aizdedzināju statujas priekšā kvēpināmkociņu, kad durvis nostājās Dongens. Ieraudzījis statuju, viņš dziļi paklanījās, gandrīz ar pieri grīdu skardams.

-    Lai tūkstoškārt svētīts Maitreja, Nākotnes Buda. Vai tavs, trapa?

-Mans,-atbildēju.

-   Vai tu zini, kas ir Maitreja?

-Zinu.

-Nu tad izstāsti!

Izstāstiju viņam visu, ko vien zināju par Nākamo Laiku Budu. Dongens klausījās, muti iepletis. Kad biju beidzis, viņš atzinīgi palocīja galvu.

-Tu, trapa, esi gudrs cilvēks. Tomēr es esmu par tevi pārāks.

-    Kāpēc? - es jautāju, iedegdams sveci.

-   Ta teica rinpoče Ņemdens. Viss, ko saka rinpoče Ņemdens, ir pareizi. Vai tu varbūt domā citādi?

-    Tapat ka tu, - es ar smaidu atbildēju.

-Tad es iešu gulēt, - lamu māceklis nomurmināja, iztriepdams netīrību pa seju. - Ja gribi, naktī vari aizbēgt.

-    Es vēl padomāšu, - apsolījos.

Dongens, skaļi aizcirzdams durvis, iegāja savā cellē.

Pasmaidīju un iededzu jaunu kvēpinātāju pie dieva tēla, kas mani vērās ar žēlumu. Maitrejas skatiens it kā staroja domu, ka būtu labāk atteikties no cīņas. Rinpoče Ņemdens neliksies mierā, kamēr nebūs mani padzinis no klostera.

Pasitu padusē netīro, smirdošo mūka apmetni, rinpočes Ņemdena dāvanu un devos pie avota. Iebāzu drēbes gabalu siltajā ūdenī un ar drusku mazgājam- līdzekļa berzu, kamēr nozuda netīrība un līdz ar to smaka. To pašu izdarīju ar cepuri, tad ņēmu padusē nu jau tīrākos apģērba gabalus un kāpu atpakaļ uz celli. Pakāru slapjo apmetni pie pusatvērtā loga, likos gultā un domāju, ka šī būs visnemierīgākā nakts mana mūžā.

Tā vis nebija.

7.

Pēc maza brītiņa man priekšā izslējās milzīgi izaudzis Maitrejas tēls, nokāpa no manas somas, paņēma rokā degošo sveci un aplūkoja manu apmetni. Viņa augums nodrebēja, un viņš sāka baismi kliegt, norāva apmetni no loga un ņēmās mīdīt kājām.

-Tīrs, tīrs, tīrs,-murdēja sašutusi balss.-Rinpoče Ņemdens bija aizliedzis mazgāt! Tu neklausīji rinpoči Ņemdenu, tu esi pārkāpis Mācības likumu. Marš, uz Timpu.

Strauji uztrūkos no pusmiega. Maitreja ātri vien pieņēma sākotnējo lielumu un beidza kliegšanu. Toties kliedza kāds cits.

-   Vai! Trapa, vai rinp… Blobzang, nē, trapa! Vai, palīdzi man!

Vienu mirkli domāju, ka arī tas pieder pie sapņa, tomēr Dongena kliedzieni skanēja tik dzīvīgi, ka tas nevarēja būt sapnis. Pielēcu no salmu maisa un metos pie durvīm.

Nebūtu es uzmanījies, mani nogāztu atsprāgušās durvis un lamu māceklis, kas drāzās iekšā. Par laimi, pēdējā brīdī paspēju atlēkt sāņus, tāpēc Dongens uzskrēja manam slapjajam apmetnim.

-    Ai, ai, kas tas tāds, - viņš spiedza, kad piekārtais apmetnis tinās viņam apkārt. - Čūska!… Ai, ai, nav vis čūska, sikspārnis ir.

Atbrīvoju viņu no apmetņa, kamēr viņš vēl nebija noskaitījis visus biedējošos dzīvniekus. Nabadziņš tā drebēja, it kā tiešām butu pabijis zem milzīga sikspārņa sparna.

-    Kas vainas, Dongen?

-Vai, vai, rinpo… trapa, es viņus satiku.

-    Ko satiki?

-    Divus bālus mūkus.

To viņš pateica tā, it kā runātu par mūža lielāko nelaimi. Pārslēdzu smadzenes uz trešo ātrumu, tomēr arī tad nevarēju atcerēties, ka būtu kādreiz par tādiem dzirdējis. Nācās noticēt, ka runa ir par kādu jaunu rinpočes Nemdena triku.

-    Kas tie divi bālie mūki tādi ir? Dongens drebēja kā apšu lapa.

-Vai tu nekad neesi par viņiem dzirdējis? -Nē.

-Viņi staigā te pa klosteri un pa citiem klosteriem arī.

-Cejojoši mūki?

Dongens šausmās iekliedzās.

-Miruši mūki, trapa!

-Ak tā. Un kāpēc viņus sauc par bālajiem mūkiem?

-    Miroņi taču ir bāli, trapa. Viņi dzīvojuši ļoti, ļoti sen, kad cilvēki vēl neesot pazinuši Būdas mācību. Viņi bijuši burvji, dvēseļu pavēlnieki. Tā stāsta. Vai, vai, rinpoče, es miršu! Vai! Es miršu!

-    Nemirsi vis, - es viņu mierināju. Kāpēc gan jāmirst? -Tas, kurš viņus redz, mirst.

-    Man ir tāds amulets, kas pasargā no burvestības.

-    Kur tas ir?

-    Man kaklā pakārts. -Vai parādīsi?

Paveru krekla apkakli un parādīju māmuļas Enes amuletu, ko biju no viņas dabūjis Mandžūrijā. -Vai šis… ir tas? -Šis…

-Vai tu aizdosi? Tikai tik ilgi… Cik ilgi man vajadzētu to nēsāt? -Apaļu nedēļu. Bet es nedošu.

-    Kāpēc tu nedosi?

-   Tad tas zaudētu savas spējas.

-    Nesaprotu.

-   Gluži vienkārši. Tu esi tik netīrs, ka amuleta spēks netiks tev klāt. Ja gribi, lai tas darbojas, tev jānomazgājas un jāizmazgā drēbes.

Dongens sašļuka. Ļāvu, lai viņš sevī pārgremo šo jautājumu. Kamēr puika lauzīja galvu, ērti atlaidos uz salmu maisa. Drīz vien uznāca miegs, bet aizmigt neizdevās. Uztrūkos no tā, ka Dongens bukņīja man sānos.

-Mosties, trapa! Vai… man ir tik slikti!

Paslējos uz elkoņa un aplūkoju viņu. Patiešām, viņš bija tik bāls, it kā ar bālumu inficējies no abiem bālajiem mūkiem.

-    Man ir arī nelaba dūša, - puišelis ņikstēja, spiezdams roku pie vēdera. - Un bail… ari ir. Ai, ko lai es daru, rinpo… trapa Pharva?

-    Ko jau nu tev prāts liek, - atbildēju.

-    Bet vai tu nestāstīsi rinpočem Ņemdenam?

Kategoriski papurināju galvu.

-    Tad es iešu… nomazgāšos. Ari drēbes izmazgāšu. Kad būšu kārtībā… vai varēšu kārt kaklā to amuletu?

-    Es taču apsolīju.

-    Es jau eju, trapa.

Dongens aizcilpoja, bet es iegrimu dziļā miegā. Pamodos no ta, ka māceklis atkal bukņīja man sānos.

8.

Nespēju iedomāties, kas viņu atvairījis no mazgāšanās. Vai tad atkal būtu parādījušies abi leģendārie mūki?

-    Kas jauns, Dongen? - es nokunkstēju, acis nemaz nevērdams vaļā. - Vai avots izsīcis?

-    Kā tu to domā, trapa? Es taču nomazgājos.

-Jau? Nebūsi diezcik pamatīgi mazgājies. Un drēbes?

-    Izmazgāju, trapa.

-    Ari drēbes? Kāpēc tad mani modināji? Talismans ir uz grīdas, apliec to!…

-    Ir rīts, trapa.

Ar bailēm vēru acis vaļā. Vienu mirkli šķita, ka acīs ieduras nazis, bet tas bija tikai rita spožums.

-Jau? - neticīgi noducināju. - Cik pulkstenis?

Nepazīstams, izskatīgs puisēns, nometies ceļos pie manas gultas, pavilka augstāk piedurkni un palūkojās rokas pulkstenī.

-    Pulkstenis pieci, trapa.

-    Un kas esi tu?

Biju pārliecināts, ka tēvs Ņemdens, sadusmojies uz Dongenu par mazgāšanos avotā, ir atsūtijis viņa vietā kādu citu. Šis puisēns bija tīrs, smaržīgs, arī viņa apmetnis drīzāk tīrs, nekā netīrs.

-    It kā tu nezinātu, ka esmu Dongens. Nu man bija miegs no acīm ārā.

-    Pie Būdas, kā tu esi pārvērties. Dongens priecīgi iesmējās.

-    Es atnesu divus spaiņus ūdens.

Vel bija agrs rīts, bet pirmais brīnums jau bija noticis. Lai vēl kāds sacītu, ka nav vērts dzīvot klosterī.

9.

Agrs, patīkami silts rīts. Dažas reizes nožāvājos un mēģināju noskaidrot Don- gena rosības iemeslu.

-Vai jāiet sacensties dziedāšanā ar putniem?

Taisnība kas taisnība, pa logu skanēja gaiļa dziesma, un gailis arī savā ziņā ir putns.

-    Pēc piecām minūtēm sāksies rīta svētbrīdis, trapa.

-    Kā būtu, ja tu mani pārstāvētu?

-    Ķo man darīt?

-    Es gulēšu, bet tu skaitīsi lūgšanas ari manā vietā.

Dongens papurināja galvu.

-    Tad tu nedabūsi brokastis un nevarēsi lasīt Dižo Atbrīvotāju. Rinpoče Ņemdens tevi padzīs no klostera. Piesargies, trapa!

-   Ja padzīs, atņemšu tev amuletu.

-   To tu, rinpoče, nevari man nodarīt, - Dongens sāka lūgties. - Tu taču to nedarīsi, vai ne?

Pēkšņi atkal biju rinpoče, nevis trapa.

Tev jānāk līdzi, rinpoče. Ņemdens jokus nesaprot. Patiesi padzīs 110 klostera.

Drusku paņurdēdams vilku mugurā mūka apmetni, kas gan bija tīrs, bet vēl arvien skrandains. Diemžēl, avota dievs nebija pa nakti salāpījis caurumus un plīsumus.

Uzliku galvā kapuci un bēdīgi palūkojos uz Dongenu.

-Tad jau varam iet.

Dongens raizīgi paskatījās uz mani.

-    Nebūs labi, tra… tas ir, rinpoče.

-    Kas nebūs labi?

-    Drusku pagaidi, lūdzu.

Viņš metās āra un nozuda aiz galerijas. Pēc mirkļa jau bija atpakaļ. Tieši tobrīd, kad biju izlēmis likties gultā un gulēt. Zēns kaut ko turēja saujā, es uzreiz nevarēju pateikt, kas tas ir.

Tie bija sodrēji. Melni kvēpi, ko viņš bija savācis no apdeguša dēļa. Āra mētājās ne mazums apdegušu dēļu par zīmi, ka pagājušaja ziemā kāds gribējis aukstumu mīkstināt ar koka gabaliem.

-    Es drusku uztriepšu tev uz sejas, trapa?

-Vai tu esi sajucis?

-    Ja rinpoče Ņemdens pamanīs, ka tu esi pārkāpis aizliegumu, padzīs no klostera. Drusciņ uztriepšu arī tev uz drēbēm. Arī sev uz sejas. Tikai pavisam drusciņ. Redzi, no tā taču amuleta spēks nezudīs?

Notika tā, ka rīta sanāksmē mūki pavirši paskatījās manī un novietojās uz spilveniem. Rituāls varēja sākties.

10.

Rīta lūgšana notika sapulču zālē cuglhakangā. Lai neviens neiedomājas politisku saietu, cuglhakanga ir mūku kopēju lūgšanu vieta. Tur pulcējas vairākas reizes dienā uz obligātajām lūgšanām. Litangas klosterī sapulču zāle bija liela kā futbola laukums; tā bija būvēta toreiz, kad ēku vēl apdzīvoja tūkstošiem mūku. Tagad zem Litangas jumtiem dzīvoja labi ja puse šā daudzuma, tātad mēs šajā cuglhakangā jutāmies ta kā izklīduši.

Muki sasēdās trīs rindas uz sēžamspilveniem. Vistālāk, iepretim durvīm, uz augstākas spilvenu kaudzes ka uz troņa sēdēja mūks, kurš skandēja priekšā svētos tekstus. Tas bija plikpauris ar krunkainu seju un dziļi iegrimušām acīm. Viņš nelabvēlīgi palūkojās manī, kad kopā ar Dongenu nācu pa durvīm. Dongens iedrošinādams pastūma mani un nozuda.

Tad pienāca jaunāks plikpauris mūks un aizveda uz manu vietu. Uz neesošo ceturto rindu.

Ceturtajā rinda bija viens vienīgs spilvens. Bija aizdomas, ka agrāk to par rotaļlietu izmantojuši klostera suņi, jo malas bija mākslinieciski apgrauztas un no iekšas spraucās ārā pildījums. Turklāt tas bija tik plakans, ka man butu ērtāk sēdēt tieši uz cietas grīdas.

Mūks, lūgšanas vadītājs, drusku pamurmināja, izmēģināja balsi, tad apklusa. Durvis vērās, un mūku mācekli ienesa lielus dzelzs katlus ar brokastu tēju.

Kamēr viņi stiepa katlus, man bija laiks palūkoties apkārt pa cuglhakangu. Kokgriezumiem rotāto, spilgti krāsoto jumtu balstīja ugunīgi sarkanas kolonnas, starp tām sēdspilvenu rindas. Gar sienām daži altāri. Man vistuvāk bija lielā ticības reformatora, dzeltenkapuču lamu ticības dibinātāja Congkapas apzeltītā statuja, ap to kvēpināmie un sveces. Priekšā sudraba b|oda ar ziedoto ēdienu gaidīja izsalkušos dievus. Saldenie kvēpināmo dūmi pildīja zāli. Līdzās Cong- kapam bija Padmasambhavas, sarkankapuču sektas svētā statuja, kas sludināja abu sektu mierīgu sadzīvošanu. Protams, ne vienmēr tā ir bijis. Bija laiks, kad atsevišķas lamu ticības konfesijas cīnījās uz dzīvību un nāvi.

Noriju siekalas, kad lamu mācekļi sāka dalīt brokastu tēju. Es saku - tēju, bet lai ar to neviens nemēģina saprast eiropiešu tēju. Klostera brokastu teja bija gatavota no zaļiem tējas koka zariem un bagātīgi aizdarīta ar pienu un sviestu. Par laimi, gatavodamies dažādām iespējām, biju paņēmis līdzi koka tasi, kuru ar plašu vērienu man bija uzdāvinājis rinpoče Ņemdens. Gaidīdams noliku to sev priekšā un aiz izsalkuma riju siekalas.

Lamu mācekļi dalīja, dalīja tēju, bet pie manis vis nenonāca. Kad jau bija man itin tuvu, apgriezās un aizgāja atpakaļ uz pirmo rindu.

Muku sejās atspoguļojās laimīgs apmierinājums, kad viņu rīklēs ieplūda šī debešķīga dzira. Nevajadzēja liela prāta, lai apjēgtu, ka rinpoče Ņemdens ir devis attiecīgus norādījumus. Uzzināju arī to: ja es celtos un pats ietu pie katla, un iesmeltu sev tēju, tad būtu pietiekami izpelnījies, lai Ņemdens mani uz karstām pēdām patriektu no klostera.

Mukām - lūgšanas vadītājam bija tik dobja balss, ka skanēja gluži kā 110 pazemes. Man no tā ne acs nenodrebēja, biju jau mēnešus un gadus pavadījis klosteros un iemācījies, ka lamas, svētos rakstus lasīdami, šīs skaņas izvilina no vēdera dziļuma. Mūsu priekšlasītājs pie izdevības varētu iet uz jebkuru skaņas dobjuma konkursu.

Tekstu es pazinu, tā bija parasta lūgšana, kas aicināja Mahākalā, Lielo Melno Dievu un lūdza viņu ņemt sava aizsardzībā šo mūku kopumu. Lielais Melnais atradās zāles viņā galā un raidīja uz mums piktus skatienus. Tumši nokrāsotais dievs tomēr bija dusmīgs nevis uz mums, bet uz dēmoniem, kuri droši vien slapstījās mūsu vidū, gatavi traucēt rituālu.

Lai ka es vēroju, neredzēju starp kolonnām nekādus dēmonus, un ja kaut kas varētu traucēt rituālu, tad visdrīzāk mana vēdera kurkstēšana.

Varēju būt mazliet aizsapņojies, jo kaut kā man blakus bija atradies Dongens, 1111 es uztrūkos, sadzirdējis viņa uztrauktos čukstus.

-Trapa, uzmanies! Čostimpa!

Mūsu čostimpa bija maza auguma paresns muks, domājams, ne jau 110 rita rituālos iebaudītās tējas tā apvelies. Sejā kaut kāds zemiskums, varbūt tāpēc viņš bija izraudzīts par rituālu uzraudzītāju.

Pēkšņi skaudēšana apklusa, zālē iestājās dziļš klusums. Čostimpa nāca pie manis un noliecās man pāri.

-Vai tu runā tibetiešu valodā, trapa? - viņš draudīgā balsī jautāja.

Viņa seja bija tik ļaunsološa, ka es neviļus ierāvu galvu plecos.

-Runāju,-atbildēju.

-Vai lasi arī?

-    Lasu arī, - pamāju.

-Tad izlasi man šo te!

Viņš pasniedzās savā apģērbā un iespieda man rokā papīra lapu. Teksts bija rakstīts uz sena rīspapīra, bet raksts bija pie viņa nonācis nesen. Sākotnēji tur bijis vēl senāks teksts, kas no biezā papīra nokasīts ar nazi.

Teksts bija rakstīts bumed rakstībā, visbriesmīgākajā tibetiešu rakstu valoda, kuras izburtošana prasītu ilgāku laiku. Stingi skatījos papīrā, bet no juceklīgā burtu kopojuma izlasīt nevarēju vairāk kā dažas bezjēdzīgas zilbes.

Mazliet paducināju, mēģinādams salikt kopa burtkopas, bet necik tālu netiku.

-    Nu? - čostimpa kļuva nepacietīgs. - Kāpēc nelasi, trapa?

Noplātīju rokas un mēģināju lapu atdot atpakaļ.

-    Neiet, - sacīju. - Tas ir bumed rakstībā.

-Un tad?

-    Nevaru izlasīt.

Muka sejā izplūda apmierināts smaids.

-    Tu nevari, trapa?

-Nē.

-     Bet nupat vēl apgalvoji, ka pazīsti tibetiešu rakstus. Mūki, vai visi dzirdējāt?

Vienprātīgā murdoņa apliecināja, ka visi dzirdējuši.

-    Bet viņš neprot.

-    Nē, neprot, - lamas piekrītoši māja.

Čostimpa pieliecās man tuvāk.

-Trapa, tu meloji.

-    Ne prātā nenāk melot, - mēģināju aizstāvēties, bet lama man uzbrēca:

-   Tu meloji. Apgalvoji, ka proti lasīt tibetiešu valoda, tomēr neproti.

-    Bet šī ir bumed rakstība.

Čostimpa izvilka no apmetņa apakšas pletni ar isu kātu, pavicināja gaisā un vilka man pa muguru.

-    Tas tev par meliem, trapa. Tam, kas grib but mūks, nekad nav brīv melot. Meli ir tāds grēks, par kuru lielāks tikai rijība. Par sodu es tev liedzu šās dienas tēju. Un vēlreiz uzšaušu tev ar svēto pletni.

Uzsita arī. Ne sevišķi sāpēja, bet ādu apdedzināja gan. Un manu dvēseli - kauns. Nekad vēl klosterī nebiju sists, kaut gan dažu labu reizi biju ticies ar kādu nepazīstamu klostera priekšnieku.

Domāju tā: lai kā nu būs ar to klostera dzīvi, tomēr sist sevi neļaušu. Jau cēlos kājās, lai aiztriektu viņu atpakaļ pie pārējiem, bet tad jutu mazas rokas spiedienu uz delma.

-    Uzmanies, rinpoče! - Dongens čukstēja man ausī. - Ja sitīsi, Ņemdens padzīs no klostera.

Man nolaidas roka. Vai pieļaut, lai rinpoče Ņemdens uzvar cīņā?

Pašķielēju uz pletni, ko čostimpa dēvēja par svētu. Neredzēju nekā tāda, kas varētu but svētuma pazīme. Ta bija parasta pletne, ar kādu gani mudina zirgus joņot ātrāk.

-Vai tu meloji mūku kopienai, trapa? - atkal dzirdēju čostimpas spalgo balsi.

Padevīgi noliecu galvu.

-    Es meloju, čostimpa.

Atzinīgs ņurdiens vēstīja, ka mana grēku nožēla tiek atzīta.

Pat čostimpa bija aizkustināts. Pāris īsu mirklīšu viņš nespēja parunāt, tad atjēdzās un atkal raidīja man jautājumu kopā ar pletnes sitienu.

-    Kāpēc tu meloji?

-    Man sirdī liela iedomība, - atteicu.

Čostimpam mute palika vaļā.

-    Kā tu to saproti?

-    Gribēju jūs apžilbināt, - norīstīdamies atbildēju. - Gribēju apmānīt mūku kopienu. Gribēju, lai domājat mani esam gudrāku nekā esmu. Ļoti nožēloju nodarīto. Esmu neapzinīgs cilvēks, neesmu pelnījis saukties par trapu. Lūdzu, palīdziet, lai caur jums kļūstu gudrāks, lai manā dvēselē iemājotu miers.

-    Ehē! - mūki brīnījās. - Ehē!

-    Ehē! - brīnījās čostimpa. - Ehē!

Noliecu galvu un sāku dedzīgi skaitit lūgšanu.

Mana lūgšana lidoja pie Maitrejas, pie Nākamo Laiku Būdas.

Apsolījos viņam pie pirmās izdevības salauzt pletnes katu uz čostimpas muguras.

Kad nolaidās vakars, es ķēros pie darba.

Nogaidīju, kamēr Dongens kaut kur pazūd, - varbūt gāja ziņot rinpočem Ņemdenam, ka vēl esmu dzīvs, - tad apēdu porciju konservu, ko tālredzīgi biju paņēmis līdzi noTimpu, uz spirta prīmusa pagatavoju tēju un, brītiņu apdomājies, aizstaigāju pa galeriju uz pagalma vidū burbuļojošo avotu. Avots, gluži ka zinādams, ka esmu to atbrīvojis no desmit gadus ilguša gūsta, sagaidīja mani, jautri čalodams.

Vienu no Dongena sadabūtajiem ādas spaiņiem noliku uz avota malas, uzģērbu caurspīdīgu plastmasas lietusmēteli, iesmēlu spainī ūdeni un uzgāzu sev virsū.

Avots šausmās norīstījās. Cita nekā nevarēja iedomāties, ka vien: atbrīvotājs sajucis prāta.

Taču es biju pie skaidras apziņas, pat ļoti, vēlreiz piesmēlu spaini, pēc tam otru arī. Palūkojos apkārt, vai viss klusu, tad iespiedu zobos kabatas lukturīti un ar abiem spaiņiem devos uz mūku cellēm.

Jau minēju, ka Ņemdens manu dzīvesvietu bija noteicis pasaules galā, ēkas sabrukušaja spārnā. Man bija jāiet pāri diviem pagalmiem, kamēr atradu muku celles. Gaitenis bija kluss, lamas laikam iekšā pie dievu tēliem lasīja lūgšanas.

Taisnību sakot, man būtu jāsāk ar čostimpu, bet ne jausmas, kura varētu būt viņa celle, tāpēc paspārdīju pirmās durvis, kas gadījās pa ceļam. Par laimi, celle bija apdzīvota, to apliecināja pārsteigti ņurdieni un kreksti. Klusām gaidīju ar spaini rokā.

Durvis pavērās spraudziņa, kāds pabāza degunu.

- Vai tu, Jolba? - tricelīga balss jautaja.

Dabiski, es nevarēju sacīt, ka tā ir. Dēmoni nemēdz izmantot svešu vārdu.

Celles saimnieks iznaca gaitenī un, acis miegdams, skatījās apkart. Mugurā plāns zīda apmetnis, galvā nevis kapuce, bet apdilusi peleka audekla cepure. Gaiteņa galā degošā sviesta gaismekļa netīkamā, dzeltenā gaisma apņēma ceļļu durvis.

Negaidīju, kamēr viņš mani kārtīgi apskatīs. Sašūpoju spaini un iegāzu ta saturu viņam sejā.

Mūks, aiz pārsteigumā skaļi kliegdams, kāpās atpakaļ. Viņam par nelaimi, durvis bija ļaunīgi aizvērušās. Nelaimīgajam neatlika nekas cits kā atkal pagriezties pret mani. Viņš pacēla roku, varbūt gribēja skaidrot, ka ir devis solījumu tāpat kā Dongens, kaut gan - cik es pazīstu mūkus -viņi arī bez solījuma nealkst pēc ūdens.

Tad viņš saņēma otru devu. Arī tieši sejā. Es vēl asinis stindzinoši iegaudojos un paplivināju viņam priekšā sava caurspīdīgā plastmasas mēteļa stūri.

Mūks sāka aurot, it kā viņam ādu plēstu.

Es pagriezos un labi paveikta darba apziņā ar abiem spaiņiem atgriezos savā cellē.

12.

No rīta atkal modos, Dongena bukņīts. Atvēru acis un pārmetoši paskatījos uz viņu. Dongens, kā nožēlodams, paraustīja plecus un parādīja pa logu saul lēktu.

-Vai esi dzirdējis, trapa, kas noticis naktī? - viņš jautāja, kamēr ģērbos.

-    Kas ir noticis? - ielēju sev saujā siltu ūdeni. - Vai tikai rinpoče Ņemdens nebūs dabūjis caureju?

Dongens paslēpa smaidu zem neesošajām ūsām.

-Vēl daudz ļaunāk, rinpoče.

-Tiešām? Kas tad?

-    Mūks Demba redzējis dēmonu.

-    Sasodīts! Kāds tas dēmons bijis?

-    Briesmīgs, rinpoče. Pēc Dembas sacītā-pati elle. Ledus elle. Kad Demba izgājis gaitenī, jutis tadu aukstumu, ka gandrīz apsaldējis rokas un kājas. Pretim stāvējis kalnu dēmons, kas pūtis viņam virsū ziemas saltumu. Mute tāda, ka varētu norīt Dembu. Miesa kā stikls. Demba esot tam cauri redzējis. Varbūt dēmons būtu muku parāvis līdzi uz briesmīgo kalnu smaili, ja Dembam sirds nebūtu īstajā vietā.

-Vai tad ir?

-    Ir. Viņš paķēris lūgšanu krelles un ar tām gāzis dēmonam.

-Vai-ī! Kāda drosme!

-Ar to dēmons bijis pilnīgi pagalam. Sabrucis, kā jau no ledus būdams. Tikai spaiņa tiesa ūdens palikusi uz gaiteņa grīdas. Tā, lūk, bijis šonakt, rinpoče. Un rinpoče Ņemdens gribētu ar tevi runāt. Vēl pirms svētbriža sakuma.

Tatad jau nākamajā dienā pēc ierašanās Litangā es atkal tikos ar rinpoči Ņemdenu.

ŠI satikšanās notika nevis Ņemdena telpās, bet kādā gaiteņa stūrī. Izskatījās, ka Ņemdens mani nevērtē tik augstu, lai atkal ielaistu svētajā vietā.

Līdzko parādījos viņa priekšā, viņš uzbruka.

-   Tu, trapa, tiec padzīts no klostera. Savāc panckas un taisies ka tiec.

Atbalstījos pret sienu un izbrīnījies vēros viņa.

-    Par ko tieku padzīts?

-     Nav tava daļa! - priekšnieks piktojās. Viņu pavadīja divi braša auguma mūki.

-    Tomēr es gribētu zināt, - es turējos pretim.

-    Kāpēc tev viss jāzina? - priekšnieks grieza zobus. - Kāda velna pēc?

-Ja man Timpu lielais ministrs jautās, par ko esmu padzīts no Litangas, kaut

kas taču būs jāsaka.

Ņemdens tā kā aprima. Rādījās, ka viņam tomēr drusku bail no varenā lielā ministra.

-    Par to, ka tu izcēli akmeņus no avota, - viņš stiepa uz manu pusi raditaj pirkstu.

-    Milzu kļūda! - es kategoriski liedzos. - Neesmu nekādus akmeņus cēlis ne no kā.

-    Kas tad tos izcēla? Nakti atkal avots burbuļoja.

-    Ūdens dēmons, - es, plecus raustīdams, atbildēju. - Vienīgi tas varēja būt.

-    Kas? - Ņemdens palēca atpakaļ. Tā, ka gandriz novēlās skaistā dzeltenā kapuce. - Par ko tu runā?

-    Es labi neprotu tibetiešu valodu, - taisnojos. - Lasīt protu vēl sliktāk un dēmonus nepazīstu, tāpēc negribu sarunāt muļķības.

-     Sasodīts, kas ar tevi ir? - galīgi aizmirsies, priekšnieks atkal uzbruka. - Stāsta, ka tu par Mācību zinot vairāk nekā jebkurš no augstākajiem lamām. Saki jel, ko tu zini, ko redzēji!

-    Dēmonu, - atbildēju. - Nakti pamodos, jo… nevarēju labi gulēt. Kas man kaitēja? Jau aizmirsu. Aha, atcerējos. Biju izsalcis. Biju aizmirsis paēst vakariņas.. . vai varbūt nedabūju?

-Turpini!

-    Viņam varēja būt desmit rokas, viņš pagalmā krāva akmeņus. Labak apskatījies, redzēju, ka viņš nevis tāpat vien vāc akmeņus, bet velk tos āra no aizbāztā avota, ar visām desmit rokām. Pusstundā viss bija pabeigts. Avots sāka darboties.

-    Ko vēl redzēji?

-    Pašu dēmonu. Miesa it kā no ūdens… Mani pamanījis, viņš meta uz manu pusi dažus akmeņus… tad… vienkārši kļuva par ūdeni. Viņa lāses ielija avotā. Es taču tiem akmeņiem neesmu pieskaries, rinpoče. Tas bija caurspīdīgs ūdens krāsas dēmons.

Ņemdens pakasīja pakausi. -Vai ir droši, ka tu to redzēji?

-    Lai zempasaules kungs Sindžē tev acis izspiež, ja tas nav taisnība.

-    Ej uz savu vietu, trapa!

Tas nozīmēja, ka neesmu no klostera padzīts.

Tomēr čostimpam nebija liegts dancināt pletni man pa muguru.

Iedomājos, ka arī viņš būtu jāiepazīstina ar ūdens dēmonu.

14.

Piecas reizes dienā piedalījos kopējās lūgšanās, un tas nozīmēja, ka piecas reizes biju pakļauts čostimpas varai un vēlmei. Dabiski, nevis es viens, bet arī visi lamu audzēkņi. Mūsu bija ap trīdesmit, visvecākajam nevarēja būt vairāk kā piecpadsmit gadu. Es viņu vidū sēdēju kā pāraudzis, novecojis, eksāmenos izgāzies skolēns, un pūlējos izvairīties no čostimpas pletnes sitieniem.

Patiesību sakot, čostimpa vairāk sita simboliski, nevis tā, lai sāpētu. Tā, ka brīdina zirgu: tagad jāpagriežas pa labi, vai - tagad pa kreisi. Tomēr mani darīja nervozu šī nemitīgā pletnes vicināšana ap mani; tiklīdz aizķēros teksta skandē- šanā, pletne triecās man pa muguru.

Lai čostimpu attaisnotu, varētu sacīt, ka pletni viņš lietoja ne gluži veltīgi. Pa trim dienām man bija iespēja novērot, ka visgrūtākie gabali arvien tika uzdoti man, un, ja es, tekstus lasīdams, kaut ko sajaucu, viņš tikai rāmi pavicināja pletni. Man bija aizdomas, ka viņš sirds dziļumos ir aizrautīgs pedagogs, kas, lietodams īpatnās klostera metodes, katrā ziņā grib iemācīt pareizi lasīt tekstus. Laikam ritot, mūsu attiecības kļuva aizvien familiārākas. Es jau uz viņu skatījos itin maigi, arī viņš ar draudzīgu smaidu vēroja manus panākumus.

Tajā pēcpusdienā biju vairāk izsalcis nekā parasti. Pa visu dienu biju izdzēris trīs lāses tējas ar šķidru miežu putru. Tāpēc ar lielu prieku sagaidīju, ka kopējas lūgšanas laikā dežūrējošais lamu māceklis ielēja tasē manu daļu. Gaidīt gaidīju mirkli, kad ar aukslējām baudīšu tīkamo sviesta garšu.

Tad nāca čostimpa. Gāja man garām, maigi uzsmaidīja un apspēra manu tasi.

Nācās gaidu, kamēr dabūšu nākamo tējas tasi. Tā sekoja pirmajai pēc krietnas pusstundas, lidz tam es ar kurkstošu vēderu vēroju, kā pārējie audzēkņi malko tēju. Nolēmu otru tasi labāk pieskatīt.

Diemžēl, neizdevās. Tiklīdz lamu mācekļi bija piepildījuši manu tasi, tiklīdz biju to nolicis paredzētajā vietā, čostimpa to atkal apgāza. Tāpat kā iepriekš.

Man nācās satraukties, jo nu vairs ne runas nevarēja būt par nejaušību. Galvenais, ka čostimpa vēl bija dažas reizes uzsitis ar pletni.

Pēkšņi čostimpa pagriezās un pamāja uz durvju pusi.

Manīju durvju spraugā pavīdam tādu kā rinpočes Ņemdena seju.

15.

Ap pusnakti uztrūkos no tā, ka ārā nočīkstēja grīda. Paslējos uz elkoņa un ieklausījos uz durvju pusi. Es nenotēloju, ka grīdas čīkstoņa mani pamodinājusi, tik un tā slikti gulēju, biju modrs. Biju izsalcis kā vilks, turklāt man bija jāsagaida, kamēr aizmieg Dongens. Tikai pēc tam varēju ķerties pie savas akcijas.

Pavēru durvis spraudziņā un paglūnēju gaitenī. Par laimi, biju durvis tik tikko pakustinājis, jo aiz tām bija Dongens. Skatījos ar izbrīnu. Dongens stāvēja gaiteni, apģērbies no galvas līdz kājām. Tas vēl nebūtu nekas pārsteidzošs, bet - kāda jēga viņam naktī te stāvēt? Manī izraisīja ziņkārību, ka viņš zābakiem kājas, cepuri galvā, virs apmetņa uzģērbis aitādas kažoķeli, devās uz gaiteņa neredzamā gala pusi. Gandrīz gribēju lavīties viņam nopakaļ, tomēr laikus apdomājos. Lai taču iet, kas man daļas. Ja gribu tikt pie Tharpačenpo studēšanas, man jānodarbojas ar paša lietām.

Kad Dongens bija nozudis no mana redzes loka, es atkal piepildīju abus spaiņus ar ūdeni, tad izvilku 110 matrača apakšas divas kazadas, ko biju jau pusdienlaikā pacēlis kāda no pagalmiem. Divas parastas kazādas, varbūt reiz tās bija klosterim dāvinājis kāds kazu īpašnieks. Būtiski bija tas, ka es tās pievācu.

Iepriekšēja dienā man bija izdevies noskaidrot, kura ir čostimpas celle. To bija izpļāpājis vientiesīgais Dongens, nemaz nenojauzdams, kādu bēdu ar to gāž uz galvas pletnes īpašniekam.

Noguldīju kazādas pie avota, saslapināju abām virspusi, izvilku 110 kabatas ziepes 1111 bieza kārtā ietriepu ar tām kazādas. Uz ādām putas neradās, toties smirdoņa bija tāda, ka man kļuva nelabi.

Nomazgaju seju, tad saņēmos un piepildīju abus spaiņus. Ar spaiņiem rokās un kazadām uz muguras devos uz čostimpas celli.

Viss ritēja gludi kā pa diedziņu. Noliku spaiņus blakus čostimpas durvīm, kazādas izklāju pie sliekšņa. Ādas jau bija uzsūkušas ziepes, ieberzēju tās vēlreiz. Nemitīgi šķielēju pa labi un pa kreisi, vai tuvumā neuzrodas kads klaiņojošs mūks.

Par laimi, neuzradās. Uzrāvu mugurā lietusmēteli, apslapināju, tad spēru pa čostimpas durvīm.

- Mosties, čostimpa! - kliedzu spalgā bērna balsī. - Uguns!

Čostimpa vēl nebija gulējis, varbūt pina jaunu pletni vai ari jau iepriekš berzēja plaukstas, domādams, cik reižu no rīta mani pletnēs; līdzko es biju uzkliedzis, vērās durvis un čostimpa ar visu pletni izsprāga gaitenī.

Tad viņš saņēma pirmo spaini. Skaļi ierēcās un varbūt rēktu vēl tagad, ja balsi neaizslāpētu otrs spainis ūdens.

Parādīju dažas šaušalīgas grimases, seja man bija tik sodrējaina kā nepieredzējušam skursteņslauķim, tad apsviedos un skriešus metos uz gaiteņa galu.

Tomēr čostimpa nebija nekāds vārgs divgadnieks. Dēmoniem viņš gan ticēja, gan neticēja, otru lējienu saņēmis, viņš pacēla pletni, lai mestos man virsu.

Ar to viņš ari zaudēja. Uzkāpa uz saziepētajām kazādām un paslīdēja.

Kamēr vien dzīvošu, neaizmirsīšu to deju, kas mani iepriecināja. Izskatijas pēc dzērvju kāzu dejas, kaut gan dzērves tādā dejā reti kad varētu lietot pletni. Ar visu pletni un apmetni viņš gāzās vispirms pret vienu sienu, atspērās pret to un krita pret otru. Sienas drusku paspēlēja bumbu, tad atgrūda viņu uz gaiteņa vidu. Tieši uz kazādas.

Samiedzu acis. Klosteri taisni kā zemestrīce kratīja. Čostimpa norēcās un jauki kunkstēdams izstiepās uz grīdas.

Paņēmu padusē abas kazadas, paķēru spaiņus un soļoju atpakaļ uz savu celli.

Jutu, ka arī šī diena nav pavadīta veltīgi.

16.

Rita svētbrīdis sākās kā parasti. Taču dažus sīkumus pamanīju un rūpīgi noglabāju savā atmiņā. Piemēram, Dongens bija miegains un bāls, tik tikko turējās kājās. Kopējās lūgšanas laikā viņa lūpas kustējās bez skaņas. Viņš pat nepamanīja, ka čostimpa viņam viegli uzšauj pa muguru.

Torīt notika izšķirošais pagrieziens manās attiecībās ar čostimpu. Muku audzēknis ielēja man teju, noliku tasi sev priekšā uz grīdas, pec noteikumiem nekur citur likt nevarēju. Čostimpa draudīgi tuvojās un apstājās pie tases.

- Nu ir izšķirošais brīdis, - nodomāju. - Ja apspers, tad esmu veltīgi pūlējies.

Čostimpa pieturēja apmetņa stūri un graciozi pārkāpa pāri.

Es rāmi uzsmaidīju viņam. Līdz šim viņa seja bija apēnota, nebiju to saskatījis. Tagad palūkojos un nobijos. Pieres vidū rēgojās tāds puns, it kā šķietami lādzīgais čostimpa grasītos kļūt par vienradzi. Viena sejas puse uztukusi, deguns nošķiebies.

Viņš vairs neuzdrošinājās apgāzt manu tasi.

17.

Nākamajā naktī vajadzēja čostimpu likt mierā. Domāju, ka ir laiks noskaidrot par Dongenu. Katrā ziņā es varēju tieši pajautāt, kur viņš pa naktīm staigā, tomēr izlēmu, ka labak būs paša acīm pārliecināties.

Laimīgi tiku galā ar obligātajām lūgšanām, nav pat pāpiemin tas, ka atļauju Tharpačenpo studēšanai ari todien nebiju dabūjis, īso brīvo laiciņu pavadīju klusā meditācijā. Paēdu vakariņas - divas tases tējas ar mazliet jaku sviesta - un atlaidos guļvietā ar kurkstošu kuņģi. Dongens reiz ielūkojās, pajautāja kaut ko muļķīgu un aizgāja. Kamēr viņš jautāja, es plati nožāvājos, it kā taisīdamies tūlīt aizmigt.

Ne prātā nenāca gulēt. Līdzko ārā nočīkstēja grīda, paglūnēju pa durvju spraugu. Tieši īstajā laikā, lai vēl saskatītu Dongena apmetņa mugurpusi, kas tūlīt iegrima tumsā.

Nogaidīju dažus mirkļus, lai grīdas čīkstoņa mani nenodotu. Tikai pie kāpnītēm, kas veda no galerijas uz pagalmu, man ienāca prātā, ka esmu neapbruņots. Mans 38. kalibraSmith and Wesson atradās cellē, čemodāna dibenā. Varbūt vajadzēja paņemt līdzi, kaut gan sirds dziļumos kaut kas čukstēja, ka par to nav jāuztraucas, esmu taču lamu klosterī, tieši dieviem pret acīm, viņi mani uzmanīs.

Nokļuvis pagalma, iejutos tumsā. Augšā kā mazi gaismeklīši mirkšķinājās zvaigznes, mēness bija sācis savu ceļojumu pa debesu laukiem. Ta spožie stari mīņājās gar klostera sētu, gaidīdami uz iekša laišanu. Sviesta lampiņu gaišums gaiteņu līkumos kļuva aizvien bālāks. Varbūt tas nojauta, ka drīz vien radīsies neuzvarami sacensoņi.

Pēc dažiem soļiem varēju pārliecināties, ka Dongens gatavojas ne jau draugus apciemot. Izgājis cauri nākamajam pagalmam, viņš devās nevis uz muku cellēm, bet nogriezās uz lielajām lūgšanu dzirnām.

Sastingu un prātodams noskatījos viņam pakaļ. Vai viņš gribētu griezt lūgšanu dzirnas? Varbūt rinpoče Ņemdens vai čostimpa ir viņu sodījuši, likdami nakts vidū griezt lūgšanu dzirnas?

Lūgšanu dzirnas bija izvietotas rindā gar muku dzīvojamkorpusu, garā paviljonā bez sānsienas. Lielākā daļa 110 tām bija augstākas nekā Dongens; ja viņš gribētu aizsniegt sānos ierīkotos koka rokturus, viņam būtu pamatīgi jāstiepjas.

Mans sargātājgars Jidamons pagaidām mierīgi atpūtās manas dvēseles dzīlēs, skats uz lūgšanu dzirnavām radīja klusu nostalģiju. Es pats aizsapņojos līdz tiem laikiem, kad iepazinos ar šīm dzirnavām. Iztēlē spēji uzausa lamas Altan- gerela kalsnējais augums un, kā viņš ar lielajiem, uzliektu purngalu zābakiem brien pa kupenām un ved mani pie lūgšanu dzirnām.

-   Tās ir lūgšanu dzirnas, - viņš rādīja milzīgu veltņveidīgu ierīci. - Vai tu zini, kas tur iekšā?

Es zināju, bet pieklājīgi turēju muti.

-     Lūgšanas, - Altangerels skaidroja. - Om mani padme hum un citas. Ja pagriezīsi dzirnas, tava lūgšana aizlidos tieši pie Būdas. Pagriezīsi tūkstoš reižu, aizlidos tūkstoš lūgšanu. Cik reižu gribi griezt?

Es neapšaubāmi jutos aizkustināts, pirmo reizi mūžā stāvēdams pie veselas rindas varenu, gandrīz divmetrīgu, uz vertikālas ass ierīkotu lūgsnu dzirnu, tajās slēpās svētās lūgšanas, un te bija iespēja pēc zināma apgriezienu skaita raidīt dieviem neierobežoti daudz lūgšanu, tomēr pa īstam nepriecājos par šo iespēju. Arā varēja būt ap piecdesmit grādu, protams, zem nulles, tātad es pat nezināju, vai esmu puisis vai meiča. Mana elpa drusku palidoja gaisā, tad bira zemē. Ja uz vienu mirkli apstājos, zābaki piesala pie sniega.

-     Griez droši! - caur ledaino gaisu dzirdēju kalsnējā lamas mudinājumu. - Labas attiecības ar dieviem nenāk par ļaunu.

Saņēmu visus spēkus un vilkos pie malējām dzirnām. Griešanai domātais rokturis rēgojās manu gūžu augstuma, domāju, ka nekādu sarežģījumu nebūs.

-    Tikai īstam cilvēkam izdodas tās pagriezt, - kalsnais lama smējās. - Paskatīsimies, vai esi īsts cilvēks. Veltīgi mēģinās tāds, kuram jau dēmoni izmetuši tīklus. Tad trumulis un ass pat nepakustēsies. Runā, ka to spiežot atpakaļ pats Sindžē, zempasaules valdnieks, protams, neredzams. Iesim, Lubsang, griez!

Satveru dzirnu rokturi un spēcīgi grūdu uz priekšu, lai griežas varenā koka ierīce. Tai ne prātā nenāca griezties, toties griezos es. Pirms apjomīgās dzirnas pakustējās, es slīdēju un noplakšķēju uz dibena. Kaut gan man kājās bija neslīdīgi labas ādas zābaki, papēdis bija paslīdējis uz ledus, kas slēpās zem sniega.

Lama Altangerels, lai arī mācīta un izcila personība, smējās, ceļgalus plikšķinādams. Viņš bija varen omulīgs mūks; neviens cits neprata tik uzskatāmi pasniegt džataku, tas ir, Būdas Šakjamuni darbus iepriekšējā dzīvē, tajos bija arī itin jautri gadījumi. Vārdu sakot, Altangerels smiedamies vispirms dauzija pa ceļgaliem, tad saķēra sānus. Un tas notika piecdesmit grādu salā.

-    Mēģini vēlreiz, Lubsang! - viņš mudināja. - Ar īstu sirdi izdodas ari salā.

Mēģināju. Vai man jāteic, ka ar tādiem pašiem panākumiem?

Līdzās daudzām citām pozitīvām īpašībām Altangerelam piemita arī gudrība. Vēl brītiņu viņš smejas, tad kļuva nopietns.

-    Pagaidi, Lubsang, es tev palīdzēšu. Palīdzība ir viens no visskaistākajiem cilvēka tikumiem. Pats Buda savās bezgaldaudzajās atdzimšanās ir palīdzējis tiem, kam vajadzēja. Griezīsim lūgsnu dzirnas kopā!

Man jau bija izdevies tikt uz kājām. Metos pie dzirnām trešo reizi, satvēru kloķi un saspringu. Nekrilu gan, bet koka ierīce nepakustējās.

Lama Altangerels pagrozīja galvu un noplātīja rokas.

-   Varbūt vēl neesi diezgan mācījies. Varbūt dievi ar tevi nav gluži apmierināti. Pagaidi, pamēģināsim…

Viņš piečāpoja pie dzirnām un saspringa. Nākamajā mirklī arī viņš gulēja uz muguras un spārdījās kājām, ka signalizēdams neredzamiem lidojošiem dēmoniem.

Es pūlējos skatīties sāņus, tomēr nevarēju izvairīties no viņa skatiena.

-    Ak vai… kas te varētu būt noticis? - lama mulsi murmināja. - Ledus slidens, tā jau ir…

Arī otrreiz viņš nolaidās uz dibena.

Tad viņa skatiens vairs nebija samulsis, bet pauda gatavību cīņai, kā smag- svara bokserim, kurš pēc pirmā saņemtā nopietnā sitiena izlēmis pretinieku pārvērst kotletē.

Kad viņš, ar biksēm bremzēdams, atspirinājās man blakus, pastiepu roku un mēģināju viņu atturēt no jauna piedzīvojuma.

-    Varbūt, ja mēģinātu kopā, fļuāj Altangerel, - saķēru viņu aiz jostas. - Es jūs pieturēšu aiz apmetņa malas.

Guajs Altangerels - guāj ir godinājuma uzruna, tā nozīmē: kungs vai meistars - nopurināja manu roku. Spītīgi paliecies uz priekšu, viņš vilkās pie lūgšanu dzirnām.

-   Griezīsies, - viņš draudīgi sacīja. - Ticīga, skaidras sirds cilvēka griba tās iegriezīs.

Viņš ķērās pie kloķa un spieda, cik spēka. Beigās es jau baidījos, ka viņu ķers trieka. Seja pietvīkusi, deguns ne vairs sarkans, bet jau kļuva zils, taču dzirnas nekustējās.

Lama vēl brītiņu spieda kloķi, tad atteikdamies atmeta ar roku.

-Aizsalis. Šādā laikā pat dievu griba piesalst pie ledus.

Tad manī ielīda velns. Varbūt viņa vietnieks Mara, visu laiku kārdinātājs, man iečukstēja ausī, lai drusku turoties pretim.

-    Un ja nu nav aizsalis?

Altangerels pārsteigti palūkojās manī.

-    Kāpēc tad?

-(7tfā/Altangerel, tu neesi diezgan tikumīgs.

Altangerels nosarka. Domāju, ka aiz dusmām; tolaik es vēl nevarēju zināt, ka, pēc ļaunu mēļu vēstījuma, Altangerelam kādā jurtu nometnē blakus klosterim esot tuva paziņa, ko viņš pa naktīm apciemojot, lai pārrunātu interesantākos klostera notikumus. Pēc jau minēto ļauno mēļu stāstītā, minētā persona neesot vīrietis. Un vēl pēc ļaunu mēļu sacītā: kad Altangerelam pietrūkstot klostera notikumu, jurtā tiekot nodzēsta gaisma.

Tajā brīdi es par visu to vēl nekā nezināju, tikai redzēju, ka lamas Altangerela seja pietvīkst vēl sarkanāka.

-    Aizsalis, - viņš, spēkus saņēmis, atkārtoja. - Ass iesalusi. Aukstuma tā gadās.

-Un ja nu tomēr tā nav?

-    Nav tāda cilvēka, kas šādā reizē pagrieztu.

-    Un ja tomēr?

Altangerels ar lamām neparastu sašutumu iebrēcās:

-    Tad es veselu nedēļu, saulei lecot, desmit reižu vienās apakšbiksēs ap- skriešu pagalmam apkārt. Vai esi apmierināts? Ej un mēģini pagriezt!

Iespļāvu plaukstās un jau taisījos iet, bet tobrīd no vienas ēkas durvīm atskanēja zvanīgi smiekli. Pa tām viens pakaļ otram izskrēja divi mazi lamu mācekļi. Savos sarkanajos apmetņos viņi uz balta sniega izskatījās kā lielas, no vasaras pārpalikušās zemenes. Viens no viņiem aši noliecās, sagrāba sauju sniega un iemeta otram pa muguru.

Pa priekšu skrējējam vairāk nevajadzēja. Viņš apsviedās un atdarīja aizdevumu. Vēl mirklis, un abi jau valstījās pa sniegu, smiedamies, kliegdami ņurcīdami viens otru.

Altangerels nepatikā pagrozīja galvu.

-    Kad es vēl biju audzēknis, kaut kas tāds ne prātā nenāca. Ja priekšniecība zinātu…

Kaut kur vienā no iekšējiem pagalmiem ierunājās lielās taures ih burē aicinošās skaņas. Abi mūku audzēkņi, savi, trausās augšā un purināja nost sniegu. Taures skaņas rosināja mūku uzmanību uz drīzo rīta svētbrīdi.

Abi mazie audzēkņi, rokās saķērušies, skrēja pie lūgsnu dzirnām. Ak Buda! Viņi izvēlējās tieši tās dzirnas, ko mēs nespējām iekustināt. Viens pastiepās, ar pirkstu galiem pieķērās pie kloķa, draugs satvēra viņa delmu, lai abi kopā iekustinātu svēto ierīci. Lūgšanu dzirnas sakustējās un sāka griezties. Viegli, it kā dievi tās turētu uz spārniem.

Abi mūku mācekļi pagrieza reižu desmit, vairākkārt sauca om mani padme liurn, tad skrēja atpakaļ uz māju.

Mēs, akmenī sastinguši, noskatījāmies tiem pakaļ.

Altangerels tikai pēc ilgāka laika atguva valodu.

-Varbūt tomēr neesmu diezgan tikumīgs?

Mēs sargājāmies vēlreiz ķerties pie lūgšanu dzirnavām. Toties noglāstījām abus lūgsnu karodziņus pie ieejas durvīm. Pēc šāda glāsta debesīs uzlidoja tikpat daudz lūgšanu kā ar dzirnām.

Nākamajā rītā jau agri sākās rosība blakuscellē, dzirdēju kāju dipoņu, vērās durvis, pa gaiteņa grīdu šļūca zābaki. Izbāzu galvu pa durvju spraugu, bet nekā īpaša neredzēju. Ja vien par īpašu nesauksim veco lamu, kurš netālu no manas celles durvīm, atbalstījies pret sienu, ar svētbijīgu seju pārstumdija lugšanu krelles.

-    Guāj lama, vai kas noticis? - es godbijīgi jautāju.

Vecais skumīgi pamāja uz pagalma pusi.

-    Nabaga Altangerelu nelabais apsēdis. Pats nezin; ko dara.

Metos atpakaļ cellē un izliecos pa logu. Arā pamanītais man iezvēla pa galvu kā milzīga krītoša lāsteka.

Pagalmā redzēju mūku Altangerelu, apakšbiksēs, kas sniedzās tikai līdz ceļgaliem, kājās lieli izšūti zābaki uzliektiem purniem, rokas piespiestas krūtīm, tā viņš riņķoja pa pagalmu kā prātā jucis pulksteņa rādītājs.

-    Altangerels pēdējā laikā daudz skraida tur, uz jurtām, - man aiz muguras pukstēja vecais lama. -Tā gan nedrīkstētu, jo esmu dzirdējis, ka tur lejā strīpām vien sprāgstot aitas no nez kāda tārpa. Tārps ielienot aitai galvā un liekot skriet, līdz tā nosprāgst. Nabaga Altangerels, varbūt viņam arī galvā ir tārps.

Vai nu bija vai nebija, bet pēc nedēļas šī skraidīšana beidzās.

Viņš atkal sāka pa naktīm staigāt uz ciemu.

Šis gadījums man nāca atmiņā, kamēr sekoju Dongenam uz lūgšanu dzirnu pusi. Dongens negrieza vis dzirnas. Pat nepavērās uz tām, gāja uz sētas pusi. Tikai vienu reizi atskatījās atpakaļ, bet mani, par laimi, nepamanīja, jo es tobrīd atrados mājas ēnā.

Māceklis tika līdz pagalma sētai, tad apstājās un vēlreiz palūkojās atpakaļ. Es aši pieplaku pie zemes. Biju pārsteigts, cik tā auksta. Protams, vasara gāja uz beigām, Himalaju ielejas jau pildīja rudens vēji.

Dongens pārlidoja pār augsto sētu, it kā būtu no tiem mūkiem, kuri pēc ilgām, ilgām meditācijām nonāk tādā stāvoklī, ka spēj viegli pārvarēt gravitāciju un lido gaisā kā putni.

Izberzēju acis. Vai neesmu pārskatījies ar Dongenu?

Kļuva vieglāk, kad nokļuvu pie sētas. Kāds bija pret to atbalstījis dēli, pa kuru māceklis bija uzskrējis augšā, tad veikli nolēcis otrā pusē.

Sētai blakus bija daži mani mūri. Mani mūri ir no akmeņiem un lieliem oļiem mūrēta sēta, kurai katrā atsevišķā akmenī iekalts: orn manipadme hum. Ta kā tur iemūrēti vairāki desmiti tūkstošu akmeņu, jāiedomājas, cik darba un pacietības vajadzēja to sagatavošanai. Mani mūris ir svēts, dēmoni neuzdrošinās tam ne pieskarties, ne pāri lidot. Laimīgs tāds klosteris, kam ir biezs mani mūris.

Un ja vēl tas nevis vienā kārtā, bet dubulti apjož klosteri! Tas tik būtu dēmons, kas tiktu tam pāri!

Dongens nebija dēmons, tātad viegli tika pāri. Pārlīda pār svētajiem akmeņiem, oļiem un nolaidas klinšainajā pakalnē, uz apdilušās krātera malas pakājē nogūlušā ciema pusi.

Britiņu pārdomāju, vai iet viņam līdzi, tad jau kājas pašas mani nesa. Taisnība, mans sargātājgars sirds dziļumos sāka nemierīgi rosīties. Vēl viņš nekliedza, nelēkāja, nikni nekratīja duri, pagaidām viņš tikai modās un klusu apjautājās, kāda velna pēc man vajadzējis kāpt pār sētu. Kāda velna pēc man vajadzējis rāpties lejā gar senā krātera sienu uz ciemu? Kāpēc mani interesē, kur viens lamu māceklis pa nakti vazājas?

Es nevarēju viņam dot attiecīgu atbildi, jo pašam nebija skaidrs, kāpēc tā daru. It kā neredzams blakus soļojošs dievs būtu mudinājis neklausīt sargātāj- garu un darīt to, ko čukst viņš, dievs.

Kaut gan man nepatīk nepazīstamu dievu čuksti, tomēr biju pakļāvies viņa vēlmei.

Dongens skrēja apmēram piecdesmit metru man pa priekšu. Ne reizi nepapūlējās palūkoties atpakaļ; būtu atskatījies, būtu mani pamanījis. Kamēr rāpāmies pār mani mūri, arī mēness bija sācis savu gājienu pa debesu lauku un no sava jaku sviesta ķipīša lēja pār pasauli sviestu. Dažos mirkļos viss kļuva balts kā ar sniegu apsnidzis. Draudīgi vizmoja robainie klinšu bluķi, citkārt melnās aizas rādīja man baltas rīkles, arī koki, tērpušies baltā, locīja savas nabadzīgās lapotnes. Varbūt pat vējš, kas purināja koku lapas, bija balts.

Dongens starp sudrabainajām ciema mājām tik pēkšņi nozuda un tik negaidīti parādījās, ka beidzot es viņu pazaudēju.

Pieliku soli un palūkojos gar galējās mājas stūri. Lai kā piepūlēju acis, nesaskatīju viņu nekur šajā bezgalīgajā gaišumā.

Nepatikā papurināju galvu. Vai man bija jāpūlas prāvu pusstundu, lai tik viegli pazaudētu? Savilku ciešāk savu apmetni un uz labu laimi gāju tālāk starp mājām.

Brītiņu nostaigājis, apstājos un paskatījos uz kādu māju, no kuras logiem plūda tabakas dūmi. Spalga klaigāšana vēstīja, ka tur sanākusi līksma sabiedrība. Bēda tikai tāda, ka logs bija otrajā stāvā un es stāvēju uz ielas. Ja man neizaugs stārķa kājas, paliks mūžīgs noslēpums, kas tur iekšā notiek.

Aizviļu pret mājas sienu un prātoju, vai nebūtu jāgriežas atpakaļ. Butānas mājas pa lielākajai daļai ir divstāvu, augšā atrodas dzīvojamās telpas un guļamistabas, apakšā - virtuve un kūts, kur pa nakti sadzen lopus. Ko gan es te lejā gribu izdibināt?

Jau būtu griezies .atpakaļ, kad nakts klusumā iecirtās dobjš sauciens:

-    Kas tur ir?

-    Dongens.

-    Pagaidi, tūlīt atvēršu durvis.

Dialogs skanēja no malas, no ielas puses māju rindas. Atrāvos no sienas un pavērsos uz sarunas pusi. Netālu 110 manis ierējās suns. Tā vien tikai trūkst, ka ciema suņi man sarīkos iepazīšanās vakaru.

Pārkāpu pār žogu - par laimi, tajā sētā nebija suņa - un steidzos pa sniegbaltu zāli, līdz atkal atrados pie kāda žoga. Pāri arī tam, aizcīnījos līdz šaurai ieliņai. Dongens stāvēja dažus metrus tālāk ar muguru pret mani.

Māja, pie kuras durvīm viņš bija klauvējis, uzpūtīgi lūkojās manī. Pie grezni izkrāsotās fasādes plivoja lūgšanu karodziņš. Bija redzams, ka īpašnieks ir pārticis cilvēks.

Dongens bija mājai tuvojies ne jau pa to ceļu, kur es, droši vien, nebiju pamanījis šķersieliņu. Pēkšņi no manis paša zābakiem sāka kāpt degunā satriecoši pretīga smaka.

-    Vai es neteicu? - dzirdēju no dvēseles dzīlēm sava Jidama ļaunpriecīgo balsi. - Tā iet tādam, kurš par spīti sargātājgara brīdinājumam ložņā pa svešiem pagalmiem.

Kaut gan nāktos viņam piekrist, vairs nevarēju labot savas kļūdas. Dongens jau sāka skatīties atpakaļ, man bija jābūt piesardzīgam, lai nepamana.

-    Nāku, nāku, - dzirdēju rupju balsi. Nočirkstēja atslēga, puikas priekšā atvērās durvis.-Vaiviss kārtībā, dēls?

-     Kārtībā, - Dongens atbildēja, noliekdams galvu durvīs iznākušā pavecā vīrieša priekšā.

-    Vai tev nesekoja?

-    Nē, rinpoče.

-Vai esi pārliecināts?

-Jā, rinpoče. Es bieži atskatījos.

-    Nāc iekšā, Dongen!

Aiz viņiem aizcirtās durvis.

19.

Ticēju, ka esmu nonācis gala pieturā. Nebija ne jausmas, kas Dongenam meklējams ciema mājā. Neko īpaši sliktu viņš nevarētu darīt, jo vecā mūka patīkamā balss un smalkās manieres liecināja par labu sabiedrību. Varbūt aiz šās mājas sienām notiek kādi slepeni reliģiski rituāli, par kuriem nedrīkst zināt Litangas mūki.

Nopūtos un jau gribēju pagriezties un soļot atpakaļ uz klosteri, bet tobrīd iekšā iedegās gaisma. Turklāt man vistuvākajā pirmā stāva istabā.

Ja tagad kāds iedomātos, ka man bija tikai jāiekārtojas pie loga, lai varētu ka no ložas noskatīties, kas notiek iekšā, tad tie ir maldi. Logu sedza no bieziem dēļiem gatavoti koka slēģi, kas cauri laida vienu vienīgu par adatu tievāku gaismas stariņu. Arī tam pašam nācās ieraut vēderu, lai tiktu cauri pa šo gandrīz vai spraudziņu.

Noliecos pie šā matiņa, ko nevarēja saukt par spraugu. Mēģināju ielūkoties, bet saskatīju tikai no spraugas malas atlupušas, par milimetru sīkākas ska- bardziņas, tāpēc labāk pieliku ausi. '

Ta jau bija veiksmīgāk, tomēr arī ar noklausīšanos nekā neieguvu. It kā tālīni, sāpīgi kunksti, Dongena smalkā balss un dziesma. Dīvaina, dobja, rečitējoša dziesma.

Papurināju galvu un noplātīju rokas. Labāk būs atgriezties klosteri. Galu galā - kas man da|as, ko Dongens pa naktīm dara.

- Patiesi, kas tev daļas? - dvēseles dzīlēs līksmi māja Jidams.

-Sahib Leslij, noklausīties ir neglīti! - no zvaigžņotās, mēness izgaismotās debess dzirdēju ari citu balsi, mana senā skolotāja Radž-Kumar Sinlia balsi. - Ciemā, kur esmu dzimis, tādus noklausītājus dažreiz nežēlīgi sodīja. Vainīgie visbiežāk bija bērni, kas, ziņkārības dzīti, pielavījās pie mājām un pašķīra palmu lapas, no kurām bija veidotas sienas. Reiz viena sieviete, mana tante Lalula, resns sievišķis, jāteic, ka nekāda prieka jau nevarēja būt noskatīties, kā tieši viņa mazgājās, bija pamanījusi, ka ikvienu viņas kustību novēro ziņkāras acis. Viņa bija tik gudra un ļauna, ka nevis cēla skandālu, bet izlikās neko nemanām. Labi zināja, ka ne jau viņa ir mērķis, bet bet gan radiniece, skaistule Baručita, kas tovakar gulēja nevis mājās, bet pie radiem kaimiņu ciemā. Puišeļi bija gribējuši glūnēt uz viņu. Nākamajā dienā tante Lalula gāja uz mežu, pazīdama indīgus augus, savāca tos veselu klēpi. Zāles, koku mizas, sēnes, velns vien zina, ko vēl. Mēs, nāgas, labi pārzinām meža zaļumus. Vārdu sakot, tante Lalula savārīja kaut kadu zaņķi, salēja spaini un gaidīja. Nākamajā dienā no kaimiņu ciema pārnāca skaistā Baručita. Puišu un puišeļu satraukums bija liels, ar tagadējo prātu nesaprotu, par ko. Tolaik pie mums par ģērbšanos diez ko nerūpējās, turklāt bija karstais laiks, tātad cilvēkiem tikpat kā nekā nebija mugurā. Ja jau gribēja vērot Baručitas daiļumu, nevajadzēja nekā cita, kā iet viņai pretim pa ielu vai uzsākt sarunu, kad viņa pie būdas mala graudus. Nebaidies, es tev šo mākslu iemācīšu.

Viņa balss aizlidoja, bet es paliku Butānas ciema vidū pie aizdarītiem slēģiem.

Nopūtos un tvēru kabata. Vispirms rokā gadījās pīpe, pastūmu to nost. Labi jau butu tagad to paņemt zobos, būtu ta ari darījis, ja netraucētu darba. Bet tas, ko izvilku, netraucēja. Tas bija mans pīpes urķis, kas aizritējušo gadu gaitā man bija lieti noderējis. Dažu labu reizi varēju tam pateikties par savu dzīvību.

Gluži parasts pīpes urķis. Ja neņemam vērā dažus vēlāk piemontētus sīkumus. Piemēram, to korķuviļķim līdzīgo urbīti, ko tagad uzmanīgi ievirzīju milimetra desmitdaļas platuma šķirbā.

Sāku to uzmanīgi griezt, ta ka pat dēlī paslēpušies ķirmji nepamanīja. Vispirms pavisam mazdrusciņ pakustināju un, kad jau bija izveidojies tāds caurumiņš kā kniepadatas galviņa, turpināju urbt. Pēc piecu minūšu uzmanīga darba biju caurumiņu tiktāl paplašinajis, ka varēju ielūkoties istabā.

Nav jāteic, ka mana darbība prasīja ellīgu piesardzību. Nevarēju taču zināt, cik šis slēģis ciets, varbūt vidū tukšs. Es varēju piesaistīt uzmanību, ja urbis atbrīvotos un iekļūtu koka tukšumā.

Par laimi, nekas tāds nenotika. Slēgis bija biezs un ciets, urbis savu darbu prata, tāpat arī es. Istabā redzamais nebija nekas baigs, pat noslēpumains neizskatījās. Pavisam ikdienišķa situācija, tomēr es biju pārliecināts, ka tā nebija gluži ikdienišķa.

Plašajā telpā, kas agrāk varēja būt kalpojusi par kūti, atradās plata koka gulta ar galu pret sienu. Gultā gulēja vecs vīrs, sasegts ar raibām segām. Tas bija cilvēks ar krunkainu, iekritušu seju, - par tādiem mēdz sacīt: tur dvēsele atnāk tikai pārgulēt. Pār zodu kā salauzti putna spārni slīga plānas ūsas, tikai daži matiņi. Caurspīdīgā roka atdusējās uz segas. Viņā šķietami nebija ne tik daudz dzīvības, lai paceltu smago, pirkstā vizošo gredzenu.

-    Vai tu dzirdi, rinpoče? - jautāja vīrietis ar plakanu cepuri galvā, viņš stāvēja pie gultas un ar asu skatienu vēroja večuka seju. Tas bija cilvēks vidējos gados, ģērbies mūka apmetnī. Lai kā es piepūlēju smadzenes, nevarēju atcerēties viņu redzējis klostera lamu vidū.

Novērsu skatienu no viņiem. Vēl trīs vai četri stāvēja istabas tālākajā malā, kur tik tikko iespīdēja gaisma no diviem zemē noliktiem gaismekļiem. Redzēju tikai viņu aprises, tomēr biju pārliecināts, ka arī viņi ir mūki.

Tad pamanīju Dongenu. Viņš stāvēja mūkiem mazliet priekšā un ar nedaudz izbiedētu seju lūkojās uz veco vīru.

Tas ar cepuri galvā noliecās pāri gulošajam.

-    Rinpoče, vai dzirdi mani?

Tad viņš drusku atkāpās un pamāja pārējiem. Tie nekustējās un spitigi slēpa sejas tumsā.

Cilvēks ar plakano cepuri noliecās vēl zemāk pār veco.

-    Cilvēka mūžs ir galīgs, rinpoče. Viss reiz dzimst un mirst. Putns sasniedz ligzdu, kurp lidojis no tālām zemēm, čūska iemanto sev biedrus. No putna nepaliek nekas vairāk kā dažas plīvojošas spalvas gaisā, no čūskas daži siekalu pilieni uz akmens. Kas paliek pēc cilvēka, rinpoče?

Vecais pat nepakustināja galvu. Viņa acis nekustīgi blenza griestos. Ko gan varētu atbildēt uz tādu jautājumu?

-     Pēcpusdienā es runāju ar garieai, - otrs turpināja. - Jautāju, kad viņi gaidīs tavu dvēseli, bet gari negribēja to izpaust… Rinpoče, vai zini, kas tevi gaida?

Guļošais nepakustināja galvu.

-     Kad būsi pārkāpis robežu, tavā priekšā būs asinssūcēju dievu pulks. Ar Buddahahēruka priekšgalā. Viņam purpura miesa, viņš nikni kratis pret tevi savas trīs galvas, ar sešām rokām tvers pēc tevis. Rādīs tev savas trīs sejas. Vienu baltu, otru sarkanu, trešo purpurkrāsā. Viņa deviņas acis urbsies tavējās, aiz šausmām tricošās. Uzacis lēkās kā zibeņi, zobi spīdēs kā vara lāpstas, viņš rēks uz tevi"alala" un "haha"; viņa mati sarkani un dzelteni, un liesmo, liesmo kā dzīva uguns. Viņa galvu rotā kaltēti galvaskausi, ap kaklu melna čūska. Rokās viņš turēs riteni, kaujas cirvi, zobenu, zvanu, dzelzs arklu, kaula bļodu. Buddahahēruka nav viens, viņa māte un pavadone ir Buddahakrodkisvari. Viņa mīlas apskāvienā vijas ap sešroča augumu, ar labo roku ķeras viņam ap kaklu, kreisajā tur asinssarkanu gliemežvāku, ceļ to viņam pie mutes, viņas balss kā pērkona grāviens, viņas vārdi ir pūķu vārdi. No viņas nesatrūksties, nedrebi, nebaidies. Koncentrējies uz atpazīšanu un atbrīvošanos!

Es nesapratu katru vārdu, tomēr labi zināju, kas notiek turpat man degungalā. Mūks ducināja vecajam mirējam ausī Mirušo Grāmatas fragmentus. Vairs nebija šaubu, ka vecais mirst vai jau ir miris.

Minūtes piecas nostāvēju pie loga, vērodams mūku čukstam vecā vīra ausī. Savā mūžā reti biju saticis tādus lamas, kas nodarbojas ar mirēju sagatavošanu ceļojumam. Nu manā priekšā savā dabiskā lielumā stāvēja viens no viņiem, un es viņā nesaskatīju nekā īpaša.

Tomēr viņš varēja būt puisis ar īpašām spējām. Pirmkārt, viņš zināja no galvas Mirušo Grāmatu, kas jau pati par sevi ir ievērības cienīgs darbs. Bezgal- daudzo tajā pieminēto dievu uzskaitījums, nesajaucot to svarīgākās īpašības, ir gandrīz neiespējams uzdevums. Bet šim mūkam tas nebija grūti. Viņš tikai skaitīja un skaitīja briesmīgos tēlus, ar kādiem mirēja dvēselei nāksies satikties ceļā uz bardo, pārejas stāvokli.

Izslējos un skatījos uz zvaigžņu gaismā peldošo ciemu. Te ārā dzīve gulēja, aiz slēģiem modās nāve. Nodrebēju un iedomājos, ka man laiks atkapties.

Tomēr kaut kas man nedeva miera, ziņkārība mani plosīja kā ērgļi mirēja aknas. Ko gan Dongens var meklēt pie mūkiem, kuri apgādā ar ceļamaizi dvēseli, kas pošas uz bardo?

Kādu mirkli man priekšā pavīdēja seja, tas vecais lama, kas man pirms dažiem gadiem bija skaidrojis pieturas ceļā uz nāvi.

-    Kad dzīvas būtnes liktenis ir piepildījies, tai jāmirst, - viņš mācīja, kasīdams pliko pakausi. - Tava dvēsele ir no miesas neatkarīga, miesas iznīcība to skar tikai netieši. Dvēsele ir ieslodzīta miesas cietumā, tā ir saistīta; ja arī dažbrīd atbrīvojas, tai jāatgriežas savā vietā, ko likteņa likums, karma, tā nosaka.

Kad miesa beidz šāszemes eksistenci un gatavojas sairt, dvēselei vajag to pamest. Miesa tuvojas nāvei, un dvēsele satraukti meklē bēgšanas ceļu. Dažai tas izdodas bez īpašas piepūles, bet dažas dvēseles iesprūst miesās, tad jāpalīdz zinošiem lamām, lai tās atbrīvotos. Mūks noliecas pie mirēja auss un sāk aicināt dvēseli. Ieskaidro tai, kā atbrīvoties. Piemēram, pa degunu vai muti. Protams, gadās arī tā - lai dievi man piedod ka dvēselei ir smagnēja uztvere un tā neatrod ārupceļu. Un tas ir bīstami, jo miesas atveres drīz noslēdzas un dvēsele iesprūst miesā. Tad jāaicina nāves saucēji, kas ar kliedzieniem atver galvaskausa virsu, ar citiem līdzekļiem to darīt stingri aizliegts. Ja galvaskausu atdarīs ar nazi, dvēsele ārā netiks.

Jau pirms nāves iestāšanās jāieskaidro dvēselei, kas to gaidīs, kad būs ārā no miesas, no kā jābaidās, no kā nav. Ja tai izdosies pamest cietumu, tā nokļūs pārejas stāvoklī bardo. Tas ir viņpus dzīves, bet vēl pirms atdzimšanas. Tai jāiztur daudz ciešanu. Ja dvēsele sagatavota, tā zinās, kam pretim jāstājas, kādi briesmīgi tēli ap to riņķos starp nāvi un atdzimšanu. Tad tā zinās, ka rēgainie tēli ir pašas iedomu radīti. To visu viņš čukst mirējam ausī, tad dvēsele bez bailēm aiziet uz bardo stāvokli.

Istabas dziļumā lama piespieda muti pie vecā vīra auss.

- Vai zini, rinpoče, kas tev jādara? Visu izstāstīšu, lai tava dvēsele…

Tad man uzbruka suns. Ja tas nabaga suņuks būtu pakavējies vēl divas minūtes, es būtu sev aiztaupījis daudz šausmu un būtu varējis aizkavēt dažas slepkavības.

Sunim nebija nekādas daļas gar Mirušo Grāmatu, viņš ieķērās man bikšu starā un rāva, un plēsa, cik jaudas.

20.

Suņuks bija mazs, necik lielāks par prāva auguma kaķi, tomēr viņā bija tik daudz niknuma kā nupat minētajās dievu sodībās. Mēģināju viņu atvairīt ar dažiem spērieniem, bet viņš nepadevās. Rūca, rēja, ķērās bikšu starā.

Ja negribēju dabūt uz kakla visu ciemu, vajadzēja rīkoties. Man suņi patīk, bet šoreiz vajadzēja kāpt pāri simpātijām. Viņš tik veikli lēkāja man apkārt, ka ar kaju nevarēju trāpīt, mēģināju viņu noķert. Noliecos un sniedzos ķert. Suns nevis bēga, bet klupa man virsū. Ta iekoda pirkstā, ka man gar acīm zvaigznes nolēkāja.

Nebēdādams par sāpēm, saķēru viņu aiz kakla un brīdinādams pažmiedzu.

Suņuks pazibināja acis, atbrīvojās un iekoda man otrā pirkstā. Un visu laiku rēja, triumfēdams, it kā būtu nogāzis ziloni.

Man vairāk nevajadzēja. Klusu iekliedzos un, visus speķus saņēmis, sviedu viņu.

Kā izmisuša karavīra pēdējā granāta lido uz ienaidnieku, tā ari suns uzlidoja gaisā, pārlidoja pār vairākām sētām un nozuda manam skatienam. Samiedzu acis un gaidīju dobju būkšķi, kas nozīmētu labāku likteni gaidījušā sunīša galu. Bukšķis arī atskanēja, kaut kur ciema otrā galā, bet klusums neiestājās, riešana kļuva vēl niknāka un draudīgāka nekā iepriekš. Uzmanīgi piespiedu aci pie cauruma. Muks ar plakano cepuri jau bija izslējies un ausījās uz loga pusi. Parāvos nostāk un pieplaku atpakaļ pie cauruma, kad auss bija uztvērusi klusu sarunu tur iekšā.

-    Kas tur bija?

-   Tikai suns, - no ēnas atsaucās kāds bass.

-    It kā uzbruka kādam.

-Vai paskatīties?

-    Paliec! Jau apklusa.

Par laimi, istabā nebija sadzirdama tālīnā trakā riešana.

-    Ko darisini?

-   Varbūt Objigpo ieradies. Savādi, ka vēl nav atnācis.

-   Vai nāksi manā vietā, rinpoče? - mūks ar plakano cepuri, kurš bija locījies ap sirmgalvi, pavērsās uz tumšo kaktu.

-    Jā, - balss atbildēja.

-    Noliecies pie auss un mēģini pārliecināt dvēseli, lai atstāj miesu.

-Un viņš?

Mūks paskatījās uz Dongenu.

-    Viņam jāpaliek te. Jebkura brīdī var būt vajadzīgs.

Būtu vēl klausījies, bet aiz muguras kaut kas iečabējās. Negribīgi pagriezos. Biju pārliecināts, ka tur ir suns, atradis ceļu atpakaļ un nu turpinās to, ko pirms brītiņa pārtraucis, ar manām biksēm.

Tas divas ēnas, kas stāvēja dažus metrus aiz manis, neinteresējās par biksēm.

Kamēr es tur glūnēju, mēness bija paslēpies aiz melna mākoņa, gluži kā negribēdams uzņemties atbildību par mani. Lai tik glūnu, ja gribu, tad lai strebju pats, ko ievārījis.

Mēness izlīda no mākoņa tieši taja acumirklī, kad novērsos no loga. Sudraba stari izskrēja cauri pagalmam, apgaismoja šaurās ieliņas, naktī iegrimušās sētas un abus līdz tam tumšos tēlus, kas vēroja mani.

Mazliet sagrīļojos, kad biju aptvēris, kas stāv man iepretim. Divi gari, dzelteni ģērbušies mūki, sniegbaltām, stingām sejām. Divi bālie mūki.

Tie, par kuriem klīst ticējums: tie esot mirušo dvēseļu vedēji, un mirstot tas, kurš viņus redzējis.

Es nemēdzu smaidīt par ticējumiem, jo zinu no pieredzes, ka dažreiz aiz tiem slēpjas daudzu gadsimtu pieredze. Tatad nesmaidīju. Apgāju ar līkumu viņiem apkārt un devos atpakaļ uz klosteri.

II. Līķis avotā

1.

Mosties bija viegli, sajūta bija laba. Tā, kā mostoties viņsaulē. Protams, tās labākajā daļā, nevis kādā elles nostūrī, kur pat elpa sasalst līdz kaulam un nabaga grēciniekam kailam jāpacieš velnu bikstīšana. Turklāt vārda īstajā nozīmē, jo ledainajā viņsaules ziemā elles karavīri ar smailiem šķēpiem apstrāda labāku likteni nenopelnījušu grēcinieku zili nosalušos dibenus.

Auksto elli man atgādināja tikai tas, ka drusku sala kājas.

Atvēru acis un mēģināju iztēloties, kāda ir viņpasaule. Tās jumts katrā ziņā būtu rēgaini līdzīgs manas šaizemē pamestās celles griestiem. Arī tam birst nost apmetums, arī pa to ir priecīgi iepletušās pelējuma sēnes un mājvietu ieņēmuši zirnekļi.

Drīz vien konstatēju ari, ka guļu. Uz kaut kā tam līdzīga, kas bija mana gulta šās zemes dzīvē. Kā tolaik, tā arī tagad man muguru spieda savēlies matrača kunkulis.

Pagriezos uz sāniem. Manas mūka skrandas, ko bija dāvinājis tēvs Ņemdens, glīti salocītas gulēja pie gultas. Manai kapucei caurums vidū, tāpat kā tai otrai, ko biju mantojis no kāda miruša mūka. Varbūt pa šo caurumu dvēsele bija aizlidojusi no nelietojama kļuvušā mitekļa.

Tad manī iecirtās atziņas zibsnis: neesmu pārcēlies ne uz kādu viņsauli, esmu uz zemes, savā cellē, turklāt pēc ilgstoša spirdzinoša miega.

Piegāju pie loga, atvēru slēģus.

Ieplūstošā gaisma ielēca acīs kā nikns kaķis. Samiedzu acis; būtu man klāt lūgšanu krelles, būtu lūdzies paris pērlīšu tiesu, lai notiek tā, kā es gribētu.

Lai es neredzētu pirkstā suņa kodumu.

Dziļi ievilku elpu un atvēru acis.

Kodums tur bija.

Un tā vieta sāka kļūt zila.

Domāju, nav ko, aši jānokļūst atpakaļ ierastajā gultnē. Lai nebūtu parpratumu: ne jau tajā, no kuras izvēlos pagājušajā nakti, bet taja, ko atstāju pirms diviem gadiem, kad šeit, Butānā, kopā ar Jondonu atrisinājām mīklu par Šivas pēdējo deju.

Noklāju savu apmetni uz satrunējušās grīdas. Dziļi ieelpoju visu nakti pie Maitrejas degušā kvēpinātāja smaržu un mēģināju klusumā atraisīties. Koncentrējos uz to, lai manī atbrīvotos tie spēki, kas līdz šim bija cieši gulējuši.

Sādā apreibumā bija pagājis vairāk par stundu, kad pie durvīm skaļi klauvēja, un tas mani atgrieza realitātē. Sapurinājos un ar pēkšņu asu sāpi galvā cēlos kājās, noliku apmetni uz gultas. Gāju pie durvīm un plaši atrāvu vaļā.

Gaitenī stāvēja mans sens draugs Domingu de Karvalju, senās tibetiešu arhitektūras cienītājs. Nu viņš norūpējies virpināja graciozās ūsiņas.

3.

Jau pēc mirkļa abi tupējām uz paklāta apmetņa Maitrejas tēla priekša. Domingu ar apmierinātu smaidu ieelpoja kvēpināmā smaržu.

-    Viņa augstība, karaliskais celtniecības ministrs man uzticēja remontēt Litangas klosteri. Piemēram, arī šis ēkas spārns man jāuzceļ. Te būs viesnīca.

-    Kā tā - viesnīca? - man mute palika vaļā.

-    Klosterviesnīca, cilvēk! Šurp brauks tūristi. Vai redzat šos kalnus? -Nē.

-    Sasodīts, no šejienes patiesi neredzat, bet, līdzko iziesiet pagalmā, tie jau turpatvien būs.Cilvēk, cik jums sīka fantāzija! Ak mīļais Dievs, ja es tā padomāju: man jau bija izdevies jūs aizmirst. Pirms pāris mēnešiem Lisabonā man rokās nonāca kāda divus gadus veca fotogrāfija. Stāvu pie kāda klostera, varētu būt Pukhangā vai Taglungā, man blakus garš, spēcīga auguma puisis, seja… hm… nesaskatīju tur kā komētu pazibam gara gaismu. Klusībā teicu sev: nez kas šis zellis tads ir? Ar ko es, sasodīts, esmu tur pasaules malā runājies? Pēc tam ienāca prātā: kāds Lorencs. Pavisam droši, tas bijāt jūs. Pat vārdu jau biju aizmirsis. Nesapratu, kāpēc pēdēja laika mana dzīve ir tik mierīga, tīkama, gandrīz glāsmaina. Tad man pēkšņi nāca apgaismība, bodhi. Tāpēc, ka man tuvumā nav jusu, pat esmu sācis jūs aizmirst. Un, luk, kas notiek, līdzko speru kāju uz Buta- nas zemes, lai izpildītu viņa augstības karaļa vēlmi… Litangā atrodu jūs!

-Jūs tā kā pieminējāt tūristus.

-    Vai tad neesat vēl dzirdējis par klosteru tūrismu? Raksturīgi.

-    Par ko? - biju pārsteigts.

-   Esmu lepns, ka būšu pirmais, kas ar to saista jūsu uzmanību. Šo programmu ir ierosinājis pats karalis.

-    Tūristu programmu? - apstulbis purināju galvu.

De Karvalju paraustīja plecus. - Butāna ir nabadzīga zeme. Vajadzīgi ieņēmumi no tūrisma. Viesnīcu nepietiek. Lai attīstītu viesnīcu programmu, vajadzētu miljardiem dolāru. Un tā nu kāds… hm… ir izgudrojis, ka klosteri jāpielāgo viesu uzņemšanai.

Mans skatiens satumsa. Vienmēr esmu bijis pret to, ka klosterus izmanto citiem nolūkiem, nevis tam, kam tie domāti. Pat tad, ja tie grūst kopā.

-Vai tā ir jūsu ideja?

Domingu pavirzījās nostāk, cik jau bija iespējams.

-    Un ja ari… mana? Karalis jautāja, es pateicu savas domas. Nebaidieties par klosteriem, tūristi taču neplūdīs straumēm. Kādā ēkas spārnā apmetīsies daži. Piemēram, šeit.

-Kad?

-    Kad būsim beiguši remontu. Biju domājis… nevajadzēs vairāk kāvienu vai divus mēnešus. Protams, tad vēl neņēmu vērā jūs. Būtu zinājis, ka atradīšu te jūs, būtu viņa augstībai minējis ilgāku laika posmu.

-    Kas jums te būvēs?

-   Jus jautajai, kas būvēs? Nu, būvstrādnieki. Pirmkārt, butānieši, bet būs arī nepalieši un indieši. Atvedu trīs darbu vadītājus. Vēl viņi palika Timpu, bet rīt 110 rīta būs šeit. Klosteri ir diezgan lietojamu ceļļu. Kāpēc jūs esat iemitinājies tieši šeit, šaja pūču perēkli?

-    Ņemdens… vai viņš zina?

-Vai jūs domājat, ka bez viņa piekrišanas augstība būtu riskējis pārbūvēt Litangu? Rinpoče Ņemdens vienmēr ir gribējis kļūt par ministru. Tagad ir lielā iespēja. Bagātu klosteru priekšnieki bieži kļūst par ministriem.

Mes būtu domu apmaiņu turpinājuši, ja nebūtu iebrāzies Dongens.

Viņa skatiens pauda šausmas, balss drebēja, kad viņš sastinga mūsu priekšā. Laikam pat nepamanīja, ka neesmu cellē viens.

-    Vai, vai, rinpoče! - viņš elsa, tvarstīdams gaisu. - Vai, vai, kada liela nelaime!

-    Kāda nelaime? - ļaunu jauzdams, trausos augšā no apmetņa.

Dongens tvēra pie mirdzoši tīrās, kailās galvas un to paberzēja. Ar tādu spēku, ka no pakauša izlēca elektriskās dzirksteles.

- Vai, vai, rinpoče! Šorīt avotā atrada mirušu mūku. Runā, kāds esot to nodūris. Turklāt blakusēkā nupat nobruka galerija. Kas gan vēl notiks, rinpoče? Arī mani tas sāka interesēt.

4.

Domingu klusēdams, nobālis devās meklēt savu bagāžu. Dongens, drusku vilcinādamies, art gāja. Izskrēja gaitenī un nozuda manam skatienam. Veltīgi saucu, viņa pēdas nozuda gaiteņu labirintā.

Klīdu pa gaiteņiem, un man priekšā uzradās kāds salicis mūks. Mani ieraudzījis, sastinga un droši vien būtu meties bēgt, ja es nebūtu uzsaucis:

-Ei! Nāc šurp, trapa!

Neko darīt, viņam nācās vilkties pie manis. Nezinu, kādas vēstis par mani bija paklīdušas mūku vidū, bet viņa seja pauda, ka nekas labs tas nav.

Trapa pienāca man klāt un pazemīgi nolieca galvu.

-    Trapa, vai tu zini, kur ir līķu kambaris?

Mūka mugura noraustījās, kā ar čostimpas pletni skarta.

-    Man nav brīv zināt, rinpoče.

-    Kāpēc nav brīv?

-    Rinpoče Ņemdens aizliedza par to pat ieminēties. Teica, mums gar mirušajiem neesot nekādas daļas.

-   Nupat nāku tieši no viņa,-es lēju.-Rīkojos pēc viņa pavēles, tikai aizmirsu pajautāt, kur līķu kambaris atrodas.

Jaunais mūks, kam bija uz priekšu izvirzīti zobi, palocīja galvu un, ne vārda neteicis, gāja uz gaiteņa galu. Izgājām cauri diviem pagalmiem un apstājāmies pie zemas, nožēlojama izskata ēciņas.

-Te nu ir, rinpoče! Te uzglabā mirušos.

Ap ēku bija zems mani mūris. Izbrīnā savilku lūpas. Nekad nebiju redzējis mani mūri klostera iekšienē, jo tā galvenais uzdevums ir sargāt dievu mitekli 110 ārpuses, no uzglūnošiem gariem.

-    Kāpēc gan te taisīts mani mūris? - jautāju drīzāk pats sev. Mūks tomēr bija dzirdējis.

-    Rolangu dēļ.

Rolangs vai rodžungs ir pamests liķis, kuru apsēdis ļaunais gars.

-    Vai tad te staigā rolangi?

Mūka sejā iegula nāves bālums.

-    Ceru, ka ne, rinpoče. Kopš tā laika nav redzēti.

-    Kopš kura laika?

-    Kopš… tā notikuma.

-    Kāda notikuma?

-    Kad dēmonu maiss pavērās un slimība tika ārā. Bija tik daudz mirušo, ka dzīvie nepaspēja tos apglabāt. Naktī nāca rolangi un iemitinājās nedzīvajos ķermeņos.

-    Kā tu zini?

-Vecie stāstīja. Te pa pagalmu visi mirušie mēnesnīcā dejojuši mūku apģērbos Čam deju, skaļi klaigājuši un ēduši vēl pukstošas sirdis.

-    Kā sirdis?

-To… es nezinu.

Nodrebēju. Man vairs ne visai gribējās iet līķu kambarī.

Lama joprojām runāja.

-   Tad uzcēluši šo mani mūri. Drīz pēc tam, kad tie mūki apmiruši. Stāsta, ka rolangi iestrēguši klosterī un nevarot atrast ārupceļu.

Lai nepārdomātu citādi, aši lēcu pāri apmēram pusmetru augstajam mani mūrim un devos uz ieejas durvīm. Jau biju klāt, kad pamanīju - tās ir pusvirus. Apstājos un ielūkojos ēkas iekšienē.

Redzēju lielu, sviesta gaismekļa vāji apspīdētu zāli. Gar sienām dažas cilvēklieluma statujas, to priekšā sveces, kvēpināmie un sudraba bļodas ar ziedoto uzturu.

Mirušais gulēja zāles vidū, apsegts ar baltu palagu. Apsegs gulēja dīvainos viļņos sameties, it kā būtu mēģināts to aizspert projām. To pieklājīga attālumā sargāja divi snaudoši mūki. Jaunākais sēdēja lotosa pozā, viņam rokā dēmonu atvairāmais dordže, zibensveida simbols; otrs, vecākais lama, nez vai būtu dienu izturējis lotosa pozā, viņš atpūtās, pusguļus atlaidies, uz dažiem sēdspilveniem. Acis ciet, rokā turētajai lūgšanu grāmatai izkritusi lapa un noslīdējusi uz grīdas.

Kad ienācu pa durvīm un viens no maniem zābakiem nepiesardzīgi no- švīkstēja, abi mūki atvēra acis un pacēla galvu.

Uzsmaidīju viņiem kā izsalcis zirgs auzu kulei. Viņi manam smaidam neatbildēja.

-    Nāku no rinpočes Ņemdena, - sacīju, ne gluži patiesībai atbilstoši.

Viņi nesacīja nekā.

-    Es gribētu apskatīt mirušo.

Tāpat neviena vārda.

-   Vai varu iet pie tā?

It kā es runātu ar sienu.

Domādams, ka klusēšana ir piekrišana, vilkos pie mirušā. Pats skaidri nezināju, ko meklēju, toties labāk zināju, ko atradīšu.

Pirms ņēmu nost apsegu, palūkojos pār plecu atpakaļ. Abi muki, acis izbolījuši, vēroja, ko es darīšu. Kad sāku viegli vilkt apsegu uz savu pusi, viņi sarosījās ne pa jokam. Stingi lotospozā sēdējušais ar vienu kustību bija kājās, otrs pacēlās uz spilveniem sēdus un izlaida no rokām grāmatu. Baltās lapas plīvoja gaisā kā varenas sniegpārslās vētrā.

Norāvu mirušā pārsegu. Arī baltais palags uzlidoja kā sniegpārsla, vēl lielākā nekā grāmatas lapas.

Uzlidoja gaisā un nokrita atpakaļ. Uz īskājainās koka lažiņas, kur vajadzēja atdusēties mirušajam.

Tur neviens neatdusējās, tur bija tikai daži noplīsuši apģērba gabali.

5.

Laime gan, ka aiz pārsteiguma nepārvertos sālsstabā. Vadīdamies no instinkta, lēcu uz durvīm un aizsprostoju izeju.

-Atpakaļ! Atpakaļ, trapas!

Abi muki ierāvās tuvākajā kaktā, apsēdās un tvēra lūgšanu krelles. Jaunakais izmantoja lūgšanu dzirnas. Grieza tās, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīviba.

Gāju pie viņiem. Kad viņi palūkojās manī, redzēju viņu acīs šausmu mirdzumu.

Domāju, ka būs labak, ja tūlīt, bez kaut kādas pieklājības, ķeršos pie būtiskā.

-    Kur ir mirušais?

Jaunākais mūks norīstījās un pastiepa lugšanu dzirnaviņas uz īskāju lažas pusi.

-Vajag būt tur, rinpoče.

Tātad taja gultā. Bet tur viņa nebija.

-Tur nav.

Abi sāka strauji māt ar galvu. Tak jau, ka nav.

-Vai kads aiznesa?

-    Nē, rinpoče.

Runāja tikai jaunākais, vecākajam, kā šķita, aiz šausmām bija aprāvusies valoda.

-Kur tad viņš ir?

-Varbūt pa logu izlidojis.

Vecākais pielēca kājās, paķēra no zemes kādu nūju, varbūt viņš to lietoja garakās pastaigās pa pagalmu, un, histēriski kliegdams, sāka ar to zvetēt jaunākajam pa galvu.

Nu vairs nebija joki. Šie sitieni jau tālu pārsniedza čostimpas rotaļas. Ja neizraušu viņam to koku, varbūt pat nositis savu biedru. Kaut arī ticīgam budistam ir stingri aizliegts nogalināt dzīvu būtni.

Vecais auroja un katrā ziņā gribēja ar koku aizsniegt jaunāko. Galu galā man nācās viņam atņemt koku. Nemaz nevajadzēja pūlēties, vecais bija tik vārgs, ka viņā dvēsele vairs nāca tikai pārnakšņot.

-    Es viņam pavēlēju, - vecais rēca. Bija kļuvis tik sarkans, ka man šķita, viņu ķers trieka. - Es pavēlēju: neuzdrošinies aizmigt! Un pamodini mani, ja iesnau- žos. Tikai svētie raksti var glābt no rolangiem, tikai tie.

Man izdevās no viņa saraustītās runas un šad tad pasprukušajiem kliedzieniem izlobīt, ka viņš ir uzdevis jaunākajam ne uz mirkli neaizdarīt acu un, ja viņu, vecāko, sparīgas, skaļas lasīšanas laikā pārņemtu nogurums, tūlīt modina. Rolangi uzdrošinās mesties virsū līķim tikai tad, kad vairs neskan lūgšanu vārdi. Tomēr jaunākais mūks bija aizmidzis, un rolangi varēja brīvi rīkoties. Tā nu tie aizrāvuši nelaiķi sev līdzi, un mūki nebija nekā manījuši.

Apstaigāju lažiņai apkārt, bet neatradu neka tāda, pēc kā varētu ko secināt. Kamēr es pētīju, abi mūki izslīdēja pa durvīm.

Apsēdos uz gultas malas un paspaidīju acis.

Tūkstoš Tunhuangas Būdas! Kas no visa tā iznāks?

6.

Gadījās nelaime. Ne jau mana.

Sākās ar to, ka atpakaļceļā gaitenī saskrējos ar Domingu, kurš, mani pamanījis, tūlīt bruka virsū.

-    Man seja kņud, un tā ir jūsu vaina.

Uzmanīgi ielūkojos viņa sejā. Patiesi, tur bija sarkani plankumi.

-    Lidzko ieraugu jūs, alerģija klāt. Bet manas zāles ir bagāžā zem drupām. Biju nolicis tieši zem tās galerijas, kura sabruka. Uzskatiet par savu pienākumu nākt man palīgā to izkārpīt!

Man gan bija skaidrs, ka viņa alerģijai nav nekāda sakara ar mani, vairāk turēju aizdomās gaitenī plīvojošos putekļus vai sēnes, tomēr ar viņu strīdēties nebūtu lietderīgi. Gribēju nekavējoties ziņot rinpočem Ņemdenam par pazudušo mironi.

-Vispirms man jārunā ar rinpoči Ņemdenu. Nozudis mirušais…

-    Paspēsiet vēlāk, - Domingu sacīja balsī, kas necieš ierunas. - Iesim, sameklēsim manas mantas.

Biju spiests vilkties viņam līdzi uz sabrukušo galeriju. Pari Himalajiem līdzīgai drupu kaudzei gaisā putekļu mākonis, no pirmajiem ieelpotajiem Domingu skaļi nošķaudījās.

-Ari pie šā… jūs… vai… - viņš cēla pie deguna mutautiņu. - Kāda velna pēc man vajadzēja ar jums sasveicināties? Atkal jācieš savas labās sirds dēļ. Vismaz izurķējiet man to sasodīto somu!

Pateikt bija viegli, izdarīt - grūti. Piekarinātā gaiteņa gabali mežonīgā jūklī mētājās pa iekšpagalmu. Vajadzētu vismaz desmit čaklu lamu, lai tos pa dienu novāktu.

Papurināju galvu un bēdīgi pavēros viņā.

-    Nebūs nekā, Domingu!

-    Kā tā, nebūs? Jābūt! Ņemiet piemēru no manis! Skatieties, kā es daru! Celtnieks būdams, zinu, ko runāju. Redziet šo baļķi! Ņemsim aiz gala, tā re! Kungs Dievs, neaiztieciet!

Nometu nelaimīgo baļķi, it kā būtu bijis pakampis milzu čūsku.

-Vai redzat?Vai redzat?

Tādu es viņa balsi nekad nebiju dzirdējis. Tajā bija izbīlis, taču vibrēja ari tā kā debesu svētlaime.

-    Kas man jāredz?

-Šis gals! Baļķa gals!

Nezināju, ko domāt. Viņš bija notupies uz gruvešu kaudzes, paņēmis klēpī baļķa nolūzušo galu un to nu paijāja un auklēja, gluži kā mazu bērnu, ko izvilcis no drupām.

Baļķa gals bija gluži parasts baļķa gals, no tā rēgojās pāris koka šķembu, kas šķita esam iesprūdušas koka daļas.

-    Kas man tur jāskatās?

-Šis salaidums, cilvēk!

-    Kas tas ir?

-    Ko lai jums, nelaimīgais, stāstu? Vai redzat šīs koka šķembas te?

-    Un tad?

-Tas ir slavenais saules salaidums. Beidzot es tomēr esmu to atradis.

-    Un kā būs ar jūsu somu?

-    Kuru vairs interesē tā nožēlojamā soma? Mani vairs neuztrauc, ja būs kaut vai simt dienu jāšķauda. Palīdziet man nogādāt drošā vietā šo baļķi!

Baļķis bija milzīgs, varēja būt vairāki centneri, tāpēc man viņa raizes šķita liekas. Baļķis varētu nozust vienīgi, ja tam pieaugtu kājas un tas aizietu pats.

-    Lieciet to mierā, vakarā atnāksim tam pakaļ ar vairākiem mūkiem. Domingu nikni purināja galvu.

-     Ko jūs, nelaimīgais, darītu, ja atrastu lielu gabalu zelta? Tapat vien, te zemē.

-    Bāztu kabatā, - pacietīgi nopūtos.

-    Un ja tas būtu pārāk liels?

-    Paņemtu padusē.

-    Bet katrā ziņā ņemtu līdzi?

-    Protams, ņemtu līdzi. Domingu radīja uz baļķi.

-    Man šis ir īsts zelta gabals. Jau šonakt man vajag to dokumentēt, uzzīmēt, nofotografēt, izmērīt garumu, šķērsgriezumu…

Kamērviņš runāja, es apskatīju gruvešu kaudzi. Pēkšņi jutu, ka elpa aizraujas, es nespētu vairs pretoties Domingu, pat ja tam būtu jēga.

Uz gruvešu kaudzes pašā augšā, it kā kalnu gaisu baudīdama, atpūtās resna soma. Tās zaļais ķermenis spīdēja mēnesnīcā kā fosforescējošs kukainis. Ar priekpilnu kustību rādīju augšup.

-    Domingu, vai tā tur augšā nav jūsu soma?

Runāju tikpat kā ar sienu. Viņš greizsirdīgā mīlā glāstīja baļķi. Skatījās uz to tik maigi, ka biju pārliecināts: viņš redz nevis baļķi, bet ta garu, puskailu feju.

-    E-ū! Vai dzirdat, ko es saku?

-    Nē, un tas nav svarīgi. To, ko jūs sakāt, labāk nedzirdēt.

-    Šoreiz varu pakalpot ar priecīgu ziņu.

-    Kas tas par prieku? -Jūsu soma.

-    Kur tā ir?

Beidzot viņš atrāva skatienu no mīļotā baļķa un nepacietīgi palūkojās manī.

-    Tur, pašā galā.

-Tad ejiet tai pakaļ!

Pagrozīju galvu un sāku kāpt augšā. Nācās atzīt, ka mans draugs Domingu ir iemīlējies baļķī.

Soma nebija tālu no manis, kādi trīs soļi, un es varētu to sasniegt. Tikai šie trīs soļi bija jāsper uz augšu pa ķieģeļiem un apmetuma gabaliem. Izmēģinājos, tiku uz cita baļķa, uz kura notupies varēju sasniegt somu.

-    Kas nu būs? - dzirdēju aiz muguras Domingu nepacietīgo balsi. - Ko jūs tur blisināties? Nāciet lejā, viens es netieku galā ar baļķi.

Satvēru somu aiz siksnas un rāvu klāt.

-    Domingu, kas jums somā?

-    Piemēram, apakšbikses. Varat būt drošs, es tas neaizdošu.

Nonesu somu lejā, gruvešu pasaules pakājē. Tur, kur Domingu auklēja baļķi.

-Te būs jūsu īpašums.

Domingu uzmeta somai paviršu skatienu un atkal novērsās.

-Nolieciet to kaut kur!

-    Gribētos, lai jūs paskatāties, kas tur iekšā.

Domingu pastiepa uz priekšu ūsas.

-     Ko jūs man te uzplijaties? Vai neredzat, ka esmu aizņemts? Esmu pie lielākā atklājuma sava mūžā, bet jūs te ar kaut kādu somu… Madonna, kāds sods man uzlikts ar šo puisi! Vai jūs gribēsiet, lai es tūlīt ķēros pie inventarizācijas? Nu, dodiet to krāma somu! Kas, pie velna, tas? Tur taču gandrīz nekā nav! Kur manas apakšbikses un zeķes?

Viņš vilka vaļā rāvējslēdzi un izskatījās dusmīgs. Tad atlēca no somas tā, ka man jau šķita, ka novelsies augšpēdus drupās.

-    Madonna! - viņš gārdza. - Madonna, kas tad tas?

Viņš pacēla somu un izkratīja tās saturu zemē.

Izkrita bronzas upurējamais nazis,purbu.

7.

Domingu vēl joprojām ar skatienu glāstīja baļķi, bija vajadzīgs laiks, kamēr viņš pilnībā aptvēra, kas bija slēpies viņa somā. Beidzot aptvēris, viņš tā ieplēta muti, ka varētu aprīt baļķa galu.

-    Kas tas par brīnumu?

-   Purbu, - es atteicu.

-    Cilvēk, es taču redzu. Bet kā tas nokļuvis manā somā?

-    Domājams, kāds to ielicis.

-    Mans Dievs, cik jūs esat gudrs! Varbūt pateiksiet ari, kāpēc ielicis? Sasodīts. .. kas man te uz rokas? Tas ir…

-    Sarecējušas asinis, - es palīdzēju. Viņš ķēra pie galvas un metās uz avotu.

8.

Kad panācu, viņš jau tupēja uz ceļiem pie avota un berza plaukstu tā, it kā vajadzētu mēģināt dabūt nost pielipušu asfaltu.

-    Asinis, asinis, asinis, - viņš, zobus ņirgdams, murmināja. - No kurienes tās man pie rokām… No kurienes…

Kad mana ēna krita uz viņu, viņš izrāva roku no seklā ūdens un smalkā, spiedzīgā balsi uzkliedza man:

-    Ejiet prom, vai dzirdat! Vācieties pie joda! Negribu jūs redzēt, negribu ar jums runāt, negribu…

Es nekad neuzzināju, ko vēl viņš ar mani negrib. Viņam pēkšņi aprāvās balss, viņš skatījās aizēnotajā avotā.

-    Kungs Dievs! - viņa balss pārgāja pusčukstā. - Tas ir… tas neplūst! Vai re… dzat? Gluži nesen, kad Dongens man to parādīja, tas vēl tecēja.

-    Tagad ne, - es skumīgi piekritu.

-    Kāpēc ne?

Noplātīju rokas.

-Varbūt to zābaku pēc.

-    Kadi… zābaki?

Jautādams viņš jau bija pamanījis platus izšūtus zābakus, kas rēgojās starp akmeņiem kā dīvaina izsaukuma zīme.

Domingu gluži satumsušu seju palūkojās mani.

-    Nupat jūs tikāt minējis… esot pazudis kāds līķis. Vai tikai…?

-Droši vien,-atbildēju.

-    Kas tagad notiks?

-Velciet āra!

Domingu atlēca sāņus un zvēla man pa krūtīm tā, ka gandrīz nogāzos augšpēdus.

-     To jus nesagaidīsiet! - viņš rēca. - Neesmu šajā klosterī ieradies, lai vilktu kādu nolādētu līķi 110 vēl vairāk nolādēta avota. Velciet pats, ja gribat, man lieciet mieru! Vēl ko pateikšu: kopš šā brīža aizliedzu nākt man tuvāk par trim metriem. Ja jūs nāksiet, ņemšu revolveri un pataisīšu jūs pārsietu. Nolāpīts, vai neesmu pazaudējis arī revolveri? Pieprasu zaudējuma atlīdzību. Man bija soma ar piecpadsmit apakšbiksēm, piecpadsmit pāriem zeķu, revolveri…

-    Rinpoče, es palīdzēšu.

Pie mums nāca Dongens, kura sejā trīsoja bailes.

9.

De Karvalju sapūties atkāpās malā un slaucīja rokas bikšu starā. Es pats tikai notupos pie avota un pūlējos nomazgāt rokas tajā ūdens mazumiņā, kas sūcās gar zābakiem.

-    Kas tev uz rokas, rinpoče? - Dongens jautāja.

Brītiņu pavilcinājos, vai sacīt. Jidams sirds dziļumos mudināja būt atklātam, neklājas melot bērnam

-Asinis,-sacīju.

-Kas ir tas… avotā?

-Varbūt tas lama, kuru naktī atrada mirušu. Par kuru uzzināju no tevis. Kuru laikam ar purbu…

-Vaivilksim ārā, rinpoče?

-Vilksim.

Dongens saņēma vienu kāju augšpus zābaka, es - otru. Skaitījām līdz trīs un rāvām ar visu spēku. Taču līķis avota rīklē pat nepakustējās. It kā to kāds vilktu atpakaļ. Mēģinājām vēlreiz, veltīgi.

Jau gribēju ierosināt: pasauksim dažus lamas, kad Domingu, histēriski kliegdams, izgrūstīja mūs malā.

-Akjūs, nepadevušies nelaimes putni! -viņš kliedza, piemirsis, ka Dongens tomēr ir tikai puika. - Neka jūs nesaprotat! Nekā! Laidiet mani, kaut jūs nelabais parāvis! Jādara tā.

Viņš iebrida avotā, saķēra līķi aiz ceļgaliem, rava, vilka cik jaudas. Atzinu par labāku neprotestēt, stājos viņam blakus un darīju tāpat kā satrakojies draugs. Dongens piesardzīgi ierāvās kolonnas ēnā un, muti pavēris, skatījās, ko mēs darām.

Domingu iejaukšanās bija šai akcijai iedvesusi dzīvību. Daži rāvieni, un mums izdevās aizgājēju noguldīt uz krasta.

-   Tā tas jādara! - Domingu kliedza, slaucīdams nosvīdušo pieri. Viņa rokas tā drebēja, ka viņu ar prieku pieņemtu ikviena Papua - Jaungvinejas cilts deju grupa.

-   Jūs pat ar… nelaimīgu līķi netiekat galā. Parādiet ce|u un iesim!

Līķu kambarī, protams, neviena nebija. Kas zina, kur tie mūki, kam bija uzticēta vāķēšana.

-    Būtu jāziņo rinpočem Ņemdenam, - klusām nomurmināju.

-    Gan jau es, rinpoče, - Dongens bija gatavs. - Uztici tikai man. Mierīgi varat viņu atstāt te. Nolieciet uz gultas! Gan jau rinpoče Ņemdens norīkos kādu vāķēt.

Domāju, ka būs labāk, ja atkāpšos. Tāpat arī Domingu, jo viņš, ne vārda neteicis, stingriem soļiem devās pasaulē.

Bija aizmirsis pat savu sirds mīlestību, baļķi ar saules salaidumu.

III. Rinpočes Ņemdena drosmīgie plāni

1.

Nākamaja rīta pēc nakts ar mokošiem sapņiem pamodos no tā, ka manu celli kāds dungodams slauka. Uzmanīgi pavēru acis, sak, ja ieraudzīšu ņirdzīgu dēmonu, aši taisīšu acis ciet. Ieraudzīju nevis dēmonu, bet Dongenu, kurš ar mazu slotiņu slaucīja grīdu. Laikam biju pamodies tāpēc, ka degunu sāka kņudinat lidojošie putekļi.

Pamanījis, ka esmu nomodā, Dongens svarīgi nostājās pie manas gultas.

-    Rinpoče, labi būtu, ja tu celtos augšā.

-    Kuram labi? - jautāju, zem segas staipīdamies.

-    Piemēram, rinpočem Ņemdenam.

-Kas viņam par labumu?

-Viņš jau trīs mūkus ir sūtījis pēc tevis. Ņemdens grib steidzīgi runāt ar tevi. Es iededzu kvēpināmo pie Maitrejas, pabēru rīsus uz ziedojumu bļodas, apmainīju krūzē ūdeni, atnesu no avota svaigu. Vari pat mazgāties, rinpoče.

-Vai tu jau nomazgājies?

Dongens nosarka līdz ausim.

-Tu vēl nebiji devis atļauju.

-    Kāpēc tev vajadzīga mana atļauja, lai mazgātos?

-Tāpēc ka… rinpoče Ņemdens pavēlēja, lai jebkurā gadījumā lūdzot tev atļauju.

-    Esi to saņēmis.

Dongens lūdzoši paskatījās uz mani.

-    Ko darīt, rinpoče?

-    Mazgāties.

-    Vai nevarētu, ka… tu to nedod?

-    Nē, - kategoriski noteicu. - Atnes vēl vienu spaini ūdens, bet ātri!

Dongens ar nepatiku aizgaja, bet es mēģināju sagatavot dvēseli, lai tiktos ar Ņemdenu. Kad Dongens atnāca ar ūdeni, jau, lidz pusei izģērbies, stāvēju pie spaiņa.

-    Uz priekšu, Dongen, dari tā, kā es!

Dongens ar nopūtu nosvieda apmetni un ielūkojās spaini.

-    Un ja nu es noslīkšu, rinpoče?

-Tad es noskaitīšu vairākas mirstamās lūgsnas.

Dongens izmisīgi ievaidējās un, kad es iebāzu galvu spainī, viņš, sagatavojies mirt, atkārtoja manu kustību.

-   TSds pats kā čostimpa, - nolasīju no viņa lūpām.

Maitreja pāri kvēpinātājam pārmetoši vērās mani.

Droši vien pārdomāja, kāds sods man viņsaulē nāksies par šo nepārprotamo bērna mocīšanu.

2.

Rinpoče Ņemdens bija sarūgtināts. Kad iegāju, viņš patlaban bija strīdējies ar izbiedēta izskata mūku par aukstu tēju.

Godu prazdamies, atkāpos sāņus pie mājas altāra un iznācu no puskrēslas tikai tad, kad lama jau bija pa durvīm ārā.

-    Nu beidzot, - Ņemdens nopūtās, mani pamanījis. - Rinpoče, kas tad īsti tur notika pagājušajā nakti? Dongens bija pie manis un sastāstīja zilus brīnumus. Stāstīja, esot meklējis visu dienu, jo jaunie gari kādu nogalinājuši un iebāzuši avotā.

-    Kāds patiesi nogalināts, - palocīju galvu. - Turklāt ar purbu.

-    Neiespējami! - Ņemdens, acis izbolījis, ievaidējās. - Ar svēto upurnazi? Manā klosterī? Kas to vispār varēja izdomāt? Tu, rinpoče, tikai joko? Tu esi liels joku meistars, tas jau visiem zināms.

-    Nepavisam nejokoju, - papurināju galvu un pārstāstīju viņam notikušo no sākuma līdz galam. Ka mūki nakti atraduši avotā nepazīstamu līķi. It kā tas būtu noslīcis. Tomēr tas ūdenī iebāzts jau miris. Nogalēts ar purbu. Naktī mirušais nozudis 110 līķu kambara, lai atkal atrastos avotā. Ņemdens klausījās muti vaļā, un acīs bailes sprēgāt sprēgāja.

-    Nelaime nenāk viena, - viņš nopūtās un aizdomīgi drīz nomierinājās.

Saspringti vēroju viņa seju: īstu pārbīli tajā vairs neredzeju. Itin kā viņš būtu

tikai tēlojis pārbiedētu klostera priekšnieku.

-    Ir vēl ari citas grūtības, rinpoče. - Svēta patiesība: šorīt mani uzrunāja ar "rinpoče", nevis "trapa".

-    Kas tad vēl? - ziņkāri apjautājos. - Ja runājam par mirušo, tūlīt jāsauc policija.

-    Vispirms padzersim tēju! - Ņemdens ieteica. Mūks ar izbiedēto seju, gluži kā aiz durvīm klausījies, nāca iekšā ar tējkannu. Ņemdens aptaustīja kannas sānus un apmierināti palocīja galvu. - Liec klāt sviestu, rinpoče!

Ta kā nevarēju pretoties tik laipnam uzaicinājumam, pacēlu savu tasi bez osas. Lama to piepildīja ar tēju. Tad sniedzos sviesta traukā, tāpat ar pirkstiem izurķēju gabaliņu krietni pastāvējušā jaku sviesta un iemetu tēja.

Ņemdens sekoja manam piemēram. Runāt atsāka tikai tad, kad gaisu jau pārņēma garšīgās sviestotās tējas vieglais pelējuma aromāts.

-    Es gribētu tev palīdzēt, rinpoče, - viņš sacīja, galvu sāņus noliecis.

-     Paldies, - es pamāju un iedzēru malku tējas. Man bija aizdomas, ka Ņemdenu ne jau labsirdības fejas apsēdušas.

-    Zinu, cik ļoti tev pie sirds ir Tharpačenpo, - viņš sāka savu zirnekjtikla aušanu. - Ļoti labs darbs. Un tulkojums, kuru tu gribētu lasīt, ir brīnišķīgs. Un attēli! Visi ar roku gleznoti! Tur ir tāds elles skats, taisni pacilājošs. Velni - visi zili krāsoti - ar līkiem nažiem gāž ārā iekšas ellē atnākušajiem grēciniekiem. Kad skatījos, aizkustinājums man sariesa asaras acīs. Ari tev tiks daudz prieka, rinpoče.

-    I-i-jā, - nomurmināju. - Droši vien.

-    Man ir vēl divi citi Tharpačenpo varianti.

Nevi|us man mute palika vaļā.

-Vēl divi?

-     Un abi pilnīgi nezināmi tulkojumi. Liku bibliotēkas lamam, lai tev tos sameklē.

Mani pārņēma sen nejusta liela atklājuma prieka viļņi. Kaut gan mans sargātājgars dvēseles dzīlēs lēkāja, lai es uzmanoties. Rinpoče Ņemdens esot man pametis mānekli, un es, ja to norīšot, būšot uz āķa, bet es viņā neklausījos. Divu jaunu nezināmu Tharpačenpo rokrakstu atrašana vienkārši aizpūta manu piesardzību. Metos uz lielo iespēju kā zivs uz priecīgu, lokanu slieku.

-Vai būtu iespēja… man pastudēt tos?

-     Dabiski, - Ņemdens medaini smaidīja. - Tas ir pagodinājums manam klosterim, ka šeit glabātos rokrakstus studēs tāds meistars ka rinpoče Blob- zangs.

Tomēr es nebiju tāds muļķis, lai pieņemtu, ka ar viņa muti runā simpātijas pret mani un zinātni. Aizvakar taču viņš mani vēl uzrunāja par trapu un gribēja padzīt. Vai tad slepkavība butu viņu tā nobiedējusi?

-    Kas man par to būtu jadara? - jautāju, aplaizīdams lupas.

Arī Ņemdens aplaizijās.

-Naktī… ieradās mistersVorloks.

-    Kas tas tāds?

-   Tūlīt paskaidrošu, rinpoče. Tu jau zini, ka manā klosterī… hm… tiek celta viesnīca.

-Zinu.

-Tad jau droši vien zini arī to, ka cels rinpoče de Karvalju. Šodien ieradās viņa būvstrādnieki.

Jutu, ka esmu uztvēris, no kurienes pūš vējš.

-     Viņi neuzzinās, ko mēs atradām avotā, - mierināju Ņemdenu. - Un slepkavu es dabušu rokā. Tomēr būtu labi ziņot policijai.

-     Tev nevajag vairs piedalīties kopējās lūgšanās, tu dabūsi vienu Tharpačenpo.

-    Un tos divus?

-    Par to gribu ar tevi parunāt. - Viņš noslaucīja pieri un pašķielēja uz tējkannu. -Vai vēlies vēl vienu tasi?

Pirms paspēju atbildēt, viņš jau bija piepildījis manu tasi, bet savu atstājis tukšu. Sviesta piku pats ar savu svēto roku iemeta man tējā.

-     Uz mūsu nākamo viesnīcu kads ceļojumu kantoris vedīs tūristus. Tā prezidents ir misters Vorloks.

-    Kārtībā. - Es pacēlu roku. - Par Litangu stāstīšu tikai skaistu un labu. Un par to līķi neviena vārda. Kaut gan - ja es pazīstu tūristus - viņi skries šurp, ja tu izpaudīsi, ka te šad tad avotā peldas kads mirušais.

-Tas nav joks, rinpoče. Un runa nav par to.

-    Par ko tad?

Ņemdens dziļi nopūtās.

-    Par viņa meitu, rinpoče.

-    Nesaprotu.

-   Tūlīt sapratīsi. Vai tu zini, kas ir akciju sabiedrība?

-Kā nu to nezināšu.

-   Misters Vorloks ir tādas akciju sabiedrības priekšsēdētājs. Akciju ir daudz, bet vairakums to nepieder viņam.

-    Saprotu.

-    Pieder viņa meitai mis Vorlokai.

-    Kā tā? - biju pārsteigts.

-     Ir tā, ka mistera Vorloka tētiņš, kuram piederēja visvairāk akciju, pirms nāves tās atstāja nevis dēlam, bet mazmeitai, mistera Vorloka meitai. Viņa ir galvenā… kas?

-    Akciju turētāja.

-Jā. Un tur tā nelaime.

-    Kāpēc tā ir nelaime, ka mis Vorloka ir galvenā akciju turētāja?

-    Tāpēc, ka viņa negrib celt Litangā viesnīcu. Un arī nekur citur. Vispār negrib celt viesnīcu.

-    Apstājies uz mirkli, rinpoče! - es pacēlu pirkstu. - Tu sacīji, ka misters, šis… Vorloks ir ceļojumu kantora prezidents. Ceļojumu kantori nemēdz celt viesnīcas.

-Tu, rinpoče, nepareizi zini. Šoreiz ir citāds gadījums. Pieņemama viesnīca te būs tikai tad, ja ari misters Vorloks piedalīsies darījumā. Ieguldītājs var te ieguldīt lielāku summu tikai tad, ja arī mis Vorloka, ceļojumu kantora īpašniece, Litangā ieguldīs lielāku summu. Vai saproti?

Viss bija skaidrs. Misters Vorloks ir ceļojumu kantora direktors, bet akciju vairākuma īpašniece - viņa meita. Misters Vorloks grib piedalīties Litangas pārbūvē, meita negrib. Šādā gadījuma klosterī var uzcelt tikai daudz pieticīgāku viesnīcu. Tā ir pasaules vēsturē gadījies un gadīsies vēl.

Kaut gan būtu darījis visu, lai varētu studēt tik ļoti kāroto Tharpačenpo rokrakstu, jutos nevarīgs. Skaistā sapņu mirāža šķita izirstam gaisā.

-    Ko es varu darīt, rinpoče? - jautāju, noplātīdams rokas. Tobrīd man svies- totā tēja jau šķita slikti ožam un brokastīm domātajā sierā jutu sīvu piegaršu.

-    Tev jāiepazīstas ar mis Vorloku. Jāpanāk, lai viņa atbalsta mūsu plānus. Rinpoče Domingu domā, ka tu to varēsi.

Tas bija smieklīgi, tomēr es par viņu nesmējos.

-    Rinpoče, tu lūdz ko neiespējamu, - bēdīgi sacīju. Vaļēju acu priekšā parādījās trīs Tharpačenpo sējumi, tie lidoja gaisā, cits citam lidzās, tad, zobgalīgi paplivinājušies, izslīdēja pa logu.

-    Kāpēc neiespējamu?

-    Man taču nav laika ceļot uz Ameriku. Pēc trim mēnešiem jāatgriežas Londonā, jo sāksies jauns mācību gads.

-    Kas tev teica, ka jābrauc uz Ameriku?

-    Man nav laika braukt nekur.

-Navjābrauc nekur.

-    Kā tad es satikšu mis Vorloku? Un vispār, rinpoče, ta nekas nesanāks. Kā gan es varētu viņu pierunāt mainīt savu lēmumu?

-Tava darīšana, rinpoče. Domā par trim Tharpačenpo!

Saskumis mēģināju celties augšā no sēdspilveniem.

-Tādā gadījumā…

Ņemdens nobijies saķēra mani aiz rokas.

-    Es teicu, ka tev nav nekur jāceļo.

-    Bet es jautāju, kur tad satikšu mis Vorloku.

Ņemdens dziļi nopūtās.

-   Tepat, rinpoče.

-Te? Litangā?

-Te.

-Vai tu gribi sacīt, ka arī mis Vorloka uzturas Litangā?

-Diemžēl.

-    Kur?

-    Pagriezies, rinpoče!

Nebija divreiz jāsaka. Sviedos apkārt tik dedzīgi, ka gandrīz muguru izmežģīju.

Pie vaļējām durvīm mīņājās divi cilvēki. Viens zems, drukns, ar cigāru roka, otrs - garš, tievs, uz deguna tādas acenes, ka seju tikpat kā neredzēju.

Ar straujo kustību biju apgāzis tasi, tēja izlija un tecēja lejup man pa kāju.

Itin kā man kāds čukstētu, ka nez vai šajā atdzimšanā es Litangā pētīšu Tharpačenpo, tas ir, Liela atbrīvotāja, rakstus.

3.

Misters Vorloks bija zema auguma, cik garš, tik plats, arī galva tāda pati kā ķermenis. Rokas un kājas īsas, seja sarkana un vasarraibumiem nosēta. Balss skanēja ka ieplīsis pods, turklāt no visas viņa būtnes plūda neizskaidrojama jautrība.

Meita, cik no tās redzēju, bija tiešs pretstats. Tāda kā sieviešu kārtas sērojošs huzārs smalka kapsētā. Tērps garš un tumšs, mati nekopti, pinkaini, acenes milzīgas un biezas, vārdu sakot no tām, kuras mana drauga Makalistera aprindās dēvē par divām viskija pudelēm. Tas nozīmē: jāizlok divas pudeles viskija, lai ar godīgu nolūku tadai tuvotos. Jau tas vien, kā viņa apstājās pie durvīm, bija vesela traktāta vērts. Kāja drusku uz priekšu izvirzīta, mugura salikusi ka cilvēkam, kurš izlēmis savu mūžu šaja telpā nespert ne soli.

-    Esam klāt, mazulīt, - misters Vorloks priecīgi vēstīja. - Esam šeit.

Meitene pamāja, tad smalkā, nepatīkamā balsī pajautāja:

-Kur?

-    Nu te… galvenā lamas kabinetā.

Mis Vorloka palūkojās uz mums, kaut gan milzu aceņu dēļ nebūtu pamanāms pat tas, ja viņa iesnaustos.

-    Kas tas tāds?

-Galvenais lama? Šā klostera priekšnieks, maziņā.

-Tiešām? Un kurš tas ir?

-    Sarkanajā apmetnī.

-Apmetnī? Es domāju, ka tas ir naktskrekls.

Par laimi, rinpoče Ņemdens necik daudz nesaprata no mis Vorlokas stipri amerikāniskās izrunas, turklāt viņš vispār nebija stiprs angļu valodā. Tāpēc viņš tikai smaidīja un māja ar galvu.

-    Nāc iekšā, mīlulīt, apsēdīsimies pie tiem kungiem.

-Te taču nav krēslu, tēt.

-    Šeit sēž uz spilveniem. Tā ir pieņemts.

-    Kur tu, tēt, mani esi atvedis, nolādēta būšana?

-    Mia, mīļā, tu apsolīji izturēt trīs dienas. Tu devi vārdu.

Meitene nopūtās tik dziļi, ka liesmiņas uz altāra salīgojās.

-    Labi. Esmu apsolījusi. Bet tikai trīs dienas, nevienu nieka sekundi vairāk.

Ar diviem stingriem soļiem viņa atradās pustumšajā kaktā, izrāva no turienes

četrus vai piecus sēdspilvenus, nometa zemē, nometās uz ceļiem tiem blakus, izvilka no kabatas pudelīti, nospieda podziņu.

Gaisā izplūda asa, pikanta smarža. Rinpoče Ņemdens, kuram jau kopš mis Vorlokas ienākšanas mute visu laiku bija vaļā, atvēra to vēl platāk, it kā gaidīdams, lai meitene arī tajā iepūš.

-Ta, re,-mis Varloka palocīja galvu, sniegdama man pudeliti.-Vai vēlaties? Ak, sasodīts, vai tikai es neaizmirstu, ka šitie angliski nesaprot? Vai tu, naktskreklā ģērbtais, gribi?

Paliecos uz priekšu un skatījos uz pudeliti.

-    Kas tur iekšā?

-     Ak, šitas saprot angliski!? - Mis Vorloka bija pārsteigta. - Vai drīkstu jautāt, kur mācījāties?

-    Protams, - es pamāju. - Vispirms Viduseiropā, tad Hārvardā, tad…

-    Piedodiet, es domāju, ka jus esat tāds parasts…

-Mūks?

-Tā es iedomājos. Vai tomēr esat?

-    Pagaidām vēl ne. Kas jums tajā pudelē?

-    Insekticīds. Galvenokārt pret blusām.

-    Mierīgi varat likt to nost. Rinpočem Ņemdenam nav blusu.

Rinpoče Ņemdens, sadzirdējis savu vārdu, apmierināti pasmaidīja.

Mis Vorloka gan nolika pudeliti, bet viņas sejas izteiksme neatmaiga.

-    Ka jūs esat pie viņiem gadījies? - viņa līdzjūtīgi apvaicājās.

Gribējās cirst pretim ko indīgu, bet mans skatiens satikas ar mistera Vorloka skatienu. Viņš lūkojās tik lūdzoši, ka noriju visu, ko biju gribējis sacīt.

-    Es nodarbojos ar Tibetas kultūru, - noducināju. - Gribētu pārlūkot dažus senus rokrakstus.

Tostarp atkal bija uzradies plikpauris mūks ar tējkannu. Arī mis un misteram Vorlokiem nolika priekšā pa bezosu tasei un ielēja tēju. Lai kā es krekšķināju, diemžēl, rinpoče Ņemdens sniedzās sviesta traukā un iemeta katrā tasē sviesta pikuci.

Mis Vorloka domīgi vēroja, kā tējas virskārtā sviests priecīgi kūst un pārvēršas dzeltenos ripuļos.

-    Kas tas ir? - viņa beidzot jautāja, rādīdama uz priekšā nolikto tasi.

Ņemdens jautājumu nesaprata, un man nebija patikas tēlot gidu. Galvenais,

manas cerības bija izkūpējušas kā blusu indes smaka gaisā.

Tā kā jautājums vēl plīvoja pār mums, misters Vorloks atbildēja pats.

-Tāir… tēja,mīlulīt.

-    Šī ir tēja?

-Jā, mīlulīt.

-    Es vienmēr domāju, ka tēja ir tas, ko dzeram mājās. Pilnīgi droši, ka tas nav viens un tas pats. Vai jūti smaku, tēt?

-Jā, kaut kas… it kā…

-Tēt, vai tu atceries, ka Fredis iesprūda notekcaurulē?

-    Fredis?

-    Kaimiņu kaķis, kad es vēl biju maza.

-Ak tā. Atceros.

-    Toreiz ta smirdēja. Tēt, šī ir smirdoša. Šī tēja smird, tā nav cilvēkam lietojama. Tāpat kā viss, kas šeit ir. Vai tu nopietni cerēji, ka es likšu te būvēt viesnīcu? Vai tev nav nācis prātā, ka tikai trakais varētu braukt šurp vasaras atpūtā?

-    Tūrisma ziņā Butāna ir ļoti populāra zeme, meitiņ.

-   Ta tikai tu domā, tēt. Ja nu brauks vienīgi alusvēderi vācieši, gliemežrijēji franči un futboltrakie briti. Godigs amerikānis te kāju nespers. Es arī biju muļķe, tevi klausīdama. Vēl trīs dienas, tēt, un tad es šo vietu vairs neredzēšu kā savas ausis.

Kad skatījos uz viņas izpūrušajiem, plušķainajiem matiem un nervozajām kustībām, spēju saprast viduslaiku inkvizīcijas tēvus.

Ir tādi gadījumi, kad jākur sārts.

4.

Kad iznācu iekšējā pagalmā, man cirtās pretim vēlīna rīta vēsums. No Hima- laju kalnu ieskautajām augstienēm sāk plūst auksti vēji un joņo pa ielejam. Sarāvos savā novalkātajā apmetnī un jau gandrīz devos no trešā iekšējā pagalma uz ceturto, kad manas ausis skāra patīkama sievietes balss.

-    Rinpoče, vai jūs uz mirkli neapstātos?

Apstājos un pagriezos.

Gandrīz apstājās sirdsdarbība krūtīs. Aiz manis, kājas ieplētusi, stāvēja kāda brūnmate, no galvas līdz kājām ģērbusies dzeltenā kombinezonā.

Es pats nevarēju būt tāds, kas izraisa uzticību. Joprojām valkāju no sen mirušā lamas mantoto apmetni, no kura vēl pilēja sviestotā tēja. Meitene pienāca klāt, nokremšķinājās un noglāstīja sev zodu it kā pirms liela priekšnesuma.

-    Esi sveicināts, rinpoče! - viņa sacīja tibetiešu valodā.

-Arī es tevi sveicu, kundze! - palocīju galvu.

-    Es priecājos, ka saule ir pagodinājusies uzlēkt… un… ka tas ir?… ak tā, uz klintīm… un vārdu sakot, mums ir uzausis mierīgs rīts… Nu labi, sasodīts, vai saprotat, ko es saku?

-    Saprotu, - pamāju.

-    Tad ir labi. Es gribēju jums jautāt… vai šeit strādājat… Tādā ziņā, vai dzīvojat… šajā klosterī?

-Jā.

-Vakar te kaut kur bija… liels… bum! Vai saprotat? Ka lai paskaidroju? Debesis gruva, zemestrīce, - šo frāzi viņa sacīja portugāliski. - Vārdu sakot… akmeņi krita cits uz cita… bum, bum! Vai saprotat, ko gribu teikt?

-Saprotu.

-    Patiesi? Tas ir lieliski! Jēzus, kā es ar šo puisi tikšu galā?

-    Piemēram, ja runāsiet portugāliski.

Viņa sagrīļojās, domāju, ka tūlīt gāzīsies no kājām.

-Jūs saprotat… portugāliski?

-    It īpaši, ja runāsiet lēni. Saprotu arī angliski.

-Augstais Dievs! Kur jūs to esat mācijies?

-    Iedams un nākdams. Ziniet, mums diendienā jāiet vākt produktus. Ņemam koka šķīvi un dodamies plašā pasaulē. Te uz šķīvja kāds uzber risu sauju, tur - uzliek kādus dārzeņus, runādamies ar mums. Ta mēs pamazām iemācāmies valodas.

-    Tas jau… vienkārši brīnišķīgi! Manuprāt, jus esat atklājis īsti jaunu paņēmienu valodu mācībā. Atļaujiet iepazīties. Vai drīkstu jums pieskarties? Taizemē reiz pieskāros kādam mūkam, un… hm… tam nelaimīgajam bija lielas nepatikšanas. Veselu gadu viņš nedrīkstēja runāt, bija jāceļas trijos no rīta.

-    Pie mums nav tik stingru likumu. Varat skarties jebkur.

Viņa satvēra manu roku un pamatīgi kratīja.

-    Esmu Esperansa Kautinju. Esmu ieradusies savest kārtībā jūsu klosteri. Es vadīšu darbus. Vai runāju diezgan lēni?

-    Jums tikai portugāliski jārunā lēni, angliski tas ir lieki.

-    Piedodiet! Kā jūs sauc?

Sakrustoju rokas uz krūtīm un paklanījos tik zemu, ka piere skāra potītes.

-    Mans vārds ir Blobzangs. - Izslējies sacīju. - Rinpoče Blobzangs.

5.

Senjorita Kautinju man draudzīgi uzsmaidīja.

-    Es meklēju to vietu, kur vakarvakarā nogāzās galerija.

-    Nāciet līdzi! - es uzsmaidīju. - Tieši turp eju.

Pēc desmit minūšu soļošanas bijām sasnieguši nogruvuma vietu. Senjorita Kautinju palūkojās uz gruvešu kaudzi un tulil rāpās augša. Nebūdams visai pārliecināts, sekoju viņai. Kad tiku augšā, senjorita Kautinju jau sēdēja uz baļķa un tvarstīja gaisu, it ka to dabūtu, maisiņos iepildītu.

Nometos līdzās un ar neviltotu līdzjūtību pavēros viņā.

-    Pie šā augstuma jāpierod.

-    Pa… tieši? - viņa elsoja. - Neželojiet, nekas jau nekait. Tikai… atgfišu elpu, un… būs labi.

-    Elpojiet dziļāk! - ieteicu.

-Jūs… esat tik laipns. Tatad… es vēl elpoju?

Pēc brītiņa viņa bija atguvusies. Atgūlās uz drupām, nemaz nebēdādama, ka notrieps skaisto, dzelteno kombinezonu, bet manus nervus viņa samudžināja kā kaķis zemē nokritušu dzijas kamolu.

-   Ko jūs… tā skatāties?-viņa pēc garāka pārtraukuma izdvesa.-Vai neesat redzējis… cilvēku, kas gaisu ieņem pa tējkarotei?

-    Tādu vēl ne, - atbildēju.

Mis Kautinju aizdomīgi palūkojās uz mani. -Vai droši, ka esat mūks? -Vai esmu tā teicis?

Viņa samiedza acis un raidīja man vēl aizdomīgāku skatienu.

-    Kas tad jūs esat?

-    Dzīvoju te, klosterī.

Viņa pacēla pirkstu, un viņas seja iekvēlojās satraukumā.

-    Butānietis jūs neesat. -Jāatzīstas, ka neesmu. -Arītibetietis ne. -Arī ne.

-Kas tad jūs esat? Atkārtoju iepriekšējo klanīšanos.

-    Mans vārds ir Lorencs, - teicu. - Leslijs L. Lorencs.

6.

Nu es varēju pārliecināties, kāda atšķirība ir starp iepazīšanos un iepazīšanos. Kad stādījos priekšā kā rinpoče Blobzangs, viņa ne aci nepamirkšķināja. Neteikšu, ka jutos aizvainots, jo kurš gan Eiropā zina tibetiešu vārdus. Toties otra iepazīšanās uzvijām gandarīja par pirmo. Vēl nebiju beidzis pieklājīgo klanīšanos, kad atrados pret nolauztas kārts galu. Tas bija smails un notēmēts pret manu krūšu kurvi.

-Tātad jus esat tas slavenais Lorencs,-viņa sacīja.-Nekustieties, ja jums dzīvība mīļa!

-    Es nekustēšos, - apsolīju.

-    Pareizi darīsiet. Jūs vēl mani nepazīstat. Manā sirdī žēlastības nav ne tik, cik melns aiz naga.

-    Tā jau izskatās, - es palocīju galvu.

-To neaizmirstiet ne uz mirkli! Rāpieties lejā un pazūdiet!

-    Ko esmu jums ļauna nodarījis? - drusku apvainojies, painteresējos.

-    Darītu gan, ja es ļautu.

-Es?

-   Jūs esat tas Lorencs, vai ne?

-Protams, esmu.

-     Tatad runa ir par jums. Noziedznieks bez sirdsapziņas un aizspriedumiem.

-    Kas jums to teica?

-    Mans priekšnieks.

Pēkšņi visu sapratu. Tatad Domingu mani iegāzis peļķē.

-    Senjors de Karvalju?

-     Viņš brīdināja, lai ar jums esmu ļoti uzmanīga. Jūs esot kā fregoli mētelis.

-Es?

-    Protams, jūs. Ārpusē rūtains, iekšpusē strīpains. Ārēji - eņģelis, iekšēji - velns. Visbīstamākais zellis, kādu viņš savā mūžā saticis. Izskatoties, ka murrājot kā kaķis, bet dvēselē snaužot tīģeris. Viņš teica, lai piesargos, citādi pa- modīšoties, kad jau būšot par vēlu.

-    Vai viņš paskaidroja, kas ar to domāts?

-    Godīgi sakot, es nezinu.

Noplaku gruvešu kaudzes virsotnē un bēdīgi skatījos uz kārts smaili.

-   To nu gan es nebiju no viņa gaidījis, - nopūtos. - Es viņa labā darītu visu… bet viņš. Ak Dievs, ko viņš par mani… Bet tādi jau cilvēki ir. Nepateicīgais suns!

Visu to sacīju tādā tonī, ka pašam parskrēja šermuļi. Tāpat varēja justies arī senjorita Kautinju, jo viņas ievērības cienīgās krūtis zem kombinezona pēkšņi sāka viļņoties.

-    Par ko jūs runājāt? Par senjoru de Karvalju?

-    Taču par viņu.

-    Kā tas saprotams: jūs viņa labā esat darījis visu?

-    Kā tas saprotams? Pirms diviem mēnešiem dabūju viņu ārā no cietuma, sagādāju šo darbu, toreiz viņš pateicās man rokas bučodams.

Senjorita Kautinju nobāla.

-   Jūs… viņu… no cietuma? - viņa stomījās. - Kur?

-    Portu.

-Tur taču nav cietuma.

-    Kā nu nav. Tikai valdība to neizpauž. Turp ved sabiedrībai ārkārtīgi bīstamus noziedzniekus.

-Ak debestiņ!

-     Bet… tur nokļuva arī Karvalju. Bija parakstījis viltotu vekseli un zaga banku kartes. Arī man vienu nocēla, bet es viņu neiesūdzēju. Kaut arī bija runa par desmit tūkstošiem dolāru. Domāju tā: kļūdīties var katrs. Līdz zināmai pakāpei es sapratu šo nelaimīgo. Viņš taču zaga nevis paša, bet tās meitenes labad.

-    Kādas meitenes?

-Ar kuru viņam ir bērni. Brīnumskaisti dvīņi, Manuels un Estebans.

-    De Karvalju… ir dvīņi?

-Jā. Ceru, ka tā meitene ari ir samierinājusies.

-    Ar dvīņiem?

-Ar de Karvalju. Meitene ienida Karvalju, jo viņš to bija izvarojis.

Mis Kautinju vērās manī, pilnīgi nobālusi.

-De Karvalju… kādu izvarojis? Es jūs lāgā nesaprotu, tas ir tik juceklīgi.

Pastiepu roku un noliku uz viņas delma.

-Redziet, senjorita Kautinju… es par to runāju nelabprāt, jo Domingu reiz bija mans draugs. Taču viņa dzīvē notika kaut kas tāds, briesmīga traģēdija, kas viņu pārvērta par citu cilvēku.

-    Traģēdija?

-     Kad viņš nogalināja savu tēvu. Patiesībā tā varēja būt arī nejaušība, es viņam ticu. Toreiz viņa dzīve sajuka. Viņu it kā Nelabais paņēma savā varā. Neilgi pirms tam Portu cietuma direktors piezvanīja, ka Domingu gribot izsūdzēt grēkus. Tad viņu nosacīti atbrīvoja, un es viņam sagādāju šo darbu. Svaigs gaiss, skaidra vide, nekādu kārdinājumu… es ticēju, ka šeit viņš pārvērtīsies, kļūs tāds kā agrāk. Pateicību negaidīju, šī īpašība cilvēkiem nepiemīt, tomēr man ļoti nepatīkami, ka viņš, tikko ieradies, izplata par mani apmelojumus. Kā jūs sa- gadijāties kopā?

-Atsaucos uz sludinājumu avīzē. Bija nepatikšanas iepriekšēja darbavietā.

-    Ta viņš mēdz. Ar sludinājumiem vāc savus upurus.

-    Upurus?

Ar roku parādīju noraidošu žestu.

-    Tagad pietiks, jaunkundz, vairāk nerunāšu. Jāiet atpakaļ uz celli.

Jau grasījos iet, laisties lejā 110 gruvešu kaudzes, bet tobrīd Himalaju pakājē uzradas daži vīri aizsargķiverēm galvā. Viņus ieraudzījusi, senjorita saspieda man delmu.

-    Neviena vārda! Par Domingu viņiem ne vārda! Ja viņi uzzinās, kas Domingu īsti ir, tad aizies, un man darbs būs pagalam.

-     E-ū! - tūlit sadzirdēju dobju, murdošu balsi. - Vai esat te, senjorita Kautinju?

Meitene paslējās un raudzījās lejup.

-    Esmu te augšā.

-   Mēs jau jūs visur izmeklējāmies. Vajadzētu šo to pārrunāt. Ko jūs tur augšā meklējat?

-    Man šķiet, zaudētās ilūzijas.

-Nesadzirdēju!

-    Neko īpašu, tūlīt kāpšu lejā.

-    Uzmanīgi, jaunkundzi Vispār nevajadzēja kāpt augšā. Ak Dievs, un to vajadzēs novākt!

Senjorita Kautinju kāpa lejā. Pēc kustībām bija redzams, ka viņa zina, kur kāpj. Biju pārliecināts, ka ne jau pirmo reizi viņa ložņā pa sabrukušu apmetumu. Viņa veikli noslīdēja lejā un iespieda rokas sānos.

-    Kas jauns, mister Heineman?

Uzrunātais bija drukns liela auguma cilvēks ar stipru dienvidniecisku akcentu.

-    Butu jāapspriež plāni, jaunkundz.

-    Pameklēsim piemērotu vietu, mister Heineman. Vai viss kārtībā?

-    Dažiem strādniekiem sāp galva.

-    Augstuma dēļ, drīz pāries. Vai ar galveno lamu viss sarunāts?

-   Ar vietnieku, jaunkundz. Viņa vārds ir Dendrubs.

Tas man bija kaut kas jauns. Līdz šim biju domājis, ka Nemdena vietnieks ir čostimpa.

-    Viņš parādīja pirmo lūgšanu zāli. Te to sauc par Ihakangu. Būs jāstrādā starp dievu tēliem un degošām svecēm, bet divus metrus tālāk tie puiši pielūgs dievus. Es tam Dendrubam jautāju, vai tā būs labi, viņš atbildēja, ka citas vietas neesot. Tālab mums jāremontējot vecais spārns un jāceļot jauns, lai būtu.

-Un kā ar Karvalju?

-    Šodien vēl neesmu viņu redzējis. Viņš esot atradis kaut kadu baļķi un ņemoties ap to.

Pa to laiku arī pārējie bija pienākuši klāt un sastājušies ap senjoritu Kautinju. Precīzāk sakot, pārējie bija divi vīrieši, kalsnējs puisis, kura seju zem ķiveres nevarēju saskatīt, un mazs likkājis, kuram nebija ķiveres. Līkkājis ar plaukstu aizēnoja acis un palūkojās uz mani.

-     Kas tas tāds? - viņš jautāja ar nepārprotami spānisku akcentu. - Vai mūks?

-   Apmēram, - senjorita Kautinju izvairīgi atteica.

Uzmanīgi, lai neslīdētu, laidos lejup pa kaudzes sāniem. Ticis viņiem blakus, pieklājīgi palocījos.

Visi trīs vīrieši labi audzināti atkārtoja manas kustības. Lielais palūkojās uz senjoritu Kautinju.

-Vai viņš angliski saprot?

-    Pajautājiet viņam pašam!

-    Gluži lieki, - pasmaidīju. - Mēs sapratīsim viens otru. Druknais vīrs pagrozīja galvu.

-    Šejienietis neesat. Pārāk laba izruna. Bet amerikānis arī ne. Tad ir par sliktu.

Tā runāja viņš, kuram Šekspīra valodas vārdi čirkstēja zobos kā zem vilciena riteņiem pakļuvuši.

-    Anglis, vai? -Teiksim tā. -Ja ne, kas tad?

-    Dzīvoju Anglijā. -Vai esat no tiem? -No kuriem?

-    No tiem, kam mājās banāni apnikuši, un tad viņi nāk šurp, te Dievam aiz muguras meklēt dvēseles mieru, vai nez ko vēl. Apsēžas iepretim kalnam, sakrusto kājas un iztēlojas, ka lido. Vai zināt, kāpēc to dara?

-    Kāpēc? - es ar ziņkāri jautāju.

-    Pateikšu, kaut gan jūs apvainosieties. Lai nebūtu jāstrādā. Vai esat no tiem zeļļiem?

-    Domāju, ka ne, - atteicu.

-    Kāpēc tad esat tā nomaskējies? -Šeit tā ir ērtāk.

-Vai kalnos skatīties? -Nē, bibliotēkā sēdēt. Sarunu biedrs samiedza acis.

-    Kālab jūs tupat bibliotēkā?

-    Lasu senas grāmatas.

-   Šito te grāmatas?

-    Jā gan.

-Vai atrodat tajās kaut ko interesantu? -Jautājums tāds: kas kuram interesants?

-   Vai par to kāds maksā?

-    Gadās.

Viņš atkal pagrozīja galvu.

-Tur tā vaina, kungs, neapvainojieties! Tāpēc pasaule skrien pretim bojāejai. Cilvēkiem maksā par to, ka viņi skatās kalnos un nīkst bibliotēkās te, pasaules mala. Vai bijāt šeit, kad galerija gāzās? -Par laimi, nebiju. Viņš sniedza man roku.

-    Esmu Džo Heinemans. No Dienvidkarolīnas. Kas esat jūs? Pieklājīgi palocījos un mēģināju uzsmaidīt visiem trim reizē.

-    Mans vārds - Lorencs, - sacīju. - Leslijs L. Lorencs.

7.

Izgāju cauri iekšejiem pagalmiem un patlaban pagriezos uz savu celli, kad saskrējos ar Dongenu. Puika, mani ieraudzījis, aiz prieka gandrīz kūleni apmeta.

-     Tomēr atradu, rinpoče! Varenas būšanas notiek, kamēr tu staigā nezin kur. Tagad tev iekārto celli, jo rinpoče Ņemdens tev iedalīja jaunu. Es arī dzīvošu pie tevis. Šorīt es nomazgājos, rinpoče. Tur jau ienesa paklājus, nomainīja statuju…

-Ar ko?

-    Ar citu statuju. Rinpoče, tu dabū apzeltītu Congkapas statuju.

Congkapa gan nav dievs, tomēr tam izrāda ne mazāku cieņu kā dieviem.

Congkapa bija reformētās lamu konfesijas, dzeltenkapučaiņu gelugpa ordeņa dibinātājs; viņš bija padzinis no klostera sarkankapučainos pesteļotājus mūkus, viņš bija noteicis mūkiem celibātu, apvienojis puritāniskā reliģiskā vienībā līdz tam ļoti brīvās mūku kopienas.

-Čostimpa iratnesisarīziedotoēdienu, sudraba bļodas, sviesta gaismekļus, jaunus kvēpināmos… Rinpoče Ņemdens lika pateikt, lai tu noteikti viņu uzmeklējot, viņam kas steidzīgi sakāms.

Nolēmu pirms iešanas pie Ņemdena ielūkoties jaunajā cellē. Tieši tobrīd no tās nāca ārā čostimpa ar skābenu smaidu sejā. Rokā lupata, ko viņš izpurināja pagalma pāri galerijas margām.

Aiz brīnumiem man mute palika vaļā. Vai tikai varenais lūgšanu pārzinis nebūs manā cellē slaucījis putekļus?

Mani pamanījis, viņš zibenīgi paslēpa lupatu drēbēs. Uz manu pusi pazibināja tā ka smaidu, kas gan nebija necik izdevies. Atgādināja tādu atņirdzienu, kādu rāda slazdā iekritis vilks, cerēdams, ka reiz tiks brīvībā un saplosīs druskās to pabiru, kas uzstādījis slazdu. Tāds bija čostimpas smaids, un es nemaz nešaubījos, ka arī viņš mani saplosītu, ja varētu.

Tā kā to viņš nevarēja, tad - ar putekļu lupatu uz krūtīm - ņirdza man pretī.

-Tev celle kārtībā, trapa… tas ir, rinpoče.

-    Kurš lika to iekārtot?

-    Protams, ka rinpoče Ņemdens.

-    Tev nevajadzēja pūlēties.

-    To tu vari pārrunāt ar rinpoči Ņemdenu.

Čostimpa galu galā nebija neglīts. Pareiza seja, deguns drusku prāvāks, nekā šajā novadā mēdz būt, arī vaigu kauli ne tik izspiedušies kā butāniešiem. Arī lūpas plānākas, varbūt pirms vairākiem gadsimtiem viņa ciltskokā bija ieplūdušas indiešu asinis.

Iegāju savā cellē un uzreiz sastingu. Man priekšā atradās rinpočes Ņemdena luksuscelles kopija ar platu gultu, kas mani aicināja no rūpīgi saklāto raibo segu apakšas. Kaktā Dongena gulta, mazāka gan, arī sega vairāk nolietota, tomēr drīzāk līdzinājās miljardiera gultai nekā tai, kas palika agrākajā cellē.

Nojautu, ka rinpoče Ņemdens mani nepacietīgi gaida, tomēr vajadzēja apdomāt dažus sīkumus. Starp citu, arī tādu: pie velna, kas te ap mani notiek? Ierodos Litangā, vismierīgākajā pasaules klosterī, lai studētu kādu līdz šim neredzētu Tharpačenpo rokrakstu, bet nespēju tikt tam klāt, toties ap mani risinās tādi notikumi, ko var apzīmēt dažādi, tikai ne par mierīgiem. Tas, ka Ņemdens mani nelaiž pie Tharpačenpo, ka čostimpa man gāž ārā tēju un sit ar pletni, nav nekas salīdzinājumā ar to, ka netālu no celles burbuļojošā avotā atrod noslepkavotu mūku, kurš vēlāk pazūd no līķu kambara un atkal atrodas avotā… Man nekavējoties jāziņo par šiem notikumiem uz Timpu tieši manam draugam Jondonam, viņa augstības karaļa drošības dienesta priekšniekam. Viņš noskaidros, kas te notiek. Ja neziņošu par slepkavību, kļūšu par nozieguma līdzzinātāju.

Patiesi, rinpoče Ņemdens mani nepacietīgi gaidīja. Viņš tikai atmeta ar roku, kad godbijīgi sveicināju, tad piedāvāja tēju. Izraidīja āra palīdzīgo lamu un, negaidīdams, kamēr iemalkoju tēju, metās sarunā ar mani.

-Vai celle patīk, rinpoče?

-     Nevajadzēja, rinpoče, - es atrunājos. - Es samierinātos ar mazāk, ja Tharpačenpo…

-Tu to lasīsi,-viņš mierināja. - Bet pagaidām tev jādara kas cits.

-   Jādara?

-    Tu apsolīji man palīdzēt.

Viņš pacēla tējas tasi, un tase rokā drebēja. Apklusu. Ja vecākajam lamam dreb rokas, tas nozīmē, ka viņš ir vai nu ļoti slims, vai lielā nelaimē. Ņemdens slims neizskatījās.

-    Litanga būs liels klosteris, - viņš aši bēra vārdus. - Bagāts klosteris. Jāiet pasaulei līdzi, rinpoče. Palūkojies apkārt! - Viņš pacēla brīvo roku un rādīja man pēc kārtas visus pirkstus. - Te ir kristieši… Vai bagāti? Protams, bagati. Esmu bijis Romā, redzējis, cik bagāti. Islāma zemes? Biju Saūda Arābijā, biju Emirātos. Bagāti. Biju Izraēlā, arī viņi ir bagāti. Arī hindi sāk saņemties. Vienīgi Būdas piekritēji ir nabagi. Varbūt Japāna ir vienīgais izņēmums, bet viņi Budam tic citādi nekā mēs. Ja mēs gribam, lai mūsu ticība, lamu ticība, neaiziet nebūtībā, arī mums jākļūst bagātiem. Tādam nolūkam kalpos jaunie klosteri, uz kuriem naks tūristi, atstas te naudu. Tie varētu būt parādes klosteri, rinpoče. Uz āru spoži, mirdzoši, bet iekšienē risināsies reliģiskā dzīve.

-    Kā, piemēram, Litangā?

-Tā ir, rinpoče.

Pagrozīju galvu.

-    Varbūt tu, rinpoče, visam tam tici, bet es gan ne. Bagātos klosteros neturpinās reliģiskā dzīve. Drīzāk tur plūst dzērieni. Tu gribi Litangu darīt bagātu, gar to man nekādas daļas, tikai neprasi, lai es klusēju par slepkavību.

Ņemdens noplātīja rokas.

-    Kurš tevi spiež? Tu mani pārproti, rinpoče. Es ar tevi runāju par saimnieciskiem jautājumiem, tu man piemini slepkavību. Ja jau noticis kas tāds, šķēršļu nav, ziņo uz Timpu.

-    Es to darīšu, šodien pat.

Ņemdens nopūtās un cēla tējas tasi pie lūpām.

-    Nepārsteidzies, rinpoče! Pie slepkavības jābūt ari līķim.

Sāku nojaust ko nelāgu. Savilku uzacis, un mana roka ar tasi palika gaisā.

-Vai tad kas atgadījies?

Ņemdens skumīgi palocīja galvu.

-    Diemžēl, ir atgadījies, rinpoče.

-    Mirušais…?

-    Pazudis bez vēsts, rinpoče.

-Vai liki sargāt?

-   Protams, sargājām. Divi mūki pie viņa ne acu neaizvēra. Tomēr nozudis bez pēdām. Viens no mūkiem stāsta, ka tas ap pusnakti pacēlies gaisā un izlidojis pa logu kā rodžungs. Laikam pārvērties par rodžungu.

-   Avots?

-    Pārbaudījām arī to, rinpoče. Tur nav. Un viesi drīz būs klat. Satrūcies blenzu viņā.

-    Kādi viesi?

-   Vai tad es vēl neteicu? -Vēl ne.

-Arī čostimpa neieminējās? -Arīviņš ne.

-    Tad jau man nāksies atgādināt.

-    Par kādiem viesiem ir runa?

-    Par ce|ojumu kantora pārstāvjiem. Tie, kas vedīs šurp klientus. Pagrozīju galvu un sāku lūkoties pa vaļējo logu. No ielejas otras puses, no

strauta malas līdz mums atplūda skumīga jaku baurošana.

-    Un ja mis Vorloka negribēs ieguldīt? -Piespied, rinpoče!

-    Kā lai piespiežu?

-   Appreci viņu! Ja viņa dos līdzekļus, es tev parādīšu piecus Tharpačenpo. Līdz šim vēl neviens tos nav redzējis.

Noreibu no šādas lielas iespējas. Ja viņš iepriekš solītajiem pievienos vēl divus nepazīstamus rokrakstus, varbūt es tiešām varētu aiz prieka precēt mis Vorloku. Ja viņa pie manis nāktu.

-    Rinpoče, es gribētu, lai tu nodarbojies ar viesiem. Tu vari ar viņiem saprasties.

-    Kā man vajadzētu ar viņiem saprasties?

-Tu iestāstīsi, ka šī ir visskaistākā vieta pasaulē. Tēviņi atradīs visu, ko vien vēlas. Mieru, klusumu, aizsūtīšu mūkus, kas ar viņiem kopā meditēs. Svarīgi, lai viņiem iepatīkas Litanga, šī miera sala.

-    Un mirušais lama avotā? -Par to klusē!

-    Un pa gaisu aizlidojušais rodžungs? -Ari par to klusē!

-    Un ko man darīt atlikušaja brīvajā laika?

-    Lasi Tharpačenpo, rinpoče. Tālab taču esi ieradies, vai ne?

-    Kad varu sākt?

-    Rīt, rinpoče. Šodien tev būs daudz darba ar viesiem. -Tūkstoš Budu! Vai jau šodien ieradīsies? Ņemdens bēdīgi palūkojās manī.

-Jau ir klāt, rinpoče.

8.

Man par laimi vai pat par nelaimi, pirmo satiku nevis nupat atbraukušu viesi, bet de Karvalju. Mani gaitenī ieraudzījis, viņš saka virpināt ūsas un domīgi skatījās.

-    Labdien, Domingu, - es silti, sirsnīgi sveicināju.

De Karvalju, uzticīgs savam ieradumam, neatņēma sveicienu. Tikai virpināja ūsu galus un caururbjošu skatienu lūkojās gaisā.

Paraudzījos sev aiz muguras, bet tur neviena neredzēju. Tātad šī ūsu virpi- nāšana varēja attiekties vienigi uz mani.

-Vai kaut kas ir slikti? - mierīgi apjautājos.

-    Kopš ieraudzīju jūs, nemitīgi, - viņš atmeta ar roku. - Paklausieties… es gribētu jums ko teikt.

-Sakiet!

-    Iziesim pagalmā!

Izgājām tuvākajā iekšējā pagalmā. Arī Domingu tāpat kā pārējie celtnieki bija darba drēbēs, dzeltenais kombinezons priekšpusdienas spozmē mirdzēt mirdzēja.

-    Paklausieties, Leslij, - viņš iesāka. Tad es apjautu, ka mums slepeni uzglūn lielas briesmas. Ja Domingu mani uzrunā par Lesliju, tad pasaules gals nav tālu. - Es pārbaudīju sabrukušās galerijas drupas. Naktī. Vispirms pārbaudīju salaidumus.

Parlielu brīnumu viņa balsī nesamanīju daudz prieka. Vai viņš būtu maldījies? Varbūt baļķos atradis nevis saules, bet mēness salaidumus? Man taču nebija ne jausmas, vai tie pēdējie vispār eksistē.

-    Kas tad ir?

Domingu skatījās manī piesardzīgi, uzmanīgi.

-    Es jums, Leslij, kaut ko pateikšu. Atklāti sakot, es jums neticēju.

-    Kā tā, neticējāt?

-    Biju pārliecināts, ka to cūcību ar mirušo un purbu esat izdarījis jus.

-    Es? - salēcos. - Kāpēc lai es būtu tā darījis?

-    Tāpēc, ka tas s… rinpoče Ņemdens nelaiž jūs pie jūsu mīļotajiem rokrakstiem. Domāju, ka gribat priekšnieku baidīt, līdz viņš atļaus jums lasīt tos nekam nederīgos papīrus.

-    Domingu, - rāmi uzrunāju viņu, - vai jūs mani pazīstat tādu?

-    Tādu, - viņš kategoriski atbildēja. - Ja ir runa par veciem, peļu apgrauztiem foliantiem, tad jūs neatzīstat ne Dievu, ne cilvēkus. Ir jau bijusi laime to pieredzēt. Bet naktī… man nācās kaut ko atklāt. Kad pētīju baļķu galus, tas ir, salaidumus.

Nācās vairāk ieklausīties viņā. Nevis tāpēc, ka nebūtu klausījies, bet viņa ļaunu vēstošā balss mudināja būt vērīgam.

-    Es pārliecinājos, ka man tiešām ir darīšana ar slaveno saules salaidumu.

-Apsveicu.

-    Pie velna… Diemžēl, pārliecinājos vēl par ko citu.

-    Par ko gan?

Viņš paliecās uz priekšu un iečukstēja man ausī savu brīdinājumu.

-    Tieši zem salaiduma vietas baļķi bija aizzāgēti. Tā galerija ir tīši nogāzta, cilvēk. Labi, ka vēl nebijām sākuši tur strādāt. Ja tā būtu gāzusies mums virsū, nez vai būtu izsprukuši sveikā, bez roku un kāju lūzumiem. Vai zināt pasaku par Melno mākoni? Ja pareizi atceros, tā nākot no portugāļu Indijas. Par mazu puisēnu, ko nolādējis ļauns burvis. Kopš tā brīža viņam vienmēr klājies pāri neglīts, biezs, melns mākonis, aizsegdams sauli. Saulstari nevarēja viņu apspīdēt, viņš nevarēja priecāties par gaismu, jo ļaunais, melnais mākonis neļāva. Ticiet vai neticiet: tas puisēns esmu es. Vai zināt, kas ir melnais mākonis?

-    Kāda pazīstama dāma? - interesējos. Domingu, ūsas uz priekšu saslējis, ierēcās:

-     Jūs! Jūs esat melnais mākonis! Jūs aizsedzat man sauli. Desmit gadu, kopš jūs pazīstu, jūs grozāties ap mani un nesat nelaimi. Nevis vienu vien, bet veseliem maisiem. Es aizbraucu uz klosteri Nepālā, biju saklausījis, ka tur atrasts kāds neparasts jumta konstrukcijas risinājums. Tikko nolieku bagāžu, un kas tur nāk pretim ar ļaunīgu ņirdzienu sejā? Jūs, Lorenc. Kopš ta brīža mans miers pagalam. Slepkavība pēc slepkavības, un man vairs neatliek laika tai jumta konstrukcijai, man jāiet kopā ar jums medīt ļaundarus. Man bija jāsargā sava un kolēģu dzīvība, dabiski, jūsējā ari. Kad suri pūlēdamies esmu atmaskojis slepkavu, varu doties mājās, jo mans laiks ir izsmelts. Jumta konstrukcija paliek neizpētita.

-Nebija jau nu gluži tā.

-    Klusu! Pēc gada es aizbraucu uz Zanskaru, jo kads ir stāstījis kaut ko par koka tiltu, kura būvē izmantota ārkārtīgi īpatna salaidumu tehnika. Tur netālu ir kāds kluss klosteris, tur varēšu pabūt tuvumā, un tā tālāk. Uzkāpju līdz klosterim, sameklēju tiltu, speru kāju uz tā un skatos: ko redzu tilta otrā galā? Jūs, Lorenc! Turpinājums kā iepriekš. Slepkavība, pēdu dzišana, savas un jūsu dzīvības glābšana. Tiltu izpētīt es "dabiski" nepaspēju.

-    Manuprāt, es tur ierados agrāk nekā jūs…

-    Klusu! Pirms diviem gadiem uzkāpu līdz klosterim Austrumtibetā, jo biju dzirdējis, ka tur, likdami mani mūra pamatus, esot atraduši koka konstrukciju… vienalga, es neturpināšu. Ko es atrodu pie mani mūra dzeram sviestotu tēju? Protams, jūs. Vēl neesmu muti pavēris, kad jūs jau pavēstāt, ka notikusi slepkavība, pa klosteri staigājot gari, dēmoni, kaķu dēmoni, ūdens dēmoni, suņu dēmoni, velns sazina, kādi vēl dēmoni. Un viss jau rit parastajā gultnē. Pametu novārtā darbu, glābju savu un kolēģu dzīvību, galvenais, jūsu dzīvību. Mani mūra pamatu likšanu pat apošņat nedabūju. Bet nu jau pietiek. Vēl vismaz piecus gadījumus varētu minēt.

-    Sešus, - kautrīgi palaboju.

-     Nokļuvis Timpu, nemaz neuzdrošinājos apjautāties par jums. Vai zināt, kāpēc? Aiz māņticības. Ticēju: ja domāšu, ka Butānā jūsu nav, tad arī nebūs. Kāpēc lai jūs būtu tieši te? Jūs varētu būt Tibetā, varētu būt Indijā, bet tikpat labi Nāgazemē, pie jūsu mīļajiem čūsku cilvēkiem. Kāpēc lai jūs būtu Butānā un tieši Litangā? Tāpēc pat muti neveru vaļā, nevienam neapjautājos par jums. Litangai tuvodamies, nemitīgi lūdzu dievus. Nekaunos sacīt, ka lūdzos. Vai zināt, ko?

-Nē.

-    Klusu! Uz maniem jautājumiem nav jāatbild, tiem ir tikai retoriska nozīme. Vispirms Dievmāti. Labi, nedaudz, Butāna nav viņai atbilstoša teritorija. Lūdzos Sākjamuni Budu, Maitrejas Budu, Mahakalā, Congkapu, trīsdesmit trīs dievus, tūkstoš Bodhisatvas, lai jusu te nebūtu. Kad tuvojos Litangai, caur mākoņiem paspīdēja saule, nobārstīja pār klintīm, jaku ganībām un klosteri zelta spozmi. Tas bija kā dievu vēstījums, pauda, ka beidzot esmu brīvs, pirmo reizi klosterī varēšu darīt, ko gribu, jūs esat vismaz trīstūkstoš kilometru tālumā, Nāgazemē, un, ja man būs ļoti paveicies, čūsku cilvēki jūs ziedos kadam no saviem dieviem. Pēkšņi pār galvu pārslīdēja melns mākonis. Pirmais lama, kuru uzrunāju, man ziņoja, ka klosterī ir viesis, rinpoče Blobzangs, tas ir, jūs. Man visa pasaule sagriezās, visvairāk gribējās kliegt, lādeties, griezties atpakaļ, neapstāties līdz pat Timpu. Tomēr te man ir svarīgs darbs. Nemaz nerunājot par saules salaidumu, ko man beidzot izdevās atrast. Kā jūs domājat, ar ko es aizvadīju pagājušo nakti?

-    Mērījāt baļķi?

-Arī. Un domāju. Ne jau maz. Domās vēlreiz izstaigāju savu mūžu un jūsu lomu tajā. Vai zināt, ar ko tas beidzās?

-Jūsu sirdī sarosījās kristīgā mīlestība.

De Karvalju atkal tā ierēcās, ka aizzāģēta galerija, ja tāda būtu, sabruktu pāri mums.

-     Ne velna! Manī radās pārliecība, ka jātiek no jums vaļā. Un es tikšu. Klausieties, Lorenc! Es gribu paveikt šo darbu. Izremontēšu pussabrukušo spārnu, uzcelšu jaunu, kurā būs vieta viesnīcai, paveikšu visu, kas man uzticēts, bet par jums - pasvilpošu, vai sapratāt?

-Jā,-palocīju galvu.

-    Lai jūs mani neizslavinātu par zemisku blēdi, pēdējo reizi atgādinu par to gadījumu ar baļķiem. Cilvēk, te kādu grib nogalināt. Un ar to mans uzdevums ir beidzies. Nebūšu vairs jūsu sargeņģelis, nebūšu! Mani neinteresē, kas ar jums notiks, vai jūs nogalinās, vai ne, es rūpēšos tikai par savu darbu un neuzņemšos nekādu atbildību par jums. Vai varat to aptvert?

-    Domāju, ka varu.

-    Pieņemiet šo brīdinājumu par manu gulbja dziesmu. Turklāt - rokas nost no Esperansas! Starp citu, nabadzīte ir saslimusi.

-    Saslimusi? - biju pārsteigts.

-    Viņa nepanes augstumu. Ceru, ka nav nekas nopietns. Viņa visu jauc… runā visādas muļķības. Viņai ir vīzijas vai kaut kas tāds. Stāsta par kādu slepkavību, diezgan nesaprotami, es esot savu tēvu… pat izrunāt riebjas, vel kādu izvarojis… Pie velna, ko jūs ņirdzat? Slimnieka murgi drudzī, esmu īsts muļķis, jums to izpļāpādams. Kopš šā brīža neesam pazīstami, katram savs ceļš. Es veikšu savu darbu, jūs - savējo, kaut gan - atklati runājot - senu papīra skrandu burtošanu tikai jūs atzīstat par darbu. Tagad, uz redzi! Ja tiksimies, jums nevajag mani sveicināt. Ja katrā ziņā vajag, tad klusu un diskrēti.

Viņš apsviedās uz papēža un klīrīgi, stingriem soļiem aizgāja.

Lai pēc brītiņa atgrieztos, mazāk klīrīgi un nemaz ne stingriem soļiem.

Par laimi, līdz tam man izdevās atvilkt elpu. Nebiju Domingu vārdus ņēmis pie sirds, desmit gadu pazīšanās laiks man bija pietiekams, lai ar tādiem samierinātos. Kaut gan tie skanēja skarbi, neciešot pretim runāšanu, ari pats de Karvalju šķita skarbs un iebildumus noraidošs, es labi zināju, ka īstenībā viņam ir zelta sirds. Nekad neaizmirsīšu viņa rāmo, maigo skatienu.

Tad atskanēja kauciens. It kā tur rēktu lauva. Izbīlī tvēru pēc sava 38. kalibra Smith and Wesson. Par laimi, tas šodien bija man klāt, varbūt es to izmantotu, ja vien kāds man uzgrūdies ķermenis nebūtu izsitis to 110 rokas. Apjomīgais lidojošais priekšmets mani atsita pret sienu. .Jutu, ka ceļgalā iesveļ dzēliga sāpe, dzirdēju klusu švīkstienu no mana jau tā noplīsušā apmetņa.

Pirms varēju ko teikt, rēkšana turpinājās. Tagad tai jau bija jēga.

-   Ko blenžat kā ēzelis uz skābenēm? - dzirdēju balsi, kas nebija salīdzināma ne ar ko. - Iesim, noķersim viņus!

Tiku minējis, ka Domingu de Karvalju pazīstu jau desmit gadu; pa šo laiku man ir bijusi iespēja pierast pie viņa balss maiņām, noskaņu variācijām, untumiem. Lasu viņa dvēselē kā atvērtā grāmatā. Šobrīd jutu viņā kaut ko tādu, pie kā nebiju radis. Domingu, portugāļu lauva, bija nobijies; slēptas aiz sašutuma vārdiem, viņa balsī vibrēja bailes.

Rūpīgāk viņā ielūkojoties, atklāju, ka šīs bailes nav nepamatotas. Deguns, kas parasti bija viņa sejas rota, īsts portugāļu augstmaņa deguns, patlaban ne visai braši lūkojās starp brašajām ūsām, kas slējās uz abām pusēm. Tas, ko varēja redzēt, bija neparasti sarkans, kā magone.

Arī Osu gali bija sarkani. Pašos galos karajās pa sarkanam pilienam.

Beidzot man izdevās satvert revolveri. Pirmajā uztraukumā metos uz pagalma pusi, kurp pirms brītiņa Domingu bija nozudis manām acīm. Tad spēji nobremzēju. Lai nu kāds bija viņa sašutuma objekts, tas jau bija projām.

-Vai kas noticis?-sausi un vienaldzīgi pajautāju. Un turpināju iesāņus pētīt viņa seju, nejau nu mierīgi, nepavisam ne vienaldzīgi.

-    Ir noticis, - Domingu tikpat strupi atbildēja.

-    Kas notika?

-     Man iegāza pa purnu. Pareizāk sakot, pa degunu. Es viņus nogalināšu. Tikko biju pāri slieksnim otrajā pagalma, tie gļēvie blēži gāza pa degunu.

-Cik viņu bija?

-Vismaz piecdesmit. Nez vai mazāks skaits uzdrošinātos ķerties man klāt. Viņi nāca no aizdurves, tikai tāpēc viņiem izdevās iegāzt man pa degunu. Tad aizskrēja. Ja nebutu aizbēguši, es viņiem kaulus salauztu.

-    Domingu, parādiet degunu!

Domingu spītīgi izslēja galvu un nikni skatījās manī. Viņa acīs mutuļoja gluži citas jūtas. Par laimi, viņa pamatīgi lielais, aristokrātiski veidotais ožas orgāns nebija lauzts, uz tā tikai rēgojās asiņains pušums.

-Ja nebūtu noģībis, būtu viņus kotletēs samīcījis, - viņš nopūtās.

-    Uzmeklējiet mis Kautinju. Lai viņa jums aizlimē brūci.

Viņš piekrizdams pamāja un atkal devās uz otro iekšējo pagalmu. Pēc dažiem soļiem pagriezās atpakaļ un uzmeta man drūmu skatienu.

-    Man jau ir arī otra ēna, nevis jūs vien.

-    Ak tā! - es biju pārsteigts.

-      Pirms dažiem gadiem konkursā izcīnīju darbu Taizemē. Bija jābūvē klosteris pašos ziemeļos Čjang-Maiā. Uzvarēju konkursā, aizbraucu, tiklīdz gribēju likt pamatus, apkārtnē sākās mistiskas, varētu sacīt, parapasaules parādības. Es negribu ilgi gleznot šos notikumus, taču, sākot ar šo spoku staigāšanu, viss sagriezās kājām gaisā. Beidzās ar to, ka man uzdevumu atņēma. Pateica, ka ļoti žēl, bet viņi negribot pretoties debesu vēlmei. Vēlāk uzzināju, ka uzdevumu saņēmusi akciju sabiedrība "Saules spozme", kas arī uzcēla templi. Ko teiksiet par to?

-    Biznesa lietās gadās ari tā, bet jūs tās labāk pārzināt.

-    Nedaudz vēlāk atkārtojās tas pats Taivanā. Man uzticēja būvēt templi, un tūlīt gari klāt. Darbu man atņēma un vēlāk to dabūja "Saules spozme". Gluži tāpat gāja arī Indijā.

-Vai jūs nezināt, kam tā "Saules spozme" pieder?

-"Banisters un Banisters."

-    Kas ir "Banisters un Banisters"?

-    Nav ne jausmas. Dzinu pēdas, tomēr neizdevās neko noskaidrot.

-    Man tas vārds "Saules spozme" šķiet aizdomīgs.

De Karvalju nolieca galvu.

-    Man arī.

-    Vai esat kādreiz kaut kur rakstījis par tibetiešu slaveno saules spozmes salaidumu?

-Vienuvienīgu rakstu "HarvardJournal".

-    Tātad to kāds varēja izlasīt?

-Jo vairāk tāpēc, ka tas ir arī internetā.

-Ar jums, Domingu, kads dzen jokus. Vai nevarat iedomāties, kurš tas varētu būt?

Viņš bēdīgi papurināja galvu.

-Vai tajas vietās, kur tikāt vajāts, bija arī slepkavības?

-    Par laimi, ne. -Vai pa degunu sita? -Ari ne.

-    Kas tad notika?

-    Sīkas cūcības.

-     Vai nav neviena cilvēka, kurš varētu pateikt, kas ir "Banisters un Banisters"?

-Viņu darbs esot konfidenciāls.

-    Bet tik daudz taču ir zināms, kas ir firmas rīkotājdirektors?

-    Protams, Rūdolfs Pjerce.

-    Kas tas zellis ir?

-     Kāds akls zvejnieks Kaimanu salās. Par piecsimt dolāriem pārdevis savu vārdu uzņēmumam. Tik daudz man izdevās uzzināt. Nu es eju, jāķeras pie teritorijas uzmērīšanas. Uz redzi, mister Lorenc.

Nu viņš vairs nekliedza uz mani. Laikam nabadziņš bija ļoti satriekts.

10.

Atgriezos savā celle pameklēt Dongenu. Tikai nomītu zābaciņu pāris liecināja, ka viņš ir galigi pārcēlies pie manis.

lezvelos gultā un mēģināju domāt. Laikam mani bija pieveicis nogurums, jo pamodos 110 tā, ka man kāds skrāpē durvis. Domāju, ka tas ir Dongens, bet ne, manā cellē ielavījās jauns, izskatīgs muks. Rokā gluži jauns apmetnis, vēl jaunāka dzeltena kapuce, lieli, izšūti zābaki, uz kuriem spīdēt spīdēja pērles. Pār slieksni kāpdams, viņš vairākas reizes zemu paklanījās. Viena palocīšanās pienācās Congkapam, viena - pagriežoties pret logu - kalnu dieviem, viena - kakta esošajiem sabdagiem, viena - man. Arī es pūlējos klanīties, bet stāvus tas ir vieglāk neka guļus. Turklāt man vajadzēja, cik iespējams neuzkrītoši, iedabūt revolveri zem spilvena.

- Esmu Dendrubs, rinpočes Ņemdena vietnieks, - viņš sveicināja un, ka atvainodamies, smaidīja. - Rinpoče, pieņem no mums šo mazumiņu! Tu esi mācīts cilvēks, tev neklājas staigāt skrandās.

Tiesa, kas tiesa, manu apmetni jau toreiz, kad Ņemdens man to dāvināja, kopā turēja tikai Būdas griba, bet pēc aizritējušo stundu vētrām tas bija sairis gabalos. Dongens, starp citu, man bija vajadzīgs, lai kaut kur sadabūtu citu apmetni.

-    Vai Ņemdens sūta? - es apjautājos, kad bijām beiguši abpusējo klanīšanos.

-    Es sūtu, rinpoče. Mūsu noliktavā ir pavisam jaunas drēbes. Iedomājos, ka tev būtu laiks nomainīt apmetni.

-    Pateicos, rinpoče.

-    Kā tev veicas ar Tharpačenpo?

-Atklāti sakot…

-    Dzirdēju, ka Ņemdens esot licis pārkraut visas grāmatas, lai meklētu Lielā Atbrīvotāja rokrakstus. Ir savākti kadi četrdesmit. Es pa kluso tos pārlukoju, rinpoče.

-    Un? - satraukti pieliecos viņam tuvāk.

Dendrubs kā vīlies savieba lupas.

-    Tur nav neviena, kas vēl nebūtu zināms. Diemžēl, man jāiet… Lai dievi ir ar tevi, rinpoče…

Viņš palocījās un, draudzīgi smaidīdams, izgāja pa durvīm.

Piecēlos, lai iedzertu glāzi ūdens un izdzirdu kādu balsi. Tā bija veca vīrieša balss, runāja tibetiešu valodā, pie manis tā nokļuva it kā caur jūras šalkoņu.

-     Lejā… - dzirdēju balsi. - Lejā… Ej… lejā… lejā… palīdzi, rinpoče Blobzang!

-    Kas runā? - es izbijies jautāju. Pat nepamanīju, ka plastmasas glāze izkrīt no rokas.

-      Nezinu… palīdzi, palīdzi, palīdzi! Pašķirsti Tharpačenpo!… Pašķirsti Tharpačenpo!

Metos pie durvīm un izskrēju gaitenī. Tur valdīja nepatīkama puskrēsla, uz Nepālās pusi peldeja biezi, melni mākoņi, kas aizsedza sauli. Daži bija nolaidušies iekšējos pagalmos, lai ziņkāri pārlūkotu mūku ceļļu apkārtni. Gaitenī pret manu celli bija apsēdies mākonis vārnas krasā.

Patlaban iedomājos, ka aiz tā varētu būt paslēpies jebkurš, pat kāds ļaunprātīgs dievs, un paklupu. Man kājās jau bija lielie, rinpočes Dendruba dāvinātie zābaki.

Tas, kurš jau ir valkājis šādus greznuinzābakus, zina: ja gribam tos lietot, nevis glabāt kaktā kā istabas dekorāciju, ir jāiemācās ar tiem staigāt. Nedaudz pārspīlējot es varētu sacit, ka ar greznumzābakiem jāsper divi soļi, lai tiktu soli uz priekšu. Tātad nebija nekas sevišķs, ka es paklupu.

Noliecos, lai aiz tuvāk slīdoša melnā mākoņa strēlēm apskatītu zābakus, varbūt sakārtotu uzliektos purngalus, kad ieraudzīju zeme kaut ko.

Šis kaut kas bija garens, satīts dzeltenā zidā un atgādināja kādu peruāniešu bērna mūmiju. Tikko pamanījis to, parāvos atpakaļ, tad aši noliecos un pacēlu. Pie mana sliekšņa zemē gulēja grāmata. Uz dzeltenā zīda vizēja sarkans virsraksts. Tibetiešu burti vēstīja: Tharpačenpo. Lielais Atbrīvotājs. Ņēmu grāmatu padusē un nesu iekšā.

11.

Āzijas tipa grāmatas parasti nav iesietas, tās sastāv no atsevišķām lapām. Lapas ir četrstūrainas, teksts uz tām ar roku rakstīts vai iespiests. Lai atsevišķās lapas nesajauktu, tās tiek ievietotas starp koka dēļiem, tad iesaiņotas zida audumā.

Manai grāmatai šādu dēlīšu nebija, tikai zīds saturēja lapas kopā. Lai redzētu, vai tiešām tur ir Tharpačenpo, vajadzēja attīt zīdu.

Tas bija Tharpačenpo. Viens no tiem kokiespiedumiem, kas neskaitāmos eksemplāros apgrozās pasaulē. Kokiespiedums ir īpašs tipogrāfijas darinājums: izraudzīto tekstu iegravē koka dēlītī, notriepj ar krāsu un uzspiež virsū papīru. Ta no viena gravējuma dēlītī var pagatavot neskaitāmus eksemplārus. Upēc kokiespieduma grāmatas nav retums.

Arī mana grāmata nebija no retumiem. Šo Tharpačenpo, Lielā Atbrīvotāja variantu biju redzējis Londonā, Parīzē, Budapeštā, Berlīnē, arī Ulanbatorā, Ņudeli, Pekinā un vēl neskaitamas vietās. Biju to vairākkārt lasijis, atsevišķas vielas pat no galvas iemācījies. Savā Londonas dzīvoklī glabāju vismaz trīs eksemplārus, ko bija dāvinājuši dažādu pakāpju skolotāji un draugi. Kurš gan varētu but pūlējies slepeni atstiept līdz manām durvīm man pilnīgi neinteresantu eksemplāru?

Mazliet paprātoju, tad pagrozīju galvu. Ņemdens tas nevareja būt, viņš taču zināja, ka šis eksemplārs, ko pazīst visi pētnieki, man nav vajadzīgs, tā nevarēja būt arī rinpočes Dendruba dāvana, viņš taču nesen aizgāja un, ja gribētu dāvināt, butu ienesis grāmatu cellē. Turklāt viņš zināja, ka šis variants mani neinteresē.

Brītiņu aplūkoju titullapu, domādams, ka varbūt atradīšu tur kādu norādi, pēc kuras izdarit secinājumus, bet neko neatradu. Grāmata gatavota no rīs- papīra, visticamāk, kādā no pagājušiem gadsimtiem, notaukotās, nobrūnejušas lapas liecināja, ka tās bieži šķirstītas. Droši vien pie manām durvīm to nolicis nepazīstams mūks. Varbūt no kāda dzirdējis, ka es meklēju Tharpačenpo, un gribējis man izpatikt.

Šķirstot lapas, pēkšņi no tām kaut kas izkrita zemē.

Noliku grāmatu uz gultas un noliecos pacelt. Zemē nokritusī papīra lapa bija avīzes izgriezums. Laiks to bija izžāvējis dzeltenu, tomēr tas nebija tik nodilis un sataukots kā Tharpačenpo lapas. Nezināma roka bija to izgriezusi no kādas Honkongas, Taivanas vai Indijas avīzes.

Kas būs jaunais klostera priekšnieks?-masīviem burtiem pauda virsraksts. Zem tā, drusku iesāņus: Mūsu informatore mis Karola Fēliksa ziņo no Tun- huangas.

Atklāti atzīšos, man drusku aizrāvās elpa, kad lasīju vārdu Tunhuanga. Tieši tajā tālajā novadā, tālu no Pekinas, senās Turkestānas teritorijā pagājušā gadsimta sākumā tika atrasts Tūkstoš Budu alu templis, 110 kurienes divi slaveni austrumu pētnieki Pols Peljē un Aurels Steins bija uz Eiropu atveduši bezgal- daudz senu rokrakstu.

Taču šis raksts nerunāja par to atklājumu. Par alām tur nebija ne vārda.

Tomēr rakstu es izlasīju vienā piegājienā, bez atelpas. Tad atzvilu gultā un nezināju, ko ar šo rakstu iesākt. Nojautu, ka lasītais kaut kādā veidā saistīts ar mani, ar Litangu un varbūt arī ar slepkavību. Tikai es nezināju, kā.

"ŠeitTunhuangā ir brīnumjauks laiks." Ta sākās raksts. "Man laiks atskaitīties mīļajiem lasītajiem, jo līdz šim manos ziņojumos ir bijis par daudz ko, tikai ne par laiku. Turkestānā tagad sākas vasara, un vēl vienu mēnesi temperatūra būs paciešama. Koki slīgst ziedos, un es justos lieliski, ja nebūtu ziņu par karu. Par ķīniešu un turkestāniešu virtuvi rakstīšu citā reizē, šoreiz drīzāk par to, kas patlaban nodarbina budistu sabiedrisko domu.

Varbūt mazāk zināms, ka šajā Ķīnas daļā islāmticīgie ir vairākumā, tomēr daudzas ģimenes turas pie budistu ticības. Tieši viņu vidū klīst ziņas, par kurām es tagad gribētu stāstīt.

Tā jaukā vietēja ģimene, kuru labprāt un bieži apmeklēju, arī ir Būdas ticības piekritēji. Reiz, apmēram pirms desmit dienām, biju vienā no kārtējiem apciemojumiem; parasti mēs vienmēr labā noskaņā pārspriedām apkartnes notikumus, bet šoreiz es sagaidītāju draudzīgajās sejās nemanīju ierasto laipnību. Viņus it kā nomāca kādas raizes. Uz maniem uzmācīgajiem jautājumiem viņi atbildēja tikai ar klusu smaidu, kas bija tik neparasti, ņemot vēra mūsu līdz šim atklātās, godīgās attiecības.

Mani neveda viesistabā, kur līdz tam pavadīju pēcpusdienas ar saldiem augļiem un izmeklētiem Ķinas vīniem.

Šoreiz viesistaba bija aizņemta. Tikai uz mirkli pavērās durvju aizkars, kad no turienes izslidēja kalpone ar tējkannu. Manām korespondentes acīm pietika ar šo īso mirkli, lai ielūkotos viesistabā. Pamanītais mani patiesi pārsteidza. Redzēju tur iekšā vīrieti dīvainā apģērbā, ar smailu kapuci galvā. Tadu apģērbu nekad vēl nebiju redzējusi, man nebija ne jausmas, kas šis cilvēks varētu būt.

Izdzērām tēju, pēc tam iemalkojam mazliet Ķīnas vīna, baudījām saldumus, runājāmies, taču nezin kādēļ negribēja atgriezties tā intīmā noskaņa, kas līdz tam vienmēr pavadīja mūsu sarunas. Tādēļ es pēc īsas patērzēšanas atrunājos ar nevaļu un atstāju šo māju.

Pēc divām nedēļām noslēpums nāca gaismā. Mājas saimnieks man izstāstīja notikumu, kas spilgti raksturo dīvainās politiskās un reliģiskās attiecības, kādas valda Pasaules jumta apvidū.

Šis gadījums ir tads: blakus Ķīnai atrodas maza Himalaju zeme, kuru apdzīvo daļēji tibetiešu valodā runājoši cilvēki. Šajā zemē tauta tic dvēseļu atdzimšanai, kas nozīmē to, ka pēc nāves dvēsele aizlido no ķermeņa un atdzimst citā miesā. Šis likums attiecas ari uz lielo klosteru vadītājiem; četrdesmit deviņu dienu laikā pēc priekšnieka nāves mūkiem jāatrod zīdainis, kurā atdzimusi aizgājēja dvēsele. Protams, ka mūki bērnu atrod un sēdina klostera priekšnieka krēslā. Šis paradums nācis no Tibetas.tā meklē arī dievišķā valdnieka dalailamas atdzimšanu. Dīvains paradums, taču tam ir sava jēga.

Atgriežoties pie jau minētās mazās Himalaju karalistes, jāmin slavens klosteris, pēc manu draugu sacītā, tas saucās Devādžins, austrumnieku valodā šis vārds nozīmē "debesu valstība". Klostera politiskā nozīme nav maza, pēc manu draugu teiktā, pagājušos gadsimtos tam esot bijusi nopietna loma politisko attiecību veidošanā starp Himalaju milžiem.

Tātad pirms daudziem gadiem bija nomiris Devādžina vecais priekšnieks, un mūkiem bija liels uzdevums: sameklēt klosterim jaunu vadītāju. Varbūt es nelaupīšu lasītāju ilūzijas, atgādinādama, ka jaundzimušais priekšnieks ir politisku kompromisu "rezultāts". Dažādiem, bieži vien atšķirīgiem politiskiem grupējumiem jāvienojas par kādu vienu zīdaini, kurā atdzimušo dvēseli atzīs tikai tad, ja būs dota visu grupējumu svētība.

Šajā gadījumā situācija veidojās tā. Kā tika ziņots, spēlē iesaistījusies ari Ķīnas valdība - piedodiet par nodeldēto izteicienu - un arī atradusi kandidātu Devādžina klostera vadīšanai. Zīdainis atrasts Tibetā, kas pēdējā laikā ir stiprā

Ķīnas ietekmē. Droši vien Ķīnas ģenerāli izdomāja, ka gadījuma, ja mazās Himalaju karalistes varenāko klosteri vadītu viņu cilvēks, Ķīnai būtu milzu ietekme Āzijā izkaisīto Būdas ticīgo vidū.

Taču Āzijas mazās karalistes mūki nepadevās. Dažas dienas vēlāk arī viņi paziņoja, ka esot atraduši zīdaini - pēcnācēju, turklāt savas karalistes teritorijā. Tibetā atrastais neesot īstais. Svētās zīmes ap bērnu nepārprotami liecinot par viņu apgalvojuma pareizību. Nu izcēlās zināmi ķīviņi, taču Himalaju karalistes muki atradās savā teritorijā, un neviens nevarēja viņus aizkavēt savu kandidātu padarīt par klostera priekšnieku. Šā klostera vadītāja vārds vēlāk bija Lhamo Dordže, ja pareizi atceros un varu pareizi aprakstīt. Viņš kļuva par varenā klostera priekšnieku, vēl bērns būdams.

Tibetā atrastais mazulis auga, un ap viņu pulcējušies lamas ne uz mirkli neatteicās no domas, ka reiz viņš pārņems savu "likumīgo" valdījumu.

Viss, par ko runāju, ir noticis pirms daudziem gadu desmitiem, pa šo laiku Lhamo Dordže bija kļuvis pieaudzis cilvēks. Tad notika kaut kas tāds, par ko manis apciemotie draugi stāstīja tikai fragmentāri. Viņi sacīja, ka Lhamo Dordže esot no Devādžina klostera nolaupīts, viņu gribējuši piespiest atdot vietu sāncensim. Lai atzīstot, ka ne jau viņš ir likumīgais Devādžina klostera priekšnieks. Viņu it kā aizveduši uz Ķīnu, gribējuši nogalināt, lai viņa vietu ieņemtu otrs. Viņam kaut kā izdevies izbēgt, nu viņš slapstoties Ķīnā un gribētu nokļūt atpakaļ mazajā Himalaju karalistē.

Kaut gan mani draugi nebija noskaņoti uz tiešu sarunu, viņi lika man nojaust, ka šis kāds, kurš todien bija aizņēmis viesistabu, bijis pats Lhamo Dordže.

Lai kā man gribējās, vairāk uzzināt par dīvaino situāciju neizdevās. Arī šo es rakstu tikai tālab, lai jūs, manas dāmas, kas dzīvojat Birmā, gūtu priekšstatu par šo dīvaino un pasakā iederīgo pasauli, kas slēpjas starp Himalaju augstajiem kalniem un ir mums tik sveša…"

Tiktāl vēstīja avīzes izgriezums. Ātri pāršķirstīju grāmatas lapas, vai tur nav paslēpies vēl kaut kas, bet nebija vis. Bija tik vientulīgi kā policistam nakts postenī pie publiskās tualetes.

Drošības dē| paglūnēju gaiteni. Ārā neviena nemanīju, tikai vārnas krāsas mākonis sēdēja uz galerijas margām.

Aizvēru durvis un mēģināju sakārtot domas. Vispirms pūlējos izgudrot, kas varētu būt sūtījis Tharpačenpo. Jau iepriekš biju pieņēmis, ka ne rinpoče Ņemdens, ne arī Dendrubs. Atrastais avīzes izgriezums visu nolika citā gaismā. Nu būtiskais vairs nebija Tharpačenpo, bet tas, kas tur iekšā. Tharpačenpo bija tikai aploksne, kurā slēpās vēstule.

-     Šķirsti Tharpačenpo! - ar gara ausīm dzirdēju nepazīstama vīrieša balsi, kura, kaut arī tikai gara ausīm saklausīta, šķita reāla. - Šķirsti Tharpačenpo!

Kas zina, cik ilgi es būtu lauzījis galvu, ja nebūtu iečīkstējušās spraudziņā pamestās celles durvis.

Vienu mirkli domāju, ka tās čīkstina mākoņi vai vējš. Tikai tad rāvu no apmetņa apakšas ārā savu 38. kalibra Smith and Wesson, kad durvju spraugā pavīdēja tā kā acenes.

Laime gan, ka mana kaftāna piedurkne bija plata un es uzreiz varēju ieroci taja paslēpt, kad durvis vērās plašāk un kāds pieklauvēja.

-    Hallo! - dzirdēju bailīgu peles pīkstienu. - Vai te kads ir?

Aši pagrūdu zem segas avīzes izgriezumu.

Paņēmu klēpī Tharpačenpo un izlikos lasām.

12.

Šis kāds vēl brītiņu klausījās, tad meta mieru. Tā kā galerijā bija pilnīgs klusums, pat mākoņi nevēcināja spārnus, cellē bija saklausāms katrs vārds. Un to ārā izskanēja diezgan daudz.

-     Kas ir, Moda, kas tur iekšā ir? - dzirdēju drusku paaugstu vīrieša balsi. - Vai tā ir lamas celle, vai kas? Kāpēc tev visur jāskatās iekšā? Kas tev tas par niķi, Moda?

-Tāpēc, mīļais, ka esmu ziņkārīga. Ziņkārība ir elements, kas mani rosina. Ja redzu kaut ko satraucošu, man paceļas adrenalīna līmenis.

-    Bet manējo pastāvīgi paaugstina tava ziņkārība. Jēzus, Moda, tu taču to nedomā nopietni. Ko jūs teiksiet, mister Stīvens?

-    Neko, - norūca lācis, kurš, šķiet, vilkās aiz viņiem pa gaiteni. - Esmu tikai grāmatvedis.

-    Es līdīšu cellē, - atteica sievietes balss.

-   Jēzus, Moda, kas gan tevi satrauc, ka esi tik saspringta. Ja tur kāds būtu iekšā, tad būtu atbildējis.

-Bet tur taču kāds bija.

-    Kā tu zini?

-     Es redzeju. Ielūkojos tikai vienu mirkli. Zini, Ernij, kas tur ir? Brīnišķa statuja. Stāv kaktā. Tas priekšā deg kvēpināmais. Vai nejūti smaržu?

-    Moda, mīļā, kopš esam te, es saožu tikai veca sviesta smaku. Manas ožas šūniņas ir pilnīgi sagrautas. Nav nemaz droši, ka tās kādreiz atjaunosies. Baidos, Moda, ka līdz mūža galam jutīšu vairs tikai šo dvaku.

-   Neesi taču tik nošļucis! Nav nekāda uzmundrinoša perspektīva iedomāties, ka tu atgulsies man līdzās gultā, es nometīšu mazo paltraciņu un tu pie manis saodīsi vecu sviestu. Ko jūs, Stīvens, par to teiksiet?

-    Neko, - rūca lācis. - Esmu tikai gramatvedis.

-    Taču ari grāmatvedim var but savi uzskati, vai ne?

-    Dvakas es neiegrāmatoju.

-   Vārdu sakot, Ernij, vai nu tev patik vai ne, es iešu tajā… celle. Talab taču esam ieradušies, vai ne? Tu sacīji, ka vajagot drusku romantikas. Talab atbraucām.

-    Moda, patiesi vajag mazliet romantikas, bet es ar romantiku saprotu ko citu nekā tu.

-    Ko tu, Ernij, ar to saproti?

-     Vai mums to vajag apspriest tieši tagad? Katrā ziņā es to iedomājos tā: sēžu pieczvaigžņu viesnicā uz balkona un skatos uz kalniem. Tas ir Džomo- lungma, tas ir Kančendzenga, tas ir Ceringma, bet šis - Makalu. Zem manis mutuļo dzīve. Ūdens vedēji tirgo ūdeni, puiši ar ēzeļu ratiņiem brauc uz tirgu…

-Vai tu nekad neesi iedomājies reiz aiziet uz kalniem un iebāzt rokas kalnu sniegā?

-    Kāpēc man tās tur jābāž? Sniegu es pazīstu labi. Sniegs visur ir vienāds.

-    Ko jūs par to sakāt, mister Stīvens?

-    Neko, - rūca lācis. - Esmu tikai grāmatvedis.

-Nu, un?

-    Sniegu neiegrāmatoju.

-    Uz redzēšanos, Ernij!

-    Kur tu ej?… Moda!

-    Iekšā.

Durvis atvērās, un manā cellē ielidoja Moda. Kopā ar viņu it ka pavasaris.

13.

Moda bija tieviņa, drusku činkstīgu balsi, skaistu seju, proporcionālu augumu. Lielas zilas acis, mazliet pilnīgas lūpas un gari, gaiši mati. Nācās parakņāties atmiņā, lai apjēgtu, ko viņa atgādina. Atradu. Pirmās paaudzes Bārbiju.

Pūlējos rādit drūmu seju, bet tikai tā, lai viņa no manis nenobītos.

Meitene ieplīvoja pa durvīm un ar vienu ilgstošu skatienu novērtēja manu celli. Ari mani, Congkapu, kvēpināmos,ziedojumu bļodas,varbutari Tharpačenpo man klēpī. Visu šo īso brītiņu no viņas sejas nenozuda draudzīgs smaids. Inventarizāciju beigusi, viņa smaidīdama pagriezās pret mani un nometās man līdzās uz gultas malas. Ne tik tuvu, lai es to pieņemtu par uzmācību, bet ne tik tālu, it kā baidītos.

'Di nebija pasaka, nācās ielaisties sarunā. Aizvēru grāmatu, gribēju to nolikt uz segas, bet maza, muskuļota roka mani atturēja. Moda uzlika roku man uz locītavas.

-Vai drīkstu paskatīties?

Savāds iepazīšanās veids, svēta patiesība, tomēr es neka nesacīju. Padevīgi piestūmu grāmatu viņai tuvāk.

-    Kas… tas ir?

-    Grāmata, - bezkaislīgā balsī atteicu.

-   Jus… runājat angliski?

-    Runāju.

-Vai, cik labi! Vai esat mūks?

-Apmēram.

-   Vai šī ir svētā grāmata?

-Apmēram.

-Vai jūs tikai sēžat te un lasāt?

-Tikai sēžu te un lasu.

-    Cik stundu dienā?

-Atkarībā no… Ja atļauj, tad daudz, ja neatļauj, maz.

-Vai zināt, kas ir nauda?

-    Man ir zināms priekšstats par to.

-Vai negribat mazu paciņu naudas?

Pagriezu galvu sāņus, it kā aplūkodams celli. Kas būtu tas, kam varētu iztērēt naudu?

-      Paraugieties šurp! - meitene sacīja, atkal noglāstīdama man rokas locītavu. Glāsts bija tīkams, nezinu, vai īsts muks arī to izjustu tā. - Ja ir nauda, tad var izdarīt daudz ko. Vai klosterī ir ari kāda ērtaka celle?

-    Domājams, rinpočes Ņemdena celle.

-     Redziet, ja ir diezgan naudas, tad šā… ē… rinpočes celle var kļūt par jūsējo.

-    Ka tad tā var būt mana?

-Nopirksiet.

-    Bet man taču nav naudas.

Meitene pameta skatienu uz durvju pusi. No tā es sapratu, ka pārējie divi, iespējams, aiz durvīm noklausās.

-    Tieši par to ir runa. Es… jums iedošu naudu.

-    Ziedojums?

-    Gandrīz. Tikai jums par to vajadzēs kaut ko izdarīt. Neko tādu, ko jus citkārt nedarītu.

Kļuvu patiesi ziņkārs, ko gan viņa 110 manis grib.

-Vai jūsu svētībai ir kāds vārds?

-   Vārds? - es brinijos. - Šajā klosteri ikvienam ir vārds.

Viņa skatījās uz mani, un viņas acis smaidīja.

-    Ari tam kungam tur kaktā?

Minētais kungs bija Congkapa, dzelteno kapuču ordeņa dibinātājs. Viņa zelta acis ar augošu interesi vēroja meitenes aizvien vairāk tvīkstošo seju. Sārtumu bija izvilinājis satraukums pirms liela veikala darījuma slēgšanas.

-    Protams. Viņa vārds ir Congkapa.

-   Vai šis vārds kaut ko nozimē?

-    Congkapa? Nu… Cēlies no sīpolu ielejas. Tāda ir nozīme.

-    Interesanti. Vai varētu uzzināt jūsu vārdu?

Izvilku savu roku 110 viņējās un, cik vien iespējams, turpat uz gultas malas palocījos.

-    Mans vārds ir Blobzangs, - teicu. - Rinpoče Blobzangs.

14.

Neizskatījās, ka viņa būtu pārsteigta. Skatiens drizāk pauda pārdomas.

-    Skan labi, - viņa sacīja. - Vai tam arī ir nozīme?

-    Ar asu prātu, - atbildēju.

-   Tatad jūs esat ar asu prātu. Tad jau nekādu problēmu nebūs. Pateikšu, kas esmu es. Mans vārds - Moda.

-Vai tam ir kada nozīme? - pārtraucu. Meitene pakasija mazā, dievināmā deguntiņa galu.

-     Redziet nu, jūs mani noķērāt. Nav ne jausmas, ko tas nozīmē. Sev par attaisnojumu pateikšu, ka man ir ari otrs vārds - Benda. Kā jums patīk?

Ko es varēju sacīt? Ne visai patika. Ne Moda, ne Benda.

-    Ne jau tālab pie jums apsēdos, lai debatētu par vārdiem. Vai varat sekot?

Klusu pamāju.

-Tikai sakiet, ja kaut ko nesaprotat, es pamazām paskaidrošu, lātad, mīļais Blo… tas ir, rinpoče… par naudu var nopirkt visu ko. Piemēram, uzturu. Vai klosterī ir kārtīgs ēdiens?

Iedomājos rinpočes Ņemdena pieticīgās brokastis, un man gribējās smieties.

-    Var iztikt, - nopietni atbildēju.

-    Ko jūs katru dienu ēdat?

-    Ko mēs ēdam? Tēju… un ķinku.

-    Kas tas ir?

-    Biezputra.

-   Vai gaļu ne?

-Nē.

-     Nu, redziet, būs nauda, varēsiet ēst gaļu. Dosieties uz pilsētu un no- pirksiet.

-    Mis… Moda… vai drīkstu lūgt?

Balss nāca no durvju puses. Mistera Stīvensa balss.

-    Kas ir, mister Stīvens? - meitene neiecietīgi pagriezās atpakaļ.

-    Es esmu tikai grāmatvedis, tomēr apņēmos jūsu uzmanību pievērst tam, ka šie puiši ir veģetārieši.

Mis Moda norīstījās.

-     Ak tā, - viņa pagriezās pret mani un pielāgoja sejai mirdzošu smaidu. - Varēsiet nopirkt sev, piemēram, jaunus zābakus.

-    Jaunus? - es neapzināti brīnījos un pacēlu kāju.

-    Šie, kā redzu, jums dažus numurus par lieliem. Dosieties uz Timpu un pasūtināsiet pēc sava izmēra.

-    Būtu jau labi, - es sacīju. - Bet ka lai tieku pie naudas?

-Es varu jums palīdzēt.

-    Un kas man par to būs jādara?

-    Tas pats, kas līdz šim. Jāsēž uz gultas malas un jālasa. Astoņas stundas dienā.

-Tikai sēdēt un lasit?

-     Mēs mazliet pārkārtosim celli. Vai citādu dievu nav? Timpu es vienu redzēju, kā lai ieskaidroju, jūs tomēr esat mūks. Vārdu sakot… ja vīrietis un sieviete ir intīma divatne… tad… dažreiz viņiem uznāk, viņi mēdz kaut ko darīt.

-    Medz?

-    Mēdz. Ka lai jums paskaidroju? Vārdu sakot, Timpu es redzēju skulptūru, kur kāds dievs sēž lotosa pozā vai kā nu tur… Klēpī sieviete, no kuras tikai mugura redzama.

-    Yab-yum, - sacīju.

-    Ko tādu?

-    Yab-yum. Dzīvības spēka pārplūsme. Dievību, vīrieša un sievietes, sānu saplūšana. Svēta lieta.

-    Patiesi? Ak, pie jums to sauc tā? Pie mums citādi, bet būtība tāda, ka jūsu cellei dabūsim tādu statuju, jo tūristi uz tādām krīt. Jūs sēdēsiet cellē, lasīsiet, dzersiet tēju, ēdīsiet gaļu… vai arī ne, bet to tur… biezputru… tad pavērsieties uz toyab-yum, tikai neaizsedziet to, lai tūristi caur stiklu labi saredz.

-Caur stiklu?

-Jūsu cellei būs stikla durvis. Tūristi nāks pa gaiteni, apstāsies pie celles, palūkosies pa durvīm un redzēs, kā Himalajos dzīvo vienkāršs mūks. Vai jums ir bungas un gara trompete?

-    Neviens, ne otrs.

-    Būs. Reizēm pūtisiet vienu, reizēm otru.

-   Arī bungas?

-Ari. Tas ir… sasodits, bungas nevar pūst. Tās sit. Par to jūs saņemsiet, teiksim, piecsimt dolāru mēnesī. Tas ir ļoti daudz naudas. Ja rūpīgi krāsiet, pēc desmit gadiem varēsiet nopirkt sev klosteri. Ak tā, vissvarīgāko nepateicu. Es esmu tūrisma biroja "Labs gaiss" vadītāja. Protams, jums tas necik daudz nenozīmē. Vārdu sakot, esam sarunājuši?

-    Sarunājuši? Ko tas nozīmē?

-   Jūs te aiz stikla durvīm lasīsiet un sitīsiet bungas.

Paraustīju plecus.

-Par to varētu but runa.

-    Alga - piecsimt dolāru.

-    Tas būs labi, - palocīju galvu. - Arī jauni zābaki derētu. Vai celli varēs izkrāsot?

-    Protams, - mis Moda pamāja. - Likšu izkrāsot jūsu celli.

-   Rinpoče Ņemdens jau bija man pavēlējis to darīt. Tūlīt pēc Drakpo nāves. Bet man negribējās. Bija jāizlasa trīs grāmatas.

-    Kas ir Drakpo?

-   Viņš šeit dzīvoja pirms manis. Arī šie zabaki, kas man kājas, bija viņa. Tāpēc tik lieli. Nav mana mēra. Tas nekas, būs nauda, iešu uz Timpu…

Meitene samiedza acis. Gribēja kaut ko jautāt, bet tie tur ārpusē viņu apsteidza.

-     Mis Moda, - dzirdēju mistera Stīvensa balsi. - Es jau gan esmu tikai grāmatvedis, bet jūsu vietā pajautātu, ar ko tas zellis ir miris. Nekad nevar zināt.

-    Pajautā, Moda! - mudināja arī otrs.

-    Ar ko tas Drakpo nomira? - Moda jautāja, pavirzīdamās no manis nostāk.

-   Nekas bīstams, - atmetu ar roku. - Slimība klosterī jau izbeigusies. Dievi ir noslēguši slimību dēmona maisu.

Mis Moda tomēr bija spītīga un nepadevās.

-   Ar ko nomira šis… Drakpo?

-Sērgā,-atteicu.

-    Sērgā? - mis Moda satraucās. - Ko tas nozīmē?

-   Mis Moda! -atkal saklausīju neapmierinātu rūcienu aiz durvīm. - Es esmu tikai grāmatvedis, bet domāju, ka tas puisis runā par mēri.

Mis Moda Benda gluži ka atsperu sviesta izlēca no manas gultas.

-    Ko-o!!?? Mēris??!! Un to jūs tapat vien pasakāt? Vai zināt, ka tas ir lipīgs?

-    Kā nu nezināšu, - pamāju. - Kopš tā laika klosterī daudzas celles ir brīvas. Ak, jūs sacījāt: piecsimt dolāru?

Mis Moda Benda piecēlās un sāka atmuguriski kāpties uz durvīm.

-     Par to… mēs vēl parunāsim. Liels paldies, ka… - viņa apklusa. - Mēs vēl tiksimies. Droši, ka tiksimies.

Par to es nešaubījos.

15.

Kad viņi bija projām, cēlos un nomazgāju seju aukstā ūdenī. Ta mēdzu sevi mierināt jau kopš jaunām dienām, ja gadījās lieli garīgi satricinājumi.

Būtu es zinājis, kas sekos, tad nebūtu uzņemies lieku darbu.

Patlaban apmierināti aplūkoju rinpočes Dendruba dāvinātos zābakus, kad ārpusē sāka grabināties pie durvīm. Tā kā Moda bēgdama bija tās aizcirtusi, man nācās iet un atvērt. Kad durvis atvērās, es aiz pārsteiguma gandrīz nozvēlos sēdus. Labi, ka man kājās bija daudz pieminētie milzu zābaki, tie mani noturēja stāvus.

Ārā, pustumšajā gaitenī, ietinušās glūnigā vārnas krāsas mākonī, stāvēja divas raganas. Divas īstas raganas ar gariem deguniem un kārpām. Abas melnos, līdz kaklam aizpogātos tērpos, pinkainiem, sirmiem matiem, melnām, stingam acīm. Toties mutes sarkanas, it kā viņas būtu nupat atgriezušās no raganu zemes bufetes, kur piena vietā izsniedz asinis.

Viņas bija tik vienādas, ka pie labākās gribas nevarēju atšķirt vienu no otras. Viena varbūt bija drusku garāka un ar smailāku zodu. Kaut gan ari otrai bija tik smails zods, ka ar to varētu dēlī caurumu izsist.

-    Misters Lorencs?

-    Esmu tas, - šausmu pārņemts, atbildēju.

-    Lūdzu, vai jūs mūs neielaistu?

Viņas runāja angliski, tomēr valoda bija manāms pavisam maziņš akcentiņš. To es sapratu tūlīt, kad viņas stādījās priekšā.

-    Esmu Marija Mačado, - sacīja viena.

-    Esmu Izabella Mačado, - sacīja otra.

Man gribējās ņemt baro svētūdens trauku no Congkapas statujas pakajes un viņas drusku apslacīt, varbūt no ša ūdens viņas izgarotu, bet vēl laikā pārdomāju. Nav mana darīšana aizbiedēt rinpočes Ņemdena nākamos klientus, gluži otrādi.

Atkāpos no durvīm un pieklājīgi lūdzu viņas iekšā.

Masas Mačado nedomāja, ka esmu Butānas mūks, nevēlējās pārkārtot manu trūcīgo celli, nepiedāvāja naudu, pat netaisījās ierīkot manai cellei stikla durvis. Viena iekārtojās uz mazā krēsla, kur turēju mazgājamo bļodu - tobrid tā par laimi bija kaktā -, otra novietojās uz manas gultas malas, it kā tas būtu visdabiskākais pasaulē.

-Rinpoče Ņemdens mūs atsūtīja pie jums,-viena sacīja. Es pat nemēģināju uzminēt, kura. Domāju, ka ar laiku kaut kā mēģināšu viņas atšķirt.

-     Priecājos par šādu laimi, - pieklājīgi sacīju. Viena Mačado sakrustoja kājas. Ar pārsteigumu konstatēju, ka viņas kājas ir gluži ciešamas.

-    Mister Lorenc, pēc rinpočes Ņemdena teiktā, jūs nodarbojoties ar viesiem. Mēs esam tūrisma biroja "Šausmināšanās" vadītajas. Un vienlaikus arī īpašnieces.

-    Priecājos… manas dāmas.

-    Mēs gribētu mazliet apskatīt klosteri.

-    Nekādu šķerš|u, manas damas. Pāris minūšu…

Viena Mačado pacēla roku. Tā, kura sēdēja uz manas gultas.

-Vispirms uzklausiet mūs. Mes esam īpaša ceļojumu biroja vadītājas. Mes organizējam tikai speciālus ceļojumus.

-Saprotu.

-     Baidos, ka vēl ne. Bet tūlit sapratīsiet. Mēs vedam savus klientus tādos ceļojumos, kur viņi var izbaudīt šausmas. Divas reizes diena. Piemēram, vedam uz Rumāniju, uz Drakulas pili. Par laimi, mums ir lieliska sadarbība ar rumāņu koleģiem. Pa Īriju vedam klientus Vilkaču turē. Viesi dzīvo brūkošās viesnīcās, viss novads miglā, bet, ja nejauši miglas nav - kaut gan tur reti ir skaidrs laiks -, tad ir speciālas iekārtas, ar kurām mēs varam radīt biezu miglu jebkad.

-    Klausos ar prieku.

-    Uz Indonēziju braucām skatīties varānus. Tur dzivo tās milzu ķirzakas, kas ar vienu kampienu aprij kazu.

-J-ā-ā.

-   Jau esam turp vedušas vienu tūri. Tā bija tikai ievada ture, tomēr guvām lielus panākumus… zināmā izpratnē.

-   Vai varāni kazu apēda?

-    Tie apēda gidu. Tomēr brauciens bija neaizmirstams. Tapat ka būs uz šejieni.

Domāju, ka nedzirdu pareizi.

-Jūs gribat organizēt braucienu uz šejieni? Šausmu tūri, vai ko?

Viņas reizē sāka locīt galvu. Pat kārpas uz deguna lēkāja vienādi.

-   Tā gan.

Nezināju, raudāt vai smieties. 'Rīpēc izvēlējos trešo variantu. Iedomājos, ka jāmēģina viņas atrunāt no šā plāna.

-    Baidos, damas, ka tas neizdosies. Šeit nav nekā šausminoša.

Tomēr tas nebija gluži pareizi. Tas, kas pēc manas ierašanās ar pašu bija atgadījies, deva iemeslu ne mazumam šausmu.

-Vispirms kaut kur ierīkosim moku kambari.

-    Lamu klosteros nav bijuši moku kambari.

-   Gan būs. Vismaz šajā klosterī. Izraudzīsimies atbilstošu pagrabu, saliksim mocību rīkus, piesiesim ķēdēs dažus puišus, un moku kambaris gatavs.

-    Rinpoče Ņemdens nekad tam nepiekritīs.

-Jau ir piekritis. Pat… piešķīra jus. Jūs ļoti labi protot ierīkot moku kambarus.

Vismīļāk būtu lēcis kājas un aiztriecis viņas pie velna. Tikai kaut kas mani kavēja. Pat ne viens vien faktors. Pirmais bija noslepkavotais mūks, otrs - skats uz aizzāģētajiem baļķiem. Nebija pārliecības, ka man nāks par labu, ja ar visiem saķīvēšos.

-Vai tas ir viss?

-Ak, nē. Tas ir tikai moku kambaris. Vai te kaut kur ir labirints?

-Nez vai.

- Rinpoče Ņemdens stāstīja, ka zem klostera stiepjoties alu sistēma, kas iepriekšējos gadsimtos vairākas reizes aizbērta. Mēs to nelaimīgo atbrīvosim. Starp citu, vai jūs nezināt, kur varētu iegādāties pūci? Mūsējā, nabadzīte, pēdējā bridi nomira. Skaists putns bija. Tas ir viss, ko gribējām jums sacīt, mister Lorenc. Vai jūs aizvestu mūs, teiksim, rit uz alām? Rinpoče Ņemdens un mēs būtu ļoti pateicīgi.

es kļuvu par divu ceļojumu biroju darbinieku. Pēc viena rīkojuma man vajadzēja aiz stikla durvīm lasīt grāmatas, pēc otra - ierīkot pazemē moku kameras. Un tas viss ar varenu rinpočes Ņemdena atbalstu.

Tad es vēl nenojautu, ka Litangas klosteri saņemšu ne tikai šos divus uzdevumus.

Arī citus, daudz bīstamākus.

16.

Nebūtu pārsteigts, ja uzzinātu, ka rinpoče Ņemdens ikvienam jaunat- braucējam ir izsniedzis manu fotogrāfiju. Tūrisma kantoru darbinieki un vadītāji it ka nedarīja nekā cita, tikai medīja mani. Vai pēc visa ša kāds pārsteigums, ka mani atrada ari divi Āzijas puiši? Tieši otrā pagalma vidū, kad gāju pie Domingu.

Mani apturēja divi vidēja auguma dzeltenīgi vīrieši, ģērbušies elegantas divrindu žaketēs, kurpes melnas, rūpīgi nospodrinātas. Viņu apģērbi un eiropeiskā uzvedība ļoti atšķīrās no Litangā ierastā - šeit pat lielākā daļa ieradušos eiropiešu un amerikāņu mēģināja uzvesties pēc aziātu ieražām -, tā ka es uz viņiem skatījos ar pārsteigumu.

-     Misters Lorencs? - pirmais ziņkāri jautāja, kad mēģināju paiet viņiem garām.

Biju spiests apstāties un uzsmaidīt.

-Vai jūs viņu meklējat?

-    Viņu, - sacīja garākais, palocīdamies pret mani.

Roku pastiepis, rādiju uz durvīm, kas veda uz pirmo pagalmu.

-Nupat viņu redzēju tur.

Abi sāka smieties.

-    Labs joks, mister Lorenc.

Būtu bijis, .la izdotos.

-     Rinpoče Ņemdens jus precīzi aprakstīja. Atļaujiet stādīties priekšā. Mans vārds: Sok Tok Pong. Mans biedrs - Pak Ung He.

-    Korejieši? - biju pārsteigts. Biju iedomājies, ka taivanieši vai Honkongas ķīnieši.

-    Esam korejieši, - viens palocīja galvu. - Es esmu tēvs Pong.

-     Bet es - tēvs He, - pamāja otrs. Viņš tūlīt ieķērās man elkonī un lēnām virzīja tuvāk durvīm uz trešo pagalmu.

-    Jūs, mister Lorenc, droši vien neesat par mums dzirdējis. Mēs esam apvienotās čan meditācijas skolas priesteri. Pieņemu, ka ziņas par mums vēl nav nonākušas līdz jums.

Man bija zināms, ka budisma čan novirziens sniedz skaidrojumu par šoka iedarbības rezultātu, tas ir, apjausmu, kāpēc mēs garajā atdzimšanu virknē ciešam. Piemeram, čan skolotājs sit, lamā, zobo savus audzēkņus, jo tādā veidā uz tiem kritīšot svētā gaisma. Viņu metodes daudzējādi līdzīgas mūsu čostimpas rīcībai, kaut gan viņš nez vai pieder pie čan grupējuma.

-    Mūsu ticības būtība ir rimtums,- meistars skaidroja. - Mēs nekaujamies, nesitām, nelamājam nevienu, kaut gan pārsteidzošā veidā nokļūstam aizvien tuvāk apskaidrībai. Piemēram, meditētājs rītausmā paskatās pa logu, viņa skatiens krīt uz varena, sniegu klāta kalna smaili. Arī skats uz saules apspīdētu milzi rosina procesu, kas mirkli pēc mirkļa ved uz pēkšņi atklājušos viedumu.

-    Hm. Un mans uzdevums? - jautāju, samierinājies ar neizbēgamo.

-     Pirmkārt, mums būs vajadzīgas celles ar logiem pret kalniem, vesela rinda.

Tā kā ikvienai cellei logi bija pret kalniem, šī vēlme i ita īstenojama.

-    Tuvākajās dienās Litangā ieradīsies desmit vai p; cpadsmit apskaidrības meklētāju, - skaidroja meistars Sok Tok Pong. - Mēs 'amies tikai klusumu un mieru.

-    To nu es vairāk vai mazāk varu apsolīt, - sacīju.

-    Būtiskais ir dabas tuvums. Mēs būsim spiesti iejaukties no malas tikai tad, ja citādi nevarēs, - piebilda meistars Pak Ung He.

Samiedzu acis.

-    Ko tas nozīmē?

Meistars Pak Ung He ieķērās man elkonī un pagrieza mani. Atkal gājām uz izeju pirmā pagalma pusē.

-     Jūs mums būsiet vajadzīgs, ļoti vajadzīgs, - viņš saberzēja plaukstas. - Meditētāji nedrīkst uzzināt, ka viss notiek ar iepriekšēju nodomu.

-    Kas notiek? - es satrūkos.

-    Piemēram, jūs šausiet pa logu.

-    Ko es darišu?

-    Pareizi dzirdējāt. Šausiet pa logu.

-Ar ko?

-Ar kādu šaujamieroci. Ar bisi, piemēram.

-    Bet man taču bises nav.

-Tad ar revolveri.

-Arī revolvera nav, - sameloju.

-   Aizņemieties no kāda! Klosteri taču kāda veca bise atradīsies.

-    Neticu vis.

-    Sadabūjiet kādu ciematā!

-Bet… kālab man jašauj pa logu?

-    Šoka efekta dēļ. Blīkšķa radītais izbīlis var veicināt apskaidrošanos.

-    Un ja es kādam trāpīšu?

-    Uzmanieties, lai nevienu neievainotu! Kaut gan arī pie ievainojuma pārdzīvotais var vest pie dvēseles gaismas. Pat… bailes.

Tātad es biju bagātīgi apgādāts ar uzdevumiem. Ņemdens bija man uzticējis nodarboties ar viesiem, noslēpumainā balss dvēseles dzīlēs bija uzticējusi šķirstīt Tharpačenpo, Moda Benda bija uzdevusi man sēdēt cellē aiz stikla durvīm un lasīt divdesmit četras stundas dienā, abas māsas Mačado - ierīkot viņām pagrabā moku kambarus, abi meistari ticības dibinātāji - laiku pa laikam šaut ar revolveri viņu audzēkņu logos, viņi varbūt pat neņemtu ļaunā, ja es tur iemestu paciņu dinamīta. Sāku apskaust slaveno Goldoni sulaini, kuram nācās kalpot tikai diviem kungiem.

Ta kā man nebija vēlmes meditēt, nolēmu mazliet paskatīties apkārtni. Jutu, ka neņemšu vērā daudzos uzdevumus un nedarīšu neko, kamēr visi man apkārt drudžaini darīs kaut ko. Tādēļ uzņēmu virzienu uz rinpočes Ņemdena celli, lai pārliecinātos, vai tiešām pēc viņa norādījuma visi šie uzdevumi biruši man virsū kā maiga pavasarīga lietus lāses. Kamēr, galvu nodūris, virzījos uz gaiteni, kas slēpa galvenā lamas celli, pēkšņi gaiteņa galā pamanīju čostimpu. Mēģināju paslēpties aiz maza galdiņa - nezin kas bija to aizmirsis gaitenī -, taču čostim- pam acis kā ērglim. Nebiju vēl ne līdz pusei aiz galdiņa, kad jau saklausīju viņa balsi:

-Ak, rinpoče Blobzangs. Nu vairs ne trapa Pharva, vai ne?

Apkaunējies slējos augšā un izlikos slaukām putekļus no zābakiem.

-    Ko tu, rinpoče, meklēji aiz galda? - pletnes vīrs nāca tuvāk.

-    Kaut ko… pazaudēju, - kaunīgi nomurmināju.

Gaidīju, ka viņam spruks vaļā ņirdzīgi smiekli un viņš ķers pletni, taču čostimpa, pretstatā paredzētajam, apveltīja mani ar ramu smaidu.

-    Rinpoče, es nodošu tev rinpočes Ņemdena lūgumu. - Pārsteigumā iz- slēju galvu. Biju viņa balsī saklausījis tā kā raizes.

-Vai tad kaut kas atgadījies? - jautāju.

Čostimpa joprojām rāmi smaidīja.

-    Ak, nē. Tikai pēc rinpočes Ņemdena domām, tev nav diezgan darba. Rinpoče, te ikviens kaut ko dara. Ja vēlamies, lai Litangas klosteris uzplaukst, jādara viss. Vai ne, tu taču esi gatavs darīt visu Litangas labā?

Nu manam sargātājgaram dvēseles dzīlēs vajadzētu lēkāt un protestēt, bet viņš dīvainā kārtā klusēja.

-    Ko tu no manis vēlies? - nopūtos.

Čostimpa satvēra mani aiz delma, it kā negribētu nekad vairs laist vaļā.

-    Tiem rietumu cilvēkiem ir dīvaina gaume, trapa, ak, ko es saku, rinpoče. Viņi neēd mūsu edienus. Nevis tā, kā tu trapa. Tev tie garšo, taisnība?

-    Pat ļoti, - es nopūtos.

-Vai tu kaut ko sajēdz no rietumu ēdieniem?

-    H puslīdz, - piesardzīgi nomurmināju.

-    Tad tu būsi pavārs.

-Nē!

Čostimpa bēdīgi pagrozīja galvu.

-    Un tu saki: visu darītu Litangas labā.

-    Tikai vārīt gan ne.

-    Tad vismaz apmāci dažus mukus. Tas ir rinpočes Ņemdena kategorisks lugums. Viņš liek sacīt, ka… tad tu varēsi izmantot klostera bibliotēku, kad vien gribēsi.

-Tūlīt ved mani pie rinpočes Ņemdena!

Čostimpa pagrozīja galvu. Viņa acīs lasīju gandrīz īstas skumjas.

-    Rinpoče Ņemdens ir nozudis.

It kā man kāds būtu pa krūtīm iebelzis. Turklāt stipri. Man bija japieķeras pie čostimpas, lai aiz pārsteigumā neiegāztos sienā.

-    Kā tā - pazudis?

Čostimpa paraustīja plecus.

-    Rinpoče Ņemdens bieži pazūd.

-    Uz kurieni?

-    To tikai viņš pats zina. Viņš katru mēnesi uz nedēļu kaut kur pazūd. Dažreiz uz divām.

-    Bet ir taču kaut kāda nojausma, uz kurieni?

Čostimpa palūkojās apkārt, kā baidīdamies, ka mūs var noklausīties, tad noliecās man pie auss.

-Viņš alās meditē un praktizē thumo.

-    Kādās alās?

-    Tā kalna mala pie ciemata ir pilna alu. It kā tur esot viņa celle, akmenī izcirsta.

-    It kā?

-    Rinpoče, es taču neesmu redzējis. Es te esmu nesen.

-    Nesen? Es domāju…

-   Tikai pirms mēneša pārnācu no cita klostera, drīz vien pēc rinpočes Dendruba ierašanās. Viņš… nav no turienes, no kurienes es. Rinpoče Ņemdens baidās no nemiera, ko radīs būvēšanās. Varbūt pa divām nedēļām tiks novākti sabrukušās galerijas gruveši.

-    Kas aizstāj rinpoči Ņemdenu?

-    Dendrubs.

-Vai man kāds nevarētu parādīt to alu, kur rinpoče Ņemdens meditē?

-    Neviens to vietu īsti nezina, rinpoče Blobzang.

Nopūtos un visus pārējos uzdevumus noliku malā. Kopā ar čostimpu iegāju virtuvē. Par laimi, kādā skapī atradu divas pavārgrāmatas, vienu - butāniešu, otru - indiešu, un - par vēl lielāku laimi - man izdevās de Karvalju ļaužu vidū atrast būvstrādnieku, kurš reiz bija strādājis par palīgu kādā Bangkokas ēdnīcā.

Nebija rūpju par pēcpusdienu.

Un tā aizlidoja kā putns ašiem spārniem.

IV. Vaboles, čūskas un degošas teltis

1.

Čostimpa varēja biit mierā ar mani. Pirms lika pūst lielās taures vakariņu signālam, viņš ieskrēja pie manis virtuvē. Ar strupo deguntiņu aizdomīgi paošņāja gaisu un pagrozīja galvu.

-    Iedomājos, ka deg. Jums savāda gaume, rinpoče. Kā nu var ēst kaut ko, kam tāda smaka.

Virtuvē norīkotie lamas, bijušais Bangkokas ēdnīcas pavāra palīgs un es pats, mēs bijām darījuši visu, lai viesus apžilbinātu ar vakariņām, ne jau šādām tādām, tomēr nācās atzīt, ka nebijām radījuši neko ideālu. Nez kādu noslēpumainu iemeslu pēc izmantotie produkti negribēja pakļauties mūsu gribai. Gaļa, lai darījām, ko darīdami, palika cieta; nespējām no rīsiem dabūt ārā mazās melnās skrotītes, neviens no mums īsti nezināja, kas tās ir. Tikai, kad vienai atradās spārni un tā izlidoja pa logu, mēs sākām kaut ko nojaust. Tas, kam bija jābūt spageti, locījās katlā kā sliekas un, kad gribējām celt ārā, saira atomos. Gribējām tos aizstāt ar citu mīklas ēdienu, bet tas savēlās vienā kamolā un nokrita zemē.

Tieši pēc taures pūtiena atzinu, ka pareizi būs laisties prom. Nodevu atbildību mūkiem un Bangkokas ēdnīcas palīgstrādniekam, kurš arī bija saodis ko aizdomīgu, jo tāpat posās nozust. Tikai pēc manas daiļrunības zibšņiem un drusku bakšiša viņš apņēmās palīdzēt arī pie apkalpošanas.

Kāpu atpakaļ uz savu celli, lai nomazgātos un mēģinātu dabūt nost nepievilcīgo ēdienu dvaku, kas bija manī ieķērusies kā dadzis sunī.

Par lielu pārsteigumu, mājās atradu Dongenu. Viņš sēdēja gultā un blenza pa logu. Mani ieraudzījis, nodrebēja, it kā viņam nebūtu tīra sirdsapziņa.

-    Kur tu biji, Dongen? - jautāju, arī pats sēzdamies gultā.

Puika lūkojās manī. Skatienā vibrēja bailes.

-    Rinpoče, es atkal redzēju viņus, - viņš drebošā balsī sacīja.

-    Ko redzēji? - uzdevu lieku jautājumu.

-Abus… bālos mūkus.

-Kur tu viņus redzēji?

-     Satiku gaitenī. Gribēju bēgt, bet kājas neklausīja. Par laimi nāca lēdija mis Mia.

-Vai pamanīja viņus?

-    Nē, jo viņas balss bija dzirdama, pirms viņa iznāca no pagrieziena. Bija pret kaut ko paklupusi un sacīja kaut ko.

-Ko?

-     Es maz zinu angliski, tik cik Timpu mācījos. To vārdu, kurus kliedza mis Mia, manā vārdnīcā nebija.

Uzsitu viņam knipi un pats drudžaini lauzīju galvu. Tad ar nopūtu sacīju:

-    Iesim vakariņās! Jau pūta lielās taures.

Dongens papurināja galvu.

-     Es tur nevaru iet, rinpoče. Nevaru ēst pie jums. Mana vieta ir pie mūkiem.

-    Tava vieta ir turpat, kur manējā, - satvēru viņu aiz delma. - Gaļu, ja gribi, vari atstāt uz šķīvja malas.

Pirmais, kuru ieraudzīju, bija Domingu de Karvalju. Viņš sēdēja pie galda kopāar trim darbu vadītājiem un Esperansu Kautinju, drūmu skatienu vērdamies šķīvī. Kad labāk ieskatījos, stingdams redzēju, ka mūki nav ēdienus pasnieguši atsevišķi, bet visus sajaukuši vienā lielā katlā, pagatavojuši īpatnu himalajiešu ēdienu 110 visa, pie kā augu pecpusdienu biju pulējies kopā ar Bangkokas ēdnicas palīgu. Gururadžs - tā viņu sauca - bija "izgarojis", bet mūki jutās varen lepni par savu darbu, ko paši nebūtu nogaršojuši ne par kādiem pasaules dārgumiem.

-     Interesanti, - Domingu maisīja ēdienu. - "Rīdu es Himalajos nekad neesmu ēdis.

Mis Kautinju tāpat kā Domingu aizdomīgi aplūkoja šķīvi, tad izbāza sārto mēlīti un nolaizīja karotes galiņu.

-    Pikanta garša.

Piecēlos, aizstaigāju līdz katlam, ko mūki bija novietojuši kakta uz trijkāju statīva. Kad noliecos pār to, viens no darbu vadītājiem, druknais Jozefs Heinemans iesaucās:

-    Pie velna, kas tas tāds?

Caur padusi palūrēju atpakaļ. Heinemans, acis izvalbījis, pētija kaut ko savā karotē, ko tādu, kas varētu būt tomāts. Ja mēs būtu ēdienam pievienojuši tomātus. Mans sargātājgars yidam klusēja, it kā būtu mani pametis, un mani pārņēma nelāga izjūta.

Šajā mirkli vērās durvis, nāca vēl daži. Pirmie telpā ieradās trīs tūrisma kantora "Labs gaiss" vadītāji: Moda Benda, Ernijs un misters Stīvenss, grāmatvedis. Mis Benda pamanīja mani, pamāja, kaut ko pačukstēja abiem pārējiem un nāca pie manis, skumīgi grozīdama galvu.

-    Mister Lorenc, jūs mani piemānījāt.

-    Es? - brīnījos. - Ka es piemānīju?

-Jūs neesat mūks.

-    Īstenībā neesmu vis.

-Kāpēc jūs neteicāt?

-    Negribēju jau pirmajā dienā sabojāt jūsu prieku.

-    Un kas tagad ar mums būs?

-    Rinpoče Ņemdens norīkos manā vietā citu.

-Vai jūs patiesi… esat eiropietis?

-    Patiesi.

Mis Moda atmeta ar roku.

-    Nekas. Jums taču nebūs jārunā. Tikai nepagrieziet profilu.

Varbūt mēs būtu turpinājuši šo daudzsološo dialogu, ja mūsu vārdus neapslāpētu sacēlies skaņu jūklis. Svaigais Himalaju gaiss gan bija sakāpinājis atbraucēju ēstgribu, jo visi mīņājās ap kaktā nolikto katlu, skaļā balsī prātodami, ar ko smelt, kādā traukā. Man iepretim pavīdēja abu raganu Mačado sejas, viņas, pretstatā citiem, sēdēja pie galda un neizteiksmīgām sejām vēroja drūzmu ap katlu. Lūpu kaktiņos rotājās tāds kā zobgalīgs smaids. Viņām blakus, skatienus šķīvjiem pievērsuši, gaidīja abi korejiešu skolotāji.

Misteru Čārlzu Vorloku vēl nebiju pamanījis - atklāti sakot, man viņa netrūka -, bet, viņa balsi sadzirdējis, uzreiz sapratu, ka arī viņš ir mūsu vidū.

-     Kas tad nu? - dzirdēju viņa spēcīgo, mazliet piesmakušo balsi. - Te ir austrumi, cilvēk! Himalaji! Šeit jāēd tas, ko dod.

-    Man to neskaidrojiet! - viņam atcirta blonds vīrietis, kura ūsas zem deguna izskatījās kā beržamā suka. - Es pusi mūža esmu pavadījis ar ēdieniem. Indonēzijā esmu ēdis pat žurku ragū… esmu ēdis…

-    Kuš! - apsauca kāda balss. - Nevienu neinteresē, ko jūs esat ēdis.

-    Itin ēdams, - misters Vorloks uzslavēja šķīvja saturu. - Vai ne, Mia, dārgumiņ, tu taču arī tā domā?

-    īstas kakas, - meita atcirta. - Izrūnit vajadzētu to, kurš gatavojis.

-    Mazajai dāmai ir taisnība, - ūsainis viņai piekrita. - Es to darbu mīļuprāt paveiktu, ja dāma vainīgo noķertu…

Tad kāds iespiedzās. Turklāt tā, ka man uz muguras ik spalviņa nostājās miera stājā. Māsu Mačado šausmu tūre šķietami bija sākusies.

Spiedzēja bija vidēja auguma brunete.

-    Fre-ed, - viņa izmisīgi kliedza. - Fre-ed! Kas tas par draņķi manā šķīvī?

Garš, stalts, drūma izskata jauns cilvēks paskatījās uz galdu un paraustīja

plecus.

-    Kā lai es zinu, Džeina? Es nezinu pat to, kas manā šķīvī, kur nu vēl tavējā.

-    Kas tas ir, Fred? Ak Dievs, kas tas par draņķi?

Viņa pacēla karoti un rādīja uz mūsu pusi, kas tajā ir.

Bija vērts rādīt, jo tadu vaboli, kāda melnojās karotē, laikam savā mūžā nebiju redzējis, kaut gan pirms dažiem gadiem biju uzrakstījis apjomīgu pētījumu par Āzijas tarakāniem.

-Sasodīts, Džeina, tā ir vabole!

-Vai tā ir ielīdusi dāmas šķīvī?

-Viņa to iesmēla no katla.

-Jēzus, ko mums te dod!

Džeina nemitējās spiegt, bet vaboli nometa. Melnais kukainis pārlidoja pāri vairākiem galdiņiem un nokrita pie raganas Mačado elkoņa. Kārpainā gar- degune ar vieglu smaidu nogrūda vaboli no galda.

-    Arī manā šķīvī! - ierēcās viens no darbu vadītājiem, ka vēlāk uzzināju, Ektors Longavilja. - Senjor de Karvalju, arī manā šķīvī ir vabole!

-    Metiet ārā! - ūsas uz priekšu izslējis, atkliedza de Karvalju. - Vai gribat, lai es izmetu?

Aurošana un spiedzieni turpinājās. Bet tikai tik ilgi, līdz kāds šķīvi atrada čūsku. Tad visi apklusa, bailēs sastinguši. Tas, kurš jau bija dažas karotes ieēdis, blenza sev priekšā, acis izbolījis. Bija pārliecināts, ka drīz vien čūsku inde viņu nogalēs.

Bija sekundes jautājums, vai izcelsies panika. Pirms panikas mēdz būt nāves klusums.

Šajā klusumā mistera Stīvensa lāča rūciens izskanēja kā debesu vēstījums.

-     Piedošanu, ka iejaucos, esmu tikai grāmatvedis, bet te kaut kas ne- štimmē.

Šis īpaši smieklīgais izteiciens nobremzēja paniku. Kaut gau bija absurds un te neiederīgs, tas izrava šausmām indes zobu.

-    Neštimmē? - satraucās misters Vorloks. - Tak jau neštimmē! Ja cilvēkam vaboles šķīvi, un vēl tādas! Kas, pie velna, te ir pavārs?

-    Jaunkundzei taisnība, - atkārtoja ūsainais, glāstīdams savu suciņu. - To zelli tiešām nāktos izkastrēt.

Ikviens teica savu sakāmo, klusēja tikai abi korejiešu skolotāji un abas masas Mačado. Mani ieinteresēja, kāpēc.

-    Ko jūs, Stīvens, gribējāt teikt? - nervozi jautaja Moda Benda. Izskatījās, ka viņai skaidrs: kaut gan viņš ir tikai grāmatvedis, tomēr nekait ieklausīties viņa piezīmēs.

Nedzirdēju, ko uzrunātais atbildēja, bet visi atstūma šķīvjus. It kā piedalīdamies ipatnējā šķīvju grūstīšanas spēlē. Šķīvju pamatnes čirkstēja pa galdu.

Grāmatvedis piecēlās un gāja kaktā, kurp brūnmate Džeina bija aizmetuši vaboli. Viņš izvilka vaboli, paņēma to divos pirkstos un ielika karotē. Tad pagriezās pret mums, un viņa skatiens bija gandrīz priecīgs.

-   Tas ir Hydrous piceus.

-    Kas tas par draņķi? - uzacis saraukusi, jautāja mis Vorloka.

-    Lielais ūdensmīlis.

Man jau bija skaidrs, no kurienes pūš vējš. Nozīmīgi pavēros uz Domingu, kurš izvairījās mana skatiena.

-     Nu, un? - jautāja misters Longavilja, kura šķīvi arī gozējās ūdensmīļa brālītis. - Vai gadījumā nezināt šitā kristīto vārdu?

Misters Stīvenss paraustīja plecus.

-Tā ir… Eiropas vabole.

Atkal mūs pārņēma klusums. Nu vairs no galdiem neskanēja šķīvju švīkstoņa.

-    Un? - kāds jautāja.

-    Šajā pusē… šis kukainis nedzīvo…

-    Kā tad nedzīvo, ja tas ir te šķivī? - misters Longavilja iesmējās. Smējās gan, bet viņa smiekli nebija līksmi.

Mis Mia Vorloka gaja pie mistera Stīvensa, noliecās pār karoti un pamatīgi aplūkoja vaboli, tad, neņemdama vērā pretīguma pilnos skatienus, uzsita kukainim pa melno muguru un pat paošņāja to.

-    Tur kaut kas ir jūtams, - viņa pēc tam sacīja.

-    Jēzus! - nokunkstēja brunete Džeina. - Laidiet mani garām, man vairs nekas neturas iekšā.

-    Mēģini noturēt, Džeina!

-Protams, viņai tas jāmēģina,-iepriekšējam runātājam pievienojās trešais darbu vadītājs AIekss Rīglers. - Apetītes rosināšanai jau ar vaboli pietiek.

Misters Vorloks pagrozīja galvu un uzsmaidīja meitai.

-    Mia, vai tu to neliktu nost?

Meitene nolika vaboli atpakaļ grāmatveža karotē. Vorloks pievērsās misteram Stīvensam.

-    Jūs, kungs, apgalvojat, ka tā ir Eiropas vabole un to kāds ir ievedis no Eiropas.

-Jā, - misters Stīvenss kategoriski palocīja galvu, tad attapies iepleta rokas. - Kaut gan esmu tikai grāmatvedis…

-    Kā jūs tik labi pazīstat kukaiņus? - ar aizdomām pētīja misters Vorloks.

-     Es desmit gadu biju grāmatvedis Bostonas Dabaszinību kolekcijā. Arī čūskas labi pazīstu,-viņš piebilda visai nozimīgi.

Tad mēs sākām uztraukties par to, ka ne tikai vaboles, bet vismaz viens rāpulis slēpjas kāda šķīvī.

-Kuram ir šķīvī… tā… čūska?-Vorloks jautāja.

-    Manējā, - norūca de Karvalju darbu vadītājs Jozefs Heinemans. - Tikko satilpst. Vai kāds grib redzēt?

-Ja atļaujat, kungs, - misters Stīvenss ar dažiem soļiem bija pie Heinemana šķīvja. Viņš sakārtoja acenes uz deguna un ielūkojās darbu vadītāja šķīvī.

-    Diemžēl, neredzu.

-    Droši vien, nolīdusi lejā.

Misters Stīvenss paķēra 110 galda karoti un pavērās uz Džo Heinemanu.

-Vai drīkstu pajaukt?

-    Uz priekšu! - Heinemans mudināja. - Kaut vai apmaisiet!

-   Karote ir tīra, - Stīvenss pacēla gaisā ēdamrīku. - Pēc tam varēsiet mierīgi turpināt vakariņas.

Heinemana seja kļuva drusku zaļgana, kā uz ielas ar zaļu neona gaismu apspīdēta. Misters Stīvenss, pieklājīgi smaidīdams, iesniedzās šķīvī, un, kad atta- pamies, uz karotes karājās maza čūskiņa.

-    Ak Dievs! - Moda Benda tvēra pie rīkles. - Kas gan te notiek?

Labi gan būtu to zināt.

Katrā ziņā mēs bijām uz vislabākā ceļa, kā to uzzināt.

Kaut gan es sēdēju diezgan tālu no nelaimīgās čūskas līķa, kas karājās uz karotes, tūlīt saskatīju, kas tā ir. Ierāvu galvu starp pleciem un vairījos runāt. Manā vietā to darija misters Stīvenss.

-     Kaut gan esmu tikai grāmatvedis, - viņš sāka savu izglītojošo lekciju, - esmu spiests jums pateikt, ka šeit redzamais dzīvnieks ir Carphopis arnoneus amoneus. Ko jūs par to teiksiet?

Misters Vorloks paberzēja degunu.

-Vai indīga?

-    Kāpēc indīga? Ne savā šķīvī atradu.

-    Es jautāju, vai tā ir indīga čūska.

-Vienkāršs zalktis. Pārtiek galvenokārt no sliekām.

-    Ja drīkstu lūgt, neuzskaitiet visu čūskas ēdienkarti. Pietiek problēmu ar savējo.

-    Beidziet ar ēdienkarti! - mis Vorloka pacēla pirkstu. Viņa, kamēr domāja, bija uzlikusi kājas uz krēsla. Kaut gan viņa bija neglīta kā rudenīga, ledaina lietus šaustīta ainava, man nācās atzīt, ka no melno, līdz potītei garo, svārku šķēluma spīd pirmklasīgas kājas. - Vai jūs gribat teikt, ka arī šī čūska nedzīvo Butānā?

Kaut gan misters Stīvenss līdz šim neko tādu nebija teicis, šķita, ka mis Mia ir uzminējusi viņa domas.

-   Jā, ja nu jūs, jaunkundz, vaicājat, tādas ir manas domas.

-Hm.Arī šī no Eiropas?

To viņa pateica ar tādu noskaņu, tik nicīgi lūpas saviebdama, itkā būtu pilnīgi pārliecināta, ka tikai no Eiropas var rasties viss nepareizais, viss, kas jauc saprātīga amerikaņu pilsoņa domāšanu un krāso pasauli melnu.

-    Nē, jaunkundz! - grāmatvedis purināja galvu. - Šī čūska ir no Amerikas.

Miai Vorlokai sabruka vesela pasaule.

-Un… no kurienes?

-    Ta dzīvo Masačūsetsas štatā, visvairāk tā dienvidaustrumu daļā, sastopama ari Džordžija un Alabamā.

-Citur nekur?

-    Nekur.

-     Izņēmums - Butāna. - papildināja Modās Bendas biedrs Ernijs Boss. -Tagad tā sastopama arī šeit.

-Sasodīts! - Heinemans trieca karoti pret galdu.-Tas taču kaut ko nozīmē! Man no šķīvja lien ārā amerikāņu čūska, un vēl te ir vaboles no Eiropas… Ta nevar būt nejaušība!

Skaidrs, ka tā nebija nejaušība. Man tā izkalta rīkle, ka labprāt būtu iedzēris tēju, ja uzdrošinātos. Taču - kas var garantēt, ka arī tējas katlā nav kāda iemītniece.

Tāda, kas nāktu no Amerikas vai Eiropas.

3.

Ūsainais pacēla šķīvi un ar kategorisku kustību trieca pret grīdu.

-    Ļautiņi, te kāds par mums uzjautrinās! Kads… ir ar nolūku šo te sataisījis.

-    Bet kāds nelabais? - jautāja Moda Benda, kurā pamazām atgriezās dzīvība. - Kāds velns ies pūlēties, lai mūs biedētu?

-Turklāt ar vabolēm, kas nav vietējās… Kaut es zinātu, kā tās te nokļuvušas! - spalgā balsī kliedza Alekss Rīglers. - Manuprāt, par notiekošo jāatbild klostera vadībai. Mūs ataicina celt klosteri, un, lūdzu! Man taisnība, vai ne, mister de Karvalju?

Domingu pacēla galvu. Viņa skatienā bija tāda tumsa, it kā viņš nule būtu modies no simtgadu miega.

-Jums taisnība, - viņš rezignēti atsaucās.

Nebija aptverams, kas ar viņu noticis. Es vēl sapratu, ka senjorita Kautinju sēž, sevī ierāvusies, es taču viņu nepazinu, bet manam draugam Domingu tagad būtu vajadzējis kliegt, draudēt, lēkt uz galda, izslieties, bet viņš sašļuka uz galda, it kā nupat saņēmis ziņu, ka lielākais gadsimta orkāns aiznesis viņa māju un visu atlikušo aizskalojuši plūdi. Citiem vārdiem sakot, es vairs nepazinu Domingu.

-    Kādam taču par to jāatbild! - kliedza tas ar sukas veida ūsām. - Materiāli un morāliski! Tas ir ļoti neglīts joks, un maksās ļoti dārgi tam, kurš…

Mis Mia Vorloka pēkšņi iesita sev pa pieri.

-Konservējošs līdzeklis! Jūtu tā smaku.

Ūsainis aprāvās.

-    Konservējošs līdzeklis?

-Apostiet vaboli!

-Jaunkundz, jūs esat prātu zaudējusi!

Mis Mia pacēla un apošņāja vaboli.

-    Tas ir atvestas šķidrumā, - viņa klusu noteica. - Patiesi, kads ar mums dzen jokus. Kamēr nenoskaidrosies, kurš ir bijis tā atkritumu tvertne, es neiešu no šejienes prom nevienu soli.

-    Dāmas un kungi, cienījamie rinpočes, vai kaut kas atgadījies?

Durvis stāvēja čostimpa, sejā tik salds smaids kā medus krūzīte. Tad medus no viņa sejas notecēja, un viņš uzmeta man slepkavīgu skatienu. Ja no viņa skatiena dievi radītu šķīvjos čūskas, tad droši, ka mēs visi būtu atstiepuši kājas.

4.

Čostimpa labi runāja angliski, tikai izruna ļāva vēl ko vēlēties. Tomēr mēs lieliski sapratām ikvienu viņa vārdu.

Paris mirk|os atkal sabruka lēni atgriezies miers. Visi, cits citu pārtraukdami, attēloja notikušo. Mis Džeina un darbu vadītāji pārkliedza pārējos.

Čostimpa, rokas uz krūtīm savijis, pacietīgi klausījās. Kad viņš novērsa skatienu no manis, sejā atkal atgriezās medainais smaids.

Tas nenozuda pat tobrīd, kad viņš apskatīja vaboles un čūsku. Lēni, nevienu neuzrunādams, viņš aizsoļoja līdz katlam, ielūkojās tajā un pamatīgi apmaisīja ar lielo koka karoti, kas bija pieslieta turpat blakus. Nezinu, ko viņš tur varēja biti saskatījis, taču, ātri nolicis karoti, viņš atgriezās pie durvīm, it kā nodrošinādams atkāpšanās ceļu.

Kad troksnis pierima, viņš, vēl arvien ar smaidu, norādīja uz mani.

-   Vakariņas vārīja rinpoče Blobzangs.

Šāda nodevība man bija trieciens pa sirdi. Bet ko citu no viņa varēju gaidīt?

Visas acis pievērsās man. Pagaidām viņi tikai skatījās, neteikdami ne vārda.

Tad arī tas beidzās. Sākās kliedzienu vētra, gluži kā Niagāra man pāri plūda pārmetumu vārdi.

-    Jūs? Kā jūs vispār tikāt pie katliem? Jūs, maita tāds, sabāzāt tur visas šīs cūcības?

Piecēlos no galda un centos nodrošināt savu aizmuguri.

Krietnu brīdi viņi vēzējās man gar degunu, līdz misters Vorloks viņus izgrūstīja. Viņš stāvēja man priekšā kā laikā ieradies glābējeņģelis.

-Vai tiešām jūs vārījāt to edienu? - viņš daudznozīmīgi jautāja.

-    Tiešām, - palocīju galvu.

-Vai jūs varētu pateikt, ko gatavojāt?

Dabiski, es varētu novelt vainu uz mūkiem, kas bija sagāzuši kopā katlu saturu, tikai man ne prātā nenāca tā rīkoties.

-    Himalaju fantāziju, - atteicu.

Un tad gāja elle vaļā. Ūsainis un Alekss Rīglers jau vicināja dūres.

-     Klusu! - Vorloks norēcās. - Uzklausīsim šo puisi! Vai jus sametat šīs cūcības ēdienā?

-    Ne prātā nav nācis, - protestēju.

-    Kurš tad?

Tobrīd jau būtu atradis kādu pieņemamu skaidrojumu, bet Domingu satvēra mani aiz apmetņa un izrāva gaitenī.

Čostimpa ar tīģera smaidu sejā nolūkojās mums pakaļ.

5.

Domingu pēc dažiem soļiem apstājās un pagriezās pret mani. Seja drūma, šķita, ka viņš par kaut ko lauza galvu.

-Vai jūs sametāt katlā kukaiņus? - viņš jautāja, glaudīdams ūsas.

-Nebūt ne!-protestēju.

-    Es jau tā domāju. Vispār… esmu tik ļoti apjucis, ka tur… lai nelabais rauj! Vispirms man kāds iegāž pa degunu, tagad atkal tie salašņas.

-Atkal?!

Domingu pamāja, kā sen zinādams, ka viss velti. Mana galva bija smaga kā Himalaji. Dažreiz nespēju aptvert pat visvienkāršāko.

-    Pēc tam, kad zināmu iemeslu dēļ pametu universitātes katedru, man pirmais patstāvīgais darbs būtu bijis Taizemē, Čiang Mai.

-    To jūs jau minējāt, - palocīju galvu. - Jums bija jāceļ templis.

-    Otrā vakarā… kāds bija sametis mūsu ēdienā vaboles. Tādas pašas kā šeit

-Un čūskas?

-Arī.

-      Un? - jautāju. - Kā man zināms, Taizemē ar patiku ēd kukaiņus un čūskas.

-    Tikai ne šādus. Vēl pēc gada Taivanā atkārtojas tas pats. Mēs par ēšanu necik daudz nebēdājām, bija jau aizritējis gads, kopš pieredzējām tās šausmas Čiang Mai, palēnām bijām aizmirsuši. Tad atradām ēdienā vaboles un čūskas. Strādnieki sadumpojās, un mēs varējām doties mājās. Tāpat arī vēl pēc trim gadiem Indijā. Turklāt tur strādnieki bija veģetārieši un viņiem bija aizdomas, ka mēs tīšuprāt gribam viņiem iebarot gaļu. Es vēl nerunāju par spoku staigāšanu, par to, ka naktī nodega mūsu teltis.

Tobrīd gaiteņa galā paradījās rinpoče Dendrubs. Ar milzīgajiem zābakiem viņš plakšķinajās kā zoss uz ledus.

-    Rinpoče de Karvalju, rinpoče de Karvalju! - viņš kliedza, plātīdamies ar rokām. - Liela nelaime!

De Karvalju tvēra pie deguna un uzplēsa iepriekšējā dienā iegūto brūci. Tūlīt viņam uz rokas sāka pilēt sarkanas lāses.

-    Kas noticis? - viņš, ļaunu jauzdams, kliedza. - Dendrub, kas noticis?

-Ārā deg jūsu teltis… rinpoče.

6.

Mēs skrējām, cik kājas nesa. Bet nenesa jau necik. Ne vien man, bet arī de Karvalju kājās bija platie lamu zābaki ar uzliektajiem purngaiem, īstenībā ļoti tīkams, ērts apavs, ja nav jāskrien. Turpretim brīdī, kad kājas kustība paātrinās, zābaki sāk dzīvot patstāvīgu dzīvi. Citiem vārdiem, tie dara, ko paši grib, nevis to, ko gribētu saimnieks.

Kamēr tikām līdz teltīm, uguns jau bija nodzēsta. Bija nodegušas tikai dažas teltis, pārējās nebija skartas.

Būvstrādnieki - kadi piecdesmit - satraukti apsprieda notikušo. Pagaidām es tikai maldījos valodu jūklī, jo tieši man blakus runāja tibetiski, tālāk kāds lādējās taju valodā, kāds puisis ar turbānu galvā filipīniešu valodā pieminēja Svēto Jaunavu.

De Karvalju mierīgi stāvēja protestējošā izbiedēto un nikno cilvēku pūļa vidū un klusēdams glaudīja ūsas.

Nelikdamies zinis par kliegšanu visapkart, piegāju pie Domingu un satvēru aiz rokas.

-     Domingu, drusku piepūlējiet smadzenes. Ja tas ir atgadījies ar jums Taizeme, Taivanā, pat Indijā, tad ir lielas iespējas, ka vainīgie ir vieni un tie paši. Tie paši ari likuši kukaiņus un čūskas ēdienā, tie paši dedzinājuši teltis. Kuri šinī apkārtnē ir tie, kas bija klāt visos nelaimīgajos darījumos?

Domingu paraustīja ūsu galus.

-Vai jums šķiet, ka es par to neesmu domājis? Pirmām kārtām, tur biju es pats.

-    Par to jūs mierīgi varat aizmirst. Ja vien neesat darbojies hipnozē.

-     Mani nevar hipnotizēt, - viņš saslēja ūsas. - Kurš to mēģinās, tam iebraukšu ģīmī. It visur ar mani kopā bija pieci uzticami filipīniešu strādnieki. Par tiem es varu roku likt ugunī.

-    Un ko gribat darīt turpmāk? - noraizējies jautāju. - Es ieteiktu…

Domingu palūkojās mani. Viņa skatienā redzēju verdam ugunīgu krāteri.

-    Kādu nogalināšu, -viņš kategoriski sacīja. - Lai kas butu upuris, tikšu no viņa vaļā. Vai esat dzirdējis par notikumu ar Fernandišu de Karvalju?

-Vēl ne, bet…

-    Kādreiz izstāstīšu. Kāds mans sencis bija kuģa kapteinis, lai Dievs dod mieru viņa dvēselei. Ja bija sakaitināts, viņš iemeta jūrā vienu vai divus matrožus. Kaut vai okeāna vidū.

-    Vai viņu par to netiesāja? Kā man zināms, tādas lielas pat viduslaikos uztvēra ļoti nopietni.

-    Netiesāja neviens, jo viņš jūrā grūda nevis īstus jūrniekus, bet iepriekš sagatavotas, jūrnieku drēbēs ietērptas salmu lelles. Kuģa tilpnēs tādu bija kads simts. Tikai vajadzēja uzmanīties, lai to pietiktu no viena krasta līdz otram. Tagad iešu, nogalināšu kādu, nemēģiniet mani apturēt!

Pat gribēdams nevarētu viņu atturēt.

Un es nemaz negribēju.

7.

Senjorita Kautinju izlīda no malējās telts aizmugures un, galvu grozīdama, noskatījās, kā Domingu klumburē savos zābakos ar uzliektajiem purngaliem.

-     Ļoti žēl, labs cilvēks, pat ja… reiz ir kļūdījies. Mums visiem ir kļūdas, kuram mazākas, kuram lielākas. Taisnība… ir grūti to norīt, ka viens reiz ir nositis paša tēvu… pat, ja tā ir kļūda… vai ne… un, ka cilvēks kādu izvarojis, savu bērnu māti… droši vien tam ir sava nozīmēja…

-    Ari man tā nabadziņa ir ļoti žēl, - ar dziļu nopūtu čukstēju. - Mums vēl vajadzētu parunāties par dažiem sīkumiem saistībā ar viņu.

-    Ko jūs konkrēti domājat?

-Ja mēs abi ķertos pie ta, varbūt varētu viņam palidzēt.

-    Priecājos, ka arī jūs tā domājat.

-    Domingu man ir sens draugs, negribētos ņemt to uz savas sirdsapziņas, ja ar viņu kas notiktu.

Viņas acīs atspīdēja īstas bailes.

-Vai ar viņu… varētu kas notikt? Ak Dievs, kas varētu notikt?

Es drūmi kasiju degungalu.

-    Negribu jūs baidīt, senjorita Kautinju.

-    Esperansa, ja varu lūgt.

-    Okei, Esperansa, uzrunājiet mani par Lesliju!

-    Pateicos, Leslij.

-    Vārdu sakot, es nezinu, vai esat ievērojusi, ka Domingu garastāvoklis ir nestabils.

-Nestabils?

-Varētu sacīt, tas viļņojas. Dažreiz uzlido debesīs, citreiz dauza elles vārtus, lai laižot iekšā.

-    Kā… lai laižot iekšā?

-     To es tā tēlaini izteicu. Viņš ir tāds cilvēks, kas nepanes ilgstošas neveiksmes.

-To arī es esmu ievērojusi.

-   Vai jums viņš nav stāstījis par Rodrigišu de Karvalju?

-    Neatceros. Kas tas ir bijis? Kāds radinieks?

-   Vec-vec-vec-vectēvs, vai pat vēl senāks sencis. Viņš kopā ar Vasko da Gamu devies braucienā ap zemeslodi. Ļoti rosīgs cilvēks, tāds pats kā Domingu.

-    Kā jūs to zināt?

-Viņš pats stāstīja. Atmiņas par to ir ģimenes leģendu krājumā, ir atrasti arī šā… nelaiķa papīri.

-    Nelaiķa? Jēzus, kas ar viņu noticis?

Viņas krūtis satraukumā viļņojās ka jūra vētrā. Uz mirkli aizvēru acis. Kad atvēru, mana balss atkal bija mierīga.

-Tajos rakstos bijis, ka Rodrigišs de Karvalju nosēdies kuģa galā makšķerēt. Droši vien gribēja papildinat virtuves niecīgos gaļas krājumus. Komanda viņam ticēja, jo no kāda bija dzirdējusi, ka Rodrigišs de Karvalju pievelkot zivis. Arī viņš pats bija par to pārliecināts. Visu dienu neatlaidīgi karināja jūrā savas makšķeres, bet neizdevās ne nieka zivteli noķert. Pat ne sīku ķīsi.

-Ķīsis nav jūras zivs.

-      Es to sacīju tāpat vien, piemēram. Varēju nosaukt kaut vai tunci. Ap saulrietu nabaga Rodrigišs, spīvi lādēdamies, apsolīja pieviltajiem jūrniekiem otrā dienā ar uzviju pārspēt neiegūto. Tomēr arī nākamajā dienā viņš neko nenoķēra, ari trešajā ne, ceturtajā viņam pat taisnoties nevajadzēja, komanda par viņu vienkārši ņirgājās. Autoritāte bija zaudēta. Tad Rodrigišs de Karvalju uzkāpa masta un 110 turienes metās ūdenī. Viņu gan mēģināja glābt, bet neizdevās. Tā aizgāja bojā nabaga Rodrigišs de Karvalju. Vai zināt, kāpēc?

-Viņš neprata peldēt?

-    Tāpēc, ka bija lepns! Viņa dvēsele nespēja pārciest neveiksmi. Tikpat lepns ir ari mūsu Karvalju.

Senjorita Kautinju izbīlī iebāza pirkstu mutē. -Jūs domājat, ka…? Skumji palocīju galvu.

-    Esmu pārliecināts.

-    Panākšu un parunāšu ar viņu. Izbīlī saķēru viņu aiz delma.

-    Esperansa, ar to jūs visu sabojasiet. Viņš ir pārāk lepns, lai padotos. -Ak Dievs!

-    Tikai taktiski varam novērst šīs briesmas.

-    Kā… jūs to iedomājaties?

-    Tā, ka vakarā vai labāk naktī, kad Domingu jau gulēs, es jūs uzmeklēšu. Mēs kaut ko izdomāsim, redzēsiet.

-    Nu… es nezinu, - viņa bija nedroša.-Varam pamēģināt. Varbūt… Galvu noliekusi un gurnus šūpodama viņa aizgāja uz klostera pusi. Man kļuva tik karsti, it kā tuvumā vēl arvien degtu teltis.

8.

Tas ar sukas veida ūsiņām, Freds, un brunete Džeina arī paradījās man priekšā no telšu ēnas. Osainā vīra suciņa karājās tik sērigi, it kā gribēdama nosukāt mani mūri. Par Fredu sauktais, jau drusku vēderā izlaidies jauns cilvēks un omulīgu seju kautrīgi mīņājās, turpretim skaistā brūnmate Džeina ziņkāri raudzījās manī.

-    Mister Lorenc? Piedodiet… domāju, ka mums jāparunā daži vārdi.

-    Esmu jūsu rīcībā, - iepletu rokas.

Osainais nopūtās un paskatījās uz pārējiem.

-    Mūsu visu vārdā man jālūdz jums piedošana. Domāju… mēs esam pamatīgi pārpratuši situāciju.

-   Tas nekas, - mēģināju pasmaidīt. - Ta gadās, ja cilvēks nokļūst nezināmā teritorijā.

-    Mums visiem ir ārkārtīgi neērti… - viņš mulsi nokrekstēja.

-    īstenībā mēs vēl neesam iepazinušies. Mans vārds - Astors Hārtlends. Vai neesat dzirdējis?

Šķita, ka 110 nez kurienes, no kāda smadzeņu stūrīša slepenās atvilktnes izkrīt zīmīte. Tikai ar rakstu uz leju, tā ka izlasīt nevarēju.

-    Ēšana, dzeršana, eu?

Ari tā es neatcerējos. Varbūt esam tikušies kādā pieņemšana ar zviedru galdu?

-    Vai jums garšo steiki? - misters Hārtlends smaidīdams jautāja.

-   Vispār, jā, - es nedroši pamāju.

-    Indiāņu gaumē?

-Arī.

-    Un Hārtlenda gaumē?

Galvā kaut kas vareni nodārdēja.

-    Jus esat… misters Hārtlends?

-    Esmu.

Nu man galvaskausa jau dzirksteļoja tāda gaisma kā Meksikas galvaspilsētas centrālajā laukuma uguņošanas laikā… Dižais Astors Hārtlends! Pasaulslavenās Astoru dzimtas sānzara atvase, kurš aiz cieņas pret radiem šo mirdzošo vārdu izmantoja kā kristīto vārdu, turklāt bija viens no slavenākajiem pavāru un recepšu grāmatu autoriem pasaulē.

-    Ak, debestiņ! - es sasitu plaukstas. - Nekad nebūtu ticējis, ka reiz personiski satikšu jus.

-Atļaujiet stādīt priekšā manus draugus! Mis Džeina Parisa, čūskmēlīte, un Freds Šorejs, ar brīnumpirkstiem.

Smaidīju un māju ar galvu. Visu savu sūru mūžu nebiju dzirdējis ne vārda par Fredu ar brīnumpirkstiem. Par mis Parisu jau vairāk. Viņa bija kritiķe kādā populāra, slavenā aizjūras avīzē, no viņas rakstiem par restorānu biznesu gan eksistence gruva, gan kapitāli dzima. Citādi izsakoties, ja mis Parisa vilka lejup izcilu restorānu, tad tas varēja nolaist žalūzijas; ja viņa uzrakstīja labu vērtējumu, ar to bija likts stingrs pamats nākotnei. Tātad puspasaules restorānu īpašnieki sacentās par mis Parisas žēlastību. Pretstatā savai skandalozajai slavai viņa izskatījās gluži rāma un saprotoša.

-    Priecājos, kundze, priecājos, kungs, - uzsmaidīju viņiem ka slieka dārza lāpstai.

Misters Astors Hārtlends satvēra mani aiz elkoņa un būtu aizvilcis līdzi, ja netraucētu mani mūris.

-    Mister Lorenc, tā ir bezgalīga laime, ka man beidzot ir izdevies jūs atrast. Ceru, ka vairs nedusmojaties, ka… hm… tur iekšā es uzvedos rupjāk nekā vajadzēja. Taču… ja notiek kaut kas briesmīgs, ar kadu ēdienu, tad es jūtos, it kā manis paša darbs būtu sabendēts. Varbūt jūs spēsiet saprast manu garastāvokli.

Palocīju galvu par zīmi, ka spēju.

-     Iedomājieties, es jau mutē jutu kāda brīnumaina, īpaša vietējā ēdiena garšu, kad atradu tās vaboles. Tas nu bija tā, piedodiet, it kā putns būtu manu saldējumu apķēzījis. Citu starpā iekļuva neiederīga garša. Vai nav briesmīgi?

-Ir gan.

-    Tas spēj sasodīti bojāt omu. Kā nu var kādam netīrelim ienākt prātā mest katlos vaboles? Tad man asinis saskrien galvā; ja es to zelli noķeršu, druskās samalšu. Par laimi, de Karvalju kungs pirms tam bija ieviesis skaidrību par jums. Vai nejautāsiet, kādās darīšanās esam ieradušies šajā pusē?

-    Patiesi, - ieplētu acis. - Kādās darīšanās esat šai pusē?

Misters Hārtlends ar rādītājpirkstu paaicināja mani tuvāk. Ari mis Parisu un misteru Šoreju, tā ka galvas noklaudzēja sasizdamās. Par laimi, mis Parisas galva manējai bija tuvāk, tā es šo sadursmi izjutu patīkamāku.

-    Mēs gribētu Litangā atvērt restorānu. Mēs trīs.

-    Šeit? - biju pārsteigts.

-Š-š! - viņš izbijies uzlika pirkstu uz lūpām. - Ne tik skaļi! Sienam ir ausis.

Ja par sienu pieņemam mani mūri, tad stāvējām sliktā vietā. Lielo nākotnes noslēpumu man iečukstēja tieši pie mūra.

-    Nezinu, vai esat dzirdējis, ka drīzumā klosterī tiks atklāta viesnīca?

-Aptuveni.

-     Klusējiet kā kaps! Ja konkurenti uzzinās, zaudēšu veselu kapitālu. Par laimi, tie cūkas vēl nav pamodušies. Kad pamodīsies, es jau būšu parakstījis līgumu ar klostera vadību. Pagaidām es meklēju vietu restorānam. Vai zināt, kāds būs nosaukums? "Austrumu garšas". Kā patīk?

-Vareni! - sacīju. - Kurš to izdomāja?

-    Mis Parisa.

-    Un es, - ar aizvainojumu sejā piebilda Freds.

-    Pareizi, tu jau arī piedalījies pie šās idejas, - misters Hārtlends augstsirdīgi pamāja. - Vai varam paļauties uz sadarbību, mister Lorenc?

-Vai domājat mani? Es taču itin nekā nesaprotu no virtuves mākslām.

-    Neesiet tik kautrīgs! To ēdienu, tur katlā, to taču gatavojāt jūs, vai ne?

-    Dažā ziņā.

-     Nebija slikti. Protams, varētu vēl uzlabot ar garšvielām. Tikai vaboles un čūskas tur neiederas. Tik ļoti neiederas ka… kā… - viņš meklēja salīdzinājumu, tad pēkšņi paskatījās uz blakustelti un atrada. - ..Kā vienā no teltīm atrast līķi. Jo tas tur neiederas.

Šajā mirklī aiz mani sienas uzradās Dongens. Pieskrēja klāt un ieķērās man rokā.

-Vai, vai, rinpoče, nāc ātri! Liela nelaime!

-     Kāda? - biju uztraucies. Ari pārējie bija viņu sapratuši, jo Dongens aiz šausmām kliedza angliski.

-Rinpoče de Karvalju pārnāca no klostera, tagad lamājas un grib nodedzināt visas teltis. Mis Kautinju ar viņu netiek galā.

-    Pie velna, kas viņu tā satriecis? - es salēcos. - Nupat taču vēl nekā tāda nebija.

Mazliet pārspīlēti sacīts, tomēr, kad šķīrāmies, nerādījās, ka viņš metīsies virsū atlikušajām teltīm, lai tajās sakurtu uguni.

-    Dongen, kas viņam noticis?

Puika jau turējās nevis man pie rokas, bet pie apmetņa stūra.

-    Rinpoče Domingu vienā teltī atrada līķi.

9.

Šī vēsts uzkrita mums uz galvas tik negaidīti kā mūrniekam pusķieģelis.

Kaut ko norūcis, apsviedos un metos uz mani mūra tālāko galu. Nelaimes vieta nebija jāmeklē: ap aizdomīgo telti jau bija sastājušies cilvēki kā vilciena negadījuma vietā. Tur drūzmējās lielākā daļa viesu, būtu ari mūki, ja tiem nebūtu jāpiedalās kopējā lūgšanā cuglhakangā.

Telts iekšpusē Domingu ģība senjoritas Kautinju un kāda lamas sabiedrībā. Viņš sēdēja uz maisa ar uzrakstu "Amerikas tautas dāvana" un "Piena pulveris". Tomēr pa mazu caurumiņu uz telts grīdas bira rīsi. Domingu bija bāls un nemaz nemanīja, ka es iespraucos pa atveri. Tas viņam bija tikai kā rudens vēja šalkas.

Senjorita Kautinju turēja rokā plastmasas maisiņu, kurā, acīm redzami, bija ledus gabaliņi. Ar to viņa ik pēc brītiņa skāra Domingu pieri, tad viņš iegārdzas un mulsām acīm palūkojās telts kaktā.

Bāls bija arī vīrietis lamas apģērbā, arī viņš sēdēja uz maisa, atbalstījies pret telts sienu. Viņš plati atvērtām acīm blenza uz mums, pat nepamirkšķinādams. Ap Domingu plīvoja rūgtenu vīriešu smaržu dvesma, ap senjoritu Kautinju kāda sievišķīgāka un jauneklīgāka, turpretim lamu ietvēra smaga, saldena dvaka, kam bija piemaisīta arī kvēpināmo smarža. Man viegli sagriezās kuņģī, kad sāku to puisi kārtīgi apskatīt.

Protams, tas bija tas pats mūks, kurš bija noslepkavots ar purbu un kuru atradām avotā ar galvu uz leju, it kā viņš būtu gribējis no kāda paslēpties zem zemes.

-Tās ir beigas! - Domingu teatrālu žestu pavadībā apgalvoja, grūzdams nost meitenes palīdzīgo roku. - Atkal varam posties uz mājām.

-    Kāpēc? - ar izbrīnu jautāju.

-    Mūsu cilvēki taču aizbēgs. Es viņus pazīstu.

Būvstrādnieki tiešām drūzmējās ap telti. Viņi satraukti pārsprieda notikumus; sarunas nokļuva cauri brezentam un sasniedza mūsu ausis. Domingu bija taisnība: tur vairākās valodās reizē, balsīm apraujoties, pārsprieda, ka dieviem te kaut kas nepatīkot, ka labāk būtu pārtraukt, pat nemaz nesākt darbu.

-    Nu, ko es teicu? - Domingu virpināja ūsas.

Kamēr es lauzīju galvu, kā novērst briesmas, kas apdraudēja manu draugu Domingu, pa telts atveri bija ielavijusies mis Moda Benda. Ieraudzījusi mirušo, viņa aizlika roku mutei priekšā.

-Jēzus, vai viņš ir nomiris arto?

-   Ar ko? - senjorita Kautinju jautāja.

-     Sērgā. Misters Lorencs ieminējās, ka agrāk, nav īsti zināms, kad, viss klosteris izmiris tukšs. Varbūt mēs jau esam inficēti?

Modai uz pieres bija sviedru pērlītes un rīklē iesprūdis spiedziens. Es zināju: ja viņa sāks kliegt, mums beigas. Vairākkārt izskanējušam histēriskas sievietes spiedzienam ir lielāks graujošs spēks nekā - sazin cik megatonnu ūdeņraža bumbai.

Zibenīgi pielēcu pie līķa, atraisīju jostu, rāvu vaļā apmetni. Pret sirdi bija labi saredzams purbu cirstais caurums.

-    Paskatieties labi! - uzsaucu meitenei. - Viņš nomira no šā, nevis no mēra. Vai redzat?

Mis Benda noliecās pār mirušo. Tad atviegloti man pamirkšķināja.

-   Šis cilvēks ir nogalināts! Jēzus, un es iedomājos, ka atkal ir sākusies sērga. Ak, kā biju nobijusies. Paldies, mister Lorenc, ka nomierinājāt.

Man uzsmaidījusi, viņa izlīda no telts.

Domingu aiz pārsteiguma pat aizmirsa ūsas virpināt.

10.

Ari dienas atlikusi daļa bija juceklīga. Atgriezos savā cellē un mēģināju pie sveces, kas dega Congkapas priekšā, izskaitļot, ko nu darīt. Biju apsolījis Esperansai Kautinju viņu uzmeklēt un apspriesties par Domingu, tomēr, līdzko apsēdos uz gultas malas, pārņēma tāds nogurums, ka tik tikko spēju pakustināt rokas un kājas. Vēros bālajā sveces gaismā un vairs nebiju pārsteigts, kad liesmā parādījās cilvēka seja.

Atlaidos uz spilvena un ļāvos, lai šī seja plīvo pār mani. Melnas acis urbās manējās, jutu it kā smailu naža asmeni duramies deniņos, izsitās sviedri, pat pēdas zābakos nosvīda.

Līdz tam spītīgi slēgtās lūpas pavērās, un seja sāka ar mani runāt. Pacēlos, bez roku palīdzības. Kas zina, kur man radās spēks piecelties. Un tomēr mans augums bija stings, kā tiem, kurus apsēdis ļaunais gars un ar drausmu spēku spiež kustēties.

Veltīgi pūlējos, balsi nedzirdēju. Starp mums gluži kā bieza stikla siena.

Tad uzreiz es cēlos augšup. Kāds biju, ar apmetni, zābakiem kājās. Ar šausmām aptveru, ka lidinos virs gultas, nezin cik augstu. Augstāk nekā drīkstētu, augstāk nekā ļautu manas celles griesti. Bet kur nu vairs manas celles griesti, kur pati celle? Lidinājos starp zvaigznēm virs Litangas klostera, man blakus bezgalība, zem manis drausms dziļums. Visapkārt klusums, mēms klusums. Gaiss nešalca auslš, starp zvaigznēm nešaudījās Himalaju vēji, sniegotās galotnes bezgalīgajā dziļumā izskatījās kā sīkas rotaļlietiņas.

Tad seja no jauna parādījās man priekšā. Ta it kā ietvēra sevi visu pasauli. Acis mirdzēja zvaigznes, un to atspoguļotajā gaismā es skatīju sevi plīvojam pāri pasaules Visumam.

Pēkšņi klusumu pārlauza ellišķīgs brlkšķiens, krakšķis. It kā vienā mirkli būtu sabrukusi visa pasaule. Zvaigznes sāka virpuļot, seja nozuda nebūtībā, Himalaju kalni reibinošā ātrumā pieņemās apjomā. Es jau biju virs Litangas, jau jumts turpat man tuvuma… jutu zem sevis gultu un ieķēros koka apmalē.

Tad atkal dzirdēju klaudzienu. Klaudzēja durvis, un to atvērumā uzradās Dongens.

Pavērsu skatienu uz Congkapas statuju. Sveču gaisma dzeltenīgi vizēja, bet nekādas sejas tur vairs nebija.

Dongens bija bāls, nāca uz manu gultu, un viņam visu laiku pinās kājas. Gandrīz uzskrēja manai gultai, bet pēdējā bridi viņam izdevās izvairīties un aizvilkties līdz savai gultai.

Papurināju galvu. Smadzenes noskaidrojās, sveču blāvā gaisma pludināja cellē ne šās zemes mieru.

- Vai tu, Dongen? - jautāju celdamies. Nebija grūti, vairs nebija tā nāvīgā noguruma, kas pirms maza brītiņa gula uz maniem locekļiem.

-    Es… rin… poče, - Dongens nočinkstēja.

-Vai tev nekas nekaiš?

-    Ne-ē, rinpoče.

Acis viņam bija pa pusei ciet, acu zilītes šķielēja gar nolaistām skropstām, viņš bija tā samiegojies.

-Mēslūdzāmies… un…

Viņš tikai nosvieda apmetni, aizspēra projām zābakus un iegāzās gultā.

Nopūtos un nodomāju, ka būtu jāceļas un jāpiespiež sevi nomazgāties, apmainīt ve|u, tad likos mierā, piecēlos, gāju pie Dongena un apsedzu viņu. Dongens jau gulēja četrpadsmit asu dziļa miegā.

Rādījās, ka līdz rīta taures skaņām viņu neviens nepamodinās.

Biju stipri maldījies.

11.

Sveču liesmas aicinoši uzplīvoja. Dongens gultā mierīgi šņakuļoja, bet es lauzīju galvu, vai būs drosme vēlreiz ielūkoties liesmās. Gluži kā bērns, kas rotaļājas ar sērkociņiem, gan vēlējos liesmas uzplaiksnīšanos, gan baidījos no sekām. Ta prātodams, biju aizmidzis. Neatceros, ko sapņoju, laikam neko, varbūt vēl nebiju pilnīgi atslēdzies no nomoda, kad kāds sāka kliegt man ausī.

-    Mosties, rinpoče Blobzang!

Tūlīt atvēru acis. Cellē bija gaišs, pa logu iespīdēja mēness. Stari apsudraboja istablietas, manu gultu, Dongena gultu, arī Congkapas statuju. Dzeltenīgā bronzas statuja bija gluži kā sudrabā pārvērtusies. Pat sveces gaisma bija kļuvusi sudrabpelēka.

Veltīgi grozīju galvu, neredzēju neviena, kurš būtu varējis kliegt.

-    Mosties, rinpoče Blobzang!

Šo balsi es biju dzirdējis ari citkārt, ja naktī uztrūkos no miega. It ka mani aicinātu kads, pazīstams vai nepazīstams. Man bija skaidrs, ka tam ir zinātnisks izskaidrojums, taču arī kas cits. Jondons reiz bija sacījis, ka mūs saucot dvēseles no banlo, no dzīvības un nāves robežas, lai palīdzam tām atrast laimīgāku ceļu uz jaunatdzimšanu.

Man bija skaidrs, ka neesmu dzirdējis īstu balsi; lai kas arī kliedza, tas kliedza manī. Tāpat kā mans neuzticīgais sargātājgars mēdza mani brīdināt, ka tuvojas briesmas.

Patlaban gribēju laisties atpakaļ uz spilvena, kad skatiens atmetās pret otru gultu. Dongens vairs negulēja. Sēdēja gultā stingu muguru ka stabiņš. Galva pacelta, un viņš vaļējām acīm blenza tukšā gaisā.

-    Dongen! - es maigi un piesardzīgi viņu uzrunāju. Himalajieši zina, ka nedrīkst skaļi vērsties pie tiem, kas lūkojas ar aizsaules skatienu. Tajā pasaulē, kur tāds gremdējies, neiederas skaļa balss.

-Dongen?

Vienu mirkli ticēju, ka viņš ir pamodies un praktizē meditāciju. Taču pārgrieztie acu baltumi liecināja ko citu.

Klusītēm pieplaku savai segai.

Pēkšņi skats mainījās. Dongens nodrebēja, acis atgriezās savā vietā. Kā lellei ar iesprūdušām acīm, kad to sakrata.

-    Dongen?

Lamu māceklis nolika kājas zemē un sāka ģērbties. Uzvilka apmetni, iekāpa zābakos. Apsēja jostu, tad pirmo reizi palūkojās uz mani.

Viņa skatiens mani satrauca. Tas spiedās man cauri, it kā es būtu no stikla. Es tobrid aizsedzu lielā ticības reformatora tēlu, to viņš nevarēja aiz manis redzēt. Tomēr viņš kaut kā redzēja. Beidzis ģērbties, viņš man paklanījās.

-    Visu cieņu tev, Congkapa! Lai svētīts Congkapa! Namo, namo, namo! Svētība, svētība, svētība!

Man nebija ne jausmas, kas ar viņu varētu būt noticis, tikai tik daudz man bija skaidrs, ka viņš nav sevī. Varbūt ir mēnessērdzīgs un iespīdējušā mēness ietekmē gatavojas nakts pārgājienam.

Dongens drošiem soļiem devās uz durvīm. Acis plati vaļā, it kā viņš redzētu visu, ko sedz sienas.

Durvis atvēris, viņš izgaja gaitenī. Izskatījās, ka vilcinās, tad palocīja galvu.

-    lešu! - viņš sacīja, kā atbildēdams kādam.

Un arī gāja uz kāpnēm, kas veda lejā 110 galerijas. Piesardzīgiem soļiem lavījos viņam līdzi. Uzmanījos, lai dēļi zem kājām mazāk ņirkstetu.

Pagalmā nokāpis, Dongens pagriezās uz lūgšanu dzirnām. Tieši tāpat, kā tad, kad viņu izsekoju pirmo reizi.

Toreiz viņš negrieza dzirnavas, bet tagad gan. Taisnība, vienas vien, tās - pašā galā. Trīsreiz pagrieza, tad devās uz sētu. Dēlis, pa kuru viņš pirms divām dienām kāpa pār mūri, arī tagad bija savā vietā. Mūkiem, kas uzkopa pagalmu, varēja būt citas rūpes nekā novākt dēli. Kam gan var traucēt pie sētas piesliets dēlis?

Dongens tika pāri akmens mūrim tik veikli, it kā viņam būtu izauguši spārni. Mazais, sīkais augumiņš maldinoši stingri nolēca otrā pusē.

Mēness ziņkārīgi blenza mani. Nu, rinpoče Blobzang, vai tu tā varēsi?

Izdarīju tāpat, bet, ja par manu sniegumu dotu punktus, es noteikti saņemtu mazāk nekā Dongens. Kad es tiku pāri, viņš jau pa kalna nogāzi soļoja uz ciema pusi.

Es jau zināju, uz kurieni viņš steidzas, tāpēc ne visai pūlējos tikt līdzi. Man nebija skaidrs, vai viņš tiešām guļ, vai ir jau pamodies. Ja pamanīs mani, iespējams, es samaitāšu kaut ko tādu, ko nedrīkst sabojāt.

Dongens apgāja kādu žogu, tad apstājās pie tās mājas, kur es biju kavējies pirms divām naktīm.

Pēc dažiem klusiem piesitieniem durvis pavērās klusu kā elpa.

-Dongens?

-    Es, rinpoče.

-    Nāc iekšā!

Durvis aiz viņa aizvērās.

12.

īsu brītiņu pavadīju elpu aizturējis, pieplacis pie sētas. Tikai mirkli pēc tam, kad aiz Dongena aizvērās durvis, klusumu pāršķēla satraukta suņa riešana. Par laimi, pie sētas kārtī karajās liels lūgšanu karogs, kas meta tumšu ēnu mēness apspīdētajā pagalmā. Piekļāvos pie plakanu akmeņu sētas karoga ēna.

Tas neprātīgi rejošais bija mazs šunelis ar strupu degunu, nervozi kustīgām Osiņām virs mutes. Viņš izspraucās pa, manuprāt, neredzamu plaisu mūri, tad, galvu atpakaļ pagriezis, sāka smilkstēt. Ēna gan mani sedza, bet pret suņa ožu biju neaizsargāts.

Labi, ka suns nemedīja mani. Arī pagalma tālākajam stūrim cauri skrejošo kaķi viņš neievēroja. Pacēla gaisā strupo deguntiņu un smilkstēja kā uz dēmonu tuvošanos.

Ciemā valdīja klusums, tikai dažu māju logos sviesta gaismekļi. Pēkšņi sacēlās vējš, man virs galvas paplivināja karogu, uz kura bija lieliem burtiem rakstīts: Orn manipadme hum. Cik reižu karogs noplivo, tik lūgšanu. Saimnieks var mierīgi sildīties uz krāsns mūrīša, karogs lūdz dievus viņa vieta.

Suns apgūlās zemē, kā vairīdamies 110 vēja. Galvu pacēlis, viņš uzmanīgi lūkojās tukšajā pagalma dziļumā.

Man paradijās dīvains gājiens, gluži kā mēnesnīcas radīts. Tam tuvojoties, bija dzirdama tikai vēja šalkoņa. Priekšgalā vilkās pavecs mūks parādes ietērpā, aiz viņa trīs lamas ar zibens simbolu dordže, ar bundžiņām damaru un lūgsnu dzirnaviņām. Gājienu noslēdza divi neparasti gara auguma vīrieši, kādreizējos lamu apmetņos, dzeltenos, skrandainos, viņiem rokās upurējamie naži purbu. Kas bija uz galvas, labi neredzēju, pirmajā brīdī rādījās tā kā salmu vīkšķi.

Šunelis smilkstēja, viņa ķermenitis drebēja. Pa mutes kaktiņiem vēlās putas, šķita, ka viņu kāds būtu trencis.

Gājiens neapstājās, redzot šādu suni, par trakumsērgu aizdomās turamu. Suns pamanīja, ka atnācēji dodas tieši uz viņu un mēģināja aizlavīties no ceļa.

Kamēr es kaut cik saņēmos, nācēji jau bija manam skatienam izzuduši. Arī suņa vairs nekur nebija, tikai vējš atnesa no tāluma, no ciema viņa gala, klusus smilkstienus. Pāri man apmierināti plandījās lūgšanu karogs, it kā sacīdams: "Ej projām, Lorenc, tu, kuru sauc par rinpoči Blobzangu, ej, skrien tālu projām, kamēr vēl vari!"

Aizturēju elpu, lai saklausītu sava sargātājgara bailīgo protestu, taču dvēselē mita vienīgi mēms klusums. It kā mansyidam būtu mani galīgi pametis.

Dziļi ievilku elpu un līdu pie jau zināmās mājas loga. Pabāzu roku zem apmetņa un izvilku garo gaišpelēko zīda lakatu, ko biju pievācis ihakangā, tas ir, lūgšanu zālē. Sātiņos lakatā un ticēju, ka šī drāna saplūdīs ar sienas pelēcību, tātad, ja kāds iztālēm paskatītos, viņa skatiens slīdētu man pāri.

Centos nekustēties. Iekārtojos zem loga un vēlreiz pārliecinājos, ka pagalms ap mani ir kluss - ne suņa, ne cilvēka, tad piekļāvu aci pie cauruma un ielūkojos.

Istaba nebija necik mainījusies, kopš biju skatījies pēdējo reizi, varbūt tikai dūmi pie dieva tēla biezāki. Mahakāla, galvu dūmos iebāzis, apmierināti tos ieelpoja.

Arī tagad galvenais priekšmets istabā bija gulta. Mirušais tur gulēja, it kā pirms piecām minūtēm nomiris. Galvu sedza lamas kapuce, pirkstos lūgšanu krelles. Smailais deguns pret griestiem pavērsts. Seja lēni vērtās pelecīga, uz tās vidēja (izziestais jaku sviests.

Apgultu stāvēja vairāki: jauns, liela auguma lama; vecāks vīrs krunkainu seju, galvā plakana cepure ar mazu apmalīti; tad kāds iepriekš neredzēts vīrietis ar lielām ūsām, ari lamas ietērpā; vēl tas mūks, kurš vadīja gājienu un trīs lamas ar purbu, dordže un mazām rokas bundžiņām, damaru-, un divi savādie puiši ar salmu vīstokļiem uz galvas. Visbeidzot, tur bija ari Dongens. Ja vispār tas, ko redzēju, bija Dongens.

Tam vajadzēja būt Dongenam, un tomēr tas nebija gluži viņš. Dongens, kuru es pazinu, bija līksms puišelis, dzīvīgs, mirdzošām acīm, turpretim šā Dongena acīs nebija dzīvības. Viņš skatījās tik truli, kā pa viņpasauli staigādams.

Biju pie cauruma noliecies tieši tobrīd, kad nule ieradies gājiens tur iekšā iekārtojās. Vietas bija maz, mirēja gulta aizņēma vairāk nekā pusi telpas. Par laimi, koka dēlis bija plāns, un es labi sadzirdēju visu, kas iekša izskanēja.

-    Ko darīsim?-jautāja jaunais mūks, plikpauris.

Tas ar plakano cepuri noglāstīja lielas ūsas.

-Jāmēģina. Vēlreiz.

-Ja nu jau ir izdevies viņam?

-    Nav izdevies.

-    Kā tu zini?

-    Dzirdēju, ka meklē ceļu.

-    Kur tas varētu būt?

-Varbūt vēl… iekšā. Es gribētu pārliecināties.

-    Nē! - jaunais lama ļoti kategoriski noteica. - Sarkankapucainis nedrīkst.

Ūsainis pakāpās soli atpakaļ.

-    Kā vēlies, rinpoče.

Lama, kurš bija vadījis gājienu, bija citās domās.

-    Ļauj viņam! Viņš taču ir izglītots, gudrs mūks.

Jaunais brīdi klusēja, tad iepleta rokas.

-    Labi. Vari mēģināt.

Ūsainais palocīja galvu un, man par lielu pārsteigumu, apstājās pie Dongena, kurš sēdēja uz paaugstas sēdspilvenu kaudzes. Par laimi, viņš man neaizsedza skatu.

Kad ūsainais pievērsa skatienu Dongenam, puika spalgi iekliedzās. Paliecās atpakaļ un būtu nokritis, ja mūks ar plakano cepuri nebūtu viņu saķēris.

Ūsainais pagriezās pret mūku trijotni.

-Varat sākt.

Jaunais aizliegdams pacēla roku.

-Tikai bungas!

Ūsainais palocīja galvu un pastūma nost divus no trim, kas jau bija virzījušies pie Dongena. Laida klāt tikai damaru, mazās bungas. Dongens joprojām stingi blenza sev priekšā. It nemaz nebija manāms, ka viņš apjēgtu jel ko no visa, kas notiek viņa degungalā.

-     Sāc! - Ūsainais pavēlēja. Bundzinieks, kaklu sasprindzinājis, uzmanīgi noliecās pār Dongenu, turēja bungas puikam pie deguna un sāka lēni, bet veiklām kustībām bungot. No galvaskausa gatavotajām bungām bija stīgās piestiprinātas divas mazas kaula lodītes, ar kurām viņš veikli sita pa bungām uzstieptu plēvi.

Bungu skaņas lika puisēna augumam nodrebēt, tas saspringa kā loka stiegra.

Tad lama, kurš turēja Dongenu, palaida viņu vaļā. Dongens vairs nekrita atpakaļ, viņš droši gulēja uz nekā, tik droši kā neredzamu roku turēts.

Osainais, neņēmis vērā aizliegumu, uzsauca tam, kurš turēja dordže.

-    Šurp ar dordžel

Bronzas zibens tuvojās Dongena sejai. Puika pat acu nepamirkšķināja; mūks, ja gribētu, varētu izdurt viņam acis.

Bungas skanēja bez mitas, dordže zibinājās Dongena priekšā.

-    Es tevi saucu, lama! - mūks ar plakano cepuri un ūsām kliedza asā, spalgā balsī. - Saucu ari jūs: dievi Golya,Molha, Sroglha, Pholha, Dgralhal Atbildiet! Vai šeit ir tas, ko meklējam? Chedas, ak aizgājušais, arī tevi saucam, vai esi vēl te?

Iestājās dziļš klusums. Damaru bundzinieka rokās sastinga.

-    Bezcerīgi, - pēc īsa gaidīšanas brīža nopūtās ūsainais. - Atkārtosim ari pie viņa.

Jaunais mūks pacēla Dongenu un atbalstīja pret sienu. Lamas sastājās ap mirušo gultā. Sairšanas pazīmes nebija manāmas, varbūt biezi uzziestais sviests bija konservējis ādu.

Jaunais plikpauris mūks sarūgtināts vērās no sviesta spīdošajā sejā.

-    Ak, Chedas, kāpēc tu tā dari mums?

Man nebija gluži skaidrs, vai Chedas nozīmē pašu aizgājēju, vai tikai viņa dvēseli. Jondons reiz stāstīja, ka šā vārda nozīmi dažādos reliģiskos novirzienos skaidro atšķirīgi.

Mūki ar salmu vīstokļiem uz galvas līdz šim bija turējušies sienmali, tālāk no visa istabā notiekošā, bet nu viņi sāka dobjās vēderbalsīs dūkt. Balsis plūda kā no bezdibenīgas akas. Kaut arī loti koncentrējos, nespēju konstatēt, ko viņi rečitē. Varbūt tieši Tharpačenpo, Lielā Atbrivotāja pantus.

Abi lamas ar atspērienu atgrūdās no sienas un sāka virpuļot pie gultas galvgaļa. Viņiem laikam vajadzētu ari izstiept rokas kā virpuļojošiem dervišiem, bet vieta bija par šauru, lai tā darītu. Ik pa brīdim viņi uzgrūdās pārējiem, kas mēģināja pavirzīties nostāk.

-    Phat! - viens iekliedzās. - Phat!

Tur iekšā it kā vibrēja sabiezējis gaiss, man pat šķita, ka redzu: pēc šā kliedziena mirušais gultā sakustas.

-    Phat! - atkārtoja mūki ar salmiem uz galvas. - Phat!Phat!

Pēkšņi mirušais pasviedās augšup. Kā slimnieks klīniskā nāvē, kad tam pieskaras defibrilators.

-Phat! Phat!

Mirušais atslīga spilvenos. Nu tie ar salmiem uz galvas varēja kliegt kā gribēja, viņš vairs nepakustējās.

Tagad bija dordže meistara kārta. Viņš gāja pie gultas un vairākas reizes tuvināja mirušā atvērtajām acīm zibens simbolu. Bungu meistara rokās norībēja bungas, ūsainais nometās ceļos pie gultas un pieliecās pie mirušā auss. Redzēju tikai viņa lūpas kustamies, vārdi nenokļuva līdz logam.

Mirušais vēlreiz nodrebēja, tad istabā iestājās mēms klusums. Damaru apklusa, dordže tika attālināts, jaunais plikpauris ar sarūgtinājumu sejā atbalstījas pret gultu.

Osainais nejautāts paraustīja plecus.

-    Nezinu gan, - viņš purināja galvu. - Nespēju gūt saziņu ar viņu.

Vecākais lama, kurš bija vadījis gājienu, nikni noplātīja rokas.

-    Kur tad viņš ir?

Tas ar cepuri palūkojās uz mirušo.

-Rīt noskaidrosies.

-    Kur? - neiecietīgi jautāja jaunais lama.

-    Kapsētā.

-    Nē! - jaunais, kā parasti, kategoriski protestēja. - To nevaru atļaut.

-    Tomēr tas jādara. Pēdēja iespēja. Rīt pusnaktī.

Mēness pamazām laidās lejup, ari vējš bija norimis. Gaiss tomēr nekļuva siltāks. Gluži otrādi. Tīkami vēsā vēja vietā nu mācās virsu nejauks aukstums. Lūgšanu karogi uz māju jumtiem slābani karājās, gluži kā nosaluši. Man stinga rokas, arī kājas zābakos sāka salt.

Atkāpos no savas novērošanas vietas un notupos pie sētas. Ciema māju logi tumši blenza manī, kā aizbiedēt gribēdami. Vācies projām, svešinieki Tas, kas notiek šeit, neattiecas uz tevi! Tas, kas notiek šeit, tev, no svešas pasaules nākušam, ir māņticība, burvestību izrāde, šarlatānisms, acu apmāns, bet tiem, kas dzīvo aiz mums, tā ir ikdienas dzīve. Vai ikdienas nāve.

Tieši tad, kad gribēju celties kājās, pagalmā parādījās abi bālie mūki. Man palika tikvien laika, kā noliekt galvu, un, kad atkal piesardzīgi paskatījos, viņi jau bija nogājuši pusi ceļa līdz mājai.

Abi bālie mūki soļoja cieši viens otram līdzās, viņu kajas it kā nemaz neskāra zemi. Ap viņiem mutuļoja rēna, zilgana migla, kas vilkās Ildzi, lai kurp viņi virzījās.

Abi muki jau bija pāri divām trešdaļām pagalma, kad gluži negaidīti pagriezās. Reizē, kā neredzamas rokas virzīti. No viņu baltajām acīm, bez redzokļiem, izlēca zaļgani stari, kas ieurbās man acīs.

Nepārvarams spēks spieda mani celties un ielūkoties viņu acis. Es tikai pa pusei biju pie samaņas, jo, būdams pie pilnas apziņas, būtu apsviedies un bēdzis pa galvu, pa kaklu.

Pat šajā dīvainajā stāvokli, kad jutos kā zemē ieaudzis, pamanīju, ka mūkiem īstenībā nav seju. Tikai baltas acis bez redzokļiem.

Vērodams satraucošo un neizprotamo ainu, biju kļuvis skatītājs no malas. Abi bālie mūki vienā mirklī atradās man priekšā, kaut gan līdz šim bija kustējušies cienīgi lēni, atrazdamies dažus centimetrus virs zemes. Lai ka vēroju, neredzēju no garo, zilo zīda apmetņu apakšas parādāmies zābaku purngalus.

Zināju, ka jābēg, taču nebija spēka, turklāt kāda nedzirdama balss pavēlēja palikt. Pilnīgi droši, ka tā nebija nozudušā sargātājgara balss, jo viņš mēdza vaimanāt, spārdīties, veltīt man izmeklētas rupjības, un vienmēr cilvēka balsī. Arī tad, ja to nedzirdēja neviens cits kā es.

Ši balss, kas mani uzrunāja bez vārdiem, nebija salīdzināma ne ar ko. It kā runātu klusums. Tik vien jutu, ka āda kņud, it kā vējš glāstītu ar vieglu roku.

-    Chedas!-dzirdēju nesadzirdamo balsi. - Chedas!

Man nebija ne jausmas, kā vienam no viņiem ticis rokā zibens simbols dordže. Ja vispār tā bija roka, ko viņš stiepa uz manu pusi. Redzēju tikai piedurkni un dordže. Starp tiem nekā nebija.

Dordže iezibējās un skāra manu pieri.

-Chedas!

Jutu, ka sagrīļojos, gribēju ķerties pie sētas. Un reizē jutu, ka man neļauj nokrist. Mani balstīja it kā neredzamas rokas.

Tad pēkšņi pāri pagalmam paradījās divas milzīgas acis. Varbūt tās piedereja kādam no viņiem, varbūt nevienam, varbūt kādam dievam vai bodhisatva. Milzīgās, baltās acis šūpojās, plīvoja man priekšā mēnesnīcas pārpludinātajā gaisā. Vidū tik maziņi redzokļi kā kniepadatu galviņas. Tas bija briesmīgas, tomēr es nebaidījos.

Acis sāka liet asaras. Baltas, pienam līdzīgas, asaru lāses lija uz zemi, bet mēness paslēpās aiz dažām mākoņu klintīm, kas bija pēkšņi parādījušās pie debesīm.

-      Rin… poče! - dzirdēju žēlu, lūdzošu balsi. - Palīdzi… rinpoče… palīdzi!

Kad attapos, abu bālo inūku vairs nekur nebija.

Stāvēju viens pagalma vidu, rokas ieplētis, nekurienē vērstu skatienu. No pelēkajām debesim kā rudenīga dāvana sāka lielām pārslām krist sniegs.

13.

No rīta mozdamies, pāris ilgus brīžus nezināju, kur esmu. Nežēlīgi sāpēja galva, it kā es būtu neapdomīgi uzrāpies pārāk augstu pa kalna nogāzi. Rīkle sausa, norit grūti, katra šūniņa brēca pēc ūdens.

Izbāzu kājas no segas apakšas. Kur nu ir vakardienas siltums?! Kaut gan klosteri vēl nedrebināja ziemas sals, rudens, mani brīdinādams, bija iespiedies līdz kauliem.

Piecēlos, iededzu sviesta gaismekli pie Congkapas, izdzēru glāzi aukstas tējas, tad gāju pie loga un vēru vaļā. Biju gatavs redzēt, ka visu apkārtni klāj sniegs. Par milzu pārsteigumu no baltuma ne vēsts, tikpat zaļi zāles stiebri plīvoja vieglā, bet jau saltāka vējā nekā vakar.

Pieskāros pierei, noglāstīju to. Varbūt vakarējo sniegu esmu tikai nosapņojis?

Pagriezos uz puisēna gultas pusi, manas acis satika Dongena skatienu. Viņš tik izbijies lūkojās no segas apakšas, gluži kā blēņas nodarījis.

Apsēdos uz viņa gultas malas un maigi spiedu atpakaļ, kad viņš grasījās celties.

-   Mierīgi paliec, kur esi, - ar smaidu sacīju. - Šodien vari gulēt brītiņu ilgāk. Droši vien naktī esi noguris.

-    Rinpoče, man jāatnes tev svaigs ūdens, - puika lūdzoši sacīja.

-    Kanna vēl pilna, - mierināju. - Paspēsi lidz pusdienai.

-    Bet… Jāatnes arī siltais ūdens.

-Vēlāk paspēsi.

-Jāiededz…

Viņš gribēja sacīt, ka jāiededz gaismeklis pie Congkapas statujas, taču tas nieka gaismeklis jau dega, tāpat arī kvēpināmais blakus.

Centos uz viņu skatīties tik draudzīgi, cik vien spēju. Nebija jau grūti, galu gala nebiju uz viņu dusmīgs. Viņš taču ari tikai pakļaujas, tapat ka es.

-    Dongen, kur tu nakti biji? - jautāju, viņam acīs skatīdamies.

Dongens norīstījās un novērsās.

-Esgulēju… rinpoče.

-Šeit, gultā? -Šeit, rinpoče.

-    Pa nakti nemaz neizgāji ārā?

-    Nē, rinpoče.

Laikam taisnība. Ne jau viņš naktī izgāja no mūsu celles. Tad - kurš tas ir bijis?

14.

Pirmais, kuru gaitenī satiku, bija misters Vorloks. Viņu ietvēra tīkama skūšanās odekolona smarža kopā ar rūgtenu kvēpinājuma aromātu.

-     Nāciet, iziesim pagalmā! - Viņš satvēra mani aiz elkoņa. - Ceru, ka brokastis esat paēdis.

-Tikai nupat piecēlos.

-    Man ir jums laba ziņa. Jums nevajadzēs vārīt, es atradu divus profesionālus pavārus.

-    Kur tad tādu brīnumu? - pārsteigti jautāju.

-   Vakar vēlu vakarā biju ciematā.

-Vakarā? Ciematā?

-     Ko jūs brīnāties? Nebaidieties par mani, cilvēk! Esmu jau visu pasauli krustām šķērsām izstaigājis, ne reizi vien. Aizgāju un meklēju tik ilgi, kamēr atradu divus puišus, kas labi gatavo.

-Un kā jūs to zināt?

-    Ielūdzos pie viņiem. Kamēr tur klejoju starp māj n, no vienas iznāca divi jaunekļi, sākām runāties. Noskaidrojās, ka abi esot str; iajuši Timpu, turklāt abi vienā virtuvē. Uz sava rēķina pieņēmu viņus par pavāriem.

Izgājām pagalmā. Tobrīd saule cēlās pāri žogam. Apkārtējās kalnu smailes sarkanajā gaismā izskatījās kā asinīs mērkti, pret debesīm tēmēti milzu purbu.

-    Vienmēr esmu pēc tā ilgojies, - misters Vorloks pacēla roku uz saules pusi. - Jau bērnudienās biju nolēmis, ka miršu Himalajos. Neuztraucieties, man nav ne depresīvu baiļu, ne pašnāvības plānu. Domāju tikai par to, ka reiz nāksies atmest ķedeles, un kāpēc ne šeit. Ja jau kaut kur būs jāpavada vecumdienas, kāpēc ne šeit?

Misters Vorloks jūsmoja, radīja ar roku, slavēja saullēktu, slavēja mani, slavēja Himalajus, turpretim es biju diezgan vecs buks, lai man nepaslīdētu garām viņa balsī slēptas raizes.

-    Vai kaut kas nav labi? - jautāju, kad viņa sajūsma uz dažiem mirkļiem pārtrūka.

Misters Vorloks pagriezās pret mani, pret debesim paceltā roka vienā mirkli noslīga. Savādais jūsmīgais smaids viņa seja novīta.

-    M-jā… tā gan,-viņš murmināja. - Tāpēc es gribēju… parunāt ar jums.

-    Esmu te, - iepletu rokas.

-     Nejautājiet, kāpēc es savas raizes gribu dalīt tieši ar jums… varbūt tāpēc, ka jūs to zelli pazīstat labāk nekā es. Ludzu dodiet padomu! Es raizējos par Miu. Nelaidiet viņai tuvumā to cilvēku!

-    Kādu cilvēku? - biju pārsteigts.

-Todrupu urķētāju. De Karvalju.

-To nu es nesaprotu.

-    Nāciet, es parādīšu.

Pirms paspēju turēties pretim, viņš jau bija mani uzvilcis augšā pa kāpnēm uz otrā stāva galeriju. Nogājām divus pagriezienus un apstājāmies pie neapdzīvotas bezdurvju celles.

-Palūkojieties pa logu!

Gāju pie loga un piesardzīgi pavēros ārā.

Tadam, kas Domingu nepazīst tik labi kā es, lejā redzamais neliktos nekas pārsteidzošs. Mans draugs Domingu sēdēja blakus lielajām lūgšanu dzirnavām, uz dēļa, kas balstījās uz ķieģeļu kājām, viņam līdzās Mia Vorloka, pievērsusi svētbijīgu skatienu Domingu ūsām, līdzīgām buļļa ragiem. Domingu skaidroja meitenei par salaidumiem baļķu galos. Tas bija tik vienkāršs, kluss skats, kurā neslēpās nekādas īpašas briesmas.

Tā varētu runāt kāds, kurš nav pietiekami uzmanīgs un diezcik labi nepazīst de Karvalju. Jo šis mierīgais skaidrojuma priekšnesums nebūt nebija tik nevainīgs. Sāksim ar to, ka Domingu un Mia Vorloka sēdēja tik tuvu kopā, ka starp viņiem ne žiletei neiznāktu vietas, ja vien žilete attiecigā darbnīcā nebūtu izplāta vēl plānāka. Ievēroju arī to, ko Domingu dara ar rokām. Un te nu uz mirkli apstāsimies. Nezinu, vai esmu jau minējis, ka allaž apbrīnoju Domingu par to, ka viņš ar divām rokām paveic to, ko, teiksim, Šiva ar sešām. Arī tagad viņš reizē rādija meitenei baļķa galu ar salaidumu, reizē apņēma viņu un - protams, nejauši, gremdējies savā priekšnesumā - pabakstīja ar pirkstiem tikai dažu žiletasmeņu attālumā no Mias krūtīm, reizē noglāstīja meitenes kāju, pagaidām vēl virs svārkiem, reizē apkampa viņas vidukli. Ja viņš būtu mācijies spēlēt ērģeles, būtu kļuvis par slavenāko mākslinieku pasaulē.

-     Par to es runāju, - misters Vorloks man aiz muguras sacīja. - Vai ari gandrīz par to.

-   Vai ir vēl kas cits?

-    Mia kļuvusi skaistāka. Vai neredzat?

-    Drusku par tālu no manis.

-     Turklāt… pat izteikt briesmīgi, viņa jautāja man, kādus odekolonus, smaržas un, Dievs vien zina, ko sievietes mūslaikos lietojot. To jautāja man. Šorīt! Šausmas!

-    Kas tur šausmīgs?

Mistera Vorloka sejai pāri slīdēja panisku baiļu izteiksme.

-    Mister Lorenc! Mia ir iemīlējusies!

Gandrīz sāku smieties.

-Vai tas tik ļauni?

-    Tas vēl ne, bet viņa ir iemīlējusies tieši de Karvalju. Sakiet, ja jums būtu meita, vai jūs labprāt viņu atdotu šim zellim?

-    Nekad! - man paspruka godīgs kliedziens.

-    Par to arī ir runa. Es baidos par savu meitu, mister Lorenc.

Biju spiests apsolīt viņam, ka darīšu visu, kas no manis atkarīgs, lai Mias un de Karvalju draudzība nepadziļinātos vairāk nekā vajadzīgs. Bet pats lauzīju galvu, kāds ir mistera Vorloka baiļu īstais iemesls.

Saderēt varēju, ka nejau tas, ko viņš man stāstīja.

15.

Atgriezos cellē, pabrokastoju, Dongens bija atnesis no virtuves teju, sieru un rupjmaizi, tad gāju uz ēkas brūkošo spārnu. Tiklīdz tuvojos durvīm, kas veda uz pagalmu ar sagruvušo galeriju, kliedzieni, blīkšķi un biežie putekļu mākoņi vēstīja, ka remontētāji ir sākuši darbu. Tieši blakus durvīm stāvēja Džo Heinemans. Kad gribēju kāpt pār slieksni, viņš pienāca klāt un atstūma mani atpakaļ.

-    Uzgaidiet brītiņu! Patlaban gāž zemē atlikušo.

Viņš laida mani pie de Karvalju tikai tad, kad galerijas pārpalikums jau gulēja zemē. Domingu, ģērbies dzeltenā kombinezonā, dzeltenu kapuci galvā, skraidīja starp gruvešu kaudzēm un skaidroja kaut ko gan vienam, gan otram. Pie drupani darbojas vismaz divdesmit būvstrādnieku, arī dzeltenos kombinezonos. Gruvešu kaudzes otrā pusē ieraudzīju Esperansu Kautinju, patlaban viņi ar Alekšu Rīgleru bija sabāzuši kopā galvas.

Domingu, mani pamanījis, pienāca klat un ar aizdomām ielūkojās man sejā.

-    Ko, pie velna, jūs te meklējat? Pagaidām nelaime vēl nav notikusi, man gribētos, lai nenotiek. Tieši tālab mīļi lūdzu, pazūdiet no šejienes!

-Nācu pie mis Kautinju.

-    Nemulsiniet manus darbabiedrus!

-    Kā klājas mis Vorlokai?

Domingu nikni saslēja ūsas.

-    Rūpējieties par paša darīšanām!

Viņš zagšus palūkojās uz gruvešu kaudzes augšgalu. Aiz kaudzes uz sola, tuvākajā saulesapspīdētajā stūrītī, sēdēja mis Vorloka, kājas nokārusi. Paskatījos uz viņu, un man noreiba galva. Domāju, ka redzu brīnumu. Mis Vorloka, kas šeit šūpoja kājas, itin nemaz nebija līdzīga agrākajai mis Vorlokai.

Šī, kas sēdēja uz ķieģeļu un dēļu sola, bija izskatīga meitene, smuidru, bet spēcīgu augumu, kuplām krūtīm un skaistu seju. Mati paslēpti zem plāna zīda lakatiņa.

Laikam biju pat muti iepletis, jo, man noklabēja zobi, kad Domingu iegrūda dunku sānos.

-    Ko blenžat? - viņš nervozi jautāja.

-    Uz rēgu, - atbildēju, roku pastiepis. - Kas tā ir?

-    Mis Vorloka,-viņš netīksmi atteica.-Tur jums nav nekādas daļas!

-    Kā piespiedāt viņu nomainīt acenes un tērpu?

-Acenes ir manējās. Es tās tikai aizdevu viņai. Viņējām, hm… ietvari drusku par platiem.

H varēja sacīt. Bet patiesībā mis Vorlokas aceņu ietvari varēja sacensties platumā ar senlaiku gleznu ietvariem.

-    Un pārējais?

-    Es palūdzu Esperansu, lai… mazliet parūpējas par viņu.

-   Tātad atkal iemīlējies, - galvu grozīdams, nopūtos.

-    Ko nozīmē - atkal? - Domingu saslēja ūsas pret mani. - Tagad pirmo reizi un galīgi. Tas, kas ar mani noticis līdz šim, ir bijis viegls vējiņš, kas portugāļu jūras krastā dzenā vieglus vilnīšus, bet te ir taifūns, orkāns un tornado, viss kopā. No tā nav glābiņa.

-    Gan es to jums kādreiz bāzīšu degunā.

-     Tikai neraizējieties par manu degunu. Arī bez ta man ir nepatikšanu papilnam.

-Nu, nu.

-Vai uzskaitīt? Piemēram, Esperansa. To es saku tikai jums, konfidenciāli: ar to nabaga meiteni kaut kas ir noticis. Viņu apsēdis, nelabais zina, kas. Varbūt ta ir augstkalnu slimība, kaut gan tai nu jau vajadzētu pāriet. Nelaimīgā nespēj atbrīvoties no maldīgām idejām, kas… hm… ir gluži satriecošas.

-Jūs jau arī iepriekš tikāt kaut ko ieminējies.

-    Kopš tā laika viņa vienā laidā tās atkārto. Viņas jājamzirdziņš: viņa man piedodot.

-    Nepieredzējusi būtne.

-    Beidziet jel savas muļķības! Viņa teic: piedodot man, ka es esot izvarojis savu bērnu māti, nogalinājis tēvu un sazin ko vēl nodarījis. Kad mēģināju viņai ieskaidrot, ka tam visam nav reāla pamata un, domājams, tikai slimība rada viņas prātā tik greizu priekšstatu par mani, viņa vēl uzbrēca, lai nepavairojot savus noziegumus ar meliem. Viņa jau esot piedevusi… vai vismaz mēģināšot.

-    Un jūs?

-    Ko es varēju iesākt?-viņš noplātīja rokas.-Trakajiem un hipohondriķiem nedrīkst runāt pretī. Viņi ātrāk veseļojas, ja pieņemam viņu viedokli. Kad atgriezīsimies Timpu, aizvedīšu viņu pie psihoanalītiķa. Turklāt mani ļaudis nepavisam nav labā noskaņojumā.

Aplūkoju drupu kaudzi. Patlaban gribēju jautāt, kā viņš domā, cik ilgā laikā varēs to novākt, bet tajā mirkli pie otrā pagalma ieejas parādījās mazs iekrāvējs.

-      Drupas novāksim, - Domingu paskaidroja, vērodams mašīnu. - Būtu vajadzīgs Ņemdens, lai pasaka, uz kurieni to visu vest. Tci nu man pašam nācās noteikt tam vietu. Pēc tam uzlauzīsim pagalma bruģi.

-    Un avots?

-    Tam nekas nenotiks. Mēs to uzmanīsim. Ja atradīsim kādas vērtības, jūs pirmais to uzzināsiet.

Sarunu vajadzēja beigt, jo mis Vorloka piecēlās un pameta Domingu gaisa skūpstu.

Bija laiks vākties projām.

16.

Šķērsoju otro iekšējo pagalmu, lai tiktu atpakaļ savā cellē un apraudzītu Dongenu, bet - tiklīdz vārtiem cauri - man pretim abas māsas Mačado.

-    Nāciet, nāciet, mister Lorenc! - viena no viņām, laikam Izabella, kliedza.

Mēs jūs visur meklējām. Čostimpa sacīja, ka jūs grozoties ap drupu novācējiem.

-    Tiešām biju tur, - atbildēju. Vispār man radās ziņkāre, kā čostimpa var zināt, kur es esmu.

-    Ekspedīcija ir sagatavota, - ragana Mačado numur divi berzēja plaukstas. -Pēc pusstundas iesim.

-     Kurp? - es pārsteigts jautāju. - Jūs taču negribēsiet iekarot Džomo- lungmu?

Izabella paskatījās uz mani un pat lūpas nesavieba.

-    Man bezgala patīk jūsu humors. Tomēr dosimies nevis uz augšu, bet uz leju.

-    Uz kurieni - uz leju?

-Zem klostera. Pārlūkosim pagrabu tīklu.

-    Kādu pagrabu tīklu?

-Zem klostera.

-    Neesmu atbraucis uz Litangu, lai klīstu pa pagrabiem.

-Tomēr jūs to darīsiet.

-Ja drīkstu jautāt, ko jūs, pie velna, meklēsiet Litangas pagrabos? Šausmināsieties, vai?

Tāpat vien pajautāju, gandrīz pa jokam.

Ja būtu zinājis, kas mūs tur lejā gaida, ne prātā nenaktu jokus dzīt.

Ne ar deviņiem jakiem mani neaizvilktu pazemē.

17.

-    Galu galā, ko jūs tur pazemē gribat? - es vēlreiz pēc nozīmīga klusuma brīža pajautāju, kaut gan lielās līnijās man atbilde bija skaidra.

-     Mēs gribam tur iedzīvināt šausminošus skatus, - Izabella paraustīja plecus. - Maisos iešūtus un upē iemestus zagļus, nelabā apsēstus mūkus, dēmonus un citus biedējošus tēlus. Kādu daļu izremontēsim, iekārtosim tur noslēpumainu noskaņgaismu, pat bufeti ierīkosim.

-    Bufeti? - biju pārsteigts.

-Tur būs dabūjams kokteilis dēmonu asinis, raganu cepetis un sviestmaizes, iesaiņotas mazos maisiņos, tādos, kā iešuva notiesātos, pirms meta upē. Mus vadīs čostimpa.

-    Un kāpēc tad es?

-     Rinpoče Ņemdens pirms divām dienām noteica, lai bez jums ne soli nesperot. Un puisēns ari nāks Ildzi. Tā būs kupla ekspedīcija, mister Lorenc.

-    Kā tā? - samiedzu acis.

-Ari pārējie pievienosies, diemžēl. Mēģināju turēties pretim, bet čostimpa mani apklusināja.

-    Kas vēl nāks?

-     Kā čostimpa teica, abi korejieši. Dzenbudisti. Viņiem tāds plāns: dažus audzēkņus, kam bail no tumsas, ieslodzīt pagrabā, lai caur bailēm gūst apgaismību. Tumsā apgaismoties? Vareni, vai ne?

-    Kas vēl?

-   Tūrisma kantora "Labs gaiss" pārstāvji. Tā pretīgā persona, tā čikstule, jūs zināt, tā, kurai ģīmītis cukursalds kā lellei Bārbijai. Ja man reiz, spogulī skatoties, pretī raudzītos tāda seja, es uz vietas apvemtos.

Biju tā izsists no sliedēm, ka mute palika vaļā. Šo priekšpusdienu abas raganas Mačado tālu pārspēja pašas sevi. Abām sejas pelēkas kā 110 Himalaju sarmas, karpas uz deguna vēl spalvainākas, mati - vai nu īstie, vai parūkas - pinkaini nekārtīgi nokarājās, acu kaktiņos mazi, apaļi nakts "miega" kriksīši. Balsis ķērcošas kā pensionētām vārnām.

-    Taisieties, drīz iesim! Pulcēšanās pie pirmā pagalma durvīm. Pēc pusstundas. Nenokavējiet!

Apsolīju būt precizs un joņoju uz savu celli.

Asinis pa degunu sāka plūst tobrīd, kad ieraudzīju pie sliekšņa Tharpačenpo.

18.

Hds pats kokgrebuma novilkums, kādu biju atradis vakar. Nebija noslaucīts pat mazais apaļais krasas traipiņš labajā augšējā stūrī. Drošības dēļ pavēru durvis un ieskatījos kaktā zem manas somas, vai tiešām šis ir tas pats koka novilkums. Bija tas pats.

Kamēr nebiju pārliecinājies, ka Tharpačenpo kāds ir paņēmis, un nolicis atpakaļ, es nemaz nepaskatījos cellē apkārt. Dongenu uz gultas malas pamanīju tikai tad, kad atgriezos no gaiteņa ar kokspieduma eksemplāru padusē.

Dongens, galvu nokāris, kleknēja un pat nepakustējās.

-    Kas jauns, Dongen?

Puika, uz mani paskatījies, sarāvās.

-    Tev seja asiņaina… rinpoče.

Ņēmu mutautiņu un noslaucījos visapkārt ap degunu. Lakatiņš kļuva sarkans ne pa jokam. Ātrumā nemaz nevarēju atcerēties, kad man augstuma dēļ būtu sākusies deguna asiņošana. Un vēl dīvaināk tas šķita tāpēc, ka es jau vairākas nedēļas biju uzturējies trīstūkstoš metru augstumā.

Droši vien augstuma dēļ.

Tad pamanīju, ka arī Dongena deguns asiņo.

Izraku no somas dažus drēbju gabalus, izcēlu pirmās palīdzības lādīti, pārplēsu apsēju četrās daļās un aizbāzu viņam degunu.

-Vai labi, Dongen?

Dongens man bāli uzsmaidīja.

-    Rinpoče, tev tek asinis.

Sagatavoju sev divus marles tīstoklīšus. Labi gan mēs abi, lamu māceklis un es, izskatījāmies ar aizbāztām nāsīm sēdēdami uz gultas malas.

-Vai tev kādreiz jau ir asiņojis deguns?

Puika palocīja galvu.

-    Reiz. Atsitos pret akmeni.

-    Vai tagad arī tu pret kaut ko atsities?

-    Nē, rinpoče.

-   Varbūt arī augstuma dēļ.

-    Vectēvs stāstīja, ka senos laikos esot gadījies: ja no Ceringmas puses nācis melnais mākonis, dažiem no deguna tecējušas asinis. Bet… tagad nav melno mākoņu, rinpoče.

-Vai neko citu neesi dzirdējis?

-    Vēl no vecātēva esmu dzirdējis, ka esot tādi dēmoni, kas barojoties ar asinīm.

-    Hm. Kad tu pamanīji, ka deguns asiņo?

-    Pirms tu ienāci, rinpoče. Es pat nomazgājos spainī.

Kaut gan man nebija viegli, uztrausos un gāju pie spaiņa turpat istabā. Tuvākais, līdz pusei pilns, tagad rādīja tik sarkanu ūdeni ka uz pusēm ar tomātu sulu sajauktu.

Noliecos spaini pacelt. Asiņainais ūdens saviļņojās. Vispirms lajā palēkāja siki vilnīši, tad aizvien lielāki, kas dažos mirkļos izauga un pārņēma visu celli. Es gluži izmisis skatījos uz tiem, nespēju valodu atgūt pat tad, kad asins viļņos paradījās kada nepazīstami pazīstama seja. Lūpas pakustējās, cellē gāzās iekšā tāds kā negaisa vējš.

-    Ri-i-inpoče… Blobzang, - dzirdēju skumju, gandrīz raudošu balsi. - Palīdzi man! Muļķi, muļķi, muļķi. Liec salmus… uz galvas! Asinis… tavas asinis… tu mirsi. Salmus… salmus… zem kapuces. Palīdzi… Blobzang… rin…

Uztrūkos no tā, ka Dongens, raustīdams mani aiz piedurknes, mēģina vilkt atpakaļ uz gultu.

-Akvai, rinpoče! Nemirsti, rinpoče!

Palēnām man atgriezās redze un laikam arī dvēsele.

-    Mieru, Dongen! - sacīju viņu mierinādams, tomēr mana balss vēl dobji klaudzēja, it ka nebūtu dzīva cilvēka balss.

-Vai, vai, rinpoče, kas ar tevi notika?

-    Domāju… ka noreiba galva.

-    Rinpoče, ko tu spainī redzēji?

-    Ko tur varētu redzēt? Asiņainu ūdeni.

Piecēlos un, asiņaino degunu slaucīdams, gāju pie loga.

-    Dongen, tavam vectēvam ir bijusi taisnība. Tagad, rudens laikā, Himalajos bieži gadās atmosfēras spiediena maiņas. Vai tu vispār zini, kas ir atmosfēras spiediens?

-    Nē, rinpoče.

Drusku vilcinājos, tad atteicos no nodoma viņam to izskaidrot.

Pats gan šaubijos, vai pie mūsu nelaimes varētu būt vainīgs atmosfēras spiediens.

19.

Palūdzu Dongenu aiziet līdz avotam, izmazgāt spaini un atnest svaigu ūdeni. Nevis tāpēc, ka man tas vajadzīgs, bet vienkārši gribēju puiku aizdabūt projām, kamēr pašķirstīšu Tharpačenpo. Man bija aizdomas, ka ne jau nejauši kāds nezināmais ir to izzadzis no manas istabas kakta un nolicis pie sliekšņa.

Kad pāršķirstīju lapas, no tām izkrita avizes izgriezums, un vienu mirkli es ticēju, ka esmu maldījies. Domāju, ka tas pats papīrs, kuru jau biju lasījis.

Ļoti drīz atklāju, ka tas ir gluži cits izgriezums. īsas rindas, dīvaini griezti, slīpi burti. Virsraksta nebija, un es nezināju, no kādas avīzes sūtītājs rakstu izgriezis.

Raksts sakās tā: "No mūsu korespondenta Taivanā". Tas turpinājās, it ka lasītājam vajadzētu būt skaidrība par iepriekšējiem notikumiem. Tāpēc secināju, ka turu rokā veselas sērijas daļu. - Sekojošais stāsts par Mihaelu Liu skan ne mazāk briesmīgi un mežonīgi - autors rakstīja: "Kaut kur Hopejas provincē ierīkota slimnīca, kurā kopj kultūrrevolūcijas laikā fiziski un mentāli cietušos inteliģences pārstāvjus. Vispār zināms, ka "revolūcijas dēli" ievērojamu radošās inteliģences daļu novirzīja uz darbu provincēs - necilvēciskos apstakļos. Sarkangvardu mežonībai nebija robežu. Stāsta par ievērojamiem mūziķiem - pianistiem un vijolniekiem -, kam salauzti pirksti, lai viņi nevarētu spēlēt imperiālistu mūziku: Mocartu, Vivaldi, Bēthovenu. Vairāki 110 pasaulslaveniem Ķīnas cirka māksliniekiem ir šā šausmu režīma sakropļoti. Minētajā iestādē notiek to un citu inteliģences pārstāvju rehabilitācija. Pēc Mihaela Liu sacītā, pēdējās dienās šās slimnīcas sienās varēja būt kaut kas atgadījies, jo tās apkaimē bija vērojama pastiprināta policijas klātbūtne. Patrulējošie kareivji apturēja mašīnas, pāri mežiem ap slimnīcu riņķoja helikopteri. Pēc vietējo iedzīvotāju domām, kāds varētu būt aizbēdzis 110 šās iestādes, ko varētu saukt arī par cietumu. Tātad kāda valdibai svariga persona. Mr. Liu sākumā bija aizdomas par kādu izcilu, kultūras revolūcijas sevišķi nežēlīgi izmocītu atomfiziķi, tad - pēc sarunas ar informatoru - viņš nāca pie secinājuma, ka bēglis ir Lhamo Dordže, kāda Butānas klostera priekšnieks, kurš mīklainos apstākļos bija nokļuvis Ķīnā jau pirms pasaules kara sākuma, bet vēlāk pazudis bez pēdām. Viņš it kā atkal uzradies kultūras revolūcijas laikā un pārcietis grūto laiku kādā pāraudzināšanas nometnē, tad pazudis arī no turienes. Ir vērts pieminēt, ka ķinieši ik reizi noraidījuši Butānas varas organizāciju meklējumus, sacīdami, ka nav iespējams konstatēt dažu, sarkangvardu rokās nokļuvušu augsta ranga mūku identitāti, un neesot nekādu pierādījumu, ka minētā persona īstenībā būtu Lhamo Dordže, kādreizējais Litangas (agrāk: Devādžina) klostera priekšnieks. Pirms dažiem gadiem šie meklējumi beigušies. Ķīnas valdība darījusi zināmu Butānai: visus pieņēmumus par Lhamo Dordže viņi atzīstot par nedraudzīgu žestu. Tomēr Mihaels Liu ir pārliecināts, ka no Hopejas rehabilitācijas slimnīcas nozudusi persona ir Lhamo Dordže, bijušais Litangas klostera priekšnieks. Kādā no mūsu turpmākajiem ziņojumiem atkal pievērsīsimies minētas personas svarīgajam postenim lamu reliģija. Tagad sekosim stāstam par pavāru, kurš trīsdesmitajos gados vadīja pasaulslavenās Šanhajas viesnīcas "Majestic" virtuvi…"

Te raksts beidzās.

Papiru salocīju un ieslidināju atpakaļ starp Tharpačenpo lapām.

Sāku saprast, kas pa naktīm notiek ciema.

Arī to, kāpēc reizē ar Dongena degunu asiņo ari manējais.

Norunātajā pulcēšanās vietā jau drūzmējās lielākā daļa viesu. Varu sacit - visi, kaut gan misters Vorloks un Mia ieradās tikai tad, kad čostimpa jau bija beidzis savu lekciju.

Čostimpa mūs pagodināja, iepazīstinādams ar īsu senās Devādžinas, tagad Litangas, vēsturi.

-    Zem klostera atrodas vesela alu sistēma, - čostimpa atkartoja. - Kad te par priekšnieku vēl bija leģendārais Lhamo Dordže, mūki šad tad gāja alās. Tur glabāja klostera pārtikas produktus, jo vasaras karstumā ejās bija vēsāks. Pēc tam, kad Lhamo Dordže pazuda un bija mainījušies ari klostera iemītnieki, alas vairs netika izmantotas. Tā kā jūs tomēr… gribētu izmantot zināmas ēkas daļas, rinpoče Ņemdens man piekodināja tās jums parādīt. Ceru, ka līdzi ir kabatas laternītes.

Vairāki pamāja, arī viena no raganām Mačado parādīja zīmuli ar lampiņu.

-    Kārtībā, - čostimpa palocīja galvu. - Sekojiet man, lūdzu!

Būtu arī sekojuši, bet, līdzko izkustējāmies, pirmā pagalma vārtos uzradās Domingu. Mūs ieraudzījis, viņš sāka mat ar rokām. Čostimpa apstājās un vērās uz tuvojošos Domingu. De Karvalju seja bija steigā satvīkusi, līdz mums ticis, viņš satraukti virpināja ūsas. Pamanījis čostimpu, viņš, šķiet, jutās atvieglots.

-     Priecājos, ka jūsu svētību atrodu šeit, - viņš ceremoniāli sacīja. - Es gribētu uzzināt, vai… rinpočes Ņemdena vēl arvien nav klosterī.

-    Cik man zināms, nav, - čostimpa atbildēja.

-    Bet… būtu labi, ja viņš atrastos.

-   Vai kaut kas noticis? - čostimpa interesējās.

-     Diemžēl, - Domingu nopūtās. - Situācija ir tāda, ka… trešaja pagalmā lauzām akmeņus. Mašīna pastūma tālāk nobrukušas galerijas daļas un… pagalms zem tās iegruva.

-    Iegruva? - čostimpa glāstīja zodu.

-Jā, - Domingu palocīja galvu. - Iekrāvējs ielūza. Patlaban mani strādnieki pūlas to izcelt.

-    Tad jau nav nekāda liela nelaime, - misters Vorloks paraustīja plecus.

Grāmatvedis Stīvenss pacēla roku.

-Vai drīkstu ko teikt?

Tā kā neviens nesacīja ne pieci, viņš pārlaida skatienu mums visiem.

-    Es gan esmu tikai grāmatvedis, - viņš uzsvērti, sevi niecinošā toni sacīja, - tomēr no mašīnām šo to saprotu. Reiz strādāju kādā uzņēmumā, kur darbojās ar mazām mašīnām. Grāmatvedības darba nebija daudz, un brīvajā laikā es iemācījos vadīt mašīnas.

-    Paldies, - Domingu pamāja. - Varbūt jūs būsiet man vajadzīgs. Diemžēl, ir arī citas problēmas.

-    1as būtu? - čostimpa jautāja.

-     Tur lejā ir alas. Ielūkojies lejup gar mašīnu, redzēju tuneļus. Sienas izmūrētas ar akmeņiem. Gaidu norādījumus, ko darīt.

Čostimpas pašpārliecinātība sāka šķietami grīļoties.

-    Nav iespējams, - viņš sacīja. - Zem pagalma nav pagrabu.

-     Tomēr tie ir. Es pats redzēju. Kā jau teicu, tuneļu sienas izliktas ar skaldītiem akmeņiem. Akmeņos iegrebts: om manipadme hum, tapat kā mani mūra akmeņos.

Čostimpa, galvu grozīdams, pasniedzās zem apmetņa un izvilka papīra tīstokli. Tas bija saritināts kā sienas kartes: abi gali piestiprināti pie tieviem koka stienīšiem, un uz viena no tiem karte uztīta.

-    Kas tas tāds? - misters Vorloks interesējās. - Vai karte?

-   Tuneļu zīmējums, - čostimpa skaidroja. - Paskatieties šurp! - Viņš rādija papīru.-Vai redzat?

-Neredzu neko,-burkšķēja Astors Hārtlends, "Austrumugaršas" restorāna nākamais īpašnieks ar sukai līdzīgām ūsiņām.-Vaijūs nepaskaidrotu saprotami, par ko ir runa?

Čostimpa atkal pabāza karti zem apmetņa.

-Vieta, par kuru runā senjors de Karvalju, nekādu tuneļu nav.

-    Neuztraucieties, mister de Karvalju! - tumšādainais Freds Šorejs uzsita Domingu pa plecu. - Vai nu tā ala ir, vai nav tur, kur jūs stāstāt. Ja nav, tad nav par ko runāt; ja ir, tad apskatīsim to, kad no tā cauruma būs izcelta mašīna. Esmu jau dzirdējis, ka esot kaut kur kaut kas, kam nevajadzētu tur atrasties. Paraugieties šurp! - Viņš uzlocīja žaketes piedurkni un parādīja kailu delmu. - Vai redzat šīs rētas? Tās es ieguvu, pārveidodams gāzes uzņēmumu lidojošā objektā. Vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka, pēc uzņēmuma uzskaites ziņām, gāzes vadam nebija jābūt tur, kur mēs cēlām māju. Pamatus mūrējot, jau jutu smagnēju gāzes smaku, bet nepiegriezu vērību, jo tuvākais gāzes vads bija pusjūdzi no mums. Nekas ļauns nenotika, kamēr tēvocis Freds nebija aizkūpinājis cigāru. Tad bija bum! Jūs pat iedomāties nevarat, cik satraucošs skats ir angļu mazpilsēta 110 putna lidojuma.

Domingu paraustīja ūsas.

-     Nelaime nenāk viena. Arī misters Longavilja ir pazudis… Ceru, ka ne galīgi.

-    Kas tas tāds? - činkstlgā balstiņā apjautājas mis Benda. - Kurš puisis? -Viens no darbu vadītājiem.

-    Pazudis? - ducināja čostimpa. Es vērīgi lūkojos viņa sejā, bet nesaskatīju, ka šis fakts viņu dziļāk skartu.

-    Man vajadzētu ziņot Ņemdenam vai vismaz viņa vietniekam. -Varbūt tikai aizmaldījies kādā pagalmā.

-Jau pusstundu meklējam. Mumsviņšvajadzīgs;jastrādniekiem neizdosies, viņš droši vien spēs izcelt mašīnu. -Varētu būt aizgājis uz ciematu.

-    Kada joda pēc? Viņš taču tur nevienu nepazīst. Viņš nemēdz darba laikā pastaigāties.

Sok Tok Pong, nākamās dzenbudistu grupas meistars un skolotājs paklanījās pret Domingu.

-    Senjor, vai drīkstu ko jautāt? -Speriet vaļā, mister!

-    Kad jūs to kungu pēdējo reizi redzējāt? -Apmēram pirms stundas.

-Koviņš darīja?

-    Slaucīja degunu. Asinis tecēja vai nez kas bija.

Ar acu kaktiņu redzēju, ka vairāki drūmi blenž sev priekšā. -Varbūt viņam kļuvis slikti?

Ernijs Boss, tūrisma kantora "Labs gaiss" vadītājs, satvēra Domingu roku. -Jūs sakāt… asinis 110 deguna?

-    Dzirdēju to no senjoritas Kautinju.

-    Interesanti… arī man asiņoja deguns.

Man blakus iekunkstējās Dongens. Paspiedu viņa roku, lai tur muti. Domingu pavirpināja ūsu galu. -Jums arī… tas ir, deguns asiņoja?

-    Jā, - Ernijs Boss atbildēja. - Tik tikko spēju apturēt. Ja Modās nebūtu blakus, laikam noasiņotu.

-     No deguna asiņošanas parasti nemirst, - meitene smaidīja. - Tomēr… ja deguns asiņo tik daudziem, vai kads varētu pateikt, no kā tas ir.

-    Iespējams, augstuma dēļ, - es sacīju.

-    Izslēgts, - protestēja Ernijs Boss. - Esmu kāpis vairākos augstos kalnos, bet tā ar mani vēl nekad nav gadījies. Neesmu no tiem, kam asiņo deguns.

-    Es arī ne, - ar nepatiku piebilda Domingu. - Tomēr… hm… tomēr arī ar manu degunu kaut kas nebija kartībā.

-    Kā tas jāsaprot, ari jūsu…?

-   Kā gan citādi varētu saprast? Ari par to gribēju jautāt Ņemdenain. Negribas celt paniku, bet… šeit kādreiz mūki esot apmiruši sērgā.

Mums uzgāzās satraukuma klusums, kuru lauza mistera Stīvensa balss.

-    Lūdzu piedošanu, ka atkal iejaucos, kaut gan esmu tikai grāmatvedis, bet esmu kādreiz strādājis mikrobioloģijas institūtā… kur noņemas ar vīrusiem un baktērijām. Nav labi rotaļāties ar šiem sīkajiem briesmonišiem.

-Ak, mīļais Dievs!-činkstēja mis Moda Benda.-Varbūt mēs esam inficēti? Vai jau esam ceļā uz kapu?

-     Noskaidrosim kaut ko! - misters Vorloks pacēla pirkstu. - Mums ātri jābrauc projām. Es personiski vēl paliktu, man jāturpina sarunas ar priekšnieku. Ceru, ka rinpoče Ņemdens atgriezīsies?

-   Nekad nevar zināt, - čostimpa raustīja plecus. - Rinpoče Ņemdens dažreiz nedēļām ilgi paliek prom.

-    Kāpēc viņš to neteica agrāk? - pukojās misters Vorloks. - Mēs dzērām tēju, runājāmies. Kūpinājām cigārus… bet viņš ne ar vārdu neieminējās, ka pošas projām. Kāpēc?

-Ar rinpoči Ņemdenu bieži atgadās kas dīvains.

-    Kā to saprast?

-    Dažreiz… viņš nezina, ko darīs pēc īsa brītiņa.

-Vai viņš ir slims?

-    Kāpēc slims? Viņš vienkārši jūt, ka jāiet meditēt, un arī aiziet. Nevienam neko nesaka, tikai aiziet. Tad pēkšņi ir atpakaļ.

-    Kāds bija visilgākais laiks… kad viņa te nebija?

-    Stasta, ka divi mēneši.

Šis teiciens visos vienlīdz izraisīja nemieru. Misters Vorloks nervozi sameklēja un iebāza mutē cigāru. Mia noņēma no deguna Domingu acenes un bezpalīdzīgi turēja rokā.

Mia, ak Dievs, Mia! Par viņu man jārunā īpaši, jo ar viņu bija noticis… brinums. It ka viņu būtu pārveidojusi kāda citas pasaules valdniece vai bodhisatva. Ja es nezinātu, ka vel vakar viņa bija nošņurkusi persona, kas varētu būt trešā līdzās māsām Mačado, es neticētu, lai kurš man mēģinātu to iegalvot. Ši glītā, pievilcīgā un… - tūkstoš Budu! man tas jāsaka - nenoliedzami iekarojamā dāma, kas raida Domingu mīlas pilnus skatienus, jā, tā ir Mia Vorloka. Tikai citāda. Savukārt redzēju arī to, ar kādiem netīksmes pilniem skatieniem viņu uzlūko misters Vorloks, šķiet, viņam meita bija labak patikusi raganiski melnā tērpā nekā rozā blūzē un Īsos svārciņos.

Pagaidām nebija noskaidrots, kā pārejiem patikušas šis pārvērtībās. Ikviens bija tik ļoti aizņemts ar sevi un jaunakajiem notikumiem, ka Min varbūt nemaz nepamanīja.

-   Tas jau nu ir par traku! - Domingu nervozi piespēra kāju. - Man vajadzētu katru dienu saņemt norādījumus, ko es drikstu aiztikt, ko nedrīkstu. Nemaz negribētos, ka rinpoče Ņemdens pēc atgriešanās mani apsūdzētu līguma laušanā. Pietiek nepatikšanu jau tā, tiešām pietiek.

Atkal misters Stīvenss bija tas, kurš izvilka mūs no peļķes.

-     Piedošanu, ka atkal iejaucos, - viņš sacīja, pieklājīgi paceldams roku. - Kaut gan esmu tikai grāmatvedis un tādam kā man neklātos iejaukties citu darīšanās, taču te pastāv kaut kāda hierarhija, vai ne?

Čostimpa noslaucīja pieri.

-    Hierarhija? Tads mūks mūsu klosterī nedzīvo.

-    Kurš ir tūlīt… aiz… rinpočes Ņemdena pakāpē augstākais?

Čostimpa nolieca galvu.

-Rinpoče Dendrubs.

-      Tad jau skaidrs, - suciņūsiņu valkātājs misters Hārtlends saberzēja plaukstas. - Mister de Karvalju, jūs mierīgi varat apspriesties ar Ņemdena vietnieku.

Čostimpa papurināja galvu.

-    Rinpoče Dendrubs ir vietnieks tikai reliģijas jautājumos. Viņam nav tiesību, hm… dot norādījumus… attiecībā uz viesiem.

-    Velns parāvis! - ducināja Džeina Parisa. - Kad ieradāmies, neviens neteica, ka mums līgums jāslēdz ar fantomiem.

-Varbūt rinpoče Ņemdens atradīsies,-Ernijs Boss mierināja.

-    Un ja neatrodas?

Domingu nikni piecirta kāju.

-    Man nav laika te cūkoties! Nevis nedēļu, bet pat septiņas minūtes ne. Man skaidri jāzina, ko darīt. Zem manas mašīnas ir paverusies zeme, es nezinu, kas notiks, kad mašīnu izvilksim no cauruma.

Čostimpa pasmaidīja.

-Jūsu stāvoklis, rinpoče, ir skaidrs.

De Karvalju bija satriekts.

-    Skaidrs? Man gan tā nešķiet. Ja rinpoči Ņemdenu ir aprijis ne… gribu sacīt, ja viņš kaut kur medite un Dendrubs nav tiesīgs… kurš tad? Lūdzu, sakiet, rinpoče, vai šajā… klosterī ir cilvēks, kurš tiesīgs…?

Čostimpa palocīja galvu.

-Ir.

- Nevelciet mūs uz moku sola! Kurš? Čostimpa ņirdzīgi pavērsās uz manu pusi. -Rinpoče Blobzangs.

21.

It kā tuvumā būtu sprāgušas mīnas. Visi sastinguši, sašļukušām sejām lūkojās uz mani.

-Viņš? - De Karvalju tvarstīja elpu. - Kā tad viņš?

-    Rinpoče Ņemdens, pirms gāja prom, man atstāja tādu rīkojumu.

-   Tad to nu mēs būtu noskaidrojuši, - misters Vorloks saberzēja plaukstas. - Karalis miris, lai dzīvo karalis! Tad jūs, mister Lorenc, nu esat šeit tāds moderns, eiropeisks abats?

-    Mjā… tas nav tik vienkārši… - es murmināju un vēl ilgi būtu tvarstījis gaisu, ja Domingu nebūtu mani saķēris aiz rokas.

-    Man nav laika cūkoties. Kas būs ar mašīnu?

-    Laikam vispirms būtu jāatrod senjors Longavilja.

-Viņu meklē Esperanca un misters Rīglers.

-     Eū, efi! Kas notiks ar mums? - misters Vorloks saķēra mani aiz otras rokas. - Lai tie kungi rok ārā savu mašīnu, bet mēs pa to laiku kāpsim pagrabā. Vai tā būs pareizi, rinpoče čostimpa?

Čostimpa neatbildēja. Šķiet, gaidīja manu lēmumu.

-     Pareizi! - nobrēca viena no Mačado raganām, laikam Izabella. No šā brēciena visi sarāvāmies. Dongens palīda zem mana apmetņa. - Pazemē! Es gribu pati šausmināties, ne tikai nākamos klientus šausmināt. Ak Dievs, ja padomāju, ka vēl nekad neesmu bijusi lamu klostera pagrabā…

-Tikai lai pēc tam mums nenāktos nožēlot, - raizējās Freds Šorejs. Tiesa kas tiesa, viņu man vieglāk bija iedomāties ar augstu baltu pavāra cepuri galvā, nekā mīcoties pa tumšu kazemātu netīrumiem.

-     Nerunājiet tā! - viņu apsauca Moda Benda. - Tur lejā tumsā būs tik satraucoši. Ja labi uzvedīsieties, varēsim salīst kopā.

-    Mierā, Moda! - Ernijs Boss viņu apsauca.

-    Nu? - De Karvalju atkal raustīja mani aiz piedurknes. - Sakiet taču kaut ko!

Pāris mirkļa desmitdaļas vēl pakavējos pie nule izlidojušā tauriņa - pie mis

Vorlokas ceļgaliem, tad nonācu pie nopietna secinājuma.

-   Atliksim šo pastaigu pa pazemi, - sacīju.

-    To nu gan ne! - protestēja misters Vorloks, kaut gan viņam šis gājiens nebija svarigs. - Tikai tāpēc, ka šis zellis kaut ko ievārījis?

-    Ne jau tāpēc, - atbildēju. - Bet tāpēc, ka nav viena no darbu vadītājiem.

-    Gan atradīsies.

-Vai drīkstu partraukt? — jautaja Ernijs Boss..lajau tas, kāviņtursauc puisis tiešām ir pazudis un to mašīnu nevarēs izcelt…

-    Izcelsim, - sacīju.

-    Kurš izcels?

-    Misters Stīvenss.

Bijušais grāmatvedis satrūkās.

-Es?

-Jūs teicāt, ka protot.

-    Neapšaubami, tomēr es esmu tikai grāmatvedis un…

-    Mans priekšlikums: palīdzēsim senjoram de Karvalju atbrīvot mašīnu un sameklēt darbu vadītāju. Kad būsim to paveikuši, varēsim doties pazemes ekskursijā. Vai piekrītat, rinpoče čostimpa?

Čostimpa mani pat ar mājienu nepagodināja.

22.

Kopš pēdējo reizi skatīju sagruvušo galeriju, pagalmā bija notikuši lieli darbi. Mazais, čaklais iekrāvejs bija sagrābis gruvešus, lai sabērtu tos kravas automašīnā. Bet nu tas, aplauztiem spārniem, gulēja līdz pusei iebrucis cauruma. No zemes apakšas rēgojās kāpurķēžu augšējā daļa. Stāvējām apkārt ka medību inspektori ap malu mednieku nogalinātu ziloni.

Mašīnai blakus bija atiezies melns caurums, draudēdams, ka jebkurā brīdī var norit iekrāvēju. Šķita, ka tā liktenis jau nolemts, viena kustība, un tas gāzīsies dziļumā.

-    Pagalam ir, - misters Vorloks atmeta ar roku, aplūkojis iekrāvēju. - To neizvilks neviens.

-     Ektors Longavilja izvilktu, - de Karvalju virpināja ūsas. - Ceru, ka viņš atradīsies.

Neatradās vis. Kamēr mēs aplūkojām mašīnu, pa otra pagalma vārtiem mums pievienojās divi darbu vaditāji un senjorita Kautinju.

-    Nu? - Domingu jautāja. - Kur viņš ir?

-    Pazudis, - Heinemans grozīja galvu. - Manuprāt, viņš kadā lauku ūķī nobauda alu. Kaut gan šejienes alus nav mums piemērots.

-    Ektors tā nedarītu.

-    Man deguns sācis asiņot. Varbūt tas ir kādas slimības sākums.

Nu mēs jau bijām pie bīstama virziena, un es pievērsos Stivensam.

-    Mister Stīvens!

Grāmatvedis novilka žaketi, rūpīgi salocīja un nolika zemē.

-    Stīvens, vai jūs esat prātu zaudējis? - viņam uzklupa mis Moda. - Pats nezināt, ko darāt. Šo mašīnu tikai Dievs tur virs bezdibenīga dziļuma, .la ta pakustēsies, tad gāzīsies lejā, un jūs nolauzīsiet kaklu.

Misters Stīvenss rāmi pasmaidīja.

-Tad pasaulē būs par vienu grāmatvedi mazak. Nekā sevišķa.

-Jēziņ!

Ari manā sirdi ši tumšā dzīle blakus mašīnai neiedvesa nekādu mierinājumu. Pielavījos pie cauruma un ielūkojos pazemē. Arī bez kabatas laternītes bija labi saskatāmas Domingu pieminētās eju sienas. Vai nu čostimpas kartē šie tuneļi zem pagalma bija vai nebija, bet zem mašīnas ejas bija.

-    Stīvens, vai esat drošs par to, ko darāt?

-Vai tad te var būt drošs?

Domingu noplātīja rokas un uzbrēca Stīvensam:

-    Ejiet nost, cilvēk, ja jums sava dzīvība mī|a. Mēģināšu es.

Mia Vorloka spēra soli uz priekšu, liegdama pacēla roku un gribēja portugāliski kliegt, bet aprāvās. Pārējie laikam nemanīja, turpretim es labi redzēju, kādām dzēlīgām acīm viņā noraugās māsas Mačado.

Domingu uzmanīgi tuvojās mašīnai, jau gandrīz spēra kāju uz tās, kad iekliedzās Džo Heinemans:

-    Senjor de Karvalju! Jums asiņo deguns!

Domingu tvēra pie aizlīmētā deguna, Heinemans pagrozīja galvu un ieplēta rokas.

-Tieši tāpat notika ar mani! Nupat nomazgājos spainī. Un Esperansa arī.

Šādā vispārējas žēlošanās pārspriedē neviens nebija ievērojis, ka misters Stīvenss bija kaut ka iekļuvis mašīnas sēdekli. Kad mēs to pamanījām, viņš jau atradās virs bezdibeņa.

Mis Moda, roku sirdij piespiedusi, iekliedzās:

-    Stīvens, uzmanieties!

Misters Stīvenss paliecās uz priekšu un ielūkojās dziļumā. Varbūt klusībā prātoja, kas notiktu, ja mašīna sazvāļotos un gāztos lejā kopā ar viņu. Es neuzdrošinājos domāt, kas no viņa paliktu pari, ja iekrāvējs viņu nogādātu tur lejā.

Elpu aizturējuši, skatījāmies, ka viņš sniedzas pēc aizdedzes atslēgas un pagriež to.

Uzkūlās putekli, kuriem cauri mēs neko neredzējām. Ātrumā pat nezinājām, no kurienes tie nāk: no mašīnas vai no dzijuma. Katrā ziņā ap mums virmoja biezi, dzelteni putekļi.

Kad atjēdzāmies, mašīna jau bija izlēkusi no cauruma. Atpakaļgaitā - kā pārbiedēts sisenis. Ko Stīvenss bija ar to darijis, mēs neuzzinājām ne toreiz, ne vēlāk. Kad jautājām, viņš tikai noslēpumaini smaidija.

Stīvenss izkāpa no sēdekļa, paplikšķināja mazajai mašinai pa sānu un gāja pie de Karvalju.

-Viss kārtībā, senjor. Varat turpināt darbu. Bet kas tur, pie velna, lejā ir?

-     Es arī gribētu to zināt, - Domingu sacīja, raustīdams ūsas. - Ka tevi nelabais! Atkal pa degunu tek asinis. Pagaidiet drusku!

Viņš paslēpa seju kabatas lakatiņā.

-    Tas ir mēris! - mis Benda, galvu saķērusi, vaidēja. - Mēs visi nomirsim!

-    Nemirsim, ja uzsiesim uz galvas salmus, - sacīju, piespiedis sevi palikt mierīgam. - Sena tibetiešu metode… pret ļaunu aci.

Džeina Parisa spalgi iesmējās. It ka pārbaudāmā restorānā viņai būtu pasniegta apkaltuši maize.

-    Tas taču nav taisnība! - viņa kliedza, diskrēti notrausdama no deguna dažas asins lāses. - Lai es salmus sienot uz galvas? Mister Lorenc, jūs esat rietumnieks, jūs taču nevarat ticēt tādām muļķībām!

-    Pamēģināsim, varbūt palīdzēs.

-   Vai jums neasiņo deguns? - misters Vorloks ar aizdomām pievērsās čos- timpam. - Kā tas var būt, ka jums neasiņo?

Nu es pirmo reizi redzēju čostimpas sejā apjukumu. Viņš sakustējās, kā gribēdams bēgt projām, bet beidzot palika uz vietas.

Ari Ernijam Bosam sāka no deguna pilēt asinis. Moda Benda šausmās pavēra muti un gribēja man uzkliegt, bet misters Boss aizspieda viņai muti.

-    Klusē! Klusē, Moda!

Tad arī meitenes seja kļuva asiņaina. Kurš varētu pateikt, kas notiktu, ja vadību atkal nepārņemtu misters Stīvenss.

-      Piedošanu, dāmas un kungi, ka atkal iejaucos, kaut gan esmu tikai grāmatvedis, nevis tik svarīga persona kā jūs.

-Beidziet jel šo stulbumu! - viņam uzkliedza Hārtlends, nervozi glāstīdams ūsiņas. - Vai jums ir kāda doma, vai nav?

-    Pamēģināsim tos salmus!

-    Labi, - Ernijs Boss pacēla plaukstu. - Pamēģināsim. Bet kur ir salmi?

-    Ciemā, - sacīju. - Kādam vajadzēs aiziet pēc tiem.

-    Kā jūs to domājat? - jautāja .lozefs Heinemans. - Lai sienam uz galvas salmu bunti? Es nesiešu.

-    Pietiks ar dažiem salmiem, - sacīju. - Ielīksiet zem ķiveres. Jums taču tās aizsargķiveres ir obligātas. Mums pārējiem ari katram ir kāda galvas sega. Mazliet salmu starp galvu un cepuri patiesi nevarēs mūs traucēt.

-11 nav īstenība! - novaidējās Heinemans, sabrukdams zemē. - Mostieties, cilvēki, skaidrs, ka es sapņoju. Vai neietriept padusē lidojumziedi? Ja izdosies, varēšu pat bez slotas tikt uz raganu nakti. Vai ne, dāmas?

Šo jautājumu viņš adresēja abām māsām Mačado, kuras, lupas sakniebušas, skatījās pāri viņa galvai.

-     Es atkārtoju jautājumu, - Ernijs Boss sasita plaukstas. - Kurš dabūs salmus?

-    Gan jau Dongens, - es pastūmu puiku uz priekšu.

Dongens palocija galvu un aizjoņoja. Pēc pusstundas mēs visi sabāzām cepurēs pa saujai salmu.

Vienīgi Džo Heinemans ne.

23.

Kā rādās, no tā viņiem atgriezās drosme, jo mašīnas izrautajai bedrei tika veltīti aizvien ziņkārīgāki skatieni.

-    Būtu jākāpj lejā, - Heinemans kasīja zodu. - Nevaram te braukt ar ma- šīnam, kamēr nebūs noskaidrots, vai tukšuma pārsegs izturēs to svaru. Padomājiet par mistera Šoreja stāstu. Ja nu mums zem kājām tikšķ laikabumba… Pat čostimpa nezina, kas tur lejā ir.

-Tad kāpiet lejā un paskatieties, - ieteica mis Parisa.

-    Es kāpšu, - pieteicās misters Vorloks, kuram no apaļās basku cepurītes apakšas pāri degunam karājās salms. - Ir laiks uzzināt, kas zem visa šā slēpjas. Varbūt no ta mums asiņo deguni. Ja nokāpsim lejā, varbūt atradīsim zārku un tajā vampīru… Mister de Karvalju, vai jums ir miets?

-    Kas? - Domingu uztrūkās no pārdomām. - Miets? Nav. Kāpēc vajag?

-    Ja tur lejā atradīsim tādu mūžam dzīvu zelli, tad tam sirdī jāiedur miets. Man šī deguna asiņošana šķiet aizdomīga. Vai tikai kāds viņsaules salašņa nebūs mūs noskatījis sev brokastīm.

-Vai jūs beidzot nevarētu turēt muti? - Džeina Parisa salika plaukstas.

-Varu turēt muti, bet tas zellis varēs slēpties savā zārkā.

Domingu rāmi pavilka sāņus mūku.

-    Mums jānokāpj pazemē, rinpoče čostimpa. Es nevaru riskēt ar to, ka atkal zem kādas mašīnas ielūst pamats. Mister Heineman! Mazliet apzāģējiet tā cauruma malu!

Man gribējās iet un paskatīties, ko viņi tur dara ar caurumu, bet nevarēju, jo Freds Šorejs 110 "Austrumu gāršām" bija pienācis un noraizējies lūkojās manī.

-   Vai varētu dažus vārdus, mister Lorenc?

-     Cik tik gribat, - atbildēju, ar vienu aci uzmanīdams, vai mašīna atkal neiegāzīsies kādā ejā.

-    Stāvoklis ir tāds, ka… man par kaut ko jaatzīstas.

-    Tas būtu?

-    Arī man mazliet asiņoja deguns.

Paskatījos, vai viņam nevajag palīdzības, taču viņa seja bija tīra, tur nebija manāma neviena asins lāse. Arī viņa skatiens bija skaidrs, no mistera Šoreja starot staroja laba noskaņa un miers.

-Vai ielikāt cepurē salmus?

-    Ieliku.

Mistera Šoreja galvu rotaja tāda pati basku cepure kā misteram Vorlo- kam. Tikai šī bija zila, bet mistera Vorloka - sarkana.

-    Tad - kāda ir problēma?

-    Tikai gribēju pateikt… mums visiem… hm… tecēja asinis. Tas nav… hm… normāli.

-    Leslij! - pēkšņi saklausīju Domingu joprojām ērcīgo balsi. - Nāciet šurp, kur jūs, pie velna, klīstat?

-    Esmu šeit. - Gāju pie viņa.

-Paraugieties lejup!

Paraudzījos. Man nācās konstatēt, ka - vai nu čostimpas papīros eja bija vai nebija - te, mūsu acu priekšā tā bija. Turklāt, ne jau kāds nieks. Platums apmēram pusotra metra, augstums - vismaz divi, sienas izmūrētas 110 mani akmeņiem, tāpat arī kāpnes, kas veda pazemē.

-    lešu, - Domingu kategoriski noteica. - Kurš gan zina, kas tur lejā ir. Ja pagrabi atrodas zem visa pagalma, remonts var ieilgt. Tad būs jāliek balsti.

-    Es ari iešu, - pievienojās Džo Heinemans.

-    Kā jūs gribat nokāpt? - zobgalīgi jautāja viena no Mačado, laikam Izabella.

-    Vai virvē laidīsieties? Vai arī mums nāksies 110 atlikušajiem salmiem kāpnes pīt?

Domingu pikti pavirpināja ūsas.

-    Nevajadzēs neko pīt. Lejup ved kāpnes.

Patiešām, no tās vietas, kur pirms brīža stāvēja iekrāvējs, kāpnes veda neizzinātā tumsā.

-    Kurš ies pirmais? - Domingu jautāja, mežonīgi saslējis ūsas.

Kopumā tas nozīmēja tik daudz, ka viņš labprāt atstās šo godu citam, ja vajadzēs. Arī tad, ja nevajadzēs.

Pēc neilga pārdomu klusuma gāju pie cauruma un vēlreiz palūkojos lejup. No mani akmeņiem būvētie pakāpieni šķita aicinoši mājam man pretim. Sper te kāju, rinpoče Blobzang! Tad jau redzēsi, kas notiks.

-Tā būs pareizi! - dzirdēju aiz muguras Domingu apmierināto balsi. - Viņš ir mūsu tehniskais uzraugs, viņam jāpārliecinās, vai vispār varam strādāt. Nu, un man arī. Ejiet taču, es došos jums līdzi.

Aizdedzu kabatas laternīti. Domāju, ka tur lejā atradīšu eju uz bezgalību, bet jau pēc desmit metriem man ceļu noslēdza vareni koka vārti.

Pirms tuvojos tiem, pagriezos atpakaļ. Domingu jau stāvēja gandrīz blakus man, un no cauruma tobrīd karājās kāda kāja, laikam Mia Vorloka nāca pie mums.

Pat šeit pazemē man nācās atzīt, ka process - no kūniņas par tauriņu - ir turpinājies ari pēdējās stundās. Mia Vorloka jau bija kļuvusi ne vien glīta, savā ziņā apskates vērta, bet arī vilinoša sieviete. Burvigo mazo dibentiņu cieši aptvēra dzeltenas sintētiska auduma bikses. Netraucēja arī tie daži salmi, kas gar ausi karājās no adītās cepures apakšas.

Domingu, viņu ieraudzījis, bija pārsteigts.

-    Mia, dārgā, tev jāiet atpakaļ!

-    Domingu, es gribu palikt tev blakus.

-     Dārgā, mūs šeit var gaidīt pārcilvēciskas briesmas, ne jau sievietēm… To visu var pārciest tikai rūdīti vīrieši. - Viņš pavirpināja draudīgi izslietās ūsas.

-    Šis uzdevums prasīs no manis absolūtu koncentrēšanos. Man pietiks ar mistera Lorenča pieskatīšanu un… glābšanu, ja būs vajadzīgs.

-Ak, Domingu!

-    Bet, ja nu te esi… nebaidies, dārgā, sargāšu tevi no visa.

Viņi sadevās rokās un lūkojās viens otram acis. Man jaatzīst, ka Domingu laiku nezaudēja. Bija daudz panācis, ja ņemam vērā, ka viņš Miti Vorloku pazina tikai četrdesmit astoņas stundas. Viņa skatienā, pievērstā Mias sejai, es lasīju, ka viņš ir nolēmis nākamajā naktī uzlikt kroni visiem līdzšinējiem panākumiem.

Kamēr tie abi gremdējās viens otra acīs, es gāju pie vārtiem. Tie bija biezi, saplaisājuši koka vārti, vēl labi saredzamas sarkana krāsojuma pēdas. Par pagājušo gadu posta darbu raudāja lielie, agrak dzeltena vara, klaudzināmie riņķi, kas tagad bija oksidējušies melni.

-    Un… tie ved tieši uz elli, rinpoče, - man blakus kāds ievaidējās.

Protams, tur pie sienas bija pieplacis Dongens, kā parasti, ieķēries mana

apmetņa piedurknē.

-    Pie vārtiem uz elli stāv velni, nevis Būdas zīme, - atbildēju, rādīdams uz vārtiem.

-Vai tu droši zini, rinpoče?

Uz vārtiem tiešām bija Būdas zīme, pat aizritējušais laiks nebija spējis to nodzēst. Pirms kads iedomājas uz vārtiem Būdas atveidu, man jālaupa tā sapnis: Būdas zīme bija nevis paša Sākmajuni Būdas zīme, bet divas gazeles un virs tām ritenis. Abi vieglie, graciozie dzīvnieki ticīgajam atgādināja birzi, kurā princis Gautama Sidhārtha, tātad Buda, meditējis, kad viņu skāra apgaismība. Ritenis virs tām bija ciešanu rats, kura apgriezieniem cauri jāizlaužas tam, kurš grib sasniegt nirvānu.

-    Ko mēs darīsim, rinpoče?

-    Parvarēsim vārtu pretestību un lauzīsimies alā iekšā.

-Un ko tur rinpoče dara… ar lēdiju Miu?

-    Arī viņš… hm… mēģina uzveikt kadu pretestību, kaut gan, manuprāt… tas necik nebūs vajadzīgs.

Par laimi, Dongens tālāk nepētīja, tāpēc varēju visu uzmanību pievērst vārtiem. Skatījos, skatījos, un man aizvien vairāk nepatika. Dvēseles dzīlēs kaut kas čukstēja, ka eja aiz vārtiem vedot, ja ne uz elli, uz debesīm ari ne.

Satrūkos no murdoņas turpat tuvumā. Domāju, ka Domingu beidzis laksto- šanos, taču mani skāra milzu pārsteigums, ieraugot, ka ejā saspiedusies visa mūsējo grupa. Netiku viņus skaitījis, bet nespēju noticēt, ka jebkurš no viņiem laistu garām piedzivojumu, kas solījās būt brīnumains.

Domingu izlīda grupai cauri pie manis un paslēja ūsas pret vārtiem.

-    Kas tas tads? - viņš jautāja.

-Ja pareizi redzu,vārti.

-    Gudrinieks, mani interesē, kas aiz tiem.

Dabiski, man bija skaidrs, ka vārti aizslēgti un ar tiem nāksies ņemties krietnu brīdi. Ja vispār izdosies dabūt vaļā. Par laimi, tas, kurš bija vārtus aizvēris, nebija domājis, ka jāslēdz. Līdzko pagrūdu, vārti nodrebēja, tad, spalgi ņirkstēdami, lēni vērās vaļā.

Bezdibeniga tumsa raudzījas pretim, žāvādamās kā plēsoņas rīkle. Iegāju mūžīgā naktī.

24.

Es melotu, sacīdams, ka tur leja bija nepatīkami. Vēsais gaiss, kas plūda pretim, drīzāk nomierināja, nekā draudēja. Nejutu tādu sastāvējušos dunējuma smaku, kāda raksturīga pazemes ejām. Biju pārliecināts, ka tālumā šī eja kaut kur pievienosies citam gaitenim.

Ar kabatas laternīti pazibināju uz priekšu. Eja, mazliet sašaurinādamās, veda taisni uz priekšu, uz klostera ārieni, uz mani mūriem. Šeit sienas vairs nebija izliktas ar mani akmeņiem, tos aizstāja dedzināti māla ķieģeļi bez jebkāda skaistuma un romantikas.

-    Ei! - man aiz muguras pēkšņi iesaucās Džeina Parisa. - Tur kaut kas ir!

Viņas laternītes stars apstājās pie kādām durvīm, mazākām nekā iepriekšējās, tomēr sarkani krāsotām. Šīs durvis noslēdza nevis mūsu ceļu, bet kādu sāneju vai zemē ieraktu telpu.

Pagaismoju sev pie kājām. Putekļos it kā bija kas redzams. Varbūt nogludinātās pēdas.

Šajā brīdi mums sejā ietriecās ledains vējš. It kā Himalaji mums sūtītu savu ziemas sveicienu. Pa ejām joņoja stiprs caurvējš un norāva mums cepures ar visiem salmiem. Vēja brāzma aizķēra mazās sarkanās durvis un atrava līdz galam vaļā. Tiklīdz durvju vērtnes bija atsitušās pret sienām, no to segta padziļinājuma izkāpa kāds un, rokas izstiepis, apķēras ap kaklu misteram Vorlokam, kurš stāvēja man blakus, un sabruka viņam uz krūtīm.

Mēmais klusums, kas pildīja pazemes pasauli, bija sāpīgs. Tas plosīja bungādiņas vairāk nekā visstiprākās trompešu skaņas.

Arī misters Vorloks apskāva tumsas radīto būtni un, acis aizmiedzis, turēja ciet kā saņēmis pavēli nelaist vaļa līdz pasaules galam.

Skaļā šausmināšanās pēc mēmā klusuma pārsniedza jebkuru iztēli. Dongens iekrampējās manī un mēģināja stumt uz izejas pusi.

-     Nāc, rinpoče, bēgsim! - viņš spiedza. - Rodžungs! Ak, tūkstoš Būdas, apburts mironis. Izsūks rinpočem asinis.

Mis Vorloka un abas raganas Mačado, izbīlī kliegdamas metās virsū misteram Vorlokam, lai mēģinātu uzbrucēju atraut no viņa. Domingu viņām pievienojās, atzīdams par pienākumu palīdzēt Miai.

Īstenībā kliedza visi, pats misters Vorloks un Jozefs Heinemans, kliedza Ernijs Boss, laikam arī abi korejieši, dzen meistari, un pilnīgi droši, ka Astors Hārtlends kauca ka šakālis. Viņš gaudoja desmit centimetru no manas auss.

Kā ievēroju, negaudoja tikai divi. Misters Stīvenss, grāmatvedis, it ka būtu jau zinājis, kas slēpjas aiz durvīm, savija rokas uz krūtīm un vērās uz mums ar augstprātīgu smaidu.

Misters Vorloks, skaļi aurodams, pa šo laiku atbrīvojās no kakla iekrampējušās viņsaules būtnes. Puse viņa sejas bija sarkana no ietrieptām asinīm, vienu mirkli noticēju, ka viņam atkal asiņo deguns.

Tad biju spiests pārliecināties, ka viņa seju nokrāsojušas ne jau asinis no deguna.

Drīzāk tas, kurš bija karājies viņam kaklā.

Misteram Vorlokam kaklā bija karājies miris cilvēks, ģērbts dzeltenā kombinezona, ar plastmasas aizsargķiveri galvā.

Viņam pret sirdi bija izmircis sarkans plankums, it kā viņš tumsā butu uzgrūdies dažiem sienas ierobē aizmirstiem tomātiem.

Protams, viņa apģērbu būtu nokrāsojuši arī tomāti, taču tur rēgojās zibeņa simbols dordže, kas reizē bija ari purbu spals un skaidrāk par vārdiem liecināja, ka sarkanais plankums nav tomātu sula.

Dzeltenā kombinezonā tērptais ķermenis pasviedās gaisā un nozvēlās mums pie kājām. Seja palika nekustīga, acis stiklaini blenza tumsas tītajos ejas griestos.

Domingu atgrūda mis Vorloku un pielēca pie zemē guļošā vīrieša.

- Mans Dievs, Ektor, kas ar tevi noticis?

No sānu iedobes izkritušais līķis bija darbu vadītājs Ektors Longavilja.

25.

Atkal kliedzieni un spiedzieni triecās pret griestiem. Saķēru Dongenu un kopā ar viņu pieplaku pie sienas. Es pazinu panikas dabu, zināju: ja izcelsies panika, žēlastības nebūs, sabradas katru, kas gadīsies ceļā.

Par laimi, biju maldījies. Kliedza un spiedza, tomēr panika nesākās. Džeina Parisa šņukstēja, taču, ieķērusies Astora Hārtlenda pleca, netaisījas laist garam nevienu baismu mirkli.

-Vai atceraties, Astor… ak Dievs… to puisi, kurš atstiepa kājas no japāņu zivs? Tam bija tāda seja.

-     Ektor! - Domingu ar sāpēs saviebtu seju kliedza. - Ektor, kas ar tevi noticis?

Jautājums bija lirisks. Visu izskaidroja purbu Ektora sirdi.

-    Kas ir noticis… mister Lorenc? - man pie auss kunkstēja Moda Benda. -Vai viņi to noslepkavojuši?

-    Vajag viņu kaut kā aiznest, - vērsos pie Domingu, neņemdams vērā viņa jautājumu. - Čostimpa parādīs…

Pagriezos atpakaļ, bet čostimpu neredzeju. Pagriezos sāņus, ari tur neredzēju.

-Kur čostimpa?

-Varbūt uzkāpis augšā? - Hārtlends ieteicās. - Kaut gan te lejā netiku viņu redzējis.

Noskaidrojās, ka neviens nav redzējis. Ari es pats pamazām sāku apšaubīt, ka esmu redzējis.

-     Dongen! - uzsaucu puikam, kurš drebinājās man blakus. - Ej pie āra durvīm un taisi vaļā! Kad būsi attaisījis, turi vērtni!

Dongens palocīja galvu un metās projām.

-    Ņemiet, Domingu! - es pamāju uz liki. - Ņemiet aiz kājām, vai…

Tobrīd puskrēslu pāršķēla spalga satraukta bērna balss.

-Vai,vai, rinpoče!

Pie mums aljoza Dongens, komiski lēkādams platstulmu zābakos.

-Vai,vai, rinpoče!

Viņš metās man virsū, kā apgāzt gribēdams.

-    Dongen, kas noticis?

Puišelis ar pārbiedētu izteiksmi rādīja tumsībā.

-Rinpoče, durvis!

-Kas durvīm noticis?

-Kāds… ir tās aizslēdzis.

Zibenīgi pārlaidu skatienu klātesošajiem. Kaut arī blāvajā kabatas laternītes gaismā nebija viegli viņus identificēt, man izdevās konstatēt, ka visi turpat apkārt vien mīņājas.

Izņēmums-čostimpa.

Tas nelietis bija aizgājis un aizslēdzis durvis.

Visi vēl drusku pakliedza, drusku paspiedza, tad nomierinājās.

-   Vai tu, puisīt, esi pārliecināts? - misters Vorloks jautāja Dongenam.

-    Pār… lie… cināts, - nokunkstēja Dongens. - Mēģināju atvērt, bet neizdevās.

-Varbūt tu neesi diezgan spēcīgs, - misters Šorejs minēja.

-     Kāds ir… aizslēdzis, - Dongens apliecināja. - Atslēgas mēlīte ir redzama.

-    Kuram gan varētu būt atslēga no šādām simtgadīgam durvīm? - satraucās Astors Hārtlends.

Mis Vorloka pieplaka pie Domingu, kurš ar drūmu seju apskāva viņas plecus.

-    E-u, Lorenc! - dzirdēju Ernija Bosa balsi. - Ko nu iesāksim?

-    Es izgāzīšu durvis, - piedāvājās Džo Heinemans. - Nav nekas īpašs.

Kaut gan durvis nelikās viegli izgāžamas, es neticēju, ka mēs, tik daudzi,

neliksim galā. Tomēr tāda durvju laušana man šķita lieka. Vismaz pagaidām.

-     Es ieteiktu ko citu, - sacīju, žņaugdams rokā savu trīsdesmit astoto. - Iesim pa eju tālāk! Varbūt tā izvedīs virszemē. Ar vārtiem varēsim tikt galā ari vēlāk, ja izrādīsies, ka šis ceļš nav izmantojams.

-    Ta gan! - piekrita viena no raganām Mačado. - Iesim tālāk!

-    Manis pēc! - misters Vorloks paraustīja plecus. - Man ir pilnīgi vienalga, kur mēs izkāpsim virszemē. Mister de Karvalju!

-    Esmu te, - man aiz muguras atņurdēja Domingu.

-    Ko jūs sakāt par šīm ejām?

-    Tā vien vēl trūka, - Domingu, cīnīdamies ar asarām, krekstēja. - Visbeidzot man nāksies ierīkot balstus visā šajā alu sistēmā. Pat apakšbikses būs jāiegulda šajā būšanā.

-    Kas būs ar mirušo? - drebinādamās jautāja Moda Benda. - Vai nesīsim līdzi?

-    Pagaidām ne, - es ar nopūtu atbildēju.

-    Es Ektoru te neatstāšu! - Heinemans protestēja. - Šeit pie viņa kājām es zvēru atriebties. Ja uzzināšu, kurš vainīgs, tam sirdi izraušu.

Viņa zverests bija mazliet traģikomisks un teatrals, taču pazemē neizklausījās tāds. Te, tumsā, tas izskanēja pat ļoti nopietni.

-     Pie velna! - drūmā balsī sacija misters Vorloks. - Ja jau nogalinaja viņu, var nogalināt ari mūs.

-    Atjēdzāties gan, - Hārtlends norūca. - Kopš esam viņu atraduši, man mugura kā ūdenī mērcēta.

-   Sasodīts, ļautiņi! - neskanīgā balsī iesaucās Džeina Parisa. - Pārdomāsim šo situāciju! To cilvēku kāds ir nogalinājis. Briesmīgā veidā. Vai zināt, no kurienes nāca slepkava?

-    No kurienes? - Ernijam Bosam mute palika vaļā.

-    No turienes, kurp mēs taisāmies iet. Mēs taču kopā nokāpām lejā un neredzējām pēdas. Viņš nevarēja būt nācis tur, kur mēs. Kad šo nelaimīgo nogalēja, ieeja uz šejieni vēl nebija iebrukuši. Viņš ir ienests pa citu ceļu.

-    Bet kālab, Dieva dēļ? - Moda Benda iegrūda mutē rādītājpirkstu.

-    Kā lai es to zinu? Tik vien zinu, ka mēs gribējām iet turp, kur varētu slēpties slepkava. Vai kādam ir ierocis?

-     Man ir, - sacīja misters Vorloks. - Bet es pirmām kārtām paļaujos uz savām dūrēm.

-   Slikti darāt, - Ernijs Boss grozīja galvu. - Šis zellis gan labi pazīst teritoriju. Kamēr pacelsiet dūri, viņš būs iedūris jums sānos purbu.

-    Nebaidiet mani, ka nepietaisu bikses.

Biju spiests atraut Domingu no meitenes. Pierāvu viņu sev klat un čukstēju ausī:

-    Palieciet pie mirušā!

Domingu pavirpināja ūsu galu.

-    Un jūs?

-     Es iešu pa priekšu. Paskatīšos, kas tur ir. Man nepatīk šīs noslēgtās durvis.

-    Kā jūs domājat, vai man patīk?

-    Mēģiniet viņus nomierināt!

-    Nolāpīta būšana, nez kā?

Gāju pie mistera Stīvensa un uzliku roku viņam uz delma.

-   Vai nāksiet līdzi? Misters Vorloks un jūs?

-Kur jūs gribat iet?

-    Paskatīsimies, kurp ved šī eja.

-    Labs ir, - misters Stīvenss palocīja galvu. - Ja domājat, ka no grāmatveža var būt kāds labums.

-     Ei! Kurp jūs ejat? - mums uzsauca Džeina Parisa, pamanījusi, ka mēs ievirzāmies tumsā. - Neatstājiet mūs! Jēzus, jūs atstāsiet mūs te kopā ar mironi…

-    Iesim! - stūmu tos divus. - Iesim!

Devāmies līdzi vārgi gaismojošas laternītes staru strēlei. Bijām nogājuši kādus piecpadsmit metrus, bet nekā pieminēšanas vērta nemanījām.

Gaitenis turpinājās, un, ja vērtēju pareizi, mēs varējām but zem kādas ēkas pagalma otrā pusē.

Pēc vēl piecpadsmit metriem mēs kaut ko ieraudzījām.

Mums priekšā uz putekļu klātās zemes gulēja tāds kā sarkani krāsots sainis.

Šo kaut ko sedza sarkans zīda apmetnis, dzeltenā kapuce mētājās blakus, abi zabaki atpūtās putekļos kā divas jautājuma zīmes.

-     Kungs Dievs! - misters Vorloks izsaucās, sažņaugdams dūri. - Tur… kads guļ.

-   Jautājums… kas guļ - misters Stīvenss čukstēja.

Pēc īsa brīža šāda jautājuma vairs nebija.

Mūsu priekšā gulēja rinpoče Dendrubs, priekšnieka Ņemdena vietnieks, balu seju, visticamāk - miris.

Misters Stīvenss pagrozīja galvu un atspieda pieri pret ķieģeļu sienu.

-    Augstais Dievs! Kur gan iemaisās grāmatvedis, izgājis no sava biroja!

27.

Noliecos pār rinpoči Dendrubu 1111 meklēju purbu, ar ko viņš nogalēts. Un asins traipu pret sirdi. Neatradis ne vienu, ne otru, atrāvu no viņa krūtīm apmetni un noliecu galvu pie krūtīm. Rinpočes Dendruba sirds sitās neregulāri kā zvans narkozē. Un kaut kur no viņa auguma plūda asinis. Tikai bridi meklējis, atradu brūci, augšdelms netālu no pleca bija tumšs.

Necik tālu atradu ari purbu. Tas bija rupji apdarināts eksemplārs, bija redzams, ka dordže steigā piemetināts pie trīsšķautņu asmeņa.

-Vai miris? - Vorloks satraukti jautāja - Kas tas zellis ir?

-    Dendrubs,-atteicu.

-Ak, augstās debesis! Ņemdena vietnieks? Kas šeit notiek, mister Lorenc?

Nākamajā mirkli rinpoče Dendrubs pacēlās sēdus un ar izbiedētu skatienu vērās manī. Acis gan tā ka pusvirus, tomēr viņš mūs redzēja. Tāpat sēdus viņš paklanījās un salika rokas.

-    Ak varenie, bargie dievi, lūdzu neplosiet mani gabalos! - viņš pievērsās misteram Stīvensam. - Ari tu, bargais dievs, - šis lūgums bija misteram Vorlokam. Mani, ka izskatījās, viņš vēl nebija pamanījis.

-    Ne prātā nenāk, - Vorloks viņu mierināja. - Rinpoče, vai varat piecelties?

Kādu brīdi Dendrubs vēl bija tālu no mums. Ari vēlāk mums bija grūti viņu

atrunāt no uzskata, ka mēs esam bargi dievi. Beidzot izdevās. Kad viņš pārliecinājās, ka ir vēl dzīvs un kaut kur pazemē, grīļodamies piecēlās un savilka apmetni kopā.

-    Kā esmu te nokļuvis? - viņš novaidējās uz manu pusi.

-    To mēs jautajam tev, rinpoče, - ziņkāri pavēros viņā.

Dendrubs noplātīja rokas.

-    Pastaigājos.

-Kur?

-Otraja pagalmā. Dzirdēju, ka rinpoče Domingu kliedz, gribēju iet pie viņa. Tad viss satumsa, sāpēja roka…

-Tev, rinpoče, ir neglīta brūce.

-    Gan jau lama mediķis izārstēs. Kā tu tiki te pazemē, rinpoče Blobzang?

Izstāstīju, kā tiku. Dendrubs tikai purināja galvu. Arī viņš nebija zinājis, ka

zem trešā pagalma ir ejas. Kā gan viņš varētu zināt, ja bija nodzīvojis Litangā tikai dažas nedēļas?

Gandrīz no jauna sākās panika, kad ieradāmies pie gaidītājiem. Pa šo laiku asinis jau bija izsūkušās cauri Dendruba apmetnim, arī viņa seja bija bālāka nekā parasti.

-Jēzus! - Moda Benda, mūs ieraudzījusi, iebrēcās. - Mironis! Dzīvs mironis! Šaujiet viņu nost!

-    Mieru, mieru! - misters Hārtlends viņu mierināja, ar drebošu roku glāstīdams ūsiņas. - Ja miris, tad to vairs nevar nošaut.

-Vai viss kārtībā, mister Lorenc? - uz manu pusi sauca Džeina Parisa.-Vai ar visiem viss labi?

-     Kā nu kuram, - Domingu runāja, slaucīdams pieri. - Zem klostera vieni vienīgi caurumi, gluži kā Ementāles sierā, mans labākais darbu vaditājs nogalināts. Jēzus, es vel nespēju noticēt… Rinpoče Dendrubs ievainots… Ja neņemam vērā šos sīkumus, viss ir labi.

-Tas te… Dendrubs… kas viņš ir?

-    Rinpočes Ņemdena vietnieks.

-     Mans Dievs, es taču nekad nespēšu iegaumēt šos vārdus. Ko jūs tur atradāt?

-Tikai viņu.

-    Un izeju?

-Tik tālu mēs netikām.

-    Puišelis pirmīt kliedza, ka mēs esot ieslēgti. Vai taisnība?

-    Tūlīt paskatīšos. Par to neuztraucieties. Ja ne citādi, uzlauzīsim durvis.

Pēc brītiņa rinpoče Dendrubs jutās labak. Tad mums bija jāizlemj, ko darīt.

Kaut gan sirds mani aicināja doties tālāk pa eju, prāts ieteica pārtraukt šo ekspedīciju.

Pec mirkļa jau mīņājāmies pie aizslēgtajām durvīm. Dongenam bija taisnība, lai kā mēģinājām spiest rokturi, atvērt neizdevās. Nevajadzēja milzum daudz prāta, lai pārliecinātos, ka durvis tiešām aizslēgtas ar atslēgu.

-   Neticami! - Ernijs Boss purināja galvu. Daži salmi izslīdēja no viņa cepures 1111 nobira zemē. - Viņš bija spējīgs mūs ieslēgt!

-    Kas? - rinpoče Dendrubs ar vienu vārdu pajautāja.

-    Čostimpa.

Izstāstīju viņam, ka arī čostimpa nokāpa pazemē kopā ar mums, tad pēkšņi izkūpēja. Turklāt aiz sevis bija aizslēdzis durvis. Hs gadsimtiem vaļā stāvējušās durvis, kurām, šķietami, sen vairs nevarētu būt atslēgas.

Rinpoče Dendrubs gāja pie durvīm un aplūkoja slēdzeni. Viņa patīkamo seju izkropļoja sāpes. Nojautu, ka brūce var ellišķi sāpēt, jo delmā durtais purbu bija miesu nevis griezis, bet vairāk plosījis. Noliecies pie slēdzenes, viņš mazliet sagrīļojās. Gribēju mesties palīgā, taču viņš, pat neatskatījies, ar roku deva zirni: stāt!

-   Ko viņš tur darās? - Moda Benda nervozi jautāja. - Varbūt gribēs ar pirkstu atslēgt?

-    Šitie spēj visu, - atteica misters Šorejs. - Pirms braucu šurp, izlasīju dažas grāmatas par viņiem. Tāpēc arī atļāvu likt salmus sev uz galvas.

-    Ak Dievs, viņš atstās mūs te. - mis Parisa šausminājās.

-Vai jūs domājat, ka viņš izkūpēs dūmos un izlidos pa atslēgas caurumu?

-Jūs smiesieties, bet es tieši ko tādu iedomājos.

Rinpoče Dendrubs neizlidoja vis pa atslēgas caurumu, viņš tikai urķējās tam apkārt. Es nebiju ipaši pārsteigts, kad pēkšņi durvis mūsu priekšā ar klusu knikšķi atdarījās.

-     Izeja ir brīva, - Dendrubs murmināja, taustīdams delmu. - Šķiet, ka… ģībstu.

Tā ari būtu bijis, ja es ar lēcienu nebūtu pie viņa un nesaturētu. Viņa piere bija vienos sviedros, arī uz virslūpas lielas sviedru lāses.

-    Kā jūs to izdarījāt? - pie mums lauzās misters Vorloks. - Sasodīts, kā jūs to darījāt? Tūkstoš dolāru, ja iemācīsiet.

Pietiks ar pieciem simtiem… - Dendrubs kunkstēja, izspiedis sejā smaidu. - Tas bija ļoti vienkārši.

-Tikai nenoģībstiet, kamēr neesat parādijis triku.

-Gan jau… rīt.

-     Līdz tam jūs pārdomāsiet. Parādiet tagad, rinpoče! Vai jums ir buram- vārdi?

-    Buramvārdi? - rinpoče Dendrubs bija pārsteigts. - Tādu… nav.

-Tad jūs uzlikāt rokas? Bioenerģija?

-    Arī ne, - Dendrubs atzinās.

-    Lūgšanas? Vai arī es varētu tādu iemācīties?

-    Ne jau… lūgšanas, - Dendrubs kunkstēja.

-    Kas tad?

Dendrubs sniedzās apmetņa iekšienē un izvilka pamatīgu atslēgu.

-Šis.

Misters Vorloks muti vien ieplēta aiz pārsteiguma..

-Atslēga? Kas tā par atslēgu? Te taču ir… simtgadīgi vārti.

-     Litangas klosteris ir pilns ar simtgadīgiem vārtiem, rinpoče. Un visiem tiem vienādas slēdzenes. Ar vienu atslēgu var atslēgt visas. Izņēmums ir celles. Vai vēl ko gribējāt… mister Vorlok?

-    Nebūt ne, - norūca apkaunotais misters Vorloks, - nevēlos.

-    Tad es tagad ģībstu, - dižciltīgi vienkārši sacīja pazudušā rinpočes Ņemdena vietnieks.

Un noģiba arī.

28.

Nevarētu sacīt, ka man tajā pēcpusdienā nebija ko darit. Vispirms vajadzēja mirušo dabūt augšā no ejas, jo mūki nebija ar mieru to nest, viņi nevarot zināt, vai tajā neslēpjas uz visu gatavs ļaunais gars. Ari strādniekus izmantot mums nelikās lietderīgi. Viņi jau tā diezgan negribīgi veica darbu; pēc Domingu domām, mūs vairs tikai stundas šķir no brīža, kad viņi paķers savu nabadzīgo iedzīvi un neapstāsies lidz pat Timpu. Senjorita Kautinju nemitīgi rosijās telšu tuvumā un centās viņus pierunāt uz palikšanu.

Mans galvenais darbs bija mierināt Domingu, kurš staigāja pa savu celli kā ieslodzīts tīģeris.

-    Neticami! Mans Dievs, neticami! -viņš kliedza un vairākas reizes zvēla ar dūri sev pa pieri. - Es jau nojautu, ka ir kaut kam jānotiek. Es pat pārliecināts biju. Kāds… grib nogalināt. Grib slepkavot. Ne ar nazi, ne ar lodi, ne ar indi, bet iznīcinot manu pašapziņu. Ja es kaut ko uzņemos, viņš to izdara manā vietā. Vai saprotat? Nobendē mani morāliski. Garīgi slims.

-    Vai viņš ari līdz šim ir slepkavojis?

-     Lidz šim vēl ne. Bet garīgai slimībai raksturīgi, ka process norit rāmi, mierīgi, taču neapturami. Taizemē viņš vēl neslepkavoja. Arī Taivanā ne. Arī Indijā ne, turpretim šeit jau to darīja. Gatavs. Tas ir viss. Man beigas. Esmu miris.

Mia Vorloka maigi apņēma viņu ap pleciem.

-     Nomierinieties, mister… nomierinies, Domingu, es stāvu tev blakus. Turpmāk… tevi no šejienes neaizbiedēs neviens, par to es galvoju.

-     Paldies… mīļā, - de Karvalju čukstēja, uz mirkli izkritis no bezceriga upura lomas.

Aizvēru acis. Zināju, ka viss ir dažu mirkļu jautājums, tūlīt atgriezīsies iepriekšejā noskaņa.

-     Nogalināšu! - viņš ierēcās, kā no miega modies. - Nogalināšu kā mans sencis Ernandu de Karvalju to nožēlojamo bulli.

-    Mīļais, vai tev bija daudz slavenu senču? - Mia Vorloka ar maigu skatienu jautāja.

-    Daži bija, - Domingu, nedaudz nomierinājies, atrūca. - Kaut gan tēvocis Ernandu visvairāk izcēlās sangrijas glāžu cilāšanā. Tonēr… viņš bija izcils toreadors. Pirms apaļiem divsimt gadiem. Diemžēl mfr i beigās viņš jau pamatīgi meta uz ceriem, ari tad, ja bija jāstrādā. Tas ir: k d arēnā bija jācīnās ar bulli. Reiz viņš, ham, bija iedzēris drusku vairāk neka vajadzēja un… hm… nesaskatīja bulli.

-    Ak, žēlīgās debesis! - Mia novaidējās. - Vai viņu nogalināja?

-Bulli?

-    Bullis viņu.

-    Nē, nenogalināja. Beidzot viņš nogalināja, bet publikas pirmās trīs rindas jau bija izretinātas, kamēr bulli noķēra. Tādi nu mēs, Karvalju esam, ja kļūstam nikni. Vai! tam, kurš gadās man pa ceļam. Ak Dievs! Longavilja!… Nabaga Ektors! Desmit gadus viņu pazīstu, nebija par viņu labāka drauga… Ja uzzināšu, kurš to izdarījis, dzīvam izraušu sirdi.

Klusām aizdarīju aiz sevis durvis.

Domāju, ka nekad neatradīšu čostimpu, tomēr atradu. Atklāti sakot, nemaz daudz nebija jāmeklē. Viņš darbojās savā cellē ap Mahakalas statuju. Kad gāju iekšā, patlaban iededza kvēpināmo. Visdabiskāk būtu, ja es viņu saķertu, piespiestu pie sienas un mazliet apstrādātu viņa vēderu. Taču čostimpa bija lama, turklāt no Litangas ierēdņiem, kurus nav pieņemts sist. Pat tad ne, ja viņi kaut ko nodarījuši. It ipaši neklājas traucēt lūgšanas laika, ja nu tomēr, tad pēc lūgsnas beigām.

Čostimpa vēl brītiņu klanījās, iebēra sudraba bļodā ar ziedojamo ēdienu vēl dažus rīsu graudus, tad laimīgi pavērās manī.

-    Ko tu, rinpoče, gribi?

Viņš pat nejautāja, kā mēs esam tikuši ārā no tuneļa.

-   Vai tu aizslēdzi durvis? - es, draudīgi lūkodamies, jautāju.

-    Es, - čostimpa palocīja galvu.

-    Kāpēc?

Viņa sejai pārslīdēja izbrīna smaids.

-    Kā tā, kāpēc? Trapa, man taču jāuzmana klosteris, nevis šādi tādi klaiņotāji. Kas notiktu, ja tur lejā patiesi dzīvotu rodžungi, kas mestos ārā pa durvīm, ko? Vai par to neesi padomājis?

-    Zem klostera rodžungu nav, to es varu kaut apzvērēt.

-   Aha, kā tu to vari zināt? Pa to eju cilvēki nav staigājuši simtiem gadu.

-Vai tu pat nejautā, ko mēs tur atradām?

Čostimpa paskatījās uz Mahakalu un pagrozīja galvu.

-    Tā kā tevi pazistu, tūdaļ tik un tā uzzināšu.

-    Mēs atradām līķi, čostimpa.

Tobrīd es pirmo reizi manīju viņā kādu pārsteigumu. Tikai ne lielāku kā par siseni, uzlēkušu uz svētku apmetņa.

-    Un tu nemaz nejautā, kas tas bija?

-Visticamāk kāds sen sen miris mūks.

-    Maldies, - sacīju. - Mes atradām mistera Longaviljas līķi.

Čostimpa noglāstīja pieri.

-    Kā viņš nogalināts?

-Arpurbu, rinpoče.

Čostimpa piegāja pie loga un skatījās ārā. H viņš palika īsu brīdi, pa pusei izliecies pa logu. Kad pagriezās atpakaļ, seja bija marmorā sastingusi, vairs nebija iepriekšējā zobgalīgā smīna.

-Un vēl?

-Ari rinpoče Den… ir ievainots.

Čostimpa izbīlī grāba gaisā, gluži ka ķerdams lidojošu tauriņu.

-    Vai smagi?

-    Skaties pats! Es tevi, čostimpa, gribētu par kaut ko brīdināt.

Bija pienācis laiks, viņu uzrunājot, nelietot pagodinošo rinpoče.

-    Par ko?

-Jāvēl kādreiz aizslēgsi aiz manis durvis vai vārtus, ko būšu pametis va|ā… tad tev nebūs iespēju vēlreiz kaut ko slēgt. Vai saprati, čostimpa?

-Vai draudi, trapa Blobzang?

-Tikai brīdinu.

Paklanījos un gāju.

Es jau biju gaiteņa galā, bet viņš vēl arvien neuzdrošinājās aizvērt celles durvis man aiz muguras.

30.

Mani biedri juta, ka pēc rinpočes Ņemdena pazušanas, Dendruba ievaino- šanas un čostimpas dīvainās uzvedības var paļauties tikai uz mani, tāpēc visi pēc kārtas nāca pie manis, tā ka jau iedomājos: vajadzētu izsludināt pieņemšanas laiku.

Pirmais apmeklētājs bija Domingu. Pēc dažiem ikdienišķiem teikumiem viņš sniedzās kabatā, izvilka kaut ko un meta uz celles vidū nolikta galdiņa malas ar tādu žestu, kā būtu izspēlējis savu labāko kārti, beigdams spēli, kas sola varenu laimestu.

-    Izlasiet!

Nogultas malas paskatījos uz viņu, un man šausmās apstājās sirds. Viņa ūsu viena puse nikni slējās uz augšu ka buļļa rags uzbrukumā, otra bija noļukuši kā trenkāta zaķa auss.

Piecēlos un slāju pie galda.

-    Kas tas ir?

-    Izlasiet, netaujājiet! Kālab jūs mūždien dzesējat muti?

Nopūtos un pacēlu papīru. Vienkāršs vēstuļu papīrs, tāds, kādu visā pasaulē ikvienā rakstāmlietu veikala tirgo dučiem. Atšķīrās vienīgi ar to, ka augšējā kreisajā stūri bija sarkans lūpu nospiedums.

-    Vai mīlestības vēstuli esat saņēmis? - pārsteigts jautāju.

-    Neākstieties, lasiet!

Vēstulē tikai trīs rindiņas.

"Vai zini, kas tu esi, de Karvalju? Pats sava ēna. Es gribu, lai met mieru iesāktajam un pazudi. Ja paliksi Litangā, mirsi. Ari tā meitene mirs."

Tikvien. Ne datuma, ne paraksta.

De Karvalju pielēca kājās, izskrēja istabas vidū un saķēra galvu plaukstās. Un gaudoja kā šakālis.

-   Ak, mans Dievs, ko esmu nogrēkojies? Vienmēr kārtīgi pielūdzu tevi, pat uz misi gāju, ja laiks atļāva. Taisnība, pēdējā laikā biju drusku nolaidies, bet to gan no tevis nebiju pelnījis. Ko esmu grēkojis, ko esmu grēkojis, ko esmu grēkojis? Leslij, dodiet padomu, ko man darīt!

Paņēmu un aplūkoju papīru, tad iebāzu to apmetņa ielocē.

-Vaivaru paturēt?

-Varat ar to pat apslaucities.

-Vai esat ko tādu ari citreiz saņēmis?

-    Protams, esmu. Tikai noslepkavots gan vēl neesmu.

-    Ko tagad gribat darīt?

De Karvalju noslīga uz manas gultas malas.

-    Metīšu mieru.

-Vai esat pārliecināts, ka tā vajag?

Reti bija gadījies viņa sejā redzēt tādu izmisumu kā tobrīd. Viņš gandrīz raudāja aiz pazemojuma un nevarības.

-    Sakiet taču no sirds, ko man darīt! Ja draudētu tikai man… es turētos pretim, uzdurtu tādu sava naža galā. Bet te jau ir runa par ko vairak. Par slepkavībām, Leslij. Varbūt tas pats nolādētais fantoms ir nogalinājis arī mūku, ko vilkām no avota ārā. Un nu Longavilja… Nevaru riskēt, ka manis dēļ kādam kaut matiņš nokristu. Izbeigšu. Atstāšu Litangu. Varbūt kļušu par korridas cīnītāju kā mans sencis. Nelaime vien tā, ka man to vēršu žēl. Varbūt arēnā mēslus novākšu. Droša nodarbe, to man neviens negribēs atņemt.

Baidijos, ka viņš sāks raudāt, tāpēc drošinādams uzsitu pa plecu.

-    Domingu, nestrebiet to putru karstu! Gan jau kaut ko izgudrosim. Kā ar mis Vorloku?

-   Nezinu, vai viņai nāk par labu draudzēties ar mani. Jūtos ka spitālīgais. Es nesu nelaimi visiem.

Man gribējās viņu mierināt, taču pagaidam to nevarēju.

Nevarēju taču viņam sacīt, ka slepkavībām nez vai ir kāda sakarība ar fantomu, kas viņu vaja.

Nākamā apmeklētāja bija Mia Vorloka. Kad viņa ielavījās pa durvīm, man seja izstiepās vai lidz grīdai. Šī Mia atkal bija agrākā Mia, neglīta kā Mačado raganas. Atkal uzģērbusi to divsimt gadu veco, garo raganas tērpu, matus apsējusi ar melnu lakatu. Arī acenes agrākās, briesmīgajos, platajos ietvaros.

Viņa apstājās pie durvīm un negribēja nākt tālāk, lai kā mēģināju pierunāt vismaz apsēsties pie galda. Viņa palika pie izejas, lai būtu gatava jebkurā mirklī bēgt ārā.

-    Mister Lorenc… es atnācu tikai tādēļ, lai pateiktu jums kaut ko. Es gribu sacīt, ka… pat divas lietas.

-Vai jūs neapsēstos?

-    Labāk palikšu stāvam. Esmu pārāk nervoza, lai sēdētu.

-    Klausos, jaunkundz.

-    Pirmais, ko gribēju teikt… es piedalos klostera viesnīcas būvē. Līdzko būsim Timpu, es sagatavošu vajadzīgos dokumentus. Izpildīšu tēva vēlēšanos.

-    Sapratu, jaunkundz.

-    'lalāk tas, ka… jāatzīstas, esmu jūsos vīlusies.

-    Ļoti žēl, bet…

-    Esmu patīkami vīlusies, mister Lorenc. Tur pazemē man bija iespēja jūs novērot, un… jums sirds ir īstajā vietā.

-    Pateicos.

-    Un jūs esat Domingu īsts, labs draugs. Jūs daudz strīdaties, tomēr mīlat viens otru. Tieši tāpēc… es gribētu jums piedāvāties.

-    Kā, ludzu?

-    Es domāju, manu palīdzību.

-    Pateicos, jaunkundz, bet nez vai man to vajadzēs, - nopūtos. - Domingu pamet darbu, arī es došos projām. Visprātīgāk būs, ja visu pārņems Timpu policija. Ir notikušas divas slepkavības, un…

Vorlokas jaunkundze ar lēcienu metās man klāt un gandriz nometās ceļos man priekšā. Ja nebutu viņu saķēris, laikam patiesi nomestos.

-      Lūdzu, mister Lorenc! Palīdziet Domingu! Pierunājiet viņu turpināt darbu!

-    Nevaru, Mia.

-    Kāpēc?

Mazliet vilcinājos, tad, nedomādams par sekām, vārdu pa vārdam atstāstīju nesen Domingu saņemtās vēstules saturu.

Nebija nekāda sarūgtinājuma, viņas seja pārakmeņojās, un viņa mirdzošām acim vērās mani.

-    Kad Domingu saņēma to vēstuli?

-   To viņam piegādāja nesen. Pēc tam, kad bijām iznākuši no pazemes.

Mia Vorloka norāva acenes un ar plašu žestu trieca pret zemi. Abi stikli saplīsa, pa grīdu izklīda tūkstošiem šķembu.

-    Pie velna viņu! - Mia kliedza kā bez prāta. - Pie velna! Viņa apsviedās un metās āra.

Paņēmu no kakta slotu un saslaucīju stikla šķembas.

32.

Jozefs Heinemans ar vajātā skatienu palūkojās atpakaļ, it kā jebkurā brīdī gaidīdams upurējamdunča dūrienu. Tāpat kā Mia Vorloka arī viņš neapsēdas, tikai blakus galdiņam atbalstījās pret sienu.

-    Biju pie Dendruba, - viņš bez īpaša ievada sacīja, šķielēdams uz Congkapas statuju. - Vai jūtaties labi cellē kopā ar šo puisi?

-    Man nav iebildumu, - atteicu. - Man ir bijuši arī nepatīkamāki istabas biedri.

-    Es viņus ienīstu, - Jozefs ņurdēja. - It īpaši, kopš viņi ar mums tā izrīkojas.

-    Kā ar Dendrubu?

-    Pretīga brūce. Pēc tam apciemoju arī čostimpu. Vai nejautāsiet, kāpēc?

-    Kāpēc?

-Gribēju uzzināt, kas te notiek. Domingu nemitīgi rēc un plēš ūsas. Manuprāt, drīz mēs visi nojūgsimies. Ja neaizvāksimies no šejienes. Mūsu cilvēki jau ir uz to gatavi. Mis Kautinju viņus vel kaut kā notur… bet jebkurā brīdī viņi var aiziet. Labi būtu, ja ari jūs izietu pie viņiem, kaut gan… nezinu, vai tam būtu kadi panākumi. Turklāt arī Rigleru nekur nevaru atrast, arī man it ka piemetusies sērga. Man viss redzētais dubultojas, vai kā tur. Un visu laiku asiņo deguns. Šobrīd tikai jums par godu ir pārstājis. Vai redzējāt Longaviljas līķi?

-    Kā nu ne.

-    Pat to, ka pirms nāves… arī viņam bija asiņojis deguns?

-Redzēju.

-    Kas tas ir? Vai sērga?

-    Uzlieciet salmus uz galvas! Varbūt palīdzēs.

Heinemans atgrūdās 110 sienas, pienāca pie manis un sagraba manu apmetni pret krūtīm.

-    Jūs zināt vairāk neka pasakāt. Man riebjas tādi paslepeni tipi. Ko nozīmē šīs asinis 110 deguna?

-Varu tikai atkartot: lieciet salmus uz galvas.

Tikko biju izteicis pēdējo vārdu, viņam atkal sāka plūst asinis 110 deguna. Divas prāvas lāses tūlīt nopilēja zemē. Heinemans izrāva kabatlakatiņu un piespieda pie deguna.

-     Man riebjas šī zeme, es ienīstu šos šķībacainos tipus un ienīstu viņu māņticību. Vel izturēšu mazliet deguna asiņošanu. To jus varat pateikt saviem draugiem.

-    Draugiem?

-    Neliedzieties, jūs taču piederat pie viņiem. Esat velnam pārdevis dvēseli. Iešu meklēt Rigleru. Ja vajadzēs, no zemes apakšas dabūšu rokā. Bet vienu gan iegaumējiet: ja arī viņu atradīšu mirušu, tad kādu nogalēšu. Iespējams, ka tas būsiet jūs. Nedomājiet, ka Džo Heinemans salūzīs tāpēc, ka drusku asiņo deguns.

Viņš vēl nebija īsti projām, kad manā cellē iesoļoja visi trīs ceļojumu kantora "Labs gaiss" pārstāvji. Moda Benda aizlika roku sejai priekšā un izbiedēti blenza, kā 110 Heinemana deguna sūcas asinis. Heinemans bija tik ļoti iegremdējies savās domās, ka viņus pat nepamanīja.

-Viņam tek asinis 110 deguna? - sabijusies jautāja Moda Benda. Varbūt viņa vēl nekad nebija tik ļoti līdzinājusies bezpalīdzīgai lellei kā tajā brīdī. - Ak Dievs, viņam asiņo deguns?

-    Un kā jums klājas? - jautāju, pārlaidis viņiem skatienu. Visiem trim adītas cepures, zem tām salmi.

-     Necik spīdoši nav, - Ernijs Boss atbildēja. - Es aizvien vairāk jūtos kā Agatas Kristi romānā. Esam ieslodzīti noslēpumainā cietoksnī, te ārdās kāds ārprātīgais, ik pēc brīža kadu no mums nosūta uz viņsauli. Ne jau tādu iedomājāmies šo ceļojumu. Un salmi uz galvas! Kopš uzlikām tos, vismaz deguni vairs neasiņo, bet… mēs taču nezinām, pret ko tie ir. Pagaidīsim vēl vienu dienu un dosimies projām. Ja līdz tam nebūs atradies rinpoče Ņemdens. Tomēr savādi, mēs te ierodamies uz sarunām ar viņu, bet viņš izkūp.

Masas Mačado ari tagad izskatījās pēc īstām raganām. Līdzinājās raganām pat tādā ziņā, ka gandrīz nekad viņām nebija iepriekšējās sejas. Varbūt viņām nemaz nebija pastāvīgu seju. Tikai vareni deguni ar kārpām izteica zināmu pa- stāvīgumu.

Viņas viegli, bez skaņas ieslīdēja manā cellē un novietojās tās vidū kā divi milzīgi tintes traipi. Ļaunu vēstījošas krāsas svārki nosedza abus mazos krēslus, uz kuriem viņas novietojās, kā melnie caurumi gaismu. Mazās putnu actiņas nezibēja tik zobgalīgi kā parasti. Un sejas bija drūmākas, bet - kas zina?

Izabella vai Marija, norīstījās un noslaucīja svārkos sasvīdušo plaukstu.

-Atnācām tikai, lai darītu jums zināmu: mister Lorenc, mēs ļoti nožēlojam notikušo. Un… mēs esam jums līdzās.

-    Man līdzās?

-Jūs esat vienīgais… hm… uz rīcību gatavais vīrietis visā klosterī. Hm.

Viņa blenza uz priekšu, it kā lauzītu galvu par kaut ko. Es nekustējos, gaidīju, lai izsaka, kas uz sirds.

Marija Mačado pastiepa roku un satvēra mani aiz locītavas.

-Lūdzu, nāciet līdzi!

-    Kurp? - biju pārsteigts.

-    Nāciet gaitenī!

Pagrozīju galvu un gāju līdzi. Tur manu roku satvēra Izabella Mačado un vilka mani sev līdzi. Man pat neatlika laika aizvērt celles durvis.

Mēs neapstājāmies lidz pat viņu cellei. Izabella Mačado - bet varbūt Marija - noliecās pie slēdzenes un pagrieza atslēgu.

-    Lūdzu, ejiet iekšā!

-    Man jāiet?

-    Nebaidieties, mēs būsim tepat aiz muguras.

Uzmanīgi atvēru durvis. Normālos apstākļos man rokā būtu 38. kalibra and Wesson, tikai šoreiz man tā nebija. Kuram gan ienāktu prātā to ņemt līdzi?

Dziļi ievilku elpu un kāpu pār slieksni.

Iekšā bija puskrēsla, ar kuru nācās cīnīties tikai sviesta gaismekļa blāvajā gaismā.

Man nevajadzēja piepūlēt acis, lai pamanītu pie mazā galdiņa sakņupušo virieti. Vienu mirkli noticēju, ka raganu Mačado cellē uzradies pazudušais rinpoče Ņemdens. Šis vīrietis bija mūks, par to liecināja galvassega un mūka apmetnis. Vienu no platstulmu zabakiem ar uzliekto purngalu viņš bija pavilcis sev apakšā, otru izstiepis, it ka baidīdamies apgāzties, ja neatspersies.

Tad iedomājos, ka tomēr būtu labāk, ja 38. kalibra Smith and Wesson būtu man līdzi.

Mūks nekustējās. Pat galvu nepacēla, kad tuvojos. Neuzdrošinājos domāt, ka viņš meditē, jo kurš mūks gan izraudzītos divu sievišķīgu būtņu celli par sevī gremdēšanās vietu.

Viņš stingi, nekustīgi vērās logā, it ka gaidīdams kādu bargu dievu, ar ko dalīties savā vientulībā.

Vienu soli uz priekšu, un noliecos pie lamas.

-Sveicu tevi, rinpoče!

Apsveiktais pat nepakustējās. Viņš vēl vienmēr ar nekustīgu skatienu vērās pa logu uz kalniem.

-    Rinpoče, vai vēlies ar mani runāt?

Viņš neatbildēja.

Uzmanīgi virzījos pie sviesta gaismekļa, paņēmu to, pacēlu pati galvai.

Pa grīdu aizslīdēja bālas gaismas mēlītes, ari pa istablietām, sēdētājā zābakiem, uz kuru stulmiem veikls zābaku meistars bija izšuvis mūžam atpakaļ nākošas dzīvības simbolu, gaismiņas ķērās pie mūka apmetņa, tad slīdēja augšā pa kaklu, tad uz sejas.

Iekliedzos, un daudz netrūka -, būtu gaismekli nometis zemē.

Mūks - lai kas būdams - bija nevis aziāts, bet eiropietis.

Mūks - lai kas būdams - vairs nebija dzīvs.

Mukām - lai kas būdams - seja bija pelēka un acis izvalbītas.

Mūkam - lai kas b'ūdams - bija sirdī iedurts purbu, kura spals zeltaini vizēja plandošajā lampas gaismā.

Noliecos un, atpakaļ nepaskatījies, ielūkojos viņa sejā.

Šis upuris bija Alekss Rīglers, Domingu darbu vadītājs.

33.

Domingu bija ne dzīvs, ne miris, kad viena no māsām Mačado - laikam Izabella, bet varbūt Marija? - viņu informēja par notikušo. Viņš ieskrēja raganu istabā, nometās zemē blakus Alekša Riglera līķim, gulēja zemē un blenza uz priekšu. Laikam pat elpot bija aizmirsis.

Māsas Mačado bija ierāvušās kaktā. Rīglera galva nez kāpēc noslīdēja uz krūtīm, it kā viņš meditēdams būtu aizsnaudies.

-    Man beigas, - pēc ilgāka laika de Karvalju nopūtās. - Esmu zaudējis visu. Mirst mani labakie cilvēki… Man laiks projām…

-    Nepadodieties, Domingu! - es aizkapa balsi mierināju. - Esam jau citreiz ari bijuši smagā situācijā.

-    Tas bija citreiz. Bet te ir gals klāt. No rīta došos uz Timpu.

-    Nekur tu neiesi, - kliedza kāds no durvīm.

Visi pagriezām galvu skaņas virzienā. Durvis stāvēja Heinemans, drūmu skatienu, pie deguna asinis. Ja saku, ka viņa skatiens bija drūms, neesmu pateicis neko. Heinemana skatiens bija ārprātīgi drūms. Nav vārdos pasakāms, ko visu es tur saskatīju.

-     Neviens nekur neies! - viņš draudīgi kliedza un - vēl draudīgāk - rokā turēja 45. kalibra pistoli, kuras stobru pārmaiņus vērsa pret katru no mums. - Kurš kustēsies, to nošaušu.

Domingu tūlīt pārvērtās. Viņa sejā izzuda trulās šausmas un pamazām atgriezās parastā viltīgā izteiksme, kas man bija likusi tik daudz lauzīt galvu. Nekad nespēju tikt skaidrībā, kad to rada kadas emocijas un kad viņš pozē. Tagad es varētu zvērēt, ka skaidrais prāts viņam uznācis kā caureja kādam, kas tualetē lasa avīzi.

-    Kas jums… Džo, noticis?-viņš jautāja, lēni celdamies kājās.

-     Kādu nogalināšu, - Heinemans atteica, pēc kārtas apstaigādams mus visus.

Domingu paraustīja plecus.

-Varat sākt. Man tik un tā jau visa diezgan.

-   Jūs ne, priekšniek, - Heinemans purinaja galvu. - Jūs neesat vainīgs. Jus noteikti neesat viņu nogalinājis.

-Tad nobeidziet šīs skuķes, - Domingu atkal paraustīja plecus. - Ar vienu lodi abas. Divas ar vienu šāvienu.

Ierocis Heinemana rokā nodrebēja.

-Vai jūs domājat, ka viņas… viņas?

-   Nedomāju vis, - Domingu sacīja. - Bet vai jums nav vienalga? Gribat kādu nobeigt, vienalga, kuru. Ņemiet viņas!

-      Nē! - Heinemans kliedza, pagriezdams ieroci pret mani. - Nobeigšu viņu!

-Arī tas ir atrisinājums, - de Karvalju palocīja galvu. - Dažreiz arī es esmu to gribējis. Tikai man neizdodas.

Heinemans skaļi iekliedzās:

-Vai gribat lūgt Dievu?

Pirms spēju pakustēties, Domingu rādīja uz mani.

-    Vispār arī viņš ir bez vainas. Bet šaujiet vien! Man nepatīk tādi lielmutīgi puiši. Kāpēc jūs teicāt, ka neviens nedrīkst doties uz Timpu?

-    Jo visu šo gribu nokārtot es, vienīgi es. Pazīstu šo šķībacaino juridisko dienestu. Viņi vilks cits citu no dubļiem ārā, bet balto cilvēku dzīs tajos iekšā. Ja nāks poliči no Timpu, mūs aiztrieks mājās, bet slepkavas baudīs dzīvi. Tā vis nenotiks! Es ņemu šo lietu savās rokās, likvidēšu katru aizdomās turamo, tad lai mani pakar. Es pildīšu savu pienākumu. Kaut visi tā darītu! Kā jūs, priekšniek, saprotat, tad arī šis puisis ir bez vainas?

-    r Rī, kā tas ir. Kad Rīgleru galināja nost, šis bija pie manis. Bet likvidējiet vien viņu, nevilcinieties! Man ir apnicis, ka eju, kur iedams, es atrodu viņu priekšā. Šaujiet nost, tad pieskaitīsim viņu pie pārējiem.

Ierocis Heinemana rokā nodrebēja.

-Vai esat pārliecināts?

-    Par ko?

-    Ka viņš tiešām… nav vainīgs.

-Vai tas jūs interesē?

Heinemans sāpīgi iekliedzās, meta pistoli pret sienu, sabruka līdzās Rīgle- ram un sāka raudāt.

Pavēlēju savām kājām: so|os, marš! Tomēr kājas sāka darboties tikai pie trešās komandas.

Mani neinteresēja, ko man nopakaļ tik sarūgtināti kliedz raganas Mačado.

34.

Izgāju trešajā pagalmā, tad laukā pa vārtiem un, pagriezies uz mani sienu, nokļuvu strādnieku nometnē. Nakts nebija vēsa, ugunskuri - to bija divi -vairāk simbolizēja mājīgu noskaņu, nekā bija sakurti siltuma dēļ. Strādnieki drūmām sejām sēdēja ap uguni, no mājīgas noskaņas nevēsts. Viņu acis lasīju, ka pietiktu uzsprakstēt vienai dzirkstelei, un viņi aizskrietu uz visām pusēm. Sveicināju un iekārtojos pie ugunskura. Puišelis, mazliet vecāks par desmit gadiem, nolika man priekšā greizu skārda krūzīti ar tēju. Kamēr dzēru, zagšus lūkojos apkārt. Šķita, ka noteicējs ir pavecs, bezzobains vīrs ar turbānu galvā, jo ikviens, lai ko arī teica, paskatījās uz viņu. Vecais tad vai nu pamāja, vai papurināja galvu.

Turklāt viņš nevis sēdēja, bet bija notupies. Gandrīz droši, ka viņš bija no Taizemes ziemeļu kalnu ciltīm, no Mekongas apvidus, kur mēdz atpūsties tupot, nevis apsēžas. Seja šķita pazīstama, kaut gan biju pārliecināts, ka tikušies nekad neesam. Labprāt būtu viņu uzrunājis, bet ieraža prasīja, lai pagaidu, kamēr viņš mani uzrunā.

Drīz arī tas notika. Vēl nebiju izdzēris tēju līdz pusei, kad viņš mani uzrunāja. Drusku šņācošā, tomēr ciešamā angļu valodā.

-Vai tu esi rinpoče Blobzangs?

Pamāju.

-    Es tas esmu.

-    Stāsta, ka tu esot mācīts cilvēks. Tu zinot par dievu un dēmonu pasauli daudz ko tādu, ko citi nezina.

-   Šo to zinu, - palocīju galvu. Kautrīgums ir ļoti svarīgs, bet ne vienmēr ved uz mērķi.

-   Ko tu par viņiem zini? - vecais jautāja, savilkdams lūpas smaidā. Arī pārējie smaidīja. Redzēju, ka viņi muļķojas. Esmu viņiem tāds jucis eiropietis, kurš iedomājies, ka saprot Austrumus, var runāt ar dieviem, un dēmoni no viņa baidās. Tādu nelaimīgo var tikai nožēlot un par viņu smieties.

-    Pilnmēness laika viņi dažreiz parādās džungļos, - sacīju. - Tad čūsku dēli iet medībās.

Vecais nodrebēja, man šķita, viņš nogāzīsies. Tomēr meža cilvēki negāžas pat tad, ja zilonis ar snuķi uzsit pa galvu.

-    Kāds tev vārds? - viņš čukstēja.

-    Un tev?

-    Čandrabābū, - viņš sacīja.

-Vai esi indietis?

-Tikai mana māte.

Tie no otra ugunskura sāka pārvietoties pie mums. Vākdams kopā atmiņas, pārgāju uz nāga valodu.

-    Vai esi nāga?

Čandrabābū atspiedās ar roku pret zemi, lai nenoveltos uz dibena. Baidījos, ka aiz pārsteiguma viņam izkritīs pēdējie divi zobi.

-    Tu zini… čūsku cilvēku valodu?

-    Daudz esmu aizmirsis. Vai esi dzirdējis par Radžu Kumar Singhu?

-    Par diženo Čūsku Burvi? Lai svētīta viņa piemiņa.

-Viņš man mācīja čūsku cilvēku valodu.

-    Svētais Nāgarādža! Tu viņu pazini?

-    Pazinu. Dejoju Lielo Čūsku deju, kad bijām ēduši čūsku karaļa gaļu… Arī es kļuvu nāga, jo piedalījos lielajā čūskas dirāšanā.

-    Parādi roku!

-Nācpie manis!

Čandrabābū pārlēca pār ugunskuru kā tīģeris uzbrukumā. Apsēdās cieši man līdzās, lai pārējie neredzētu, ko taisos darīt. Uzrotīju piedurkni un parādīju viņam plecā ietetovētu čūsku.

Čandrabābū uzmeta tai vienu skatienu, palēcās un atgriezās iepriekšēja vietā.

-     Kā tevi sauc…? - viņš, smagnēji izrunādams vārdus, atkārtoja, jau no ugunskura otras puses.

-    Sahibs Leslijs.

-    Ko tu no manis gribi, sahib Leslij?

-    Es gribētu, lai jūs paliekat. Čandrabābū palocīja galvu. -Tabūs.

-    Un es gribētu, lai neviens neaiziet no Litangas klostera. Čandrabābū pacēla no zemes un parādīja man mūžsenu, sarūsējušu šauteni.

-    Ta būs. Vai vēl ko, sahib Leslij? -Tas ir viss. Paldies, Čandrabābū! Cēlos un gāju uz klosteri.

Pie ugunskura man vairs nekas nebija darāms.

35.

Dongena cellē nebija, tāpēc atzinu, ka nu ir laiks stāties kontaktā ar Jondonu. Zināju, ka ap šo laiku viņš jau ir mājās, ja vien viņu pie sevis nav aicinājis Viņa Augstība, Butānas valdnieks. Lama Jondons bija mans draugs, Himalajos bijām kopā dažam labam piedzīvojumam cauri gājuši.

Jutu, ka tagad viņa palīdzība vajadzīga vairak nekā jebkad.

Aizslēdzu durvis, atslēgu atstāju slēdzenē. Ja Dongens pārnāktu, lai mani nepārsteidz negaidīti.

Gatavoju stipru za|o teju. Citkārt vairījos to vārīt tik stipru, bet tagad biju drošs, ka nakti acu neaizveršu.

Nodzēsu sveci pie Congkapas, atstāju degam vienu vienīgu kvepināmstieb- riņu. Pagrābājos pa papīra turzu somā, izvilku sauju rīsa un, skaitīdams dažas burvju mantras, iebēru sudraba bļodiņās, paredzētās ziedojumiem. Atklāti sakot, es neticēju mantru spēkam, vienmēr biju šaubījies, ka ar vārdiem varētu piespiest jebkurus šās zemes vai arpuszemes spēkus mums kalpot. To var panākt tikai pareiza darbība.

Risa graudi klusu nograbēja pret sudraba bļodām. Pacēlu grezno vāzi, kurā stāvēja 110 pāvu spalvām gatavots ziedojamā ūdens slaceklis, sajaucu ūdeni un izslacīju dažus pilienus uz četrām pusēm. Vispirms uz durvīm, lai nelaiž iekšā aiz tām glūnošus dēmonus, uz logu, lai attur pret mani noskaņotus tumšos spēkus, uz zemi, lai man blakus stātos tās saimnieki un sargātājgari sabdagi, pret griestiem, lai debesīs lidojošie dākini saglabātu labestību.

Apsēdos lotosa pozā un dzēru tēju. H bija karsta, pat dedzināja rīkli. Mēģināju iztēloties, kā pa noslēpumainiem kanāliem mani ieplūst dzīvības spēks, arnrita. Kamēr izbaudīju tējas garšu, izdomāju, kāda veida meditāciju izvēlēšos. Šoreiz čakra, ritenis, un padma, lotoss, kombināciju.

Pasaule ap mani pamazam pārstāja eksistēt. Kad man priekšā parādījās lotosi, kas šūpojās ezerā, es vairs nebiju šajā dimensija.

Lotosi - to bija septiņi, kā Septiņi Vecajie debesīs, Lielā Lāča zvaigznājā - šūpojās neticami zila ezera spogulī. Ezera ūdens bija tik spilgti zils, ka nekādā ziņā nevarēja būt īsts. Ezers, kurā šūpojās lotosi, droši vien bija gleznots.

Es pats laikam sēdēju ezera krastā, jo gleznā nebiju redzams. Ap galvu kaut kas klusu sanēja, varbūt no niedrāja iztraucēti odi.

Pēkšņi ezera virsma saka viļņoties ka negaisa pērta. Lotosi pacēlās no ūdens un uzlidoja gaisā. Neilgi lidojuši, tie saķērās kopa un ka sniegbalts ziedu vainags saka griezties virs ūdens.

Man bija skaidrs, ka redzētais ir simbols, tomēr tā jēgu nesapratu. Zilais ezers ir pati zemes dzīve, tas ir skaidrs, mēs ticam, ka par to skaistāka nekā nav, taču, no ārienes skatoties, tā šķiet smieklīgi samākslota kā šis pasteļzilais, nekad nebijušais ūdens ezerā. Lotosi ir budistu viedo svētās mācības, kas rāda ceļu, kā varam izbēgt no vilšanās un šķietamo sapņu valstības. Asi virpuļojošais ziedu vainags atgādina Tan riteni, kas griežas aizvien trakākā ātrumā un spiež tam pievienoties, taja izkust.

Pēkšņi aizlidoja ezers un lotosi, un es jau stāvēju augsta kalna smailē. Man iepretim, kalna pakājē, pilsēta, aiz tās pacēlās otrs kalns. Arī uz tā stāvēja kāds sarkanā apmetnī, ar dzeltenu galvassegu un stiepa rokas uz manu pusi.

Mūks sarkanajā apmetnī bija Jondons. Viņš kaut ko kliedza, bet es dzirdēju tikai daļu sacītā, it kā attālums būtu izkampis kādu gabalu no katra teikuma.

-    Salmi… - dzirdēju Jondona balsi. - Salmi uz galvas… mirsiet.

-    Kāpēc, Jondon? Kāpēc?

Mana balss raudāja, šņukstēja.

-Esat… pazaudējuši. Meklējiet… Viņš… palīdzēs. Vislabākais… policists. Ļoti gudrs… mūks. Uzticies… uzticies… viņam. Salmi… uz galvas. Rīt pusnaktī… kapsētā… steidzies. Lhamo… Dordže.

Šī vienpusīgā saruna negaidīti beidzās. Pilsēta nozuda, tās vietā starp mums iespraucās milzīga cilvēka seja.

-    Tharpačenpo, - šī seja kategoriski sacīja. - Tharpačenpo.

Tad viss izjuka. Kalni saira, tāpat ari seja. Un es atkal sēdēju uz paklāja pie savas gultas.

Nakts vējš drebināja loga rūtis.

Paskatījos pulksteni. Neilgi iepriekš varēja būt beidzies vakara svētbrīdis, un Dongenam drīz jāierodas cellē. Nolēmu iet viņam pretim, lai viens neklimst pa tumšajiem pagalmiem. Turklāt man gribējās drusku izvēdināt galvu. Izgāju no celles, pa galeriju līdz galam, un nokāpu trešajā pagalmā, kur tīkams nakts vējš plivinātu mūku apmetņus, ja kāds no viņiem būtu pagalmā. Pagalms bija tukšs, pat mūždien drūzmējošās vārnas bija nozudušas. Tikai no lūgsnu dzirnavu puses skanēja kādas neieziestas ass nepatīkama čīkstoņa.

Vējš nesa skaņas no tāluma. No ciema puses apmierinātu jaku īdēšanu, kliedzienus, naktsputnu ķērcienus un dobju māvienu, kas varētu būt ari kāda instrumenta skaņa, bet varbūt tur rīkiī izmēģināja dēmons.

Pēc dažiem so|iem manas ausis uztvēra klusas sarunas fragmentus. Runātāji varēja būt pie lūgšanu dzirnavām, ar drošu pārliecību, ka neviens nevar viņus noklausīties. Kurš gan spētu saņemt dūšu, lai lavītos pāri vējainam pagalmam un liktos uz vēdera aiz lielakajām lūgšanu dzirnavām.

Es saņēmu. Aizlavijos pāri pagalmam un, lai cik pretīgi bija, apgūlos uz aukstas zemes aiz malējām lūgšanu dzirnavām.

Jutu, ka esmu apgūlies pašā vēja pūsmā, jo vējš, kas arī tāpat nebija silts, virs manas galvas bija kļuvis pilnīgi ledains un skaņas man piegādāja tik skaidri kā augstas markas telefons.

-   Tam jādara gals! - dzirdēju nervozu izsaucienu. - Vai dzirdi? Vai tu vispār dzirdi, ko es saku?

-    Dzirdu! - atsaucās sievietes balss.

Tas, kurš stridejās, varēja būt misters Vorloks, bet arī grāmatvedis misters Stīvenss varēja būt. Vai Astors Hārtlends. Tāpat sievietes balss varēja piederēt Miai Vorlokai, Džeinai Parisai vai Modai Bendai.

-    Tam jādara gals! Jau šovakar!

-Bet es negribu.

-    Pārējie grib.

-    Mani neinteresē pārējie. Es izstājos.

-    Mīļais Dievs, tu taču zini, ka to nevari.

-    Kāpēc es nevaru? Izstājos un viss.

-Vai viņa dēļ?

-   Pieņemsim. Man ir laiks kļūt nopietnākai. Nevar taču visu mūžu dzīties pec atriebības.

-    Uzklausi mani! - sacīja balss. - Es tevi saprotu. Ari es gribu tikai mieru, nekā cita. Bet… tev jāpārliecina…

-Varbūt palīdzētu misters Lorencs. Mums viņam viss godīgi jaizstāsta.

-    Vēl drusku pagaidi! Es mēģināšu pārliecināt, ka jāpārtrauc. Tikai pasaki vienu iemeslu, kāpēc. Vienu vienīgu.

-    Esmu iemīlējusies.

-Ak Dievs, tu nelaimīgā! Vai tu domā ar to kādu pieverst labākām domām?

-    Kāpēc ne?

-    Paklausies… - te viņš sacīja ko tādu, ko es nesapratu. — Ta ir vislielākā bēda. Zini, no kā es baidos? Ka tevi var nogalināt. Tajās sirdīs ir tik daudz naida, ka jau pāri plūst. Es zaudēšu tevi, kāds kļus par slepkavu, un es zaudēšu arī pārējos. Zaudēšu visus, ko mīlu.

-    Kā tad jabut?

-    Vēl mazliet pagaidi! Varbūt dažas dienas. Pēc tam - jābeidz. Mājās norunāsim. Varbūt arī tur nāks atziņa, ka šis amoka skrējiens jābeidz uz visiem laikiem. Es negribu jūs zaudēt.

Spēcīga vēja brāzma aizpūta viņu balsis prom. Kad vējš pieklusa, ap lielajām lūgsnu dzirnavām valdīja klusums.

Bija laiks posties projām.

36.

Sakārtoju apmetni, ar salmiem piebāzto cepuri un uzmanīgi lavījos projām pa gaiteni. Ticēju, ka jebkurš, mani saticis, pieņemtu, ka parasts muks iet savās darīšanās.

Ticis pie durvīm, velreiz palūkojos apkārt, tad viegli pieklauvēju.

Cellē bija dzirdama klusa rosīšanās, bet durvis vaļā nevērās. Pieklauvēju vēlreiz. Tad iekšā iepīkstējās pele.

-    Kas tur ir?

-    Rinpoče Blobzangs, - atbildēju.

-    Kas tas tāds?

-    Lorencs. Leslijs Lorencs.

-    Mazliet pagaidiet!

Gaidīju. Durvis vairākas reizes nodrebēja, it kā celles iemītnieks tām pie- kļautos, lai ieklausītos skaņas no gaiteņa. Pēc apaļas pusotras minūtes slēdzenē beidzot pagriezās atslēga un durvis atvērās.

Gandrīz mute vaļā aizmirsās. Senjorita Kautinju stāvēja man priekšā kā no modes salona izkāpusi, tērpusies bali rožainā, pieguļošā mājas apģērbā. Arī tad, kad viņa darba drēbēs rosījās pa drupām, es jau nojautu, ka pie sievišķīgo daiļumu sadales viņa nav bijusi rindas beigās, bet nu varēju par to pārliecināties. Viņa ne tikai nebija rāvusies malā, bet gan varmācīgi lauzusies uz priekšu. Tāpēc bija dabūjusi bagātīgi no visa, kas citām skopi dots.

-   Hallo! - viņa sacīja, kautri smaidīdama, kad bija pārliecinājusies, ka ārpusē tiešām esmu es. - Vai nāksiet iekšā?

-    Njā… ka… iešu… - es stomījos.

-Vai jums slikti?

-    Nekas… tikai… drusku… tumšs.

-Arī man nepatīk tumši gaiteņi,-viņa, uzmundrinoši smaidīdama, noteica. - Mierīgi nāciet iekšā!

Ari es smaidīju un apstājos vienu soli aiz sliekšņa.

Tad atskanēja varens blīkšķis, man nodrebēja smadzenes un pāri gāzās labestīga nakts.

37.

Kad atvēru acis, man pretim vērās viena no senjoritas Kautinju krūtīm. Kaila. Domāju, ka sapnis. Sapnī esmu ar viņu runājis, sapnī ienācis cellē, sapnī apbrīnojis viņas kalniem un ielejām bagāto tērpu, un sapnī man uz galvas ir uzkritis Visums.

Pašlaik gribēju - sapnī - vērt acis ciet un atkal atvērt, varbūt tad vientuļajai krūtij būs pievienojusies arī otra, bet mani saka plaukāt, un manas ausis uztvēra izmisīgas raudas.

-Vai Dieviņ, celieties taču augšā, vai Dieviņ, nenomirstiet. Vai Dieviņ!…

Krūts ieslīdēja savā vietā aiz kleitas. Pēc tam no nekurienes izslīdēja mis Kautinju seja.

-Ak Dievs, kā jūs jūtaties?

-    Labi, - atbildēju. - Kur es esmu?

-    Uz… grīdas.

-    Ko es daru uz grīdas?

-    To pašu jautāju arī es. Lūdzu, celieties augšā!

Pamēģināju, neizdevās. Pagaidam vel zvaigznes lēkāja gar acīm, juku jukām lielas un mazas.

-    Nevaru, - sacīju, kad kājas bija divas reizes saļimušas. Jutu, ka zobos kaut kas čirkst, no apmetņa acis bira sīki gruži.

-    Kaut kas… man mutē, - izčinkstēju. - Kas tas ir?

-    Smiltis, - senjorita Kautinju atbildēja.

-    Smiltis? No kurienes?

-    No… spaiņa.

-    Kāda spaiņa?

-    No tā, ko es lieku virs durvīm.

-    Smilšu spainis virs durvīm?

-    Slazdi, - viņa kunkstēja. - Ja kāds gribētu ielauzties, es parautu aukliņu, un smiltis uzkristu nācējam uz galvas. Diemžēl.

-    Es taču… negribēju ielauzties. Pati teicāt, ka varu nākt.

-    Es taču negribēju raut to auklu.

-    Kāpēc tad rāvāt?

-Aiz nervozitātes.

-Par ko jūs nervozējat?

-Jūsu dēļ.

-Manis dēļ?-ar vaidu jautāju un novēlos atpakaļ uz grīdas.-Vai, cik skaisti! Ieraugāt mani un kļūstat nervoza.

-Ak Dievs, es jau nedomāju tā. Cik ilgi jūs gribat palikt zemē?

-    Vēl drusciņ, - lūdzos. - Varbūt, ja jūs palīdzētu…

Senjorita Kautinju palīdzēja. Apņēma mani un mēģināja pacelt no grīdas. Kā tur bija, kā nebija, bet mana galva nokļuva starp viņas krūtīm.

-     Pagaidiet, pagaidiet… varbūt man nevajadzēja bērt spainī tik daudz smilšu… bet es domāju… ja nu kadam cieta galva, ķivere galvā vai… Ta, ļoti labi, atlaidieties gultā… vai ir labāk?

-    Drusku reibst, - atbildēju, un tas bija taisnība, vairāku iemeslu dēļ.

-   Vai jūs kaut ko neiedzertu? - viņa jautāja. Paskatījos viņai acīs un tūlīt arī tajās nogrimu. Kā kalnu ezeriņā iekritis.

Nu būtu īstais laiks bilst dažus vārdus par sirdi kveldējošo parādību, kas saucās senjorita Kautinju. Diemžēl, šajā gadījumā katrs pateikts vai uzrakstīts vārds būtu tikai bāls realitātes atspulgs. Esperansas brūnie mati atgādināja ' tropu kokus, kam jau notīrīta miza un kas tagad gaida, lai labi meistari no tiem gatavo Būdas statujas. Viņas lūpas bāli sārtas kā koraļļi, brūnajās acīs zibēja dzeltenīgs mirdzums, kas atgādināja to dārgakmeni, ko sauc par Ķīnas tīģeraci. Krūtis kā visslavenākā skulptora veidotas, kaut ari Indijas un Nepālas skulptoru modeļiem netrūka apaļumu. Turklāt šaurā mājas kleitiņa šķita par diviem izmēriem mazāka nekā jābūt.

-    E-ū! - viņa mani atžilbināja no domām. - Es jautāju, vai nevēlaties kaut ko dzert.

-    Ko? - izvaidēju.

-    Man ir portugāļu vīns. Vai nogaršosiet?

-    Labprāt, - biju pieklājīgs.

-Vai negribat noņemt apmetni?

-     Jau gribēju lūgt atļauju, taču man zem tā tikai triko… krekliņš un apakšbikses… jo… nav jau vēl ziema.

-    Apsegties ar manu segu. Projām iedams, uzģērbsiet atkal apmetni. Es izpurināšu no tā smiltis. Ak Dievs, te vienas smiltis…

Tad es attapos, ka patiešām esmu tik smilšains kā Gobi tuksnesī izvārtījies kamielis. Pagaidām nekā nebēdāju, novilku apmetni, noliku blakus gultai, tad arī veļu. No zābakiem biju izkāpis jau agrāk. H nu man nepalika nekā cita, tikai kapuce ar salmiem.

-    Te tā pudele, - senjorita izvilka no kakta melnu, vēderainu pudeli. - īsts porto. Septiņdesmit astotā gada. Vai vēl reibst?

-    Kļūst aizvien labāk.

-Jēzus…! Pagaidiet, atkorķēšu. Te būs divas glāzes, viena gan man zobu tīrīšanai, bet tas nekas… Pagaidiet, ieliešu. Ak Jēzus, es nemaz nezinu, ko sacīt, man vajadzētu teikt "prieka", bet mēs taču neko nesvinam… es kopju slimnieku, vai apmēram tā… dzeriet kā zāles.

Saskandinājām glāzes. Patiesi izcils vīns. Kad tas skāra manu rikii, gribējās lēkt no gultas ārā un pasludināt sevi par veselu. Par laimi, man izdevās apspiest šo eiforiju. Bija skaidrs, ka sasteigta veseļošanās dažreiz beidzas slikti.

-     Pagaidiet! - senjorita Kautinju nolika glāzi. - Kaut kur somā ir suka. Izsukāšu no jūsu drēbēm smiltis. Kā es varēju būt tāda muļķe? Vai varat koncentrēties?

-    Koncentrēties? - Jautājums mani pārsteidza. - Par ko ir runa?

-    Par kādu cilvēku. Par Domingu. Galu galā jūs taču atnācāt apspriesties, ko ar viņu iesākt, vai ne?

-    Noteikti, - es saciju. - Noteikti.

Runādama viņa sukāja manu apmetni, tad ar diviem pirkstiem pacēla no grīdas manus veļas gabalus un izpurināja.

-   nu, re! Tomēr nekaitētu, ja jus tos izmazgātu. Smiltis ir zemiska viela. Jau noticam, ka esam no tām tikuši vaļā, bet smilšu graudi prot slepties… Vai dzersiet vēl glāzīti?

Dzērām. Senjorita Kautinju nolika suku un apmetās uz gultas malas.

-Ziniet… no jūsu stāstītā es pilnīgi sabruku. Daudz domāju par to un nācu pie secinājuma, ka Domingu man ļoti simpātisks, kaut arī ir sastrādājis tos briesmu darbus.

Manī sastinga asinis, kad atklāju, ka vairs neatceros, ko biju par de Karvalju sarunājis. Toties viņa nebija aizmirsusi neko.

-Vai jūs nezināt… vai viņš ir vēl kādu nogalinājis, vai tikai toreiz?

-    Laikam gan tikai toreiz.

-    Tas viņa tēvs laikam gan bija briesmīgs tips, vai jums ta neliekas?

-    Tā jau bija, - es piekritu.

-    Un tāpēc… tomēr tas nevar būt attaisnojums.

-    Nē, - es bēdīgi atbildēju.

-    Un tā izvarošana… tas ir tiešām riebīgi.

-    Nenosodīsim, kamēr skaidri nezinām iemeslus.

-Taisnība gan. Vai nezināt… kāpēc viņš nogalināja tēvu.

Atainoju sev priekšā Domingu seju, tad nodomāju: kas bus, tas būs. Gan jau kaut kā izskaidrošos.

-    Nozaga viņa laimestu, - sacīju.

-    Kā laimestu?

-    Domingu. Viņš bija laimējis kādā kāršu spēlē.

-     Reiz viņš man stāstīja, ka nepazīstot kārtis. Kādā garlaicīgā vakarā viņu aicināja uz dažām pokera partijām, bet viņš sacīja, ka…

-Ak, tikai tāpēc, ka viņš ir slims ar melošanu. Noliegs jebko, kaut gan pirms piecām minūtēm to būs apgalvojis. Protams, viņam skaidrs, ka tā ir atkarība, viņš mēģina to uzveikt, tikai… tur vajag milzīgu garīgu spēku. Piemēram, kā manējais.

-Nabaga nelaimīgais!

-    Jā. Turklāt viņš ir izcils inženieris. Protams, ikvienam no mums piemīt sīkas kļūdas.

-     Un to jūs saucat par sīku kļūdu? Jēzus! Kā viņš nogalināja to veco, es gribēju sacīt, savu tēvu?

-     No kādas būves parnesa cirvi un ar to… Ja redzat viņu ar cirvi, sargieties!

-Jēzus! Un viņa sieva?

-   Tā nebija viņa sieva, tikai… nu nē. Teiksim tā: viņa bērnu māte. Te nu es neticu, ka Domingu bija galvenais vainīgais. Ja kādu tik ilgi kārdina…

-    Kas tad īsti notika?

-   Cik man zināms, viņa mājas balkons bija pretim otras mājas balkonam, kur Manuela… vienmēr sauļojās kaila.

-Jēzus!

-    Un reiz tā stiga trūka, un viņš pārlīda turp.

-    Uz kaimiņmājas balkonu?

-    Viņam tas bija viegli, pirms iestājās universitātē, viņš dzīvoja pie gaisa akrobāta. Tur viņš iemācījās līst pa virvi. Vēlāk viņam šī māka bagātīgi atmaksājās, kad viņš ar ielaušanos gādaja sev papildienākumus pie stipendijas.

-   To nu gan… nebūtu par viņu domājusi. Ak Dievs! Man kļuva karsti.

-Jums taisnība, te iekšā ir pārāk silts.

-   Vai atvērt logu?

-    Baidos, ka salsim. Ap šo laiku nakts gaiss jau ir vēss. Drīzāk… jums vajadzētu kaut ko novilkt.

-    Man taču tik tikko kaut kas mugurā. Pagaidiet… varbūt ar īsām piedurknēm. Vai jūs uz mirkli neaizgrieztos?

-Ar prieku.

Pagriezu galvu projām. Tieši pret spožu, varbūt sudraba, krūzi, kura atradas rokas stiepiena attālumā no manis uz maza soliņa un kuras spoguļvirsmā redzēju aiz muguras notiekošo, gluži kā spogulī skatīdamies.

Viņas pārģērbšanās lika man pa pieri ritēt sviedru lāsēm. Ja es būtu tā iztēlotā Domingu vietā, kurš līda no sava balkona pie dāmas, kas sauļojās kaila, gan jau arī es būtu rīkojies tāpat. Taču es tikai slēpos zem segas un skaitīju zobos čirkstošos smilšu graudiņus.

-Tā, re. Nu ir daudz ērtāk, varat griezties atpakaļ.

Pagriezos atpakaļ. Tūlit man draudēja ģībšana. Senjoritas Kautinju krūtis bija iežņaugtas jaunā cietumā un veica izmisīgus mēģinājumus lauzties no tā ārā.

-    Piedodiet! - viņa apjukusi sacīja. - Laikam noslīdējis…

Beidzot viss bija savā vietā. Tik ļoti, ka viņa varēja turpināt manis iztaujāšanu.

-    Jūs sakāt, viņš parlīda uz kaimiņu balkonu, kur sauļojās kaila dāma?

-Tieši tā.

-Un?

-    Kā, lūdzu?

Es saraucu pieri.

-    Kā lai saku… zināma varmācīga darbība… no tās piedzima dvīņi.

-Briesmīgi,vai ne?

-Tieši tā.

-    Un cietums?

-    Pēc tam Domingu drusku noslīdēja.

-Jūs domājat: no balkona?

-     Es domāju: 110 godīga ceļa. Ņēma aizdevumus un tamlīdzīgi. Zaga banku kartītes. Briesmīgi. Bet gan jau dabūs izpirkt grēkus. Pēc budistu pārliecības, viņš nokļūs ellē.

-    Manuprāt, ari pēc kristīgās ticības.

-    Bet pēc budistu ticības viņa dvēseli vēl var glābt.

-    Patiesi? Un kā?

-Ar mantrām un notikumapārspēlēšanu.

-    Kas tas ir?

Mantras ir tādi burvju vārdi, kas var mums palīdzēt ciņā pret ļaunām tieksmēm. Ja izrunājam dažas atbilstošas mantras, dievi ir gatavi pieņemt pārspēlēšanu. Un tas nozīmē: ja pārspēlēšanā nenotiek tas, kas īstenībā noticis, tad dievi dzēš noziedzīgo rīcību.

-    Piedodiet, bet es no tā visa nesaprotu neviena vārda.

-    Tūlīt visu paskaidrošu. Vispirms atļaujiet personisku jautājumu: cik ļoti Domingu jums ir simpātisks?

-      Ļoti. Es domāju tādā nozīmē… līdz šim viņš ir bijis tiešām kārtīgs priekšnieks. Bet tagad, kad esmu par viņu tik daudz uzzinājusi… nemaz nezinu, ko par viņu domāt.

-      Ko jūs darītu viņa labā, ja būtu droša, ka jūsu darītais viņu glābs 110 viņsaules soda?

-Vai šim jautājumam ir kāda jēga?

-    Noteikti. Mēs tagad dzīvojam budistu klosterī. Šeit valda citādi reliģiskie likumi nekā Eiropā. Šejienes dievi varbūt dos Domingu atlaidi, ko gadījumā varētu atzīt arī citu reliģiju dievi.

-Jā… es nezinu.

-    Nupat jūs jautājāt, kas ir šī pārspēlēšana. Nu, es izstāstīšu. Pēc zināmām atziņām, no kuram vadijās jau senie akmens laikmeta mednieki: ja notiek kas slikts, tā sekas var atgriezt atpakaļ. Piemēram tā, ka mēs atkal nospēlēsim to skatu, kā noticis minētais ļaunums. Tikai tas ļaunums nenoliks, un tad arī iepriekšējais it kā nebūtu noticis. Nakamā laika josla dzēš pirmo.

Es nezinu, ko būtu teicis filosofs vai reliģijas vēsturnieks, dzirdēdams manu iztirzājumu, droši vien kliegtu, ka man vajadzīgs trako krekls. Turpretim Esperansa Kautinju aizdomājās.

-    Tas ir interesanti, - viņa sacija. - Kāds ienes esošajā uzlabotu variantu. Tur ir loģika.

-     Pieņemsim, - es turpināju, - tikai pieņemsim, ka mēs abi, jūs un es, nospēlējam to balkona skatu…

-Ar balkonu?

-    To, kā Domingu līda uz balkona pie kailās dāmas. Notiek viss tieši tā, kā toreiz, izņemot to. Ja tas nenotiks, tad nesāksies process, kas nogremdēja Domingu.

-Vai viņš kaut kur krita?

-    Es domāju morālu grimšanu. Ja mēs to izdarīsim, dievi pieņems, ka it kā nebūtu notikušas tās šausmas, kas ierosināja karinas procesu.

-    Kas tas ir?

-    Karma? Liktenis. Cilvēka liktenis. Ja mēs notikumu gaitu mainīsim citādi, arī gala rezultāts bus citāds.

-    Kā citāds?

-    Domājams, ka Domingu nenokļūs ellē.

-Vai jūs tiešām ticat šīm burvestībām?

-    Dažām burvestībām noteikti.

-Vai neiedzersim vēl pa glāzītei?

-Ja piedāvāsiet.

Esperansa atkorķēja jaunu pudeli, mēs klusēdami sūcām vīnu. Ļāvu, lai doma viņā nobriest.

Pēc trešās glāzītes viņa atkal pacēla galvu.

-     Kā jūs īstenībā iedomājaties to būšanu? Vai nospēlēsim to skatu kā mistēriju…? Vai izsauksim laika garu, lai… griežas atpakaļ?

-    Kaut kā tā.

-    Bet te nav balkona.

-    Patiesībā nav.

-    Nu, redziet! - viņa atviegloti nopūtās. - Ja balkona nav, viss velti.

-    Jūsu gulta varētu būt balkons.

-    Mana gulta?!

-   Dieviem nav svarīgi, lai būtu pilnīgi precīzi. Viņiem svarīgas tikai emocijas. Nolūks. Ja gulta aizstās mūsu balkonu, tad viņiem ta ari būs balkons.

-Vai droši?

-    Ta lasiju kādā senā grāmatā.

-    Labi, labi, bet otra balkona nav.

-    Tur ir krēsls, tur, jums blakus. Tas būs Domingu balkons.

-Nu, un virve?

-    Mana apmetņa josta derēs. -Es iedzertu vēl glāzīti.

-   Ja par to runājam, es arī.

Iesūcām vēl dažas lāses, tad senjorita Kautinju paskatijās uz mani. -Vai varu jums uzticēties?

-    Pat šāds jautājums ir aizvainojošs. Par ko ir runa? -Vai jūs nevienam neteiksiet, ka mēģinājām šo pārspēli?

-    Neesmu p|āpa. Un par burvestībām pļāpāt nav labi. Arī jums iesaku… par to nevienam nestāstīt.

-    Es klusēšu, tas ir droši. Un… vai varu jūs lūgt… kad lidīsiet uz mana balkona… novērsties?

-   Tas taču dabiski.

-    Kāpiet ārā no gultas! Te ir jūsu apmetnis.

Izkāpu un satinos apmetnī. Senjorita Kautinju palīda zem segas un aizvēra acis.

-Vai balkons gatavs? Pievilku krēslu gultai blakus.

-   Gatavs.

-    Un virve?

-    Arī gatava.

-   Tad varat nākt.

-    Uz kurieni? - es brīnījos. -Kur, kur, nu… uz balkonu. -Šādi?

-    Ko nozīmē - šādi?

-     Manuela bija kaila… uz balkona. Ja jūs aizstājat viņu, jums nevar būt drēbju.

Esperansa paslējās uz elkoņa un pārsteigta skatījās mani. -To es nesaprotu. Ja balkons ir nevis balkons, bet gulta un krēsls; ja virve ir nevis virve, bet jūsu josta; ja es esmu es, nevis Manuela; ja jūs neesat Domingu, kāpēc tad ir svarīgi, vai esmu apģērbusies vai ne?

-    Ai, tas ir ļoti svarīgi, - es smaidīju viszinīgu smaidu. - Kaut kam šajā pārspēlē jābūt īstam. To minēto balkonu mums nav iespējams dabūt, ari virvi ne, lai vismaz ar apģērbu ir pa īstam.

-Apģērbu?

-    Es gribu sacīt - kailumu. Un kas tad ir? Tik un tā es aizvēršu acis.

-Vai apsolāt?

-   Protams. Lai uz Domingu galvas krīt puskilograms gruvešu, ja es lauzīšu šo solījumu.

-    Un kā būs ar tiem buramvārdiem?

-    Kamēr līdīšu uz jūsu balkonu, es tos atkārtošu. -Vai ir droši, ka nevienu neaizmirsīsiet?

-    Pilnīgi droši. Varat man ticēt.

-     Vai jūs tiešām domājat, ka tam būs kāda nozime Domingu viņsaules spriedumā?

-Par to esmu drošs.

-    Labi… piekrītu. Ja apsolāt, ka… neskatīsieties uz mani un, līdzko pār- lidīsiet šurp, tūlīt arī atpaka|. Vai apsolāt?

-    Protams. Šādos jautājumos nedrīkst jokus dzīt. -E-u! Ko jūs darāt?

-   Aizdedzu kvēpināmo pie dieva statujas. Vai zināt, kas tas ir? -Vēl neviens nav paskaidrojis.

-    Khraghtung Krobo… bargs dievs. Sēlyabyum pozā. -Kas… tas ir?

-Vai redzat, ka viņam klēpī kāds atrodas? Viņa nolieca galvu uu nosarka līdz ausīm. -Vēl neesmu kārtīgi apskatījusi.

-    Varētu sacīt, ka tā ir viņa sieva. Sanskrita valodā - saktī. Viņi tā sēž, lai ar zināmām darbībām palīdzētu nākt apskaidrībai. Šis ir populārs budisma novirziens.

-Šis novirziens mani neinteresē. Kāpēc aizdedzināt kvēpināmo?

-    No pārspēles viedokļa nav vienalga, kada noskaņā risinās notikumi. -Vai nevarētu pilnīgā tumsā?

-    Tad es neatradīšu balkonu.

-    Ka tevi nelabais, tad lieniet taču!

Dziļi ievilku elpu un sāku ķepuroties pari reibinošajam dziļumam. Jau domāju, ka netikšu pāri, tomēr izdevās.

-    Ei! - dzirdēju pārsteigtu balsi. - Ko jūs darāt?

-    Esmu pāri, - priecājos. - Esmu šeit.

-Vai jūs nepavirzitos drusku nostāk? Kas jums uznācis, ka spiežaties man klāt?

-    Piedošanu, - es taisnojos. - Es paklupu tur augšā.

-    Kur augšā?

-Nu… uz virves. Paklupu pret balkona margām. Labi, ka nenogāžos lejā.

-    Labi, nu jau pietiek. Esat pārnācis uz manu balkonu, esat te, tikai drusku atvirzieties no manis! Jēzus, jums taču nekā nav mugurā!

-    Kā man varētu būt? Domingu ari toreiz…

-    Nevajag atkārtot. Ejiet drusku nostāk!… Galu gala es nokritīšu, man kaut kur jāpieturas… piedošanu… Jēzus… kas tad nu?

-    Mieru! - es sacīju. - Tagad sekos…

-Vai tā ir jūsu roka? Pavirzieties drusku tālāk, jā, vislabak būtu, ja jūs dotos atpakaļ uz savu balkonu… un liktu man mieru… Ko jūs darāt…? Mans Dievs, bija taču runa, ka nenotiks tieši tas, ko Domingu darija.

-    Nenotiks arī, - apgalvoju.

-Jēzus, bet nu jau gandrīz…

-Piedodiet, es tikai…

-    Beidziet muļķoties… neatstājiet mani pusceļā… gan jau kaut kā… ai… mansDievs… neapstājieties… apstājieties… paliecietšeit… neapstājieties… Jēzus!

Pārspēle izdevās labāk, nekā es biju domājis.

38.

-H nu esam visu sajaukuši, - Esperansa čukstēja man ausi. - Nu esam visu pamatīgi sajaukuši. -Kādā ziņā?-jautāju.

-    Mums vajadzēja darīt tā… lai nenotiek…

-    Kāpēc? Vai tad kaut kas ir noticis?

-Turi muti,citādi nogrūdīšu no balkona! Tu taču… te…

-    Es tikai gribēju palīdzēt Domingu.

-    Varu iedomāties. Laikam viņam būs taisnība. Pamazām sāku tevi iepazīt. Pēc Domingu vārdiem, tu esi fregoli mētelis, ārpusē svitrains, iekšpusē rūtains. Ārēji jērs, iekšēji vilks.

-     Man labāk patīk, ja mani salīdzina ar tīģeri. Tas labāk piederas manai būtībai.

-    Saki man no skaidras sirds, vai tiešām tāda pārspēlē ir droša. Man nebija brīvas rokas, tomēr kaut kā izdevās pakasīt pakausi.

-    Ja par to runājam… tā vēl ir ideja. Patlaban nodarbojos ar tās izveidošanu.

-    Ideja?

-   Varbūt no tās radīsies jauna konfesija. Katrā ziņā, divi ticīgie jau ir. -Kas?

-   Tu un es.

-Tātad mantra un pārspēle ir tikai meli?

-   Sacīsim ta, ka ar šās metodes atklāšanu es eju savam laikam pa priekšu.

-    Es jau nojautu, - viņa sacīja. - Pat zināju.

-    Kāpēc tad…?

-    Ziņkārība dzina… un tāpēc ka… Tu esi pelnījis attiecīgu sodu. -Tas būtu?

-    Marš - uz savu balkonu!

-   To taču tu nevari sacīt nopietni?

-    Protams, es to saku nopietni. Lien atpakaļ! -Ārā ir auksts.

-    Uzģērb savu apmetni!

-    Un ja nu es nokritīšu no virves?

-   Turēsies.

-    Es tikai…

-   Tūlīt atpakaļ uz savu balkonu!

Jutu, ka esmu kaut ko sabojajis. Nezin ko?

Nopūtos un rāpos atpakaļ uz savu balkonu, tas ir, uz krēslu blakus gultai.

-    Nu, kā jūties, tur būdams?

-    Ne visai, - atbildēju. Khraghtung Krobo ļaunā priekā blenza uz mani garām kvēpināmā nūjiņai. - Tev jau viegli, - klusībā domāju, - tevi nedzen projām tava saktī.

-Vai tu vēl klausies?

-    Nekā cita nedaru.

-   Vai tu riskētu vēlreiz līst pāri?

-   Jebkura laikā.

-Vai nebaidies no augstuma?

-    Gan jau kaut kā.

-    Tad nāc!

Drosmīgi, navi nicinādams, ķepurojos atkal uz balkonu. Tur viss atkartojās. Kaut gan abi zinājām, ka nekādas pārspēles nav, tomēr mums bija jāuzņemas atbildība par reiz notikušo. Likteni, karmu, ne ar kādiem atkārtojumiem nevar padarīt par neesošu.

Tātad es atkal aizķepurojos līdz balkonam, atkal tiku viņas tuvumā, varbūt ar milimetra starpību, atkal viņa spiedza un kunkstēja man pie auss.

-Ak Dievs, cik brīnišķīga pārspēle! Es pievienojos tam parspēlētaju klubam…11 es tikai… būvēju… un būvēju… un man nav laika pārspēlēt… nues gribu kompensēt… visu. Vēl drusku Domingu labad, tad tev par prieku, man par prieku… tad es pateikšu… vēl kuram par prieku… Vai… ka tikai balkons nenogāztos!

Nenogāzās vis.

39.

Vismaz līdz ritam nenogāzās. Vaina bija nevis balkonā, bet manī. Šķiet, ka biju aizsnaudies un tāpēc zaudējis modrību. Biju nolēmis pamazām, ar tējkaroti iebarot viņai patiesību; ja gāztu to virsū visu reizē, viņa droši vien sasirgtu.

Pie loga sāka klauvēt rīta saules stari, es domāju, ka no manas puses visa pārspēle beigusies, kad pusmiegā saklausīju viņas balsi.

-Vai varu kaut ko jautāt?

-     Nē, - atbildēju šūpodamies uz miega un nomoda robežas. - Es vairs nerāpšos pāri uz savu balkonu un atpakaļ. Kad pēdējo reizi paskatījos, redzēju, ka virve kļuvusi bīstami tieva. Ta pārtrūks, un es sasitīšos līdz nāvei. To tu no manis nevari gribēt.

-    Ne jau par to ir runa, - viņa sacīja.

-Tad… par ko?

-    Par Domingu.

-    Kas ar viņu ir?

-    Man vēl arvien galva neņem pretim, ka viņš ir nogalinājis tēvu.

Tad notika nelaime. Nevis devu izvairīgu atbildi, bet mēles galu pakutināja patiesība. Un to es nevarēju nopurināt, jo vēl biju pusaizmidzis.

-Viņš… nav nevienu nogalinājis, - norūcu.

Gandrīz nepamanīju, ka viņa zem segas sastingst.

-    Nevienu?

-    Ne…vienu.

-   Arī savu tēvu… ne?

-Viņš nemaz nepazina savu… tēvu. Viņš bija mazs, kad tēvs nomira.

-    Un tā izvarošana? Uz bal… kona? Un dvīņi?

-Kādi… dvīņi?

-Viņa bērni. Manuels un Estebans.

-    Domingu nemaz nav bērnu.

-    Kāpēc tad viņš sēdēja cietumā?

-    Nekad… nav sēdējis cietumā. -Vai ari banku kartes nav zadzis? -Nē.

Saņēmu tādu spērienu sānos, ka gandrīz nokritu no balkona… Ko es saku, gandrīz izkritu 110 gultas.

-    Tūlīt mosties! Marš, ārā no manas gultas, no manas istabas, no manas dzīves!

-    Kas… noticis? - es pūlējos attapties.

-    Prom no šejienes! Negribu tevi vairs redzēt. Nekad, nekad vairs! Pamodos un atklāju, ka esmu izdarījis muļķību.

-Tu mani… apspēlēji! - viņa šņukstēja, spilvenā ieurbusies. - Apspēlēji! Ak Dievs, un es, mulķe, pat ticēju tev. Pati sevi par muļķi pataisīju. Ko Domingu par mani domās? Es viņam sacīju, ka… visu var vērst par labu, slepkavību, izvarošanu, cietumu… viņš tikai skatījās manī un domāja, ka esmu prātu zaudējusi. Taisies projām! Neticu vairs nevienam tavam vārdam. Kāpēc tu tā darīji?

-   Tevis dēļ, - maigā balsi atbildēju.

Esperansa brīdi domāja, tad pavērās mani, tas ir, skatījās uz manu balkonu.

-   Varbūt es piedošu, - viņa sacīja. - Bet tikai ar vienu noteikumu.

-    U11… kas tas būs? - es jautāju un miega dēļ gandrīz nokritu no krēsla.

-    Ja tu atlidisi pie manis un vēlreiz no sākuma līdz galam visu izskaidrosi. Pārspēlēsim tavu skaidrojumu. Ko tu par to teiksi?

-Vai labāk nevaretu…? -Nē.

Biju spiests doties garaja ceļā.

Gandrīz acis lipa ciet, tomēr izdevās nokļūt uz balkona.

Taču ar pārspēli bija vēl grūtāk.

Nakti izbeidza gliemežvāku taures, kas sauca uz rīta lūgšanu.

V. Rituāls

1.

Kad iegāju savā cellē, lamu māceklis jau citigi darbojās. Kad saules apspīdētajā cellē parādījās mana ēna, viņš pārtrauca rosīgo darbošanos un vērās manī ar domīgu, skumīgu skatienu.

-    Esi sveicināts, rinpoče!

Ar pārsteigumu redzēju, ka celle ir izslaucīta, laikam arī paklāji izpurināti, gaismeklis un kvēpināmais pie Congkapas iedegti, uz galda kūpēja liela tējas kanna ar nepārprotamo jaku sviesta smaržu. \

-    Kad tu pamodies, Dongen?-jautāju šķietami vienaldzīgi.

-   Ak, rinpoče, pirms krietna laika, - puika atbildēja. - Es jau biju pie avota pēc ūdens. Un… pagalmā kaut ko redzēju… Tik tikko spēju sagaidīt, lai… tev izstāstītu. Kur tu pa nakti biji, rinpoče? Biju par tevi uztraucies.

-     Man bija darīšanas pie rinpočes Domingu, - meloju. - Ko tu pagalmā redzēji, ka esi tik noskumis?

-Asinssūcēju Khraghtung Krobo, - Dongens čukstēja.

-    Kā tu zini, ka tas bija viņš? - es brīnījos.

-    Pazinu, rinpoče. Es bieži lūdzos pie viņa statujas. Būtu viņš mani pamanījis, varbūt nogalinātu.

Tur nu kaut kas bija. Dieviem netik, ka tos slepeni novēro.

-    Es pieplaku pie sētas… par laimi, nespīdēja mēness. Būtu spīdējis, tad viņš mani pamanītu. Tik un tā viņš ilgi skatījās pa labi, pa kreisi, pirms izvilka pagalma…

-    Ko, Dongen?

-    Rinpoče, vai es vēl nepateicu?

-    Nepateici, Dongen.

-    Interesanti, es atceros, ka jau pateicu.

-Vēl nepateici.

-   Labi, tad pateikšu tagad. Viņš vilka nestuves. Nolika pagalmā un… Tad viņš mani gandrīz pamanīja, tomēr nepamanīja.

-   Vai tukšas nestuves? Dongens papurināja galvu.

-    Nebija vis tukšas, rinpoče. -Nē? Un kas tad tur bija? Dongens izmisīgi palūkojās manī.

-    Līķis, rinpoče.

2.

Aizvēru un atkal atvēru acis. Dongens stāvēja man priekšā ar tik vainīgu seju, it kā pats būtu kādu noslepkavojis. Viņš bija pārliecināts, ka bargais dievs nestuvēs atvilcis nedabiskā nāvē miruša cilvēka ķermeni.

-   Vai tu redzēji, kas šis mirušais bija? - strupi jautāju. Dongens pamāja, ka redzējis.

-Redzēju, rinpoče.

-    Kas tas bija?

-    Rinpoče Longavilja.

-Ak Kungs! Kā dievs varēja tikt pie nestuvēm?

-    Saimniecības ēkā, rinpoče. Tur ir viss. Nestuves, darbarīki.

-    Ko viņš darīja?

-Vilka talak. Pie… lūgsnu dzirnavam.

-    Kā tu zini?

-    Lavījos viņam nopakaļ, rinpoče.

Atzinīgi palocīju galvu. Tikai es zināju, kādas bailes nācās pārvarēt mazajam puisēnam, lai spētu zagties nopakaļ barga dieva nestuvēm ar mironi.

-    Kas notika pie lūgsnu dzirnavām? -Viņš tur paslēpa līķi, rinpoče.

-    Lūgsnu dzirnavās?

-Vislielākajās. Noņēma augšu, pacēla līķi un iebaza. Tas nevarētu būt nieka darbs.

-    Un tad?

-     Ņēma nestuves un nozuda manām acīm. Es atgriezos pagalmā un… patlaban būtu gājis virtuvē, atnest tev, rinpoče, karstu tēju, un tad Khraghtung

Krobo nāca atpakaļ. Tik tikko paspēju noslēpties.. Viņš aizvilka tās nestuves man tuvu garām. Ja būtu gribējis, varētu pieskarties mirušajam rinpočem. -Tātad uz nestuvēm bija vēl viens liķis?

-    Kā tu zini, rinpoče?

-    Kas tas bija? Vai misters Rīglers? -Tūkstoš Būdas! Tu, rinpoče, gan esi gudrs!

Nopūtos un vienā malkā izdzēru pustasi tējas, taču himalajiešu tēja laba visādi, izņēmums vienīgi tāds, to nevar dzert, ka noguris tuksneša ceļotājs dzer ūdeni. Tēja ar jaku sviestu jasūc, jāmalko, jāizbauda garša…

-    Arī viņu aizvilka pie lūgsnu dzirnavām. Arī viņu iebāza vienās lielākajās. Tad…

-    Viņš aizgāja.

-     Nu tu, rinpoče, labi nezini. Neaizgāja vis. Viņš apstājās pagalma vidu un noņēma galvu, kas bija nevis īsta galva, bet maska. Un es… ieraudzīju īsto seju. Vai, vai, rinpoče, es to redzēju.

-    Kas bija zem maskas, Dongen? Puišelis izbijies vērās manī. -Rinpoče… čostimpa.

3.

Iedami uz ihakangu, uzduramies abām māsām Mačado. Viņas stāvēja gaiteņa galā, atspiedušās pret sienu; nebija nekādu šaubu, viņas gaidīja mani. Pamāju Dongenam, lai iet uz ēdamzali.

-    Labrīt, manas dāmas, - sveicināju. - Brīnišķīga diena, vai ne?

Mačado raganas šo kārti neņēma. Varbūt viena, kas pazibināja uz manu pusi tādu kā mierinošu smaidu. No ta man pa muguru pārskrēja tirpas. Smaids viņai nepiestāvēja - kā ķenguram kaķa aste.

-    Mister Lorenc, -viņas sāka reizē, bet tobrīd gaiteņa galā atskanēja spalgs kliedziens. Ne mirkli nešaubījos, ka tur kā šakālis kauca slaveno portugāļu senču slavenais pēcnācējs.

-    Es beidzu, - viņš rēca, cik balss ļāva. - Beigas! Cauri! Padodos!

Pārsteigts saskatīju, ka viņam aiz muguras skrien Esperansa ar šausmām

acis. Viņai galvā vēl bija ar salmiem oderēta ķivere. Domingu vairs ne. Zināmu satraukumu man radīja ari tas, ka Domingu atkal asiņoja deguns, gluži kā triecienu dabūjis.

Domingu de Karvalju bija pilnīgi izmisis. Laikam es vēl nekad nebiju viņu redzējis tik izmisušu, kaut ari mēs Himalajos bijām kopā izdzēruši ne mazums sviestotās tējas.

-    Man pietiek, - viņš sāpīgi auroja. - Dodos uz Timpu. Šodien pat. Padodos un vairs neatstāšu Portugāli. Lai nelabais ar to deguna asiņošanu… Ko jūs tā blenžat uz mani? Vai nekad neesat redzējis kādu, kas atsakās no saviem sapņiem?

-    Kas nolicis, Domingu?

-    Gan jau Esperansa izstāstīs. Es par to pat runāt nevaru.

Esperansai zem acīm zilpelēki loki. Redzēju, ka viņai visvairāk gribētos gulēt augšā, savā cellē.

-    Kas vainas, Esperansa? - norīstījies jautāju.

-     Tiešām, kas tur ar jums noticis? - man pievienojās viena no māsām Mačado. - Vai žurku ieraudzījāt, vai kādu sūdu?

Man jāatzist, ka jautājums bija viņas stilā.

Esperansa rādīja uz kādu no pagalmiem.

-    Uzspridzinājuši, - viņa izvaidēja. - Visus.

Man pulss apstājās. Vai tikai nav noticis atentāts pret strādniekiem?

-    Miruši?

-    Neviens nav miris. Uzspridzinātas ir mašīnas.

Noskaidrojās, ka nakti, kamēr… mēs ar Esperansu veicām pārspēles Domingu dvēseles glābšanas labad, kads bija iznīcinājis visas darba mašīnas.

-    Un cilvēki? - aizsmacis jautāju.

-     Nevienam nekas nav noticis, - Esperansa mani mierināja. - Tomēr nav jēgas te palikt. Bez mašīnām mēs neko neizdarīsim.

Viena no Mačado raganām, laikam Izabella, uzlika -laukstu Esperansai uz delma.

-    Man jūsu ļoti žēl, maziņā.

Viņas balss čirkstēja, ņirkstēja un krakstēja.

Nespēju izlemt, vai tajā skanēja īsts žēlums, vai varbūt ļauns prieks.

4.

Tā kā pagaidām nevarēju pateikt Domingu nekā nomierinoša, ļāvu, lai viņš iet uz ēdamzāli. Mačado raganās palika pie manis.

-     Mēs gribētu ar jums parunāties, mister Lorenc, - sacīja viena, laikam Marija.

-    Esmu jūsu rīcībā, - palocīju galvu. Taču mans prāts bija citur.

-    Es domāju, ka pēc senjora de Karvalju arī mēs dosimies projām.

-     Jāsaprot tā… jūs nevēlaties ierīkot šausmu viesnīcu vai ko 11u tur gribējāt.

Viņas ar nožēlu purināja galvu.

-    Diemžēl, jāatsakās.

-Vai drīkstu uzzināt, kāpēc?

-    Protams, - pamāja Marija Mačado, bet varbūt Izabella. - Ļoti vienkārši, mister Lorenc. Mēs meklējam pasaku, nevis realitāti.

-Vai nobijāties?

Abas atvēcinajās reizē, gluži kā uztrenējies sinhrono peldētāju pāris.

-    Nav tā, kā jūs domājat. Ne jau par savu dzīvību baidāmies.

-    Bet es tā iedomājos.

-     Mēs nebaidāmies no pašu ēnas, ja jus tā domājat. Mēs gribējām būvēt pasaku valstību, bet šeit sastapām nežēlīgu realitāti. Te plosās kads slepkava; kas zina, cik ilgi vēl viņš ievāks upurus. Cilvēki mirst, mašīnas uzsprāgst… tas vairs nav mūsu žanrs. Varbūt ar likumu ietu pat rūdīti piedzīvojumu meklētāji, uzzinājuši, ka brauciens plānots uz turieni, kur notiek šādi briesmu darbi. Cilvēkiem vajadzīga pasaka, nevis realitāte. Paēdīsim brokastis un dosimies uz Timpu. Vai noskūpstīt jūs uz atvadām?

Neapzināti atkāpos soli atpakaļ.

Kaut ka neticēju, ka pēc dažām paviršām bučām kāda no viņa varētu pārvērsties par princesi.

5.

Es vēl grozījos pa gaiteni, kad pa ihakanga durvīm izlavījās misters Vorloks un klusītēm pienāca man klāt.

-Vai esat dzirdējis jaunākās ziņas? -Vai domājat par de Karvalju mašīnām?

-    Kā tas varēja notikt?

-    Kas zina? - noplātīju rokas. - Sprādzienu nedzirdēju.

-    Domingu saka, esot izmantota tāda sprāgstviela, kas darbojas gandrīz bez skaņas. Mēs jau arī dosimies projām, mister Lorenc.

-    Projām?

-    Diemžēl. Man jāmaina plāni. Es gribēju šeit novecot, varbūt pat nomirt Himalajos… bet šādos apstakļos varētu būt runa tikai par pēdējo. Es nezinu, kas šeit notiek, kas slepkavo celtniekus, kāpēc no deguna tek asinis, taču šādos apstākļos…

-Mis Mia?

-    Protams, es runāju arī viņas vārdā. Arī viņa dosies uz Timpu, tad…

-To tu vari pagaidīt!

Man par lielu pārsteigumu gaismas lokā uzradās Mia Vorloka.

-Mia?

-    Kā redzi.

-    Kur tu biji pa nakti? Trīs reizes klauvēju pie tavām durvīm.

-    Tur tev nav nekādas daļas!

-    Es tikai gribēju…

-    Es gribētu, lai tu apklusti.

Misters Vorloks nervozi pavērās uz manu pusi.

-Varbūt mēs divatā, Mia… Misteru Lorenču nevarētu interesēt mūsu problēmas.

-    Interesē vai neinteresē, kāda jēga? Te un tagad tu klusēsi.

-Mia, meitiņ…

-    Pirmais punkts: mēs paliekam.

-Mīļā Mia, tu labi zini…

-     Otrs punkts: neuzrunā mani ar "mīļā Mia", tu zini, ka man tas ļoti nepatīk.

Mia Vorloka tobrīd parādījās kareivīgas dievietes lomā. Tērps - kaut kas vidējs starp raganas apģērbu un izcila miljonāra sievas tērpu. Arī seja pauda šādu atbilstošu pārejas stāvokli. Dažbrīd iekšējās emocijas to darīja brīnum- daiļu, pēc mirkļa viņa atkal varētu sacensties ar jebkuru no Mačado.

-Trešais punkts: tev, tēt, jāizlemj, kura pusē nostāsies.

-    Meitiņ, tomēr par to tikai divatā.

Mia pacēla pirkstu un draudoši parnaja uz mistera Vorloka pusi.

-    Būtu labi, ja tu iegaumētu dažus sīkumus. Viesnīca tiks būvēta, un to būvēs Domingu. Turklāt - ar manu palīdzību. Un arī ar tavējo, ja beidzot izlemsi, ko gribi darīt.

Misters Vorloks nometa zemē un nikni samina vēl neaizdedzinātu cigāru.

-    Tas cilvēks ir tevi nobūris. Vienkārši nobūris. Tu esi viņa dēļ prātu zaudējusi. Mia, meitiņ, tu esi neprātigi iemīlējusies Domingu de Karvalju.

-Nu, un?Vai slikti?

Misters Vorloks lēni pagrozīja galvu un saka meklēt citu cigāru.

-    Nav slikti, meitiņ. Vispār - nav slikti.

Pirms man kaklā uzkārtos nākamais viesis, lai pavēstitu neatsaucamās atkāpšanās iemeslu, aizslīdēju uz rinpočes Dendruba istabu. Gaitenī jau bija gaišs, tikai šur tur kaktos vēl vīdēja skumīgas sviesta gaismekļu liesmiņas.

Piedauzīju pie durvīm, biju gatavs atrast tās aizslēgtas. Man par laimi, durvis bija vaļā. Rinpoče Dendrubs gulēja gultā un patlaban mēģināja dabūt pie lūpām tējas tasi.

Pielēcu klāt un palīdzēju viņam. Dendrubs ar pateicīgu smaidu pieņēma manu palīdzību. Seja vienos sviedros, bija redzams: kaut ari rīta stunda, viņam ir spēcīgs drudzis.

-Vai dzirdējāt, kas šonakt noticis?-jautāju, paņemdams tasi nost.

-    Nekā neesmu dzirdējis, rinpoče, - viņam noraustījās lūpas. - Vai tikai nebūs atkal kāds… nogalināts?

-    Līķi ir pazuduši.

Viņš mēģināja pacelties uz elkoņa, bet tūlīt arī atkrita atpakaļ. Sāpes dejoja Vita deju viņa skaistajā, pareizajā, austrumnieciskajā sejā.

-    Pazuduši? Kuri?

-    Misters Longavilja un misters Rīglers. Bet ir vēl lielāka nelaime, rinpoče.

-    Kāda?

-    Deguni asiņo.

-    Ko tu ar to gribi sacīt?

-    Rinpoče, man jāizlemj.

Dendrubs aizdomīgi samiedza acis.

-Kas tev jāizlemj?

-    Es kādu aizsūtīju uz Timpu.

-Kuru?

-   Kādu strādnieku. Ar ziņu, ka vairākiem viesiem no deguna plūst asinis. No rīta viņš pārnāca ar Jondona norādījumiem.

Dendrubs ar veselo roku tā sažņaudza manu delmu, ka aiz sāpēm iesēcos.

-    Tev katrā ziņā vajadzēja pajautāt. Par šo klosteri atbildu es. Ko noradīja rinpoče Jondons? - viņš jautāja ļaunu vēstījošā balsī.

-    Neviens nedrīkst atstāt Litangu. Uz ceļiem nostādīti karavīri. Kurš gribēs aiziet, to nošaus. Nezināmas sērgas gadījumā ilgi negudro.

-    Kā tu varēji tā darīt? - Dendrubs sēca, ierakdamies spilvenā. - Ja tu… sacelsi paniku, viņi tur, Timpu, nobīsies un atcels viesnīcas programmu. Rinpoče, tu iznīcināsi Litangu.

-    Es drīzāk ticu, ka būšu to izglābis.

Dendrubs ilgi skatijas man acīs. It kā mēģinātu tajās izlasīt, kas slēpjas manas dvēseles dzīlēs. Nezinu, ko viņš tur saskatīja, tikai, pat sekundes beigas nenogaidījis, paraustīja plecus.

-    Rinpoče, tu pats zini. Varbūt tev ir taisnība. Katra ziņā uz mani vari paļauties. Es zinu, ka šādā situācijā palīdzību solīt ir smieklīgi, bet… kas zina, ko nesīs rītdiena. Vai nav taisnība?

-    Kas zina? - atkārtoju arī es.

Tomēr es zināju.

Šausmas, slepkavību, nāvi.

7.

Patiesi lielas nepatikšanas sākās, kad atvēru ēdamzāles durvis. Mis Moda Benda, kas līdz šim netika mani pagodinājusi ar savu interesi, pielēca kājās no galda, pie kura bija nikusi, nagus grauzdama, un uzklupa man.

-    Kur jūs, Lorenc, klīstat? Esiet tik laipns, paskaidrojiet, kas šeit notiek!

Pirms paspēju atbildēt uz viņas jautājumu, viņai blakus jau bija Ernijs Boss.

Taisniba, viņš bija stipri nedrošāks, ar trīsošu roku glaudīja mazās Osiņas un neuzdrošinājās skatīties man tieši acīs. Misters Stīvenss palika pie galda un ļoti cītīgi pūta savā tējā.

-   Ari man pašam ļoti gribētos zināt, - mierīgi atbildēju, ieliedams sev tasi tējas.

-    Stāsta, ka pa nakti… pazuduši līķi.

-    Kas stāsta?

-    Es, - no tālāka plāna sacīja misters Stīvenss.

-No ka jūs šo labo ziņu dzirdējāt?-jautāju, pacēlis tasi.

-    No mūkiem.

Zibenīgi pārlaidu skatienu visiem klātesošajiem. Visiem galvas segtas, vienīgi Jozefam Heinemanam nebija cepures. No viņa deguna glītām lāsēm pilēja asinis.

Pirms varēju ķerties pie turpmākā skaidrojuma par pazudušajiem līķiem, pie manis pienāca Džeina Parisa. Ap galvu lakats, no kura spraucās ārā daži salmi. Nervozi knikšķinādama garos, sarkanos nagus, viņa nostājās man tieši pie deguna.

-    Mēs dodamies mājup, mister Lorenc, - viņa sacija saldā dziedošā balsī. -Akcija atcelta.

-Jāsaprot tā, ka jūs atsakāties no saviem plāniem?

-    Vēlāk mēs atgriezīsimies, - viņa sacīja. - Tas, kas šeit notiek, nav ne pa pusei joks. Es nekā nesaprotu no tādām ne šās zemes parādībām un arī negribu saprast, pat televizoru mēdzu izslēgt, kad ir runa par poltergeistiem un citām blēņām, nekad neesmu ticējusi, ka Himalaji ir noslēpumu pasaule, un tā tālāk. Domāju, ka tikai lamas izrādās - vajag taču drusku reklāmas -, un daži ļautiņi, kas klīst šurpu turpu… Bet tagad… esmu spiesta mainīt savus uzskatus. Un esmu ļoti nobijusies, ari Freds ir nobijies, misters Hārtlends arī.

Misters Sorejs tiešām izskatījās nobijies, turpretim misters Hārtlends ne. Taisnība gan, viņš nemitīgi glaudīja ūsiņas, bet tā jau vēl nav droša nobīļa pazīme.

-    Tātad jūs gribat projām?

-Tikai līdz Timpu. Ja gaiss būs tīrs, mēs atgriezīsimies. Mēs neesam atteikušies no "Austrumu gāršām". Jūsuprāt… vai mūsu dzīvība ir apdraudēta?

Viņa ar cerībām lūkojās manī. Gaidīja, ka es sacīšu nē, ka vispār neviena dzīvība nav apdraudēta. Ka līdz šim notikušais ir tikai spēle, Himalaju pārsteigums, gluži kā tūristu kristīšana ar aukstu ūdeni, kad pirmo reizi brauc pāri ekvatoram. Ka mirušie nav miruši, vērsies durvis, nāks iekšā "mirušais" lama, tad misters Longavilja un misters Rīglers, nāks pie mums un mēmi uzsitīs pa plecu, jo aiz smiekliem nespēs parunāt.

Tomēr es sacīju patiesību.

-    Esmu pārliecināts, ka tā ir.

-Tikai domājat, vai…?

-    Diemžēl, patiešām pastāv briesmas.

-    Mūs var nogalināt jebkurā brīdī?

-    Lielās līnijās, jā.

-Bet… kāpēc?

-To es nezinu.

-    Nezināt?

-    Pagaidām vēl ne.

Jo vairāk iemeslu, lai mēs no šejienes nozustu. Fred! Vācam kopā mantas!

-    Diemžēl nevar, - es nopūtos. - Neviens nedrīkst atstat klosteri. Kamēr nebūs ieradusies pārbaudes komisija no Timpu.

Noglāstīju zodu un gaidīju orkāna sākšanos.

Nebija ilgi jagaida. Orkāns sākās mēreni skaļi, jo bija vajadzīgs laiks, kamēr viņi apjauta manis teiktā jēgu.

-   Ka jūs teicāt? - ar izbrinu jautāja mis Parisa, izriezdama ievērības cienīgas krūtis.-Mēs… nevaram… tikt projām… pārbaudes… kas tad?

-    Diemžēl tāda ir situācija.

-     Bet tas taču… neiespējami! Neviens nevar mani aizkavēt pamest kādu vietu, kur negribu palikt. Un es aizvien vairāk negribu te palikt.

-    Man žēl.

-Velna būšana, nežēlojiet te mani! Kas notiks, ja paņemšu mantas un iešu uz Timpu?

-    Jūs nošaus, - atbildēju.

-Kas?

-    Kareivji. Klosteris ir ielenkts.

-Kāda velna pēc?

-    Sērgas iespējamības dēļ. Neaizmirstiet, ka mums gandrīz visiem asiņoja deguns.

Tad sprāga bumba. Visi reizē sāka runāt, kliegt, rēkt un grūstīties. Vispirms misters Vorloks kratija dūri man pie deguna un kaut ko kliedza, tikai es nedzirdēju, ko. Man galvā iesitās tik asas sāpes, ka skaņas nenonāca līdz ausīm.

Misters Vorloks nedabūja ilgi kliegt, jo Mia aizrava viņu prom no manis. Abas Mačado raganas, galvā melni, ar salmiem oderēti lakatiņi, skatījās uz Miu tik ļauni, ka man tirpas skrēja pa muguru. Viņas neteica ne vārda, vismaz viņu lūpas nekustējās.

Toties kustējās Moda Benda un Ernijs Boss. Bosa rokas darbojās kā vējdzirnavu spārni. Mis Benda vienkārši spārdījās kājām.

Protams, bija arī tadi, kas nepiedalījās vispārējā ļembastā. Piemēram, Domingu sēdēja pie galdiņa, skatienu ieurbis tā virsmā, ar tik nekustīgu seju, it kā izvēlēdamies kādu no iespējamiem drīzas pašnāvības variantiem. Esperansa sēdēja viņam blakus un dažbrīd pievērsa man izbiedētu skatienu. Tūkstoš Budu, cik tālu mēs bijām no pagajušās nakts!

Abi korejiešu skolotāji arī uztvēra ziņu pārsteidzoši mierīgi. Rokas uz krūtīm sakrustojuši, viņi apmierināti lūkojās uz mums. Zem melnajam zida cepurītēm katram pa salmu vīkšķim. Es sapratu viņu mieru, kā nu ne. Viņiem šis jandāliņš nāca par labu. Jo lielāks nemiers viņus skars, jo lielākā iespējamība, ka šoka viņi atradīs ceļu uz apskaidrību.

Pēkšņi man viss satumsa, tad ausīs atskanēja blīkšķis. It kā būtu sprucis ārā iesprūdušais gaiss.

-     Šonakt, - skumigi runāja vecīga, cietēja balss. - Šonakt… kapsētā… dēls… palīdzi, palīdzi, Blobzang…

Atkal kaut kas noklaudzēja, un man tik pēkšņi tā iezvēla troksnis, kas pildīja telpu, ka nācās ieķerties galda malā.

-   Ko viņi grib… ko gan viņi grib? - mis Benda kliedza. - Varbūt zem klostera ir kapsēta? Reiz kaut kur lasīju…

Pacēlu roku, un troksnis apklusa. Pārlaidu skatienu visiem pēc kārtas, tad runāju. Negribēju gan, tomēr mana balss skanēja ļaunu vēstījoši.

-     Pagaidām varu pateikt tik vien, ka man nav ne jausmas, kas šeit ar mums notiek. Nezinu, kas ir nogalinājis misteru Rīgleru un misteru Longavilju. Varbūt kāds nojums nav vēl dzirdējis, ka ap jūsu ierašanās laiku klosterī bija nogalināts vēl kāds. Vārdu sakot, Litangai tagad nesmaida labi laiki.

-    Ak, žēlīgās debesis! - šausminājās mis Parisa. - Un to jūs tā vienkārši pasakāt?

-Tālāk… ir bijuši daži uzbrukumi, kas varēja beigties ar nezin ko…

-    Dzirdēju, ka čostimpa esot apliets ar saindētu ūdeni, - mani pārtrauca misters Hārtlends.

-   J-jā. Bija arī tā, kaut gan es nedomāju tieši to. Baidos, ka ar mums rotaļājas tādi spēki, par kuriem patiesi maz ko zinām.

-    Vai tas varētu nozīmēt, ka esam ieslodzīti Drakulas pilī? - jautāja mis Benda.

-    Iespējams, ka šis salīdzinājums ir pat ļoti trāpīgs, - pamāju. - Protams, nevar būt ne runas par Drakulu, jo esam Austrumos.

Ernijs Boss šaubīdamies glāstīja kaklu.

-    Mister Lorenc… es gribētu skaidru priekšstatu, domāju, ka pārējie ari.

-    Jā gan, - drūmi piekrita misters Vorloks. - Lūdzu… runājiet atklati! Vai jūs ticat pārdabiskajam?

-    Ko jūs saprotat ar pārdabisko? - centos izvairīties no atbildes.

-     Burvestības, dēmonus, noslēpumainus, graujošus spēkus, atdzīvojušos līķus, vai es zinu… Vai ticat tam, atbildiet godīgi.

Noliecu galvu un klusēju.

Agrāk vai vēlāk vajadzēja kaut ko izgudrot. Patlaban prātoju, ko viņiem sacit, kad Ernijs Boss mani paraustīja aiz piedurknes.

-     Lūgšus lūdzu, mister Lorenc, runājiet. Jūs pazīstat šo kultūru. Kas ar mums te notiek?

-    Es nekā skaidri nezinu, - vilcinājos.

-Vai Himalajos vispār ir vampīri?

-Vampīri ir visur,-Astors Hārtlends nopūtās.-Vai arī nekur.

Pūlējos savu sakāmo savilkt īsāk. Kaut vai tāpēc, ka pats taustījos pa tumsu.

-    Kādreiz Litanga ir bijusi ziedošs budistu klosteris ar daudziem tūkstošiem mūku, - es mēģināju izveidot kompaktu stāstiņu. - Gadsimtiem tas te plauka un ziedēja, līdz reiz mūkiem uzbruka sērga un visus iznīcināja.

-    Kad tas notika? - Moda Benda jautāja.

-    Tieši pirms simt gadiem. Klosteris kļuva tukšs. Būdams Timpu, pirms ierašanās šeit izlasīju kādu rakstu. Pēc tā iznāk, ka mukus pieveikusi kāda nezināma slimība.

-    Kā jūs to domājat: nezināma?

-    Ta nebija līdzīga nevienai no infekcijas slimībām. Ne bakas, ne tīfs, ne holera, ne mēris. Varas iestādes, protams, noteica karantīnu, tātad par šejienes notikumiem maz tika zināms ārpusē. Mūki apglabāja savus mirušos un nomira arī paši. Es nezinu, vai kāds no viņiem palika dzīvs.

-    Kungs Jēzus! - mis Parisa saķēra galvu. - Kur es esmu nokļuvusi?

-    Un pēc tam? - misters Hārtlends aizkritušā balsī jautāja.

-Visi izmira, un klosterī ienāca citi mūki.

-    Un… viņi arī…?

-    Nē, viņi vairs ne. It kā sērga būtu diezgan iztrakojusies. Ta nekad vairs neparādījās. Varbūt bija runa par vienkāršu gripu.

-    Bet droši tas nav?

-Nē.

Misters Vorloks sakārtoja cepuri uz galvas. Salmi vien nočaukstēja.

Kur gan viņi varēja apglabāt mirušos? - Jozefs Heinemans gudroja, slaucīdams sarkano degunu. - Vai viņu kapsēta ir atrasta?

-    Domāju, ka nav.

-    Tātad iespējams… kaut kur tepat tuvumā.

-    Principa iespējams.

Vorloks noglāstīja zodu.

-Vai Litanga pēc tam varētu būt pārbūvēta?

-    Cik man zināms, jā.

-    Tad viss ir skaidrs, - Ernijs Boss palocija galvu. - Te ir plosijies vam- pīrisms.

-    Kas tas tāds? - Džeina Parisa piespieda roku pie sirds. - Ak Dievs, kas tas ir?

-   Te starp viņiem bija iekļuvis vampirs, un visi bija kļuvuši par asinssūcējiem. Tad sameklējuši sev klusu vietu un būtu gulējuši kaut tūkstoš gadu, ja jūs tiem netraucētu miegu. Vai dzirdat, de Karvalju?

Domingu paskatījās uz Erniju Bosu, tad atmeta ar roku. No tā bija redzams, cik ļoti viņam zudis pamats zem kājām. Ja tā nebūtu, tad viņš, satvīcis kā titars, draudētu misteram Bosam pie paša deguna.

-    Litanga atrodas uz laika bumbas, mēs esam atvienojuši drošinātājmehā- nismu. Var uzsprāgt jebkura brīdī.

-Jau ir uzsprāgusi, - mūs mierināja Freds Sorejs.

-    Mister Lorenc?

-    Tas ir iedomājams pieņēmums, - sacīju.

-    No tā es baidījos, - mis Parisa bija nobālusi. - Kas… mums tagad jādara?

-    Pagaidiet, pagaidiet! - Heinemans kliedza, pielēcis pie manis. - Tatad jūs to visu jau agrak zinājāt, vai tā?

-   Ja ticētu visām leģendām…

-    Taču tā nav leģenda, un jūs arī to ne tā pasniedzāt. Ja ticējāt leģendai, kāpēc likāt salmus uz galvas, kāpēc mums deguni asiņoja, ko? Atbildiet!

Ierāvu galvu plecos un neteicu ne vārda.

10.

Viņi skatījās uz mani tā, kā skatītos uz vienu no vampīriem. Atklāti sakot, viņiem bija pamats šādām šaubām. Galu galā viņi mani nepazina, pirmo reizi salika te, klosterī, es šajā, viņiem svešajā, pasaulē rosījos itin mājīgi, turklāt aizdomīgi uzvedos. Uzspiedu kaut ko viņiem nesaprotamu, nemaz nepaskaidrodams iemeslu.

Noglaudu galvu, kurā atkal iedzēla pamazām pierastais sāpju šķēps. Pa acs kaktiņu redzēju, ka Jozefs Heinemans it kā nejauši devas uz durvīm. Tur viņš apstājās, nogriezdams man bēgšanas ceļu. Tobrīd jau biju pārliecināts, ka viņu smadzenēs ir nopietna doma, ka esmu vampīrs. Un reizē saskatiju, ka Domingu noņem roku no galda un iebāž bikšu kabatā. Tur, kur glabā pistoli.

Mister Lorenc, vai varu jautāt, kā jūs zināt, ka klosteris ir kareivju ielenkumā?

-    Es tur ārā satiku viņu komandieri, - atbildēju, ne aci nepamirkšķinādams. -Viņš ir saņēmis pavēli nevienu neizlaist no Litangas.

-Cik ilgi?

-To viņš nesacīja.

Ernijs Boss ņirdzīgi smīnēja. Viņa acīs jau sprēgāja ārprāta dzirksteles.

-    Jo to viņš jums nevarēja sacīt. Tie tur, Timpu, ir mūs notiesājuši uz nāvi. Viņi labi zina, ka mūs apdraud nevis sērga, bet asinssūcējs. Viņi neuzdrošināsies ierasties, jo baidās paši kļūt par vampīriem. Pagaidīs, kamēr šie briesmekļi mūs sakož, tad nodedzinās klosteri kopā ar mums. Jauks plāns, tas jau nu jāatzīst. Tikai jus, puikiņas, neesat rēķinājušies ar Erniju Bosu.

-    Ko jūs gribat darīt? - drūmi jautāja Astors Hārtlends.

-    Patiesi, ko jūs gribat? - kā atbalss skanēja Freda Šoreja vārdi.

No visa tā bija redzams, ka vadība pamazām izslīd no manām rokām, kaut gan biju tiešais priekšnieks Litangā.

Ernijs Boss draudīgi palūkojās uz mani.

-    Mēs aizstāvēsimies! Un uzvarēsim šajā kaujā.

Viņš pienāca pie manis, izrāva no kabatas pistoli un augstmanīgi vienkārši iespieda stobru man sānos.

-    Ieroci šurp!

-    Ernij, neniekojieties!

Tad Ernijs Boss izdarīja ko lādu, kam es nebūtu ticējis. Apgrieza savu ieroci gaisā un iesita ar to man pa zodu. No sitiena man noklaudzēja zobi. Jutu mutē metālisku garšu.

-     Iemācieties, Lorenc, ka šī man nav nekada izklaide! Atdodiet ieroci! Lēnām, prātīgi atdodiet! Uzmanieties, pie vissīkākās aizdomīgās kustības es nospiedīšu gaili.

Esperansa pielēca no galda un gribēja skriet pie manis, bet Moda Benda nostājās ceļā.

-    Paliec, kur esi, maziņā!

-Tas cilvēks ir traks!

Ernijs Boss palocīja galvu.

-Varbūt. Bet aiz bailēm. Atdodiet ieroci!

Atdevu revolveri. Viņš to neskatīdamies iebaza kabata.

-Ja nevienam nekas nav pretim, pārņemu vadību. Klausieties, Lorenc! Jūs te klosterī bijāt tā kā priekšnieks vai nez kas, kopš šā brīža - nekas. Vai saprotat?

-Saprotu,-pamāju.

-    Kur ir rinpoče Ņemdens?

-    Kaut kur meditē.

-   Iespējams, ka arī viņš ir kļuvis par vampīru. Viņu nozaga, sakoda un gatavs. Un tas otrs zellis? Vietnieks, Dendrubs?

-    Guļ savā cellē. Kā zināt, viņš ir sadurts ar purbu.

-    Ak svētās debesis! - iekliedzās Džeina Parisa. - Varbūt arī viņš…

-   Viss ir iespējams, - Ernijs Boss palocīja galvu. - Tāpēc mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Moda, nāc šurp!

Moda Benda ar pāris soļiem bija Ernijam blakus.

-    Esmu te, Ernij.

-    Ņem šo šaujamo! Ja kliegšu, šauj nost to, uz kuru rādīšu, okei?

-    Ernij, vai vajag?

-    Ja gribi palikt dzīva, dari, ko es teikšu. - Viņš noņēma no kakla ķēdīti. Kā redzēju, pie tās karājās paliels krusts. Ernijs Boss pacēla krustu un rādīja mums. - Tas ir sudraba krusts, kuru reiz dabūju no vecās krustmātes. Pēc ģimenes leģendas, kāds sencis pirms divsimt gadiem darbojies ar velnu izdzīšanu un it kā tieši ar šo krustu izraidījis nelabo no daudziem pilsoņiem. Ņemiet to rokā visi pēc kārtas!

-    Kas tās par blēņām? - Domingu paslēja ūsas uz priekšu. - Vai gribat mūs pacienāt ar viduslaiku māņticību?

-    Dabiski, jūs varat noraidīt manu lūgumu, senjor de Karvalju, bet tad Moda jūs nošaus; vai tā, Moda?

-   Jā, - Moda Benda nedroši atsaucās.

-    Kāda velna mums šis cirks vajadzīgs? - Astors Hārtlends interesējās, ar netīksmi glāstīdams ūsiņas.

-    Gadījumā, ja neesat dzirdējis: vampīri baidās no krusta. Ja tāds paņems rokā sudraba krustu, plaukstā izdegs caurums.

-    Labais cilvēk, te ir Butānas vampīri! Tie taču nezina, kas ir krusts.

-    Tomēr jūs neesat butānieši, - Boss šņāca. - Uz priekšu, nezaudēsim laiku! - Krustu rokā sažņaudzis, viņš gāja pie mistera Vorloka un Mias Vorlokas. - Sāksim ar jums. Sākam, Moda!

Moda Benda pacēla pistoli.

-    Kas man jādara? - misters Vorloks nervozi jautāja, sūkadams neaizdedzinātu cigāru. - Tikai paņemt rokā?

-    Tikai.

-    Labi. Neesmu pretim.

Viņš paņēma no Ernija Bosa krustu un sažņaudza to plaukstā. Ernijs stingi skatijās uz mistera Vorloka roku, bet tur nekas vairāk nenotika, tikai dūre sasarka.

-Vai esat apmierināts?

-Turpinām! - Ernijs komandēja. - Tagad jaunkundze!

Mia nekliedza, no viņas plaukstas necēlās dūmu mutuļi, ari no pārējo plaukstām ne. Mums visiem nācās spiest krustu. To darīja dažs vairāk, dažs mazāk jūsmīgi, tomēr mēs visi.

-Nu tad… ko mēs darīsim, Ernij?-jautaja Moda Benda. Viņa bija šķietami apjukusi, ka nevajadzēja nevienu šaut nost.

-    Gatavosim kara plānu, - Boss atbildēja. - Velns parāvis, neesmu lasījis pietiekami daudz vampīru grāmatu… ja apdomājos, pat vienu ne. Bet nu jūs palīdzēsiet. Lorenc, paejiet drusku pie malas! Jūs taču nedusmosieties, ka paturu jūs acīs?

-    Bet es taču neesmu vampīrs, - protestēju. - Nupat es to pierādīju.

-    Piesardzība nekait. Sajūtas nemēdz mani vilt: tagad tās čukst, ka ar jums kaut kas nav kārtībā. Mister Hārtlend!

-Jā?

-Vai jums ir ierocis?

-Tikai revolveris.Te, man kabatā.

-    Turiet gatavībā! Vai jums būtu iebildumi, ja norīkošu jūs par mistera Lorenča uzraugu?

-    Ko jūs, vai jūs domājat…

-Jā gan, es tā domāju. Nojums neprasu nekā cita, tikai paturiet viņu acīs. Ja manāt ko aizdomīgu, šaujiet nost!

-    Ernij, vai to nevarētu es? - Moda, apburoši smaidīdama, apjautājās.

-    Tu paliec man blakus, būsi vajadzīga. Nu, dāmas un kungi, apspriedīsim turpmāko taktiku. Kaujas taktiku. Kopš šā brīža: karš ar vampīriem.

-    Piedodiet, - mis Parisa pacēla roku. - Vai nebūtu labāk izvēlēties nevis kaujas, bet bēgšanas taktiku? Ja jau esam tik uzņēmīgi, mēģināsim izlauzties caur aplenkumu! Es nedomāju, ka jāšauj, mēģināsim pārspēt viņu modribu. Piemēram, naktī…

-     Pat nedomājiet! - Ernijs Boss atcirta. - Valsti pamest mēs tik un tā nevarētu. Labākajā gadījumā mūs ieslodzītu slimnīcā vai trako mājā. Sliktākajā…

-Jēzus! Kas būtu sliktakajā?

-              Mūs nogalinātu un sadedzinātu, kā mēdz darīt ar vampīriem. Vai to jūs gribat?

-    Nebūt ne!

-    Ko tad jūs gribat?

-Labi. Dariet, kā gribat!

-Vispirms jāatrod vieta, kur tie slēpjas.

-    Tas jau ir tas, - nopūtās misters Šorejs. - Kur tie varētu slēpties?

-Tikai pazemē, - Ernijs Boss atbildēja. - Vampīri baidās no gaismas. Saules stari tos apdedzina līdz nāvei..

-Vai jūs domājat par pazemes ejām?

-               Dabiski. Tur lejā zem klostera ir alas, arī mākslīgi veidoti gaiteņi un kazemāti. Vampīriem jābūt kaut kur tur.

-    Kurš pazīst tās ejas? - misters Vorloks jautāja.

-Varbūt misters Lorencs, - Mia palūkojās uz mani.

-             Es nepazīstu, - liedzos. - Nekad neesmu bijis tur lejā. Vienīgi, kad iebruka mašīna. Taču tā nav tā eja, par kuru runāja rinpoče Dendrubs.

-             Vēl viens iemesls noticēt, ka tie maitas slēpjas tur lejā. Kāpsim lejā un sameklēsim! Ko jūs, mister Lorenc, par to teiksiet?

Ko es varēju sacīt? Pretim runādams, tikai ielietu uguni eļļu.

-    Piekrītu, - atbildēju. - Kāpsim lejā alās!

-              Un ja… neatradīsim? - jautāja viena no Mačado raganām, laikam Izabella.

-Atradīsim! - atcirta Ernijs Boss. - Ņemsim līdzi kabatas laternītes, lāpas, gaismekļus. Krusts mums ir, tomēr vajadzētu vēl dažus. Mister Lorenc?

-    Šis ir budistu klosteris, - sacīju. - Ja neesat pamanījuši.

-              Esam pamanījuši, - Ernijs Boss mierināja aizvien augstprātīgākā tonī. - Tad mēs dažus uztaisīsim. Vai taisnība, ka arī budisti lieto svētīto ūdeni?

-Taisnība, - pamāju.

-Ceru, ka tas ir tikpat iedarbīgs ka mūsējais. Iztaisīsim dažus koka krustus un aplaistīsim tos ar svētīto ūdeni. Vai piekrītat?

-Jā,-palocīju galvu.

-    Pēc tam jāsagatavo mieti.

-              Mieti? - vampiroloģijā nezinīgais Astors Hārtlends iepleta muti. - Vai mēs stādīsim vīnogulājus, vai cīnīsimies pret vampīriem.

-              Ja atradīsim to atpūtas vietu, mums tie jānogalē. Vai zināt, kā iznīcina vampīrus?

-    Nē, - Hārtlends sacīja. - Neesmu lasījis nevienā pavargrāmatā.

-    Ar nosmailētu mietu iedur sirdi. Mums būs vajadzīgs labi daudz mietu. Nu, mister Lorenc, pastāstiet mums, kur varētu dabūt mietus.

-    Nav ne jausmas, - atteicu. - Šis ir kokiem nabadzigs apvidus.

-    Un tie dēļu gabali pie lielajām lūgsnu dzirnavām?

Viņam taisnība, tie dēļu gabali tiešām ir piemēroti mietu gatavošanai. Droši vien pēc senāka remonta celtnieki tos aizmirsuši pagalma stūrī.

-    Redziet nu, - Ernijs Boss man uzsmaidīja. -Es zinu visu. Veltīgi būtu to noliegt.

-    Es negribēju neko noliegt, - aizstāvējos. - Tikai biju tos piemirsis.

Gribot vai negribot, man nācās pamanīt, ka plaisa starp mani un pārējiem

aug augumā. Jozefs Heinemans skatījās uz mani ar nepārprotamu naidu, it kā es būtu vainīgs viņa biedru slepkavībā. Moda Benda bija pieņēmusi Ernija Bosa ideju; ko citu viņa varēja darīt? Misters Stīvenss, galvu nokāris, glāstīja ūsas. Varbūt atcerējās vecos, labos laikus, kad strādāja par grāmatvedi kadā līķu mazgāšanas uzņēmumā un viņam nebija iemesla baidīties. Starp greznajiem zārkiem viņš varēja dzīvot mierīgu, līdzsvarotu dzīvi.

Abas masas Mačado arī, šķiet, bija pieņēmušas Erniju Bosu par vadoni. Taisnība gan, viņas neveltīja man sevišķu nicinājumu. Viņas nicināja visu pasauli, tādu, kāda tā ir. Abi korejieši, dzen skolotāji, acīm redzami norobežojās no manis, tāpat arī "Austrumu garšu" komanda. Džeinas Parisas skatienā redzēju ta kā žēlumu, bet viņai drīz izdevās to apspiest.

Ja Ernijs Boss būtu mani notiesājis uz nāvi, laikam tikai Domingu, Esperansa un Mia Vorloka rāmi mēģinātu viņu atrunāt. Vienkārši sakot, paliku viens kā spārnus aplauzis stārķis ziemā.

Laikam tikai viens bija kopā ar mani, kāds vecs cilvēks, kuru savu mūžu nebiju pazinis.

Tas, kura vārdus biju dzirdējis no citas pasaules.

11.

-Tad ar to nu butu tiktāl, - Ernijs Boss saberzēja plaukstas. - Tūlīt sadalīsim uzdevumus. Mister Heineman, vai vēlaties piedalīties akcijā?

-    Jā, - Heinemans atbildēja, atņirgdams zobus pret mani. - Jūs, velns! Salmus uz galvas tomēr nelikšu. Tomēr ne.

-Jūs varētu to darīt, - Ernijs sacīja. - Šaja ziņā misteram Lorencam varētu būt taisnība. Es esmu tos uzlicis. Varbūt tas ir kads sens austrumnieku aizsardzības līdzeklis pret vampīriem. Jums un misteram Šorejam būs uzdevums sagatavot, teiksim, desmit mietu. Senjors Domingu nodos jūsu rīcībā dažus cirvjus. Vai darīsiet to?

-    Dabiski, - Domingu pamāja.

-    Paldies, senjor! Bet tagad iesaku visiem atgriezties savās istabās un pēc iespējas nevērt durvis vaļā, kaut gan, manuprāt, dienā no viņiem nav jābaidās. Rit no rīta kāpsim lejā viņus meklēt.

-Tikai rit? - jautājavīlies Hārtlends. - Kāpēc ne šodien?

-    Man līdz tam vēl kas jānokārto. Mis Parisa… jūs man būsiet vajadzīga.

-Ak Dievs, es? Tieši es?

Ernijs Boss pamirkšķināja uz manu pusi. Acīm redzami, pārdomāja, vai manā klātbūtnē var runāt. Beidzot izlēma: kāpēc gan ne?

-    Jūs taču kaut ko saprotat 110 ārstniecības augiem, vai ne? Domāju, ja jau jūs darbojaties pavārmakslas nozarē…

-Tikai drusku… - meitene nočukstēja… - Kas man būtu jāmeklē?

-Ķiploki.

-Ķip… loki?

-   Vampīri nevar paciest to smaku. Kalna nogāze pilna ar dažādiem augiem. Sameklējiet tur ķiplokus!

-Nezinu, vai pazīšu… Varbūt labāk misters Hārtlends.

-     Labi, ejiet viņai līdzi, mister Hārtlend! Turklāt apgādājiet man sudraba trauku. Svarīgi, lai tas būtu tīra sudraba.

-    Man nekad nav paticis, ka tūristi aizved par suvenīriem rituāla traukus, - pagrozīju galvu. - Pie muitas iekritīsiet.

Ernijs Boss sāka smieties. Viņa smieklos bija kaut kas asinis stindzinošs un nervus plosošs.

-Tas ir labi. Brīnišķīgi. Mister Lorenc, es netaisos to bļodu vest projām. Es gribu to izkausēt. Vai zināt, kāpēc? Izliešu lodi. Sudraba lodi. Vēl nezinu, kā, bet izliešu. Ceru, ka man vairs nav jāpaskaidro, kam nolemta sudraba lode.

Pēc vampīru iznīcināšanas zinātnes sudraba lode sirdī galīgi nobeidz asinssūcēju.

Ja ar nosmailētu mietu nav pieticis.

Vēlā pēcpusdienā, jau pret vakaru - gaiteņos tikko sāka plaiksnīties sviesta gaismekļu liesmas - pie manis ienāca Moda Benda kopā ar vienu no Mačado raganām. Mis Bendas rokā melnojās revolveris, laikam 38. kalibra. Mačado ragana nolieca galvu un pētīja manu istabu. Melnās, apaļās acis šaudījās pa labi, pa kreisi, no tā es secināju, ka Ernijs Boss viņai uzticējis izspiegošanu. Aiz centības viņa pat apgriezās ap savu asi.

-    Ernijs gribētu ar jums runāt, mister Lorenc, - Moda sacīja.

Veltīgi smaidīju viņai savu apburošo smaidu, kas man bija nesis daudz panākumu, taču šoreiz tas iedarbojās tikvien, it kā es smaiditu sniegaviram.

Ernijs Boss bija savu štābu iekārtojis Ihakangā, kas kalpoja par ēdamzāli. Pa durvīm iegājis, aiz pārsteiguma gandrīz iekliedzos. Litangas viesi sēdēja zeme cits citam iepretim, naži rokās, un cītīgi graizīja koku. Precīzi sakot, smailēja mietus. Skaidas vien lidoja, kā drīz starp Himalaju klintīm lidos sniega pārslas.

Ernijs Boss nesmailēja mietus, viņš sēdēja uz zema krēsla ar manu revolveri rokā. Kad pavērās manī, viņa sejā parādījās draudīgs smīns.

-Ak, tātad esat ieradies, rinpoče Blobzang?

-    Kā redzat, - nostājos viņa priekšā. - Ko jūs, Bos, gribat no manis?

Kokgriezēji naidīgi blenza manī. Visnaidigākaisjoprojām bija Džo Heinemans.

Viņam nebija galvā ne cepures, ne ķiveres, un viņam vēl arvien no deguna pilēja asinis.

-    Gribēju, lai redzat, ka mēs veicam vajadzīgos sagatavošanās darbus. Vai ne, dāmas 1111 kungi?

No viņu dedzīgajiem mājieniem secināju, ka bailēm robežu nav. Savā izbīli viņi nebija pamanījuši, ka nonākuši ārprātīga cilvēka varā. Pamāja misters Vorloks, kuram vairs nebija cepures galvā, toties sarkanas lāses pie deguna, pamāja abas Mačado raganas, ari abi korejieši, dzen skolotāji. Viņu acīs bija lasāms, ka viņus satrauc ne tik daudz plānotās vampīru medības; no paredzamā satraukuma viņi gaidīja apskaidrību. Pamāja Freds Šorejs, Astors Hārtlends 1111 Džeina Parisa. Prieks skatīties, kā Džeinas pirksti ar mākslinieciski lakotiem nagiem groza virtuves nazi, ka viņa ar skābenu sejas izteiksmi tēš mietu. Pie katras neveiklas kustības viņas krūtis salīgojās uz priekšu, tā ka jau baidījos: tās izkāps 110 blūzes.

-    Vai redzat gatavošanos?

-    Redzu, - palocīju galvu.

Ernijs Boss pasniedzās līdz grīdai un pacēla jau nosmailētu mietu.

-   Ari šo redzat?

-    Redzu.

-    Ar to es pārduršu viņu nekrietnās sirdis. Vai redzat manu degunu?

Jā, protams, es redzēju. Viņam galvā cepures nebija, un ari viņam no deguna pilēja asinis.

-    Nospļauties par jūsu salmiem!… Atsakos no agrāk teiktā, mēs tos negribam. Vai taisnība?

Vairāki pamāja. Turpretim Džeina Parisa pavērās mani ka palīdzību lūgdama. No viņas deguna mazas, sarkanas lāsītes pilēja uz klēpī paņemtās latas.

Ernijs bāza roku kabatā un parādīja divas pelēkas lodītes.

-     Sudraba lodes. Izkausēju bļodu. Tagad varat iet. Padomājiet par visu redzēto!

Palocīju galvu un gāju.

Nebiju solījies padomāt.

Arī bez tā zināju, kas man jādara.

Vispirms vajadzēja parunāt ar Dongenu.

13.

Ap pulksten deviņiem pie manām durvīm klusu pieklauvēja. Atveru. Ārā stāvēja senjorita Esperansa, ietinusies sarkanā lamas apmetnī. Galvā dzeltena kapuce, no kuras karājās ārā salmi.

Paskatījos pulkstenī. Līdz norunātajam laikam vēl bija divas stundas.

-    Tu esi atnākusi par agru, - sacīju, atkal paskatījies pulksteni. - Ar Dongenu sūtīju ziņu, ka…

Viņa apsēdās uz manas gultas malas un sakrustoja kājas. Uz vienu mirkli radās aizdomas, ka viņai zem apmetņa nekā nav.

-    Slikti, - viņa sacīja dižīgā vienkāršībā. - Turklāt ļoti slikti.

Man pulss apstājās. Vai būšu ko sajaucis?

-Kādā… sakarībā?-aplaizīju lūpas.

-Sakarāar Domingu.

-    Un… tas ir? - pārbijies izspiedu.

-    Ar viņa dvēseli ir slikti. Nezinu, vai glābjama.

Palūkojos pulksteni. Jau trešo reizi. Domāju, ka mums vēl ir mazliet laika noņemties ar Domingu dvēseli.

-Kā tu zini, ka… ar viņu ir slikti?

-    Redzēju.

-    Un… kā tu to saproti?

Viņa paplivināja apsegu un parādīja uz gultu.

-    Ķiniešu paruna teic, ka nevajag nogriezties no uzsākta ceļa. Kas reiz ir izdevies, no tā nenovērsies. Cik vari, biežāk trenējies! Nu?

-    Nezinu gan, - bezpalidzigi glāstīju zodu. - Situācija tāda…

Esperansa manī neklausījās. Kā čūska, kam apnikusi vecā āda, viņa ar vieglu

kustību nosvieda apmetni.

Pirmīt, kad viņa sakrustoja kājas, man bija aizdomas, ka zem apmetņa nav veļas. Nācās atzīt, ka dažkārt maņas viļ. Zem apmetņa tomēr kaut kas bija, bet man vajadzētu elektronmikroskopu, lai konstatētu tā krāsu un lielumu.

-   Vai esi gatavs? - Esperansa jautāja, pastiepusi roku uz manu pusi.

-    Īstenībā… gatavs.

-    Kāpēc tad tev tā maska?

Desmit sekundes, un šā jautājuma vairs nebija.

-    Arī man ir problēma, - sacīju, ticis zem segas.

-    Kāda?

-    Neklājas likties gultā ar ziemas mēteli mugurā.

Vispirms viņa nesaprata, tad sāka smieties.

-    Un to tu sauc par ziemas mēteli. Man tas mugurā tikai tāpēc…

-    Kāpēc?

-    Godīga meitene nevar gulēt vienā gultā ar vīrieti, ja viņai nekā nav mugurā.

-Nu jau vairs nav.

-    Kas tu esi? Burvju mākslinieks. Kā tu tā novilki… es nemaz… nemanīju. Bet es pamanīju… pat ļoti. Ak Dievs… jā. Kāpēc mums vajag nemitīgi pa kap- sētam vazāties un ar stulbiem spokiem noņemties… jadienunnakti… mēs…

Aizspiedu viņai muti.

Šķita, ka Congkapa aiz gaismekļa liesmas pagroza galvu.

It ka nožēlodams, ka tajos laikos aizliedzis sievietēm uzturēties dzelteno kapuču klosteros.

14.

Laikam biju drusku iesnaudies, jo modos no tā, ka tuvumā kāds spalgi iekliedzas. Atvēru acis un paslējos uz elkoņa. Esperansa, mierīgi šņākuļodama, gulēja man blakus, ari miegā spiezdama sev klāt aizsargķiveri. Tajā iepildītie salmi iepriekšējās stundas vētrā bija izbiruši un izkaisijušies pa visu gultu kā pēc kulšanas pavirši izslaucītā klonā.

Papurināju galvu. Jutu vieglu reibumu, krūtis dūrās tik asas sāpes, it kā mani no iekšpuses kāds plēstu ar smailu darbarīku.

Uzmanīgi pašķielēju uz Esperansu, tad mēģināju koncentrēties uz Jondonu. Šoreiz izmantoju metodi khorlo, tas ir, ritenis griežas. Būtība ir tāda, ka jādomā par čakru, par Mācības Riteni, kura spieķi ir miera stāvoklī. Vēl viegli varam izburtot uzkrāsoto Om mani padme hum. Tad pamazām, uzmanigi, protams, domās, pagriezu riteni. Spieķi sakustējās, griešanās paātrinājās un spieķi salējās vienā varenā plūdumā. Un ari uz tā bija lasāms liels uzraksts Om mani padme hum, lotoss slēpj dārgumu.

Kad šī griešanās paātrinās tā, ka kļūst nepanesama, uzraksts nozūd un dod vietu kādam. Tam, kura vēsti gribēju dzirdēt.

Lai kā es koncentrējos, khorlo telpā neviens neparādījās. Skrēja tikai bez- galgaras horizontālas līnijas kā televizorā pārraides traucējuma brīdī.

Jau gribēju mest pie malas mēģinājumu, kas bija prasījis tik daudz enerģijas, cik vajadzētu, visu dienu nesot maisus uz piekto stāvu, tad saklausīju saraustītu, čirkstošu Jondona balsi.

-   Kaut kas traucē… dzirdi… Uzmanies, Blobzang… Slazdi… es steidzos… Viņš palīdzēs… būs ar tevi… Blobzang, uzmanies!… slazdi… steidzos… Viņi tikās Makao… maldījos… Uzmanies!

Balss vēl drusku krakstēja, tad ritenis apstājās. Tik negaidīti, ka man vajadzēja ieķerties gultas malā.

Kad atvēru acis, sastapu Esperansas uzmanīgo skatienu.

-Vai kaut kas slikts?-viņa jautāja, noslidinādama ķiveri gar gultu zemē.

-    Kas varētu būt? - atjautāju un mēģināju smaidīt.

-Tikai tas, ka tu griezi zobus un mēģināji ar kādu runāt.

-    Runāt?

-    Tu murmināji ko tadu: runā skaļāk, vai apmēram tā.

-    Neatceros neko sapnī redzējis.

Esperansa ieritinājās blakus un dudināja man sejā:

-    Ja par to runājam, es kaut ko redzēju sapnī. Vai neesi ziņkārīgs, ko?

-    Klausos, - atteicu. - Un esmu ļoti ziņkārīgs.

-Tad es stāstīšu. Bet skaļi nav dūšas.

-    Kā tad tā? - es brīnījos. - Te taču neviena cita nav.

-Un tas tips tur?

-    Congkapa? Tā taču tikai statuja.

-Acis tādas, it kā skatitos manī. Un tādas ausis, ka viņš noteikti sadzirdēs, ko gribu sacīt.

-     Tad palien zem segas un čuksti no turienes. Un pasteidzies, jo mums jāiet… Es jau pošos.

-     Labi, - Esperansa čukstēja. - Pieņemu tavu padomu. Zem segas pačukstēšu tev savu sapni.

-    Es pa to laiku gatavošos, ja neņem ļaunā.

Esperansas galva pazuda zem segas.

-   Vai man sākt? - dzirdēju viņas čukstu.

-    Sāc! - atbildēju un mēģināju izbāzt kājas no segas.

-    Jēzus! - pēc dažiem mirkļiem attapos. - Mums jāiet… Esperansa!… Jā… pošas!

-To es sapņoju! - Esperansa čukstēja. - Vai gribi kāpt no gultas?

-    Ne jau… gribu! - čukstēju. Riteņa vietā uzpeldēja milzīgi ziepju burbuļi. Katram iekšā īsta uguņošana, kas, pēc kārtas uzplaiksnidamās, ietina visu celli spilgtā gaismā.

Šie starojuma plūdi neturpinājās ilgi, bet droši vien šis spožums būtu pat sauli aptumšojis, ja nebūtu nakts.

Jutu, ka ilgi nevarēšu aizmirst Esperansas sapni.

15.

Ap desmitiem ieradās Dongens. Šķita noguris, tikai pavirši apjautājās, vai man ko nevajag. Viņš tiešām jutās atvieglots, kad paskaidroju, ka nekā nevajag, jo ūdeni esmu atnesis no virtuves, arī sviesta lampās ir diezgan, un kvēpināmās nūjiņas izturēs līdz rītam. Manus pēdējos teikumus viņš noklausījās ar jau aizvērtām acīm. Puika bija tik pārguris, ka krišus iekrita gultā.

Kad vilka nost zābakus, acis jau bija ciet; ja es nebūtu viņu pierunājis izģērbties, viņš būtu apmetni atstājis mugurā. Līdzko nolika galvu, jau bija iegrimis miega atvarā.

Manā sirdī urdījās kāds nemiers, kaut gan bija skaidrs, ka tam, kura spēlē esmu iejaukts, ir lielākā vara pār dvēselēm, nekā jebkurš varētu iedomāties. Varbūt pat.londons nenojauš, kadi spēki koncentrējas ap mums.

Dongens gulēja slikti, ik pēc desmit sekundēm grozijās, svaidījās un kunkstēja. It kā lūdzās, it kā pieminēja čostimpu.

Pēkšņi viņš nomierinājās. Elpa kļuva lēna, miegs mierīgs. Noraizējies vēroju skaisto, sārtvaidzīgo bērna seju un domāju, vai drīkst tādu cilvēciņu pakļaut visam, kas sekos. Kaut kas sirds dziļumos it kā čukstēja, ka nedrīkst, bet citas izejas nav. Vienkārši tas jādara.

Dongens pacēlās gultā tik negaidīti un strauji, būtu viņš bijis nomodā, droši būtu pamanījis, ka stāvu netālu no viņa. Pat acis bija pievērsis man. Tikai tās bija baltas kā ar sniegu piesnigušas. Baltas un bez redzokļiem.

Zināju, ka viņš neredz, tomēr atkāpos pie savas gultas. Ja viņš kaut kur ies, lai neuzskrien man.

Dongens palocīja galvu, gluži kā klausīdamies kādu norādījumu. Tad noslīdēja uz gultas malas. Uzrāva apmetni, zābakus un rūpīgi sakārtoja kapuci.

- Es eju, - viņš pateica skaļi, bet miegainā balsī. - Eju, rinpoče.

Vēl kaut ko noņurdējis, viņš gāja uz durvīm.

Atvērt nebija grūti, nebiju durvis aizslēdzis. Negribeju vēl ar atslēgšanu noņemties. Dongens vienkārši nospieda koka rokturi un bija ārā gaitenī.

Viņš kā ēna aizslīdēja garām Domingu, Esperansai un Miai, kuri gaidīja mani.

Puikam acis vaļā, tomēr tas viņus neredzēja.

16.

Mazais lamu māceklis grīļīgiem soļiem klunkurēja vareno lugsnu dzirnavu ēnā. Dažas no tām bija tik lielas, ka viņa galva nesniedzās pat līdz griežamajiem rokturiem sānos. Starp milžiem Dongens izskatījās kā punduris, taču dažā ziņā pats bija milzis. Lielāks par lūgšanu dzirnavām, lielāks par jebkuru no mums, pat par Himalajiem lielāks.

Laikam jau esmu minējis, ka tieši blakus lūgšanu dzirnavu rindai pagalma stūrī atradās balti krāsota statuja - dievietes Baltās Taras tēls. Statuja varēja būt no ģipša, pelējumu traipi uz tās pleciem liecināja par tuvojošos ziemu. Mate Tara neviļus piesaistīja vīriešu skatienus: gracioza sieviete šauriem gurniem, kuplām krūtīm, indiešu dejotājas poza. Viņa turēja rokā lotosa ziedu, uu ar to nekādi nesaderēja kaklā pakārta rota no cilvēku galvaskausiem.

Statujas priekšā no dēļiem sameistaroti guļamsoli. Ja kāds jaulatu, kādam nolūkam tie gatavoti, es varētu dot vairākus skaidrojumus, bet vispareizākais laikam būtu tas, ka pirmo pagatavoja pirms daudziem gadsimtiem tiem rakst- nepratējiem cieminiekiem, kas nevarēja lasit svētās gramatas un neprata pat lūgšanas. Viņiem tika izdomāts šis dīvainais soda veids. Par attiecīgu noziegumu izdarīšanu mūki dažkārt sodīja grēku nožēlniekus ar vairākiem simtiem pievilkšanās un atgrūšanās vingrojumu. Ja grēku nožēlnieks rokā turēja papīru ar svēto formulu Om mani padme hum, tad katrs balsts aizstāja vienu lūgšanu. Bieži tiku brīnījies par elastību, ar kādu Himalaju tautas atrod vienkāršāko risinājumu.

Taču Dongens nez vai turēja rokā samiegtu kaut ko, viņa gadījumā nevarēja būt runa ne par noziegumu, ne sodu.

Puika apstājās pie viena 110 dievietes priekšā novietotajiem soliem, apgūlās un nekustīgi palika tur. Paviršs vērotājs būtu noticējis, ka viņš ir aizmidzis. Taču Domingu un man bija skaidrs, ka Dongens šonakt vairs neaizmigs.

Tad notika kaut kas tads, ko nekad vēl nebiju redzējis, bet par ko biju dzirdējis no Jondona. Puisēns pacēlās un sāka balsta vingrojumu.

Tas jau nu pats par sevi nebūtu pārsteidzoši, jo arī mūslaikos Himalaju klosteros medz šādi atbrīvoties no grēkiem. Taču tas, ko darīja Dongens, nebija cilvēka prātam aptverams. Pēc pirmā lēnā balsta viņš uzņēma tādu ātrumu, ka ar acīm nevarēju izsekot. It kā skatītos paātrināti demonstrētu filmu. Nezinu, cik kustību sekundē, bet ne mazāk kā divas. Viņš kustējās tik ātri, ka noteikti būtu iekļuvis rekordu grāmatā, ja tiktu hronometrēts.

-   Ak Dievs! - Mia čukstēja. - Ko viņš dara? Kā viņš var tik ātri?

-    Mieru! - uzliku roku viņai uz delma. - Nekas nenotiks. Viņi grib, lai puika nogurst, lai viņa ķermenis nepretojas.

-    Kāda pretošanās? Ko tad viņi 1ļribl

Dongens bez mitas atgrūdās, it kā viņu būtu velns apsēdis. Velnu izdzīšanas rituālos biju redzējis tādus slimniekus ar kokainām, mehāniskām kustībām. Laikam velni nespēj radit smalkas, līdzenas kustības.

Balstvingrojumi beidzās tikpat strauji kā bija sākušies. Dongens vēlreiz atkārtoja vingrojumu lēni, mierīgi, tad cēlas. Acis vēl arvien baltas, no pieres lija sviedri.

-    Divsimt, - Mia pusbalsī pateica. - Divsimt reižu. Neticami.

Dongens dziļi ievilka gaisu, tad pagriezās un nāca uz mūsu pusi. Tik strauji, ka bija jābaidās: uzskries mums. Par laimi pēdējā brīdī viņš mainīja virzienu un devās uz muri. Nu jau tik ātri kā auto. Zināju, ka tur ir dēlis, pa kuru uzskrienot, viņš tiks pāri sētai, tomēr raizējos. Kas notiks, ja viņš nejauši liks kāju dēlim garām? Vai arī dēlis būs paņemts, lai taisītu pretvampīru mietus?

Nevajadzēja raizēties. Puika, trakā ātrumā joņodams, ar lielajiem zābakiem, kam uzliekti purni, tomēr neieskrēja mūrī, nesasitās pret akmeņiem. Tomēr dēļa tur vairs nebija. Varbūt tiešām vampīru mednieki to bija paņēmuši mietu gatavošanai.

Dongens atkal paveica kaut ko neiespējamu. Ticis pusotra vai divu metru attālumā no mūra - ar apmetni, smagajiem zābakiem un galvassegu - viņš vienkārši pacēlās gaisā. It kā viņu būtu atspere uzsviedusi. Uzlidoja virs akmens žoga un, lai nezaudētu līdzsvaru, plivinādamies virs mūra, ar rokām atspiedās pret akmeņiem. Un nākamajā mirklī jau bija lejā otrā pusē.

-    Ak Dievs, - man līdzās nočukstēja Mia Vorloka. - Kā viņš to izdarīja?

-    Iesim! - uzkliedzu Domingu. - Sētai pāri!

Viņam nepielipa mana aizrautība. Zodu pakasījis, viņš kaunīgi pavēras manī.

-Vai drīkstu atzīties?

-Tieši tagad jums nāk virsū vēlme atzīties? Ko gribat sacīt?

-Es… neprotu lidot.

Es aprimu. Biju pārsteigts, ka arī pats nebiju piedzimis ar spārniem. Bija aizdomas, ka man klātos slikti, ja mēģinātu atdarināt Dongenu.

Ta kā zināmo dēli vairs neatradu, atkal uzsaucu Domingu:

-Palaidiet uz pleciem! Tikšu pāri, bet jūs…

-     Piedodiet, ka iejaucos, - Esperansa bailīgi pacēla roku. - Ne par ko negribu iejaukties, tomēr… tur ir durvis.

Patiesi bija. Murī bija sprauga, mazliet augstāka par lielajām lugsnu dzirnavām, par durvīm saukt gan to nevarēja, tomēr mēs ērti tikām cauri. Varbūt sprauga bija radusies kādā no agrākajām zemestrīcēm un slinkākie mūki to pamazām paplašinājuši.

Pa to izlienot, varēja uzņemt ceļu tieši uz ciemu, nevajadzēja iet ēkām apkārt.

Dabiski, Dongenu jau bija aprijusi nakts, kad mēs izlauzāmies caur šo spraugu. Mums priekšā līdz pat ciemam pletās mēness apspīdēts lauks. Būtu jau gājuši un neapstājušies līdz pirmajām mājām, tikai bijām piemirsuši par mani mūri. Tas stiepās mums priekšā, nošķirdams mūs no mēness apspīdētā lauka.

Mia Vorloka daudz nevilcinājās. Pacēla kāju, lai kāptu augšā-šajā Vielā mani mūris nevarēja būt augstāks par astoņdesmit centimetriem -, bet palēca atpakaļ, kad Domingu nikni uzkliedza:

-Nē-ē!

Nabaga mis Vorloka tā rāva kāju atpakaļ, ka gandrīz novēlās augšpēdus. Man dzīslās bija asinis sastingušas. Esperansa iezvila man rokās un čukstēja ausī: •

-Jēzus! Paskaties, vai man sirds vēl darbojas!

-     Es ar prieku būtu pārbaudījis, bet Domingu neatstaja man laiku pārdomām.

-    Tas ir mani mūris, vai dzirdi? Mia apjukusi skatījās uz viņu. -Un tad?

-    Uz mani mūra nedrīkst kāpt.

-    Labi, tad rāpsimies pāri! -Ari rāpties aizliegts.

-    Kāpēc aizliegts?

-    Tlpēc, ka šis ir dievu mūris. Ar to klosteris tiek pasargāts no ļauniem dēmoniem.

Mia Vorloka tā savādi pavērās uz Domingu.

-    Bet tagad… taču neviens neredz.

-    Dievi redz.

-    Mister Lorenc?

-    Iesim apkārt! - ieteicu kompromisu.

-    Kā tika pāri Dongens?

-    Pārlēca.

Miai Vorlokai iemirdzējās acis.

-    Lieliski. Tad ari es lēkšu.

Viņa to pateica un tūlīt bija pāri. Kā veikla gazele pārlidoja pār mani mūri. Esperansa neko nejautāja. Nebiju ne aci pamirkšķinājis, kad viņa jau bija pie Mias.

Iedrošinādams uzsitu Domingu pa plecu. -Nu?

-    Patiesība ir tāda, ka… arī lēkt neklājas.

-Ja kājas nepieskaras pie mūra, tad dievi nav aizvainoti. Nāciet taču! leskrējos un pārlēcu pār mūri. Kaut gan smagie zābaki vilka kājas lejup, šis lēciens man neradīja grūtības.

Domingu pavirpinaja ūsas. Gribēja jau ieskrieties, bet vēl pārdomāja.

-    Neiznāks, - viņš sacīja. -Skrieniet droši!

Domingu augstprātīgi atmeta ar roku.

-     Ne jau drosmes trūkst… Pārlēkšu, ja gribēšu. Ja vajadzēs, pat metra augstumā. Tikai aizliegums pastāv.

-Aizliegums? Kas aizliedza, ko aizliedza?

-     Lēkt pāri mūrim, ja vēlaties zināt. Viens no senčiem… Tāds Žozē de Karvalju. Viņam iznāca tā…

-    Vēl nekad neesmu par viņu dzirdējis, - es nemierīgi palūkojos pulkstenī.

Domingu atkal pavirpināja ūsas.

-    Nevarējāt ari dzirdēt, jo… neesmu par viņu stāstījis. Viņa vārds nav ierakstīts dzimtas slavas grāmatā, ja zināt, ko es domāju.

-    Nezinu, - atbildēju. - Nav ne jausmas, ko jūs domājat.

-    Eū! - Esperansa paraustīja mani aiz apmetņa malas. - Vai kas noticis?

-    Ejiet abas ar Miu uz ciema pusi! Tikai uz priekšu pāri laukam.

Esperansa nopūtās un atstāja mūs. Es pastiepu roku uz Domingu pusi.

-    Nāciet taču, kaut jūs nelabais…

-    Paklausieties! - viņš sāka ar nopūtu. - Tas, par ko runāšu, neiederas de Karvalju slavenā stāsta lapās, tomēr noticis ir. Mans sencis Žozē, lai viņam Dieva miers, bijis liels meitu mednieks. Vai zināt, kas tas ir?

-Tieciet taču pāri, citādi pametīšu jūs te!

-   Neesiet tik nepacietīgs! Vārdu sakot, reiz viņš bija savaldzinājis kādu pils- kundzi… vai esat redzējis portugāļu pilis?

-Jūs smiesieties, esmu redzējis.

-    Tad jūs zināt, ka vēlīno viduslaiku pilis nav identas ar agrīno viduslaiku pilīm.

-   Vai nu jūs lēksiet, vai ari manis te vairs nav.

-    Kur jūs skrienat? Šis stāsts jums jānoklausās! Vārdu sakot, viss risinājās, pilskundze, Kartagenas vikonta sieva, gaidīja manu senci Žozē, istabene visu zināja, vikonts bija medībās ar karaļa galmu, mana senča Žozē priekšā bija tikai viens šķērslis: mūris, kam bija jātiek pāri. Mūris nebija augsts, tieši tāds kā šis. Varbūt tomēr drusku augstāks, bet viņš to nepamanīja…

-Ko?

-    Nevajag nervozēt, tūlīt uzzināsiet. Sencis Žozē uzlēca uz mūra, turklāt tā, kā portugāļu bruņinieki lec uz zirga. Atspērās un bija augšā. It kā uz zirga uzlēcis.. . jums jāzina, ka sakarīgs portugāļu bruņinieks zirgā sēž ne tā kā francūzis ar mīkstu dibenu vai kāpostgalva vācietis, kas bāž kāju kāpslī un rāpjas nabaga četrkājim virsū, portugālis ieskrienas, palecas un augšā ir. Kā mūslaiku cirkā. Vai tuvumā nejauši nebūtu kāds zirgs?

-    Ciemā ir jaki.

-Tie ne velna neder. Portugāļi ar jakiem nejāj. Vārdu sakot, kamēr neesmu aizmirsis, sencis Žozē atspērās un uzlidoja uz mūra. Tikai… kopš viņš bija sarunājis ar kundzi šo randevū, kas solija skaistu nakti, bija noticis kaut kas, ko vieglprātīgā kundze nezināja. Pilskungs, Karlagenas vikonts, pirms aizbraukšanas bija uzdevis pārvaldniekam, lai - aizsardzībai pret zagļiem - apsprauda mūra virsu ar stikla šķembām un iemūrē tās akmeņu spraugās. Nabaga sencis ieskrējās, atspērās un uzlēca uz mūra. Tad ierēcās tā, ka vairāki suņi aiz šausmām dabūja nervu lēkmi, bet dzimtļaudis ieslēdzās būdās, domādami, ka uzbrūk angļu marodieri.

-    Patiesi skumjš stāsts, - atsaucos. - Atļaujiet aizrādīt, ka uz mani mūra stiklu nav.

-     Bet tas viss vēl nav nekas, - Domingu turpināja. - Kad viņu nocēla no sētas, mūra otrā pusē atrada līķi ar zobenu rokā. Vai zināt, kas tas bija? Pats Kartagenas vikonts. Kāds bija ietriecis dunci viņam sirdi. Kā vēlāk noskaidrojās, nabaga vikonts bija tikai izlicies, ka dodas medībās, bet īstenībā paslēpies tuvējā medību namiņā, lai pārliecinātos, vai sieva patiesi savu labvēlību izdāļā kā klai- donlgs suns blusas. Pa vakariem viņš nogūlās pie mūra, jo nojauta, ka tam, kurš nakti zagsies pie viņa sievas, jānāk pa šo ceļu. Neviens nezina, kas tur bija noticis. Atrada zemē gulošu vikontu, mirušu, savās asinīs sastingušu, bet sencis Žozē ar asiņainu še… dibenu sēž uz mūra asos stiklos. Tomēr izmeklēšanas slēdziens bija: Kartagenas vikonts notvēris Žozē lavāmies pie sievas, bet, būdams ļoti stiprs un ātri saniknojams cilvēks, uzmetis Žozē uz mūra, tieši stikla šķembas. Tikai sencis Žozē nav padevies. Paķēris dunci un, tāpat šķembās sēdēdams, sviedis Kartagenas vikontam. Duncis trāpijis sirdī, un vikonts tūlīt bijis pagalam. Sencim Žozē gribēja piespriest nāves sodu, iļarrote, zināt, ta ir tāda viduslaiku žņaudzamiekārta; par laimi nāves soda izpildes naktī viņam izdevās aizbēgt, viņš neapstajās līdz pat Jamaikai un kļuva par pirātu, haizivs viņam nokoda kāju, nu, vēl viens labs stāsts, viss notika tā…

-    Ja nelēksiet, atstāšu jūs te, - sacīju nezin kuro reizi. - Man nav laika klausīties jūsu bezgalīgos stāstus.

-    Kopš tā laika ģimenes tradīcijas mums liedz lēkt pari mūriem. Ja lecam, mus skar nelaime.

-    Piemēram, - es piktojos. - Vai jūs atrodat sētmalē liķi?

-    Piemēram, - viņš palocīja galvu.

-Ar dunci sirdī, ja?

-Var but arī tā.

-     Kārtībā, - nopūtos. - Esmu vilies, Domingu. Dāmām teikšu tik vien, ka esat pie mūra atradis līķi ar purbu sirdi. Ja jautās, kur jūs palikāt, teikšu, ka aizlidojāt ka Dongens. Izdomāšu ticamu stāstiņu. Uz redzi!

-    Pagaidiet! - viņš izmisīgi iekliedzās. - Jau lecu. Diemžēl, pēc kāda krogus kautiņa man vāji kustas gūžas locītava.

-Jums vajag lēkt, nevis dejot tvistu, - atgādināju.

-Labi… lecu.

Viņš ieskrējās, atspērās un lēca. Labi uzņēma gan augstumu, gan virzienu, es jau noticēju, ka nekas negadisies un viņš veiksmīgi tiks pāri šķērslim, taču notika kaut kas negaidīts. Kas zina, kāpēc, Domingu lēkdams nolaida vienu kāju, zābaka papēdis aizķērās aiz mūra malas un apsvieda Domingu gaisā. Viņš, skaļi kliegdams, lidoja ar dibenu pret mani.

Man tik tikko pietika laika atkāpties sāņus. Viņš lidoja pamatīgi, ari otram mani mūrim pāri, kaut gan tam mēs būtu tikuši garām, tas nebija garāks par desmit metriem.

Tur viņš pazuda manam skatienam. Viņu nosedza otra mani mūra ēna, kas bija izstiepusies tik gara, ka varētu būt ari lielā Ķīnas mūra ēna.

Man atkal uzbruka galvassāpes, skaļa klaudzoņa ausīs, nepazīstams un nepielūdzams spēks spieda notupties mūra pakajē. Vel vien knikšķis, un jau sadzirdēju pazīstamo balsi.

-      Pēdējā iespēja… steidzies! Kapsētā… Tur tev jābūt… jo… abas dvēseles, ja…

Nostājos četrrāpus un trausos augšā.

Sapratu, ka manī tikšķ laika bumba.

17.

Vēl nebiju gluži piecēlies, kad mūra otrā pusē paslējās Domingu galva. Viņš bija nāves bāls, tāpat kā es. Pieķēries pie mūra malas, viņš kodīja lūpas un satraukti vērās manī.

-    Man nekas nekaiš, - mānījos. - Tikai drusku atpūšos… Nekas nekaiš.

-    Man gan, - viņš elsoja. - Man gan…

-Vai sasitāties?

-Nē… Tas ir… nav būtiski.

-Vai… kaut kas noticis?

Domingu tvarstīja gaisu.

-    Es pārkāpu noteikumus… Nebija brīv virs sētas… Pārkāpu de Karvalju noteikumus.

-    Ne jau tā, - es mierināju. - Jūs taču tikai pārlēcāt pāri.

-    Tomēr kāja pieskārās pie akmeņiem.

-    Un tad?

-    Mans še… dibens ari pieskārās.

-    Tas taču nekas.

-    Gluži kā es būtu tur jāšus sēdējis. -Vispār, ko jūs tur gvelžat?

-Es jums stāstīju, ka… Žozē de Karvalju atrada līķi… ar dunci sirdi… pēc tam, kad bija jāšus uz sētas… Es ari biju jāšus…

-    Bet jūs taču neatradāt līķi, - mierināju. Domingu izslējās. -Atradu.

Jutu, ka man pār muguru pārskrien ledaini viļņi, bet sirdi žņaudz viduslaiku portugāļu bruņinieku dzelžcimdotā roka.

-    Ko jūs atradāt?

-    Līķi. -Kur?

Domingu norādīja uz ēnu. Uz isākā mani mūra ēnu. -Te.

Pārlēcu pār mūri, ne nieka nebēdādams, vai zābaka zole skars akmeņus, vai ne. Nolēcu zemē un sasprindzināju acis uz ēnu, tad tik tikko noturējos nekliegdams.

Mūra pakājē, acis pievērsis cienīgi spīdošajam mēnesim, gulēja misters Šorejs. Slavenais uzņēmuma 'Austrumu garšas" pavārs. Misters Šorejs.

Tas garenais kaut kas, kas rēgojās no viņa paduses, nebija koka karote, kas pavāram piederētos labāk.

Tā bija nevis koka karote, bet tibetiešu upurējamais nazis purbu. Un tas bija nevis padusē, bet gan iedurts sirdi. Mēness apsēdās uz kaila, lapas nometuša zara un ziņkāri lūkojās manī. Nu, kas tagad bus, mīļais draugs Leslij L. Lorenc?

18.

īsu brītiņu nedarīju neko. Tikai vēroju mirušo. Īstenībā tur nebija daudz ko redzēt, kā jau vispār pie mirušajiem. Tik un tā mūsu acis nesaredz tik tālu, cik tālu klejo mūsu dvēseles. Un labi, ka dievi ir tā noteikuši. Domingu noklepojās un pavirpināja ūsas. -Tas ir… misters Šorejs.

-Jā,-es pamāju.

-Vai… kas varēja viņu nogalināt?

Sagrābu viņa apmetņa malu un rāvu sev klāt.

-    Neviena vārda Esperansai un Miail Vai saprotat? Domingu pavirpināja ūsas.

-Jā.

-Tad iesim! -Viņu… te atstāsim?

-Vai zināt ko labāku? Mēs šonakt esam vajadzīgi.

-    Un., ja nu… ar viņu… kaut kas notiek?

-    Ar viņu vairs nekas nevar notikt.

-    Nu labi, - viņš nopūtās, samierinādamies ar nenovēršamo. - Iesim! Viņš uzņēma soli, bet negaidīti sabruka uz mani mūra. Šķiet, bija aizmirsis,

ka neviens de Karvalju nedrīkst atrasties uz akmens mūra.

-   Vai vēl kas noticis? - es kļnvu nepacietīgs. - Ja par to domājat, rodžungi nez vai kritīs virsū viņa augumam. Driz tie būs ar ko citu nodarbināti.

-Nejau tā… ir mana problēma.

-    Bet kas tad? -Zābaks berž.

-    Tad sakārtojiet to!

Viņš piecēlās un tūlīt apsēdās atpakaļ.

Redzēju, ka ne jau zabaks vainīgs. Viņam vienkārši bija vajadzīga maza atpūta.

Mīļā miera dēļ arī es sāku kārtot zābakus. Pēc kādām piecām minūtēm Domingu ņēmās stingri virpināt ūsas.

-    Kad iesim? Cik ilgi jūs tur niekosieties ar zābakiem?

Devāmies uz ciema pusi. Mia un Esperansa mūs gaidīja tieši pie galējās mājas akmens mūra. Viņām iepretim nogaidošā pozā sēdēja mazs sunītis, ne- nolaizdams acu 110 abām.

-    Sasodīts, kur jūs tik ilgi bijāt? - Mia kurnēja.

Domingu vienā mirklī bija aizmirsis, ko es viņam piekodināju, un, rokas plātīdams, saka skaidrot, viņa ūsas paslējās uz priekšu kā buļļa ragi.

-    Nokavējāmies tāpēc, ka atradām…

Man izdevās nemanīti atrast ar zābaku viņa stilbu. Par laimi, abiem apmetņi mugurā, tātad lejup krītošais zīds nosedza mūsu kājas.

-    Mēs atradām… zābakus. Mia Vorloka samiedza acis.

-    Zābakus?

-    Zābakus.

-    Kādus zābakus?

-    Nu… greznus.

-    Kur tie ir?

Domingu izmisīgi pavērās mani.

-    Misteram Lorencam kājās.

Mia pārsteigti pavērās manī.

-   Jums kājās? Un kur tad ir jūsu zābaki?

Gribēju atbildēt izvairīgi, bet Domingu pasteidzās.

-Arī tie ir kājās.

Mia noglāstīja pieri.

-   Ja pareizi sapratu, jūsu divās kājās ir četri zābaki. Vai pareizi?

Pa šo laiku Domingu bija attapies un uzklupa meitenei.

-     Kā nu var nesaprast kaut ko tik vienkāršu? Drīzāk atbildi, kā te gadījies suns!

Mia paraustīja plecus.

-    Tas te bija.

-    Nu, tātad. Zābaki arī bija tur.

Mia iespieda rokas sānos un pagrozīja galvu.

-    Kāpēc man dažreiz rodas sajūta, ka jūs neesat normāli?

Par laimi, sunim bija apnicis te nikt, viņš divreiz ierējās un nozuda aiz sētas. Varēju tikai cerēt, ka nesacels kājās visu ciemu.

Kaut gan bija samērā agrs, nevienā logā nebija manāma gaisma. Ciems bija klusu pieplacis, spēcīgas mēness gaismas apspīdēts, it kā nezin kāpēc nejustos labi. Kā šķiet, arī Domingu likās aizdomīgs šis dīvainais, gaidu pilnais klusums, jo viņš aizvien nervozāk grozīja galvu pa labi, pa kreisi.

-    Galu galā… kurp mēs ejam? Vai turp?

-Vispirms palūkosimies pa logu!

Mia pagrozīja galvu.

-Vai esat pārliecināts, ka mums tā jādara?

Nevis atbildēju, bet devos uz priekšu. Ceļu jau zināju, tātad nevajadzēja maldīties starp šķietami juceklīgiem žogiem, kas bija ierikoti pēc cieminiekiem vien saprotamas loģikas; nepieredzējis ceļotājs starp tiem var nomaldīties ka labirintā.

Nevilcinādamies gāju uz to maju, kuras koka slēģī man bija izdevies izurbināt caurumu, kas jau divas reizes bija kalpojis novērošanai. Tur, kur gulēja mirušais mūks, kurš…

-   Vai te? - Domingu man aiz muguras čukstēja. - Logu slēģi ir ciet.

-     Paskatieties uz šo caurumu! - es piegrūdu pirkstu slēgim. - Ja nav grūti, palūkojieties iekšā!

Nebija divreiz jāsaka. Domingu jau bija pielicis aci pie cauruma.

Pagriezos un aplūkoju ciemu. Man jau agrak bija šķitis uzkrītoši, ka logi ir tumši; klusums valdīja arī tajās mājās, kur manu iepriekšējo apciemojumu laikā rosījās dzīvība. Tagad nakts klusumu nepārtrauca neviena skaņa. Pat suņi gar sētām nerēja. Visai apkaimei bija uzgulušas it kā saspringtas gaidas.

Nezinu, kāpēc man pēkšņi nāca prātā kāda tāla pagatnē nogrimusi Indijas nakts. Mēs ar Naritu sēdējām Indas krastā, pāri mums līgojās palmas, Narita mani baidīja, ka jebkurā brīdī krokodils varot izbāzt galvu 110 ūdens un nokost man zābaka purngalu. Atteicu viņai, ka krokodilam daudz labāk garšo tādas sarkanas tupelītes, kādas viņai kājās. Narita izlikās nobijusies, iespiedzās un paslēpās man klēpī. Palmas diskrēti nosedza mūs, un krūmu lapotnes šalkoja mīlas dziesmu…

-    Ak Dievs! - Domingu iegārdzās, vēl arvien glūnēdams pa slēgī izurbto caurumu. - Ak Dievs, tas ir neticami! Leslij, iekniebiet man!

Domingu bija nobālis, un es redzēju, ka viņš vismīļāk kaut kur nozustu. Taču tuvumā nebija mani mūra, aiz kura viņu nogrūst.

Mia pacēla galvu un skatījās uz sētas pusi.

-Suns ir atpakaļ.

Pats par sevi tas nebūtu nekas slikts, bet sunītis notupās pie sētas un sāka gaudot. Sāpīgi, purnu pie zemes piekļāvis.

-    Tā vien vēl trūka, - Esperansa noņurdēja. - Vācies prom!

Viņa izlikās, ka ņem akmeni un sviež sunim.

Sunītis nodrebēja, pacēla pret Esperansu lūdzošas acis, bet nekustējās. Turpināja gaudošanu.

-    Sacels kājās visu ciemu, - meitene čukstēja.

-    Noķersim viņu! - Mia ieteica.

-    Lieciet mierā to sasodīto suni! - Domingu elsoja. -Tas… ir briesmīgi! Kā tas var notikt? Ziniet… es nekad… īsti neticēju burvestībām…

Tikai tad sāku pievērst uzmanību viņa sacītajam. Līdz šim manas acis lodāja ap kaimiņu mājām un viņa vārdi lidoja ausīm garām.

-    Par ko jūs runājat? - es satvēru viņa apmetņa malu.

Biju pārsteigts, konstatēdams, ka viņam dreb kājas, tāpat kā pirms brītiņa pie klostera, blakus mani mūrim.

-     Par liķi, - viņš kunkstēja. - Tur ir līķis… - Apjucis paskatījos uz logu. Tātad līķis vēl ir te. Šādā gadījumā…

Papurināju galvu. Vai neesmu kaut ko parpratis? Divas dienas biju nežēlīgi pūlējies, kamēr kaut kā izdevās salikt kopā mozaīkas klucīšus, līdz izveidojās stāsts. īsts briesmu stāsts, pilns ar vēderu kņudinošiem notikumiem…. Taču, ja mirušais vēl arvien ir te, gultā, tad esmu veltīgi lauzījis galvu, esmu ieskrējis maldu ceļā. Varēšu sākt no gala, ja man vispār iznāks tam laika.

1a kā Domingu bija pieaudzis pie cauruma, neuzdrošinājos viņu atraut. Ja pastumšu, varbūt nogāzīsies zemē.

-    Kas tur iekšā vēl ir? - interesējos.

-    Nav nekā, -viņš purināja galvu.

-Tikai mirušais?

-Vai jums nepietiek?

-Vai gultā?

-Kā varētu būt gultā… gultas tur nav.

-    Nav gultas? - biju pārsteigts. - Kas tad ir?

-    Nekas. Tikai krēsls.

-   Jūs gribat sacīt, ka vecais mūks sēž uz krēsla un…

Domingu pievērsa man izmocītu seju.

-    Mūks? Kāds mūks? Paskatieties pats, jūs nelaimīgais!

Pieķēries pie slēģaviņš pavilkās sāņup, lai es varētu pienākt blakus.

Noliecu galvu un ielūkojos pa pīpes urķa izurbināto caurumu. Tad iekliedzos

tā, ka mazais šunelis pārtrauca gaudošanu.

-Ak Dievs!

Tobrīd Domingu, ne vārda neteicis, sabruka zemē p : loga.

Pūlējos apvaldīt šausmu kliedzienu, kas lauzās mai īrā. Tas izdevās tikai pa daļai, no manis skanēja žēlabaina činkstēšana.

Kā es varētu nečinkstēt, ja iekšā nebija itin nekā tāda, kas atgādinātu iepriekšējo istabu. Nebija istablietu, zemo krēslu, koka sola, tempļa karodziņu pie sienām, zīda lentu pie durvju stenderēm, pats galvenais, nebija cilvēku. Un nebija arī gultas, kurā bija gulējis aizgājējs.

Toties līķis tur bija. Tas sēdēja uz krēsla tukšas istabas vidū ar seju pret logu, it kā nojauzdams, ka no ārienes tiek vērots.

Ne tikai istabā bija notikušas pārvērtības, kopš sāku glūnēt pa caurumu, pārvērties bija arī mirušais. Nebija nekā 110 tā, kas viņu nāvē darīja svinīgu. Nebija muka apģērba, nebija kapuces, pat mierīga aizsaules smaida viņa sejā nebija.

Tas, kas bija šā mirušā sejā, varēja būt viss, tikai ne aizsaules smaids. Drīzāk bailes, sāpes, šausmas, izmisums.

Apmēram tas pats varēja būt arī manā sejā, kad pamanīju, ka šis mirušais nav tas, kuru biju iepriekšējo reizi redzējis.

Šis bija tas līķis, kuru nesen atradām ēnā pie mani mūra.

Tas bija misters Freds Šorejs, kuru bijām pametuši pie klostera.

Tagad viņš sēdēja uz krēsla neapdzīvotas mājas istabā un pārmetoši lūkojās uz mums.

Daudz netrūka, arī es būtu saļimis blakus Domingu.

19.

Pirms Domingu paspēja kaut ko sacīt, uzrāvu viņu augšā un vilku uz sētas pusi.

-    Iesim! Mums jātiek tur pēc iespējas ātrāk!

Viņi nāca gan, taču es redzēju, ka ikvienu manu kustību vēro ar aizdomām.

-Jūs sakāt… mirušais?-aiz muguras dzirdēju Mias Vorlokas balsi. - Kads mirušais? Vai tad kads ir nomiris?

-Visu izskaidrošu, - apsolīju neapsolāmo, - kad būs kaut cik laika. Vai salmi uz galvas kārtībā?

Viņi sakārtoja. Salmi bija kārtibā.

Mia Vorloka pienāca līdzās un pūlējās ieskatīties man acīs.

-    Vai zināt, ko jums teikšu? - viņa klusu runāja. - To, ka sāku ticēt… mēs visi esam jukuši. Jūs esat mūs inficējis.

Mēs jau bijām garām ciema galējām mājām. Priekšā slējās augstas klintis, starp tām bezlapu koki sniedza pret debesīm kailos zarus. Ar pēdām jutu, ka skrienam augšup, tad piepeši zeme iztaisnojās. Bijām sasnieguši pakalna virsu.

Pēkšņi ap mums bija daudz lūgsnu karodziņu, kas bieži redzami Tibetas līdzenumos. Tie plīvoja koku zaros vai arī uz akmeņu krāvumiem, kas bija izveidoti uz lielākiem akmeņiem. Netālu no mums ar tukšiem acu dobumiem pretim vērās nocirsta jaka galva.

-    Brr! - Mia noskurinājās. - Kas tas par ērmu?

-Ziedojums gariem.

-Vai mums noteikti vajadzēja… nākt šurp?

-   Ja gribam palikt dzīvi, tad jā.

Manis teiktais bija taisnība, kaut gan "palikt dzīvam" attiecās pirmām kārtām uz mani. Man patiesi bija jānāk, ja gribēju palikt dzīvs. Manā dvēselē ieskanējusies balss arī brīdināja, ka miršu, ja šonakt neiešu uz kapsētu.

Kapsēta atradas ielejā starp diviem pauguriem. Ja nebūtu zinājis, ka tai jābūt šeit, tuvuma, nez vai būtu atradis. Pretstatā eiropiešu kapsētām te bija redzamas tikai dažas kopiņas, pārējās jau sen bija aiznesuši līdzi vēji. Tibetas līdzenumos vēja plosītas kapu kopiņas tikai neilgu laiku spēj turēties pretim iznīcībai. Šodien vēl līdzenā vietā pace|as glīts kapiņš, atgādinādams par apglabātā varu, bagātību, piederīgo pateicību un piemiņu, bet pēc pāris dienam mūžam kaucošie vēji pār izkaltušiem kauliem dungo miega dziesmu.

Un vēl vilki, kas ar dažu aizdomīgu kumosu mutē steidz uz savu slēptuvi.

Naktīs kapsētas ir tukšas, cieminieki neuzdrošinās pat tuvuma rādīties. Pēc saules rieta neviens uz to pusi neiet, vienīgi ļaunie gari, kas starp tuvējiem kokiem un klintīm vēro, gatavi pārņemt mirušo savā varā, ja vējš rimsies un lūgsnu karodziņi neplīvos. Tad tie zagsies ārā no savām slēptuvēm un mēģinās apsēst nelaimīgo mirušo.

Taču mūsējā kapsēta nebija tukša. Taisnība, kapu kopiņu bija maz, arī nedaudzās bija iegrimušas un nomiņātas, no tā es secināju: ja mēģinātu atrakt, tur apakšā neatrastu nekā, tikai lēzenu bedri. Kapsētas vidū augšup slējās trīs pamatīgi klinšu bluķi, gluži kā kapa piemineklis. Tomēr piemineklis tas nebija, ja vien paši dievi nebija to nostatījuši te, aizgājības zemē. - Vēro klintis, cilvēk! - šie monstri sludināja. - Pēc miljoniem gadu arī mēs aiziesim nebūtībā, ko vari gribēt tu ar savu irstošo miesu? Vēro šo aizgājības zemi…

-    Kas ar jums notiek? - Mia iebukņīja man sānos. - Jums tāda seja, it kā jau būtu miris. Vai šī ir kapsēta?

-Jā.

-    Biju iedomājusies ko sliktāku.

-    Būs arī, - daudz ko nojauzdams, ducināja de Karvalju.

-Mīļais, vai tu ko teici?

-Tikai ūsas pavirpināju.

-    Tad jau… stafetes nūjiņa pie jums, - Mia Vorloka sacīja. - Jūs gribējāt nākt un esat šeit. Pēc Domingu domām, te ir mīklas atrisinājums. Nu, paskatīsimies, cik tālu viņš tiks.

Varbūt viņa vēl turpinātu, ja no klinšu viņpuses līdz mūsu ausīm neatplūstu dīvainas skaņas. It kā tur dziedātu kāds, vārgā dziestošā balsi. 1a varētu dziedāt mirējs, sapratis, ka šajā pārdzimšanā dziesma pēdējo reizi izskan no viņa rīkles. Šajā skaņu buķetē šķitos saklausām arī kucēna smilkstus, meklējot māti.

-    Kas tur ir? Jēzus, kas tur ir? - Esperansa pieķērās man pie rokas.

-    Mirušais dzied, - Domingu atteica. - Esmu jau dzirdējis.

-    Mirušais? - satraucās Mia. - Kā mirušais var dziedāt?

-Ar lamas muti.

-    Tātad dzied lama?

-    Nē, - Domingu purinaja galvu. - Dzied mirušais.

-    Mirušais nevar dziedāt.

-    Šeit var.

Viņš paspēra soli uz priekšu, lai piešķirtu nozīmīgumu paša teiktajam. Šajā mirklī lejā, apmēram simt metru garajā ielejā kaut kas notika. Mēness aizslīdēja uz apkārtējo pakalnu galotnēm, pamatīgi izstiepdams tris klinšu ēnas. Vējš, kas līdz šim bija pfitis tikai simboliski, tagad pieņēmās spēkā un plivināja koku zaros iestiprinātos lūgsnu karodziņus. Nocirstā jaka galva apmierināti māja mums. Vaidošā raudu dziesma pacēlās uz vēja spārniem un pēkšņi skanēja no visām pusēm, it kā to pastiprinātu skaļruņi kokos un klinšu virsotnēs. No ta man radās dīvaina sajūta, ka mēs neesam te vienīgie novērotāji un ka ne velti ciema mājas mūs vēroja ar tukšiem acu dobumiem, jo to iemītnieki slēpjas te krūmos un saspringti raugās, kas notiek starp kapiem.

Vējš pūta, ēnas sakustējās un sāka šūpoties. Tās pacēlās no zemes, uzlidoja gaisā, apskāvās, tad - kā nespēdamas panest pieaugošo svaru - novēlās uz klintīm. Ēnu gabali izbira pazemi kā melni oniksi. Mēs pārakmeņojušies vērojām nomācošo skatu. Tad pie klintīm uzradās trīs mūki. Visi trīs sarkanos apmetņos, zābaki uzliektiem purniem, uz galvas katram pa salmu saišķim. Pārāk tālu, lai es varētu viņus pamatīgi apskatīt, tomēr biju pārliecināts, ka divus no šiem trim jau esmu redzējis ciemā, kad ielūkojos mirēja mājā.

Tris mūki lēni, cienīgiem soļiem virzījās uz priekšu, tad sastinga un saskatījās. Tā viņi ilgi palika nekustīgi, tikai rokas darbojās kā vējdzirnavu spārni vētrā.

-   Ko… viņi dara? - Mia nočukstēja. - Vai tas ir kāds cīņas sports? Ak Dievs, mēs taču nesāksim kauties ar viņiem?

-Viņi sauc dievus, - Domingu paskaidroja.

-    Kādus dievus?

-    Kapsētas dievus un vietējos garus, sabdagus.

-Un… kālab?

Domingu, ūsas virpinādams, palūkojās uz mani. Tikko manāmi pamaju viņam. Agrāk vai vēlāk viņām tik un tā būs jāuzzina.

-    Uz dzīrēm, - viņš lakoniski, strupi noteica. - Uz čed.

-Vai bus arī dzires? Ta kā bēru mielasts.

-    Kaut kādā ziņā, jā.

-    Kaut kādā ziņā?

-Lūdzu, labāk vēro!

Ari es vēroju, neka cita tik un tā nevarēju darīt. Kaut gan jutos nožēlojami. Atkal nežēlīgi mocīja galvassāpes, manā dvēselē kāds nemitīgi lēkāja, turklāt ne basām kājām, bet pamatīgos lamu zābakos ar uzliektiem purngaliem. Šis kāds it kā dauzīja celles durvis un mēģināja izlauzties no cietuma.

Tie, kas ir redzējuši čam deju, ko mūki dejo Jaungadā vai Padmasambhava dzimšanas dienā, zinās, par ko es runāju. Šās dejas būtību izsaka ar roku kustību valodu. Tāds, kas nesaprot īpatno roku pozu nozīmi, nesapratis arī pašu deju. Pirkstu pozīcijām ir tāda pati nozīme kā kurlmēmo žestu valodai. Ta dejotāji dara zināmu tiem, kam jāzina, ko no viņiem grib vai ko grib viņiem vēstīt. Arī mūsu mūki ar šādu kustību valodu sazinājās savā starpā vai, visdrīzāk, ar viņsaules varenajiem. Viņi klusēdami sabāza galvas kopā kā basketbola komanda, solījumu dodot, bet viņu rokas nemitīgi runāja.

-    Vai viņi… mums rāda? - nobālusi jautāja Esperansa.

-     Vēl ne, - nozīmīgi atteica Domingu, tad atkal palūkojās uz mani. - Vai jūtaties labi?

-Var iztikt,-atbildēju.

-Jūs slikti izskatāties.

Šis jau bija tas Domingu, kuru mīlēju. Mīļš, noraizējies draugs.

-Vai ir droši… ka tas jādara?

-    Citas iespējas nav.

-    Kā nu nav. Iesim uz Timpu, gan jau Jondons…

-Klusu!

Mūki, kā pietiekami izrunājušies, nošķīrās cits no cita. Viens nosēdās klints pakājē, otrs - kapsētas vidū, trešais - patālu no viņiem, samērā tuvu mums. Viņi veidoja trijstūri, kura vidū bija redzams iegrimis kaps.

Tikai tad pamanīju, ka starp senākajiem kapiem ir trīs vienādi, desmit kvadrātmetru lieli, gludi, zālaini laukumiņi, pie kuriem bija manāms cilvēka roku darbs.

-     Mūki, - man aiz muguras čukstēja Mia. - Vai redzat? Tiem uz galvam salmu saišķi.

Domingu viegli pamāja. It kā salmi uz mūka galvas būtu visdabiskākais pasaulē.

Mia spēji tvēra pie lakata.

-    Jēzus, ari man taču uz galvas… Ir kāda sakarība starp viņu salmiem un šiem, uz manas galvas.

Viņa nevarēja turpināt, jo mūki sāka skandēt kādu tekstu. Nevis dziedāt, jo tas, ko dzirdējām, nebija īsta dziedāšana. Viņi citēja fragmentus no Mirušo grāmatas, tādās dziļās vēderrunātāju balsīs, ka es nespēju saprast tekstu.

Ēnas atkal sakustējās, lūgsnu karodziņu plivināšanās pieņēmās, un no klinšu viņpuses nāca citi mūki. Protams, tie, kurus agrak biju redzējis mirēja mājā. Tur bija jauns, liela auguma mūks; ūsains vīrietis ar plakanu cepuri galvā; lama ar lielām ūsām - tas bija savādi arī tāpēc, ka lamas nemēdz valkāt sejas apmatojumu; un tie trīs mūki ar svētajiem priekšmetiem rokās: dordže - zibens simbols, purbu - upurējamais nazis, damaru - garu saucamās bungas. Un vēl daži agrāk neredzēti vīrieši drūzmējās pie klintīm.

Es pats nemaz neievēroju, kas vēl pie viņiem ir. Domingu beidzot atklāja veco mūku.

-    Tur ir mirušais! - viņš sacīja drebošā balsi. - Tur… viņš nāk!

Esperansa izbīlī iespiedzās. Man nācās ar plaukstu aizspiest viņai muti.

Turpretim Mia nespēja izdvest ne skaņu, viņa, acis ieplētusi, blenza uz tiem, kas nāca no klinšu aizmugures.

Patiesi, tur kopā ar viņiem nāca mirušais. Es mierinādams noglāstīju Esperansas muguru un noņēmu otru plaukstu viņai no mutes.

-    Pal-dies, - viņa čukstēja. - Biju… mazliet zaudējusi galvu. Kur ir mirušais?

-    Starp pārējiem, - atbildēju.

-Neredzu.

-    Tur viņš nāk kopā ar citiem.

-    Nāk? Kungs Dievs, mirušais?

-    Nebaidieties, pārējie viņu balsta.

-    Lai nebaidos? Ja mirušais vienkārši nāk uz šo pusi.

īstenībā mirušais nevis pats nāca, bet pārējie to turēja, lai nenogāžas. Pavecs vīrs, ar patīkamu seju, rāmiem vaibstiem, pat miris būdams, tomēr viņa sejā bija dažas savādas rievas, ko nespēju izskaidrot. Varbūt nāve bija uzbūrusi zobgaligo, gandrīz nerātno izteiksmi mutes kaktiņos. Vai arī viņš īsti neticēja tam, kas notiek ap viņu?

Man uz pieres lāsoja sviedri. Ka gan varētu nebūt sviedru, ja runa ir par manu dzīvību.

Paspaidīju deniņus, plosošās galvassāpes it kā pierima. Tūkstoš Budu, kas notiks, ja viņš neticēs tam, kas sekos vēlāk.

Mūki nesa un cēla mirušo aiz padusēm. Kāds lama noklāja uz viena no zālainajiem laukumiņiem sarkanu brokāta segu. Pārējie pamāja un noguldīja uz tās mirušo. H, lai viņš būtu ar seju pret vislielāko lūgsnu karogu.

Tie mūki, kam salmi uz galvas, atkal sāka skandēt. Tad jau es starp piesauktajiem saklausīju dažus dievus. Tur tika minēti Khaghtung Rdordžē no Vadžrahēruka dievu cilts, tas, kuru parasti sauca tikai par "Asins dzērāju"; saklausīju arī Sgoma Icagsgrogma, tas ir "Dzelžos kaltās sievas" vārdu. Tie ir no visiem visbriesmīgākie dievi, kurus sargāt ir lamu mācības uzdevums.

Pēc brītiņu ilgušās skandēšanas lielākā daļa mūku aizgāja atpakaļ aiz augstākās klints.

-Vai mums nebūtu jāmaina vieta? - Esperansa iegrūda elkoni man sānos. - No turienes būtu labāk redzams.

-    Dieva dēļ, nē! - Domingu protestēja. - Palieciet sēžam!

Atkal mūki skandēja, atkal mūku grupa parādījās no klints aizmugures.

Arī tagad viņu pulciņš bija ielencis kādu, kurš platām, vaļējām acīm stāvēja viņu vidū. Šis kāds bija nevis pieaudzis vīrietis, bet zēns. Sniedzās tikai līdz viduklim lielajam, jaunajam lamam, toties viņa acis bija krietni lielākas nekā pieaugušajiem. Tas iepletās tik platas, ka tur varbūt pat klinšu bluķi satilptu.

-Jēzus, tas taču Dongens! Jūsu… izpalīgs! - Mia nočukstēja.

-    Zinu,-palociju galvu.

-     Un to jūs tāpat vien sakāt! Jēzus, tas puika taču ir miris! Viņi… to nogalinājuši… ak Dievs! Leslij, kas šeit notiek?

Pēc mirkļa ari uz otra zālāja segtais brokāta paklājs bija aizņemts. Tur gulēja Dongens, uz krūtīm saņemtām rokām.

-    Miris, - Mia kunkstēja. - Nogalināts. Ari mūs nogalinās. Iesim projām, kamēr nav par vēlu.

Domingu papurināja galvu.

-Viņš nav miris.

-    Bet kā tad?

-Viņš pārdzimst.

Mis Vorloka šausmās skatījās uz mums. Droši vien bija pārliecināta, ka šeit, šajos divos kvadrātkilometros, visi ir prātā jukuši, bet visvairāk jukuši esam mēs.

Ūsainais lama pastiepa rādītājpirkstu un pabakstīja pret debesīm, kā aicinādams dievus, kas, slēpdamies aiz mākoņiem, noskatās.

-    Palīdziet! - viņš kliedza, pievērsis seju zvaigžņotām debesīm. - Palīdziet! Palīdziet!

Šķita, ka nakts mēnesnīcu pāršķeļ zibens. Nebiju pārliecināts, vai man tikai acis žilbst, vai tiešām tuvojas vētra. Protams, šis zibens varēja but arī atbilde.

Dievu atbilde.

Muki saspiedās pie klints. Nu vairs nevis slēpās aiz tās, bet, muguras pie- kļavuši pie akmens, vēroja augumus uz brokāta segām.

Ūsainais palocīja galvu, it kā dievi būtu viņam darījuši zināmu kaut ko ļoti svarīgu, un pievērsās tiem ar salmiem uz galvas.

-Varat sākt.

Tomēr uzrunātie nesāka neko. Sēdēja lotosa poza, stingi lūkodamies sev priekšā, gluži kā aizsnaudušies pa ieilgušās darbošanās laiku.

Domingu nervozi tvēra pie ūsām.

-    Vai visiem ir salmi uz galvas?

Atbildēt neiznāca laika, jo viens no mūkiem sāka žagoties. Viss viņa augums nodrebēja, vispirms viņš sarāvās kā leopards, gatavodamies lēcienam, tad izslējās un saspringa kā uzvilkts loks.

-    Hi-īk! Hi-īk!

Otrs nesarāvās un neizslējās. Viegli paliecies uz priekšu, viņš izgrūda savādu kliedzienu.

-    Fadd!

-    Fadd! - atkārtoja trešais.

Man nācās atvērt muti, ja gribēju elpot. Pirmais kliedziens kā urbis triecās man smadzenēs. Radās tāda piespiedu aina, ka gluži reāli manā galvā strādā smalks, bet spēcigs urbis un kliedziens ir radījis tur kādu jūdzi dziļu caurumu.

-    Kas tas ir? - Esperansa vaidēja, piekļāvusies man pie sāniem. - Kas ir šis briesmīgais…

Pastūmu viņu nost un aptaustīju savu kapuci. Salmu odere bija savā vietā. Un tomēr es jutos neaizsargāts un pakļauts. Kā sencilvēks, kurš, līdzīgi ūdenī iemestam korķim, svaidās, kad elementi trako.

-    Hi-īk!

-Fadd!

Šajā mirklī mirušais pacēlās. Mēs labi neredzējām; kaut gan mēness spīdēja žilbinoši, kapsētu sāka pārņemt rena, zilga migla. Tā nevis nolaidās no augšas, bet pacēlās no zemes, darīdama nereālu visu, kas notika mūsu acu priekšā. Migla tā kā sakustināja pasīvo ainu. Mūki klinšu priekšā šķita līgojamies. Kā viņi varētu nelīgoties, ja Ilgojās pati klints, tāpat arī apkārtējie koki un krūmi. It ka tos kustinātu varens, neredzams spēks.

-Hi-īk!

-    Fadd!

Arī mirušais mūks sašūpojās, tad apsēdās uz sava brokāta paklāja. Pacēlās gaisā, kakls saspringts, tur viņš lidinājās dažus centimetrus virs paklāja.

-Hi-Ik!

Mirušā seja saviebās, no pusatvērtās mutes it kā nāca skaņa. Kakls izstiepās garš kā žirafei, rādījās, ka galva varētu nolūzt.

-    Fadd!

Mirušais nokrita atpakaļ uz paklāja. Tur viņš drebēja un raustījās kā malārijas lēkmē. Kakls atguva normālo stāvokli, galva noapaļojās.

-    Es ģībstu, - Esperansa kunkstēja. - Jūs taču ari redzat…

Viņa gan neteica, ko redz, bet nebija šaubu, ka mēs visi redzam vienu un to pašu.

-     Vai kāds no jums varētu paskaidrot… kas šeit notiek? - jautāja Mia Vorloka. Viņas balss šķita pārsteidzoši mieriga. Laikam viņa bija nonākusi līdz punktam, kad vairs nešausmina nekas.

Domingu paskatījās uz mani, es palocīju galvu. Nav vērts noliegt patiesību.

-    Tas ir rituāls, - Domingu sacīja.

-    Man jau bija nojauta, ka ne jau mātes dienu taisās atzīmēt. Kāds rituāls?

-    Čed. Ta to sauc.

-Un?

-Vēlāk to kombinēs ar citu rituālu.

-    Labi gan. Mums nebūs jānāk divreiz, lai noskatītos. Kas tas čed ir?

-    Drusku sarežģīta būšana.

-Saki, ko mēs redzam!

-    Šis vēl nav čed. Šis ir tikai… vārdu sakot, tie trīs vīri ir nāves saucēji.

Mia atvēra, tad atkal aizvēra muti.

-Kas?

-    Nāves saucēji, - Domingu ducināja. - Vai neesi par tādiem dzirdējusi?

-    Manā meiteņu skolā tāda priekšmeta nebija. Vai tu varētu pateikt, ko tas nozīmē?

-    Patlaban to daru, - Domingu čukstēja, nevienu mirkli nenolaizdams acu no miglas aizsegā notiekošā. - Nāves saucēji… atbrivo mirušā dvēseli 110 miesas.

-    Kā, lūdzu?

-    Pareizi dzirdēji. Mirēja dvēsele ne vienmēr spēj atbrīvoties 110 miesas. Miesa ir mirusi, bet dvēsele tajā ieslodzīta. Vai saprati?

-     Baidos, ka man nav kārtība ar galvu. Redzu, ka tev mute kustas, dzirdu balsi, dzirdu, ko saki, bet… neticu, ka tu saki to, ko es dzirdu. Mister Lorenc, vai jūs dzirdat to pašu?

-    Ļoti iespējams,-atbildēju.

-    Tas cilvēks runā par kaut kādiem nāves saucējiem. Vai arī jūs to dzirdat?

-    Arī es.

-    Un ko ieteiksiet?

-    Klausieties!

Domingu nopūtās un turpināja:

-    Dažreiz dvēsele ir bezpalīdzīga. Ta dreb nedrošībā. Nezina, kas to gaida otrā pusē.

-Kur-otrā pusē?

-Bardo. Vidējā stāvokli, kā to sauc. Pēc nāves dvēsele nokļūst tur. Maldās kā pa labirintu un meklē izeju. To moka rēgi. Tai jāsatiek nikni dievi, dēmoni, briesmīgi spoki. Dvēsele to zina un negrib atstāt miesu. Nāvei iestājoties, dvēsele to vēl varētu itin viegli. Pēc tam jau grūtāk. Iznīcībā dodoties, slēdzas miesas atveres, pa kurām dvēsele varētu aiziet. Gļēvas un rēgu izbijušās dvēseles paliek miesas gūstā. Ja tās nepaspēj septiņās nedēļās, tas ir, četrdesmit deviņās dienās pārcelties uz jaunu ķermeni - atdzimt, tad atdzimšana notiek, iejaucoties asinskāriem dieviem, un dvēsele tiek nežēlīgi sodīta par gļēvumu.

-    Piemēram, kā?

-    Tā kļūst preta. Vai zini, kas tas ir?

-    Meiteņu skolā nemācīja.

-Tāda būtne ar milzīgu vēderu, mūžam izsalkusi, rīkle toties tieva ka adatiņa. Grib ēst, bet nevar, tāpēc aiz bada gaudo. Ja Himalajos lietus grabina logu un no tālienes skan rūgtas raudas, tad mātes iededz gaismekļus pie dievu tēliem un baida bērnus, ka tur ārā gaudojot prētas.

-    īpatna audzināšanas metode, - norūca Mia.

-    Dažreiz dvēsele ir iesprudusi irstošas miesas cietumā. Tad to vajag atbrīvot. Ne ar kādiem līdzekļiem nedrīkst aizskart miesu. Tikai ar vārdiem. Ar iedarbīgiem vārdiem. Vai saproti?

Mia palocīja galvu. Viņa sāka aptvert, kas šeit kapsētā notiek.

-Vislabākais paņēmiens dvēseles atbrīvošanai ir tas, ko izmanto nāves saucēji. Tie ir tādi mūki, kas ar burvestību saucieniem spej pāršķelt mirušā galvaskausu, lai iesprudusi dvēsele beidzot varētu pamest iznīcībai lemto ķermeni.

Gaidīju, ka Mia zobgalīgi iesmiesies, tomēr viņa palika nopietna. Domingu skaidrojums bija noslaucījis no viņas sejas neticīgo smaidu.

Turpretim Esperansa - ne dzīva, ne mirusi. Ik pēc brīža aizvēra acis, lūpas kustējās ka lūgšanā. Laikam lūdzās, lai ļaunais sapnis beidzas.

Mia ar asu skatienu pētīja mirušo, kurš gan cēlās sēdus, gan laidās guļus.

-    Kas tagad notiek?

-Varbūt dvēsele viņā svaidas, - Domingu atbildēja. - Vai ta, Leslij?

-     Nezinu, - papurināju galvu. Es patiesi nezināju. Nav viegli orientēties jautājumos par mirušajiem un viņos iesprudušām dvēselēm. Ja patiesi viss notika tā, kā biju iztēlojies, mirēja dvēsele nekādā ziņā nevarēja būt miesā. Vai tikai to nav nolaupījis kāds klejojošs ļaunais gars?

Mia pievērsa skatienu man.

-Vai puika tur ir tālab?

-    Tālab.

-Vai jus zinājāt, ka tā iznāks?

-    Zināju.

-    Kaunieties!

Pirms paspēju viņu apturēt, Mia piecēlās un sāka iet uz kapsētas pusi. Paskriet viņai nebija spēka, viņa drīzāk klumburēja. Par laimi, lejā esošo skatienam viņu aizsedza migla.

Pielēcu kājās un metos viņai pakaļ. Saķēru aiz kājas un nogāzu zemē. Mia man viegli iespēra. Kamēr pagriezu galvu sāņus, nokrita ar salmiem oderētā kapuce. Mirklī, kad tā nokrita zemē, man deniņos iecirta tāda sāpe, ka palaidu vaļā Mias kāju.

Nezinu, kas būtu sekojis, varbūt viņa noveltos lejā pie kapiem un visu sabojātu; no manis atbrīvojusies, viņa virzījās tālāk, saukdama Dongena vārdu, un pazaudēja lakatu.

-    Hi-īk! - noskanēja skaļāk par iepriekšējo.

-    Fadd! Fadd!

Mia sakņupa un nokrita zemē. No deguna sāka tecēt asinis. Viņa pavērsa pret mani asinīm nopludušo seju un lūdzoši pastiepa roku.

Ignorēdams plosošās sāpes, aizlēcu pie viņas, pagrābu salmus, piespiedu viņai pie galvas. Par laimi, lakats bija turpat, dažus centimetrus no manas rokas. Noliecos un apsēju viņai galvu.

-    Ta ir slepkavība! - viņa kunkstēja. - Slep… ka… vība!

-Jūs pārprotat situāciju,-es izdvesu, slaucīdams viņai degunu. Kad nolaidu roku, pirkstu gali bija sarkani. - Tur lejā nekas briesmīgs nenotiek. Vismaz… pagaidām ne.

Es vairs skaidri nezināju, ko runāju. Jutu, ka nevaldu pār sevi. Vismīļāk būtu meties lejup pa nogāzi un pievienojies pārējiem. Acu priekšā aizslīdēja ēku, statuju un cilvēku aprises. Tās bija tikai garām zibošas ainas, tikai tādas vielas, kur vēl nekad nebiju bijis. Tad pēkšņi mani pārņēma bailes. Vienu mirkli skatīju savā priekšā Litangu - nevarēja būt nekādu šaubu -, tomēr šī Litanga nebija tā, kuru biju atstajis pirms stundas. Šī Litanga varēja būt Litanga pirms piecdesmit gadiem. Tā, kuru nekad nebiju redzējis, pat attēlā ne.

-Hi-īk!

-    Fa-add!

-Va-ī!

Trešais vairs nebija nāves saucēju kliedziens. Netālu no mums kāds cēlās no zemes un metās lejā pa nogāzi, tieši tā, kā gribēja darīt Mia. Mati plīvoja vējā, zilga migla neļāva saskatīt viņa kājas, bet to varēju samanīt, ka viņam rokā pistole ar stobru uz kapsētas pusi.

-    Es novākšu… jūs… tārpi tādi! - viņš rēca, ar brīvo roku taustīdamies ap galvu. - Ai-ī!

Viņam, iespējams, velnišķi sāpēja galva, tomēr viņš skrēja, cik kājas nes. Cepures nebija, jo viņš taču bija liedzies uzklausīt manus norādījumus.

Džo Heinemans laidās lejup pa nogāzi.

Līdz sasniedza kapsētas robežu.

Tur viņš gaisā apsviedās ap savu asi un sabruka.

20.

Kliedzieni aprima tikpat negaidīti, kā bija sākušies. Muki, galvas noliekuši, klusēja.

Mia ar tādu sejas izteiksmi kā piedošanu lūgdama, uzlika roku man uz delma.

-    Piedodiet… biju drusku apjukusi. Man nevajadzēja…

-     Noteikti nē, - es piekritu. Domingu izvilka no kabatas mutautiņu un noslaucīja Miai degunu.

-    Ko nozīmē tie salmi… uz galvas?

.Jautāts tika man, vajadzēja atbildēt.

-    Salmi neļauj nāves saucēju burvestībām kaitēt galvaskausam, kā arī kavē deguna asiņošanu. Salmi pasargā galvu no viņu kliedzieniem.

-Vai jūs runājat nopietni?

-   Vai man uz to jāatbild?

Viņa klusēdama pamāja, ka nevajag.

Turpretim Esperansa tik viegli nelikās mierā. Viņa lūdzoši pastiepa man pretim saņemtās rokas.

-              Leslij… lūdzu… tā nevar but taisnība. Ak Dievs, ļauj man pamosties. Jūs… tu… inteliģenti divdesmitā gadsimta cilvēki… Kā jūs varat ticēt šīm muļķībām?

Es tikai paraustīju plecus, bet Domingu veltīja meitenei pārmetošu skatienu.

-             Esperansa, šis nav ticības jautājums. Šī ir realitāte arī tad, ja jūs tai neticat.

-Bet… tas viss… taču ir pretrunā ar fizikas likumiem!

-             Līdz šim zināmiem fizikas likumiem, - Domingu pacēla rādītājpirkstu. - Vispār, ar šādiem atgādinājumiem par fizikas likumiem esmu pilns kā… Ja pagājušā gadsimta cilvēkiem būtu stāstīts par rentgena stariem, viņi atcirstu, ka tas ir pretrunā ar fizikas likumiem. Nav iespējams ielūkoties dzīvā organismā. Protams, šis pieņēmums būtu pretrunā ar tajā laikā zināmiem fizikas likumiem.

-Vai jūs domājāt, ka… ari šeit ir kādi stari vai kaut kas tāds?

Domingu noplātīja rokas.

-              Nav ne jausmas. Es kopā ar misteru Lorenču esmu vairākas reizes bijis aculiecinieks šādai nāves saucēju darbībai. Iespējams, ka te ir runa par skaņu viļņiem, varbūt nevis par viļņiem, kas to zina? Tomēr ir droši, ka šie nāves saucēji ir bīstami puiši. Viņi spēj atvērt galvaskausus ne vien mirušajiem, bet arī dzīvajiem.

-   Tātad - slepkavot?

Domingu papurināja galvu.

-    Nāves saucēji nekad neslepkavo.

-Tad… kāpēc mums asiņo deguni?

-Viņi var paši pret savu gribu izraisīt kaitīgas parādības. Vārdu sakot, tā ir viņu rīcības blakusparādība. Viņi grib iedarboties uz kādu, bet nevar aizkavēt, lai nenotiktu zināms kaitējums pārējiem.

-    Baidos, ka… ne visai saprotu.

-              Nāves saucēji nevar novirzīt savus kliedzienus. Viņi nespēj radīt efektu tikai tai personai, kurai grib. Diemžēl, viņu kliedzieni iedarbojas arī uz tiem, kas atrodas mērķa tuvumā. Zinu, ka tas skan drusku samāksloti, bet tāda ir realitāte.

-Tu saki… šie puisi tēmējuši uz kādu no klostera iemītniekiem, un mēs, pārējie, tikai nejauši esam saņēmuši no šās svētības?

Domingu pamāja.

Es nepievienoju viņa vārdiem paskaidrojumu, bet būtu varējis pievienot. To, ka tagad nāves saucēji ir zaudējuši galvu. Tāpat kā vēl ko citu. Viņiem nebija mērķa - es atsaucos uz Domingu vārdiem uz kurieni varētu vērst savus saucienus. Viņi akli šaudīja gaisā, ja varu izmantot šo profāno teicienu.

Viņi bija kādu pazaudējuši un ar saviem saucieniem to mekleja.

Vēlāk ari atrada.

zemes un .-Tie viņu

Meklētais biju es.

21.

No Esperansas atkratīties nebija viegli.

-    Un salmi? - viņa jautāja, spītīgi atgriezdamās pie galvassegās apslēptajiem salmiem.-Varbūt salmi ir apburti?

Atkal tēmu pārtvēra Domingu.

-     Neviens nezina, kāds mehānisms rosina šīs parādības, taču jau pirms gadsimtiem tika atklāts, ka salmi nodrošina aizsardzību pret nāves saucēju kliedzieniem.

-    Kādēļ tad ari viņiem salmu saišķi uz galvas?

-     Kaut gan tas šķiet dīvaini, arī viņu pašu galvaskausi nav droši 110 šiem kliedzieniem. Bieži ir gadījies, ka nepiesardzīgs nāves saucējs nogalina pats sevi.

-Tas ir… vienkārši satriecoši. Jūs esat pieauguši… mācīti cilvēki.

Domingu rāmi pagrozīja galvu.

-Te ir Himalaji, mīļā. Himalaji.

-Vai beidzot izpaudīsiet, kas te notiek?

Būtu izpaudis, ja mums būtu laiks.

Nebija.

22.

-    Kas notika ar Heinemanu?- Mia čukstēja. - Vai viņš ir miris?

Daži no mūkiem steidzās pie zemē gulošā vīrieša, pacēla to no

aiznesa aiz attālāka klints bluķa.

-Viņu nogalinās, - meitene runāja nesagraujami pašpārliecināti nogalinās.

-    Kādē| gan nogalinās? - Domingu jautāja, - ,1a bulu gribējuši, jau sen būtu varējuši to izdarīt. Šie cilvēki nenogalina. Viņi taču ir mūki, lamas, pasaules visrāmākās reliģijas priesteri.

-    Un tu to saki pēc tam, kad esi redzējis viņu dievus. To sejās viena vienīga asinskāre.

Gribēju viņai atbildēt, bet lūpas bija kā salipušas. Nekustīgi, klusēdams blenzu uz kapsētu, kur atkal sākās kaut kas jauns.

Nāves saucēji vairs nekliedza, mirušais stingi gulēja uz paklāja, tāpat ari Dongens. Viens no nāves saucējiem noņēma no galvas salmus un nometa zemē.

-    Šķiet, ka beiguši, - Mia čukstēja. - Viņiem īstenībā kaut kas nav izdevies.

Tad gar klinti iznāca ūsainais un tas ar plakano cepuri. Rokās koka nestuves.

Atšķirībā no parastajām nestuvēm šīm bija četras kājas, pa vienai pie katra turek|a.

-Aiznesīs, - Esperansa atviegloti noteica. - Iesim lejā pie viņiem, uzzināsim par Heinemanu. Rituāls ir beidzies.

Ar žēlumu palūkojos uz viņu.

Nebūt nebija beidzies.

23.

Pēkšņi no klinšu aizsega iznāca mūki un uzsāka traku, juceklīgu virpuli kapsētas vidū. Viņi nedejoja, negriezās ap sevi, viņi tikai darīja savu darbu kā skudras. Divi pievilka Dongenu tuvāk pie mirušā mūka, daži izrāva no apakšas paklaju un uzsedza to uz nestuvēm. Citi urķējās pa zemi, tad pēc brītiņa tādas paviršas darbības sasēdās zālē, puslokā ap Dongenu un mirušo.

-Viņu upurēs, - Mia činkstēja. - Ticiet man, Leslij, būs cilvēka upurēšana. Viņu nogalinās. Jūs tos puišus nepazīstat. Tik draudzīgi, un… tomēr… Mans Dievs, kurš var sazināt, kas viņos mīt.

Saskatījos ar Domingu. De Karvalju bija bāls, un viņam drebēja rokas. Arī manējās drebēja. Acu priekšā lidoja melni loki, atkal sākās galvassāpes, atkal kāds sāka ar zābakiem lēkāt pa manu dvēseli.

Par laimi, lejā atskanēja mūzika. Ja vispār varēja saukt par mūziku šo kliedzošo bezmelodijas skaņu jūkli, kas cirtās mums ausīs. Vispirms zvanu, drilbu, saka šķindināt mūks, kas to turēja, pievienojās damaru, bungu skaņas. Lama ar dordže, zibens simbolu, pagrozīja rokā šo bronzas priekšmetu. Šai kaķu mūzikai pievienojās gliemežvāku taures skaņas aiz klints.

Beigās skaņas lēni, nemanāmi izlīdzinājās. Zvaniņš skanēja tīkami kā Ziemassvētku vakarā pie eglītes, damaru rībēja klusu, gliemežvāku taures skaņas cēlās augstumos kā nopūtas. Daži lamas saka lūgties. Klusu, rāmi, kā vismierīgākos baznīcas svētkos.

Mia nopūtās un sakārtoja lakatu, Esperansa piekļāvās man pie pleca, bet Domingu nomierinājies virpināja ūsas. Šķita, ka grūtākais ir pāri.

Drausms kliedziens sastindzināja asinis mūsu dzīslās. Acis izbolījuši, blenzām uz to, kas notika musu priekšā. Ne jau tāpat vien saku - acis izbolījuši, es tiešām tā jutos. It kā no iekšienes, no galvas dziļuma, citas acis spiestos virsū manējām, lai ari saskatītu kaut ko. It kā mēs būtu divi vienā miesā, un tas otrs aizvien vairāk pieprasītu sev vietu.

Mūki turpināja lūgties, purināja zvaniņu, sita bungas, pūta tauri un skandēja Mirušo grāmatu. Daži mūki, kuriem it kā nepietika ar kluso lūgšanu, cēlās un aurodami, gaudodami gāja pie mirušā.

Tas bija pazīstams skats, es nemaz nebiju pārsteigts. Zināju, kas notiks, čeda rituāls jau bija vairakkārt redzēts Tibetā. Tikai tur upurēšana bija simboliska, īsto, asiņaino realitati man vēl nebija gadījies redzēt.

Domingu paskatījās uz mani un nikni paraustīja ūsas.

Mēness apsēdās uz kaila koka zara un ziņkāri blenza uz šo jucekli. Nabadziņam nevarēja būt ne jausmas, kas sekos. Par laimi, arī Esperansai un Miai ne.

Jaunā liela auguma mūka roka spīdēja purbu. Viņš noliecās pār liķi un pagrozīja rokā purbu.

Tas, kas sekoja, bija un nebija deja, bija kas briesmīgs un reizē pacilājošs, šausminošs un ari nomierinošs. It kā notiekošais citētu dabas mūžīgās pretrunas.

Lama ar dažiem dejas soļiem tuvojās mirušā mūka ķermenim uz nestuvēm, tad spalgi iekliedzās. Pacēla roku un trieca purbu. Līķa galva it kā pamāja, kā pateikdamās par dūrienu.

- 0, Kouri Bradgyi Khromok. Astoņas Niknās Sievas! Nāciet, nāciet uz dzīrēm! Kourima, Couri, Pramo, Vetāli, Pukkasi, Kasmari, Candali, Smeshani, nāciet uz dzīrēm! Nāciet arī jūs, Sdebrgyadsidrēk, nāciet uz dzīrēm! Astoņi kapu sargi, DurkhrodBrģadģiMkhagrok! Nāciet uz dzīrēm!

Turpmāko tikai ar smagu sirdi stāstīšu. Negribu radīt pretīgumu nevienā, kurš lidz šim ar sapratni vērojis lamu darbību. Čeds īstenībā nepieder pie Tibetas budisma būtības, ta cilme ir sensenos laikos, pirms budisms ienāca Tibetā un, lai nostiprinātu savas pozīcijas, sajaucās ar vietējiem rituāliem. Šķiet, ka lamu rituālos tas iekļuvis no senās tibetiešu bona ticības. Mūslaikos to piekopj vairs tikai simboliski, tomēr šī ceremonija, kuras liecinieki varējām būt, norisinājās kā pirms tūkstoš gadiem. Ta bija jādara, ja gribēja atrast pazaudēto.

Mia spiedza, Esperansa aizvēra acis. Es pats, ja ari gribētu, nevarētu acis aizdarīt, kāds butu to kavējis. Viņš gribēja redzet, kas notiek lejā, jo tur kapu dievi lēma viņa likteni.

Aiz staltā, druknā jaunā lamas paradijās vēl daži ar nažiem. Visi pēc kartas cēla un nolaida purbu. Asinis neredzēju, skaņu nedzirdēju, tomēr jutos, it kā manā priekšā notiktu slepkavība.

Tomēr tur mūki saskaldīja tikai līķi.

Mia sāka rīstīties. Domingu, galīgi nobālis, mēģināja viņu mierināt, taču pašam bija vajadzīgs mierinājums.

-    Lijas! - jaunais mūks kliedza. - Nesiet projām!

Un skatiet brīnumu: no mēness apspīdēto koku kailajiem zariem uzlidoja lieli putni, gluži kā sapratuši cilvēka teikto. Mazliet pariņķojuši gaisā virs mirušā, tie metās lejup.

Tikai fragmentāri varu runāt par to, kas sekoja. Laikam migla nolaidās acu priekšā, jo pasaule paslēpās kā aiz pienstikla. Aiz miglas kustējās bālas ēnas, redzēju dejojošus zābakus, plīvojošus apmetņus, dzirdēju zvaniņa skaņas un damaru, pēc tam vairs neko.

Kas zina, cik ilgi varēja turpināties šis pilnīgais klusums; kurš zinās, kas pa to laiku varēja notikt ar mani un pārējiem; kurš zinās, cik ilgi varēja turpināties šis dīvainais stāvoklis ārpus laika; pēkšņi satrūkos, ka atkal visu redzu skaidri. Redzu kapsētu, klintis, mūkus, Dongenu, zvanu, damaru, tikai mirušā vairs nav. Uz nestuvēm tikai sarkans nožēlojama izskata apmetnis.

Man ausīs iecirtās spalgs, steidzinošs sauciens.

-   Svētais mūsu aicinātais! Ja esi tuvumā, pagodini mus! Ir gatavs tavs jaunais miteklis, tas gaida tevi. Mēs lūdzam tevi, ieej tajā!

Noskanēja zvans, bungas, iekliedzās gliemežvāku taure.

Varens spēks rāva mani kājās. Izslējos un, ar uzliekto purnu zābakiem uzmanīgi apiedams klints gabalus, devos pa nogāzi lejā uz kapsētu. Nebēdāju par to, ka manu gājumu pavada kliedzieni un spiedzieni, es neapturami lauzos uz priekšu. Ja man kads jautātu, vai tobrīd biju pie pilna prāta, nez vai prastu ticami atbildēt. Varēju būt tāda stāvoklī kā toreiz Sēras klosteri, kur Drumangpo vecais lama mani ievadīja noslēpumā, kā nonākt transā. Pasauli jutu no iekšienes, bet reizē skatīju no ārpuses. Vēroju sevi ar četrām acīm, divām paša, divām svešinieka acīm.

Abas svešās acis redzēja garu vīrieti lamas apģērbā, steidzamies pa nogāzi lejup, platstulmu zābakiem kājās. Šad tad paklūp, ķerstās pa tukšu gaisu, bet līdzsvaru nezaudē. Viņš neņem vērā kliedzienus un spiedzienus, kas skan viņam nopakaļ, tikai skatās uz kapsētu un akmenī sastingušo mūku grupu.

Mūki stingām sejām vēroja manu ierašanos. Pat muzicētāji bija pārtraukuši savu priekšnesumu. Garu bungas damaru klusēja bundzinieka rokās, zvana mēlītes skumīgi karājās korpusā, dordže bija zaudējis spožumu, kaut gan mēness nevienu mirkli nebija slēpies aiz skrejošiem mākoņu lēveriem. Vienīgi gliemežvāka taure vēl skumīgi skanēja, gandrīz raudāja. Varbūt apraudāja mirušo, varbūt sauca garus uz briesmīgām dzīrēm.

Apstājos dažus metrus no muzicētājiem un gaidīju, lai kaut kas notiek. Manam galvaskausam draudēja iespēja pārplīst, kaut gan man bija kapuce ar salmu pildījumu. Šķita, ka caur manu galvu kāds grib tikt projām.

Jaunais liela auguma lama iznāca no pūlīša vidus ar asiņainu purbu rokā un nostājās man iepretim…

-    Kas tu esi?

-    Rinpoče Blobzangs, - atbildēju.

Pārējie sabāza galvas kopā un klusu sačukstējās. Vairākiem rokās bija sarkani upurēšanas naži.

-   Tu esi rinpoče Blobzangs? - atjautāja tas ar plakano cepuri.

-    Jā, tas esmu.

Viņi atkal sabāza galvas kopā un čukstējās. Pagriezu galvu uz tukšo nestuvju pusi. Pa tām mēnesnīcā staigāja divas lijas, vākdamas sīkos gaļas gabaliņus.

-    Vai tu zini, kas šeit notiek? - jaunākais mūks jautāja, pacēlis purbu un rādīdams ar to uz tukšajām nestuvēm.

-Zinu,-palocīju galvu.

-Kas?

-Čed.

-    Ko tu, rinpoče Blobzang, meklē čedl

Gribēju atbildēt, bet manā vietā atbildēja kāds cits. Laikam tas vecais vīrs, kurš vērās man pretim no spoguļa, kad reiz tur ieskatījos.

Atbilde bija reizē vienkārša un sarežģīta. Nebija tāda, kādu viņi gaidīja vai kādu gaidīju es pats. Pēkšņi sāku skandēt kādu tekstu, ko nekad nebiju mācījies un nemaz nezināju. Mans es, kas vēroja no ārienes, konstatēja, ka runāju tādu lūgsnu, kas nāk no Tibetas. Tajā pieminēju arī dažas Lasas apkaimē zināmas dievības, par dažām biju tikai dzirdējis, bet nekad vēl netiku ietvēris savās lūgšanās.

Kamēr es murmināju lūgsnas tekstu, pārējie stāvēja sastinguši kā akmeņi. Nebūs pārspīlējums, ka pat elpot aizmirsa. Vienu mirkli mani skāra baiļu pātaga, vai ar savu lūgsnu nebūšu viņus apbūris. Varbūt viņi ir pārvērtušies akmeņos kā nolādētie prinči "Tūkstoš un vienā naktī".

Par laimi, nebija vis pārvērtušies akmeņos. Kad biju beidzis lūgsnu, lama ar lielajām ūsām nometās zemē manā priekšā. Satvēra un noskūpstīja mana apmetņa malu.

-    Tas ir viņš! - lama uzsauca pārējiem. - Tas ir viņš! Ta ir viņa lūgsna.

-    Kā tu zini? - ar aizdomām jautāja kāda balss.

-     Kad es viņu satiku… toreiz… viņš zināja tikai šo vienu lūgsnu. Tas ir viņš.

-     Nav iespējams, - jaunais lama, galvu grozīdams, šaubījās. - Aizjūras cilvēks. Tas nevar būt viņš.

Mūks ar plakano cepuri satvēra viņu aiz rokas.

-    Kāpēc gan ne? Ja nebija citas izejas… - Viņš pienāca man klāt un ielūkojās acīs. Viņa skatiens bija tumšs, visaptverošs. Man priekšā it kā pavērās dziļa aka, gatava mani aprit uz mūžiem. - Cik ilgi tu dzīvo Litangā, rinpoče Blobzang?

-    Dažas nedēļas.

-Vai uz ciemu mēdz iet?

-Jā, - palocīju galvu.

-Vai zini… rinpočesVangčuka māju?

Es nezināju, kas ir rinpoče Vangčuks, tomēr atkal palocīju galvu. Ne jau aiz paša brīva prāta. Šķita, ka gara roka saņēmusi mani aiz kakla un pašūpojusi galvu uz priekšu.

-Vai esi tur bijis?

-    Es… mu.

-Kad?

-Vairāk… reižu.

-    Ko tu tur darīji?

-Slepus… noskatījos.

-    Kāpēc?

-    Sekoju Dongenam. Mani itin kā aicināja kāds.

-    Om mani padme hum, - kāds no lamām murmināja, grozīdams pirkstos lūgšanu krellītes.-Aicināja.

-    Bet kāpēc tieši viņu? - aizvainoti jautāja kāds mūks. - Kāpēc?

-     Laikam viņam vairāk uzticējās, - stingrā balsī atbildēja tas ar plakano cepuri.

-    Kā varēja zināt, ka viņš tur… slepus noskatās?

Man nejautāja, tomēr atbildēju.

-Izurbu slēģīcaurumu.

Atkal viņiem mutes vaļā. Zvaniņš muka rokā maigi iešķindējās.

-Kālab?

-    Laikam, lai… uzzinātu… kas tur iekšā notiek.

Ūsainis pagriezās un uzkliedza pārējiem:

-Vai nesaprotat? Dvēsele nespēja atbrīvoties. Tur tā svaidījās. Mēs esam strādājuši neveikli. Ari jūs.-Viņš parādīja ar pirkstu uz trim lamām, kuriem bija salmi uz galvas.

Lamas nolieca galvas, it kā ļoti kaunētos.

-     Kad puika atnāca, dvēsele vēl bija iekšā, bet… nez kāpēc neizvēlējās viņu.

-    Kāpēc ne viņu, rinpoče? - kāds jautāja.

-Atzina par drošāku šādi. Kurš zina, kas notiktu, ja puiku kāds nogalinātu. Blobzangu šeit neturēja aizdomās. Tālab. Bet tagad…

-     Pagaidi! - iekliedzās staltais, jaunais lama. - Pirms tu jebko daritu, pārbaude jānoved līdz galam.

-    Tam šobrīd nav laika, - ūsainis atteica. - Pabeigšu, ko esmu sācis. Viņš izvēlējās citu miesu, ne to, ko mēs bijām izraudzījušies. Mums jāciena viņa griba.

-Bet kāda ir viņa griba?

Atkal man pavērās lūpas. Atkal es skaitīju lūgsnu, atkal tādu, ko nezināju. Starp šīm lūgsnām varēja būt tā viena, kuru mirušā ausī čukstēja tie mūki, kas līdzināja ceļu dvēselei atstāt miesu.

-   Viņš grib… pāriet, - atviegloti noteica jaunais lama.

-Uz kuru?

Es atkal sāku lūgties. Tas, ko es tur ducināju, varēja būt fragments no Būdas kādas dzīves. Kad viņš upurēja sevi izsalkušai tīģerienei, lai tā varētu pabarot mazuļus.

-    Puika, - tas ar plakano cepuri atviegloti noteica. - Puika… Dongens.

-    Un kas notiks ar šo? - ūsainis jautāja, ar pirkstu rādīdams uz mani.

Jaunais, staltais lama paraustīja plecus.

-    Turpinās dzīvot bez dvēseles.

-    Un paša dvēsele?

-    Kas zina?

Gribēju protestet, sak, ne prātā nenāk dzīvot bez dvēseles, bet nespēju formulēt savu protestu. Tikai memi plātīju muti ka krastā izmesta zivs.

Jaunais lama pacēla pirkstu, un visi apklusa.

-    Es pieprasu pārbaudi, - viņš sacīja. - Negribu vēlreiz kļūdīties. Viņa svētība nav man devis tiesības kļūdīties.

Ūsainis padomāja, tad pamāja.

-    Kārtībā. Sāc!

Lama pagriezās un pamāja pārējiem. Četri vai pieci lamas noliecās tā, ka redzēju tikai viņu muguras. Mana galva drausmi smeldza, šajā klusumā mani spēcīgi kratīja salti drebuļi. Pie gaisa tiku reti, it kā to man kads atsūktu.

Viens no lamām piegāja pie nestuvēm un pacēla asiņaino apsegu. Nestuvju tuvumā apmetušās lijas pacēlās spārnos un, turēdamas knābjos aizdomīgus lēverus, lēni, apmierināti planēja uz klinšu galotnēm. Tikai tagad redzēju, cik to ir. Vismaz piecdesmit maitasputnu bija saspiedies uz smailēm.

Lama nopurināja brokāta segu kā rūpīga saimniece viesa palagu un sakārtoja to uz nestuvēm. Tad bāza roku apģērba dziļumos un izvilka dažādus priekšmetus. Stāvēju tikai dažus soļus atstatu un labi redzēju, ka viņš uz asiņainās drānas noliek divus vai trīs zvaniņus, trīs tabakas kārbiņas, trīs purbu un rokas lūgsnu dzirnaviņas. Viņš paklanījās tiem, kaut ko nomurmināja un atgriezās pie pārējiem. Tad es saskatīju Džo Heinemanu. Viņš sēdēja klints pakājē un blenza uz mani. Miris nebija, jo viņam ik pēc brīža noraustījās seja. No deguna lielām lāsēm plūda asinis.

Ar milzu piepūli pastiepu roku un rādiju uz viņu.

-Viņam… deguns asiņo.

Vispirms man nepiegrieza vērību, bet, kad vēl divreiz biju atkārtojis šo teikumu, ūsainis sadzirdēja un deva zīmi vienam no tiem, kam salmi uz galvas. Tas palocīja galvu, gāja pie Heinemana un ar plaukstu noslaucīja viņam degunu. Heinemans atrāva galvu atpakaļ un skaļi iekliedzās. Viss viņa augums noraustījās kā strāvas skarts.

Mūks vēlreiz noslaucīja darbu vadītāja degunu un atgriezās pie pārējiem.

Heinemana deguns vairs neasiņoja.

24.

Nākamajā mirklī visu vērība bija piegriezta man. No abām pusēm manas rokas saņēma ūsainis un otrs ar cepuri. Pirms paskatījos uz brokāta segā izliktajiem priekšmetiem, nepazīstams spēks mani spieda paraudzīties augšup uz augstākās klints virsotni. Tur redzētais lika man sarauties un atkāpties, gandrīz nogāzos uz nestuvēm.

Uz klints netālu no manis maitu lijas snaikstīja kailos kaklus uz nestuvju pusi. Kāda 110 tām jau bija noskatījusi sev manas acis, jo plēsējputni savu mielošanos parasti sāk ar acim. Gribēju putnus aizbiedēt, bet nākamajā mirkli man paralizējās rokas. Divas, varmācīgākās, kaklus vistālāk izstiepušās lijas sasita spārnus un sāka augt. Klints galotni apņēma zilgana migla, varbūt tā darīja putnus lielākus. Viens no tiem draudīgi ieķērcās un nopurināja spalvas.

Uz klints manā priekšā stāvēja viens no bālajiem mūkiem, no tiem, kurus biju saticis gan ciemā, gan Litangā. Neviļus aizvēru acis. Kad atvēru, tur augšā stāvēja abi lamas, aiz zilas miglas maitu liju vidū.

Abi bālie mūki, it kā uzmundrinādami man uzsmaidīja.

Mūks ar lielajām ūsām mani pievērsa nestuvēm un rādīja uz brokāta pārklāju.

-     Izvēlies, rinpoče! No katra pa vienam! - Kāds spieda mani saliekties. Klanījos pār asiņaino brokātu, no kura plūda tāda smaka, ka grieza kuņģi otrādi. Izstiepu roku, satvēru aiz malas zvaniņu un nometu sev blakus zemē, tāpat ari kārbiņu, purbu un rokas lūgsnu dzirnaviņas. Tad joprojām tvarstīju gaisu un spaidīju deniņus.

Ūsainis pacēla no zemes un parādīja priekšmetus, tad paklanījās man.

-    Esi svētīts, rinpoče! Esi svētīts, dzīvais dievs!

Pieņēmu šo pielūgsmi tik dabiski, it kā vienmēr būtu to vēlējies.

Arī jaunais lama šķita padevies, jo dziļi godbijīgi norādīja uz nestuvem.

-    Rinpoče, esi žēlīgs, ieņem tur savu vietu.

Pēkšņi manas ausis skāra arī kas cits. No tālākas vietas atplūda kliedzieni angļu valodā.

-   To nedrīkst darīt! - es dzirdēju izmisušu sievietes balsi. - Vai neredzat, ka viņu nogalinās? Laid mani turp,., jo…

-    Tu paliksi te, - iebilda vīrieša balss. - Viņu nogalinās, ja tu nepaliksi mierā… Gan es tev izskaidrošu, kas notiks…

Skaņas apklusa, un es apgūlos uz brokāta paklāja nestuvēs.

-    Tomēr atradām, - kāds virs manis nopūtās. - Ja tu zinātu, cik ilgi meklējām.

Atvēru acis. Pāri man bija noliecies mūks ar lielajām ūsām, rokā purbu.

-    Noņem kapuci! - kāda balss mudināja.

Jutu, ka mani atbrīvo no galvassegas. Gribēju pretoties, lai taču vismaz salmus atstāj. Citādi nāves saucēji varētu mani nogalināt, tikai es nebiju spējīgs runāt.

-    Nāciet šurp!

Ar acu kaktiņu redzēju, ka ap nestuvēm sastājās trīs viri ar salmiem uz galvas, leskanejās zvaniņš, damaru un gliemežnīcas taure; man acu priekšā zibinājās purbu un dordže.

-    Sāciet! - pamaja jaunais, lielais lama pārējiem. - Sāciet!

Nāves saucēji ieaurojās:

-Hi-īk!

-    Fadd!

-    Fadd!

Dongens uz nestuvēm pasviedās. Uzlidoja gaisā, tad nokrita atpakaļ kā putns ar salauztiem spārniem.

Man deniņus plosīja asas sāpes. Krūšukurvis pacēlās ka ar gaisu piesīiknēts. Tad arī es lidoju. Ka būtu kritis atpakaļ, to vairs nejutu, paliku tur plīvojam uz nekā. Jutu, ka tā palikšu uz visiem laikiem.

25.

Uztrūkos no tā, ka mani kads kratīja aiz pleciem un glāstīja pieri.

-    Ei! Atjēdzieties taču!

Balss bija prasīga un tomēr satraukta. It kā tās īpašnieks baidītos, ka es nepadošos.

Tobrīd es vēl šūpojos nebūtībā un nevēlējos nokļūt nekur. Jutos ļoti labi šajos nebūtības viļņos, mani šūpoja it kā silta jūra. Nezināju, vai esmu nirvānā, es taču īsti nezināju, kas ir nirvāna, bet pret to vietu man nebija iebildumu.

Man nebija nedz jānodarbojas ar tagadni, nedz jādusmojas uz pagātni, nedz jāplāno nākotne, man vajadzēja tikai šūpoties un baudīt nebūtības viļņus.

-    Atveriet acis! - pavēlēja uzmācīgā balss. - Veriet vaļā, citādi vilkšu tā, ka abas acis saskries kopā.

Nebūtības viļņi ar nožēlu atvadījās 110 manis. Noglāstīja vēl pēdējo reizi un it kā čukstēja, ka gaidīšot mani atpakaļ.

-Veriet vaļā, citādi dabūsiet īstu zirga spērienu!

Nopūtos un atvēru acis. Pretim spīdēja blāvi pelēka, miglaina gaisma, tomēr ari tās bija diezgan, lai es miegtu acis kā metināšanas liesmās ielūkojies.

Nākamais skats bija vēl netīkamāks. Līdzās gaismas avotam - tas bija mēness - pacēlās galva, kurai abas pusēs rēgojās kaut kas līdzīgs garām, smailām naglām. Tikai pēc maza brītiņa man izdevās apjēgt, ka tie ir nevis briesmoņa ragi, bet pār mani nolīkušā vīrieša ūsas.

-    Nu, beidzot, - viņš atviegloti noteica, kad biju samirkšķinājis acis. - Vaļā ir. Un jūs vēl apšaubījāt manu metodi.

-   Piedodiet! - ārpus mana redzes loka čukstēja Esperansa, - tomēr cilvēkus nemēdz modināt ar solījumu sist tā, lai abas acis saskrien kopā.

-    Mēdz vai nemēdz, bet varējāt pārliecināties, ka mana metode iedarbojās. Puisis ir dzīvs un ziedošs.

Nākamajā mirklī virs manis parādījās Esperansas galva.

-Ak Dievs, Leslij… Vai tev viss labi?

Man nācās justies pārsteigtam, jo tiešām viss bija labi. Galvassāpes kā vēja aizpūstas, skaidri redzēju pār mani noliektās sejas, pat Domingu ūsu smailos galus.

-    Saki taču kaut ko! Es nepieņemu, ka esi aizmirsis runāt.

-    Man ir labi, - izkunkstēju.

Vēja pūsmai pievienojās trīs nopūtas. Trīs atvieglojuma nopūtas.

-    Kā būtu, ja jūs celtos augšā? Ta vēl apsaldēsiet nieres, piečurāsiet celli krustām šķērsām.

-    Domingu, es tevi lūdzu.

-    Ko tu uztraucies? H ar viņu jārunā. Mēģināsi pa smalkam, paliksi zaudētājos. Izskatās, ka atkal man jāpalīdz. Ak mans Dievs, kāpēc tu mani sodi ar šo zelli? Vai jums, manas dāmas, ir skaidrs, cik reižu man ir nācies viņam palīdzēt celties 110 zemes? Nu, ķerieties man pie rokas, tā! Turieties, es raušu kā muļķa Billijs tā grimstošā kuģa enkuru. Ja gribat, balstieties pret mani! Esmu pieradis, ka pret mani balstās kā mans vectētiņš pret Estoriala apdrošinātājiem: arī viņš zaudēja visu īpašumu, ko bija ieguvis, blēdīdamies ar nodokļiem… Nu, ņemiet manu roku! Sirsnīgi sveicu kapsētā! Labākā vietā nevarējām tikties. Vai tiešām jums ir labi?

Man patiešām bija labi. Un kļuva vel labāk, kad dvēseles dziļumos ierunājās sen nedzirdēta balss.

-    Nolāpita būšana, Leslij, atkal tu biji kaut kur iepiņķerējies? Līdzko atstāju tevi, tu jau līdz kaklam purvā. Kālab man vajadzēja ar tevi sapīties? Nekad vairs neviens mani nepierunātu kļūt par tavu sargātājgaru.

Piecēlos, pagriezos pretvēju un vieglajā gaisa pūsmā atsvaidzināju seju.

Tad saku smieties, klusu un aizvien skaļāk.

Pārējie tris satrukušies vēroja, kā es smejos. Viņu acīs bija bailes, ka es varētu būt zaudējis prātu.

Domingu ar lēcienu bija klāt un jautājoši ielūkojās man sejā.

-Vai kaut kas noticis?

-    Nekas nav noticis, - papurināju galvu.

-    Ko tad jūs te rēcat kā pusdulns?

Man kaut kas ienāca prātā.

-    Kur pārējie? - Ar "pārējie" es domāju mūkus, nāves saucējus, lielo jauno lamu, mūku ar plakano cepuri, mūku ar lielajām ūsām, ari zvaniņu, damaru, dordže, gliemežnīcas tauri, nestuvēm, brokāta segu un Dongenu. Kapsēta bija tukša, laikam tikai neredzami gari lodāja ap mums.

-    Aizgāja, - Esperansa pateica un nolika galvu man uz pleca. - Paldies Dievam!

-    Dongens?

-Viņu aiznesa līdzi.

-Aiznesa?

-Gāja jau… paša kājām.

Vairāk nejautāju. Nekur nemanīju ne līķa atlikumus, ne maitu lijas. Kapsēta tukša, it kā nedēļām ilgi tur neviens nebūtu rādījies.

-    Džo Heinemans?

-Arī viņu aizveda.

-    Leslij, ko mēs tagad darīsim? - Esperansa jautāja, aplaizīdama lūpas.

Mana balss bija tik līksma, ka gandrīz neiederējās drūmajā situācijā.

-    Dosimies mājup. Tas ir, atpakaļ uz klosteri.

-Vai bija kāda jēga nākt šurp? - Mia jautāja, pētīdama manu seju.

-    Pat ļoti, - palocīju galvu. - Atrisinājās Litangas noslēpuma pirmā daļa.

Neviens 110 viņiem nejautaja, kas un kā ir atrisinājies. Jutu, ka būs labāk pa-

gaidām paturēt pie sevis to, ko zinu. Noliektām galvām, klusēdami soļojām uz klosteri. Tur atvadījāmies un gājām katrs uz savu celli.

Bija laiks gatavoties rītdienai.

27.

Pirms paspēju kaut ko darīt, gaitenī atskanēja šļūcoši soļi. Tie tuvojās manai cellei, pie durvīm apstajas un izzuda. Elpu aizturējis, gaidīju, ka notiks kaut kas, ka nepacietīgi pieklauvēs vai kāds ko teiks, taču nekas nenotika. No durvju puses neskaneja pat ne kluss, tikko sadzirdams skrapstiens.

Cēlos tikai tad, kad klusums bija neciešami ieildzis. Tā kā man nebija 38. kalibra Smith and Wesson, nācās ņemt roka zābaku. Tam bija ar dzelzi apkalts papēdis, varēšu pamatīgi zvelt, ja vajadzēs.

Nevajadzēja vis. Ja vien negribēju gaitenī gaisu kulstīt. Jo nekā cita tur nebija.

Tikai Tharpačenpo sējums gulēja pie manām durvīm.

Pacēlu, palūkojos apkārt, neviena neredzēju, nesu atradumu istabā.

Nelauzīju galvu par to, kurš ir bijis pastnieks.

Agrāk vai vēlāk laiks atradīs atbildi lielākajai daļai jautājumu.

28.

Šī grāmata bija tas pats kokspiedes novilkums, kas mani ne visai satrauca. Neredzamais pastnieks bija izmantojis par aploksni šo labāku likteni pelnījušo literāro darbu.

Man piegādāta vēstule atkal bija avīzes raksts. Ka jau ierasts, ari šeit nebija dots žurnāla nosaukums, tikai vēlāk noskaidrojās, ka lasu kādas Taivanā angliski izdotas dienas avīzes rakstu.

"No mūsu informatora" - tā sākās sleja.

"Šajās dienās saņemtas satraucošas ziņas 110 "tautas" Ķīnas, un avota ticamība nav apšaubāma. Neminot vārdus, mēs darīsim zināmu tik vien, ka šī informācija saņemta no kāda inženiera. Vienkāršības dēļ šo inženieri sauksim par Cena kungu. Būdams Pekinas delegācijas loceklis, viņš ieradās Makao, no turienes nokļuva Taivanā, pēc tam, kad bija Makao iestādēs lūdzis patvēruma tiesības. Turienieši, labi saprotamu iemeslu dēļ, bija noraidījuši viņa lūgumu, kaut gan nelika šķēršļus Cena kunga izceļošanai uz Taivanu. Kopš tā laika Cena kungs irTaivanas pavalstnieks un atradis savu vietu darba kolektīvā.

Cena kungs nesen referēja šauram klausītāju lokam par Ķīna piedzīvotajiem pārbaudījumiem, ar viņa atļauju dažus fragmentus publicējam, protams, nevienu nesaucot vārdā.

Stāsts sākās ar to, ka studiju laikā Cena kungs piedalījies Ķīnas kultūras revolūcija. Varbūt jaunības kvēles uzkurināts, varbūt tikai nespedams pretoties valdošās ideoloģijas plūsmai (tajā laikā bija grūti atbildēt ar "nē" zināmiem aicinājumiem), vārdu sakot, ari Cena kungs ņēma sarkano grāmatiņu un pārstaigāja ielas, skandēdams Mao saukļus, kūdīdams cīņai pret pasaules imperiālismu. Tolaik arī viņš vēl ticēja, ka Dižā Vadoņa Mao vadībā pēc pāris mēnešiem, ilgākais pēc pāris gadiem, notiks pasaules revolūcija. Visa mūsu planēta kļūs par milzīgu ražošanas kooperatīvu, kura kapitālisti strādās, bet sarkanā gvarde ar stingrību un aģitāciju viņus pārveidos par mierīgiem darbaļaudīm.

Mūsu godājamie lasītāji droši vien zina, ka viens no kultūras revolūcijas mērķiem, kaut arī ne galvenais, bija likvidēt atmiņas par veco pasauli, tas ir, kapitālismu, buržuāziju, pilsoniskām iekārtām, ne tikai galvās, bet arī tempļos. Tas nozīmē, ka pūlis, kas atzina reliģiju par opiju tautai, likvidēja visas atmiņas par visām reliģijām. Tostarp ari budistu tempļus un rituālu priekšmetus, ari svētās grāmatas.

Grūti runāt ar vienaldzīgiem vārdiem par barbarisko postīšanu. Tempļus sagrāva, no koka būvētos klosterus nodedzināja, svētos priekšmetus un statujas sadauzīja vai pārkausēja. Šajā brīvprātīgajā postīšanā gāja bojā neskaitāmi pieminekļi, grāmatas un klosteru ēkas.

Pēc Cena kunga domām, bija kaut kas tāds, kas grautiņu vadoņiem lika ne mazums lauzīt galvu. Šo problēmu radīja no zelta gatavotie, dārgakmeņiem rotātie rituālu piederumi, kādu izpostītajos klosteros bija papilnam. Gudrākie sarkangvardisti redzēja, ka viņu rokās nonāk milzu vērtības, kuras iznīcināt būtu neprāts. Droši vien viņu vidū bija arī tādi, kas gvardē bija iestājušies nevis idejas vadīti, bet aiz iespējām brīvi laupīt. Viņiem nebija viegli noskatīties, ka vesela kapitala vērti mākslas priekšmeti tiek samesti nepieejamās aizās.

Tālab kultūras revolūcijas sarkanās gvardes vadība nodibināja komisiju, kuras uzdevums bija šķirot un inventarizēt vērtības. Daudzi sarkangvardes vadītāji jau sapņoja par skaisto laiku, kad viņi, ieguvuši šīs vērtības savā īpašumā, dzīvos sildīdamies Floridas vai Kalifornijas saulītē un aizmirsīs komunistiskajā Ķīnā notikušo.

Cena kungs nevarēja pateikt, pēc kā pavēles šī komisija likusi nodibināta, viņš pats tur dziļākā plānā nojauta Mao Dzeduna dzīvesbiedri Dzjanu Ginu. Iespējams, ka šī sieviete, mērķtiecīga mākslas cienītāja, vēlējās vērtīgākos darbus iegūt sev.

Pēc Cena kunga domām, ši komisija tūlīt būtu sākusi darbu, ja būtu kāds speciālists, kas prastu noteikt katra rituālpriekšmeta vērtību.

Zinu, ka, pirmo reizi dzirdot, šķiet dīvaini, taču neizglītoto studentu un lauku jauniešu vidū nebija daudz tādu, kam mūžā būtu bijusi darišana ar zeltu un dārgakmeņiem. Viņiem nebija ne jausmas, kura statuja darināta no zelta, kura ir sakausējums, varš vai bronza. Dārgakmeņu noteikšana viņiem bija vel bezcerīgāks darbs. Cilvēks, kurš nekā nesaprot no akmeņiem, neatšķirs tos no stikla vai mazvērtīgākiem pusdārgakmeņiem; bieži vien tas nav viegls uzdevums pat pieredzējušiem speciālistiem.

Cena kungam nav zināms, kurš sastapis veco lamu, no kurienes tāds uzradies. Pēkšņi tas bruņotu viru pavadībā ieradies pie komisijas un ķēries pie darba. Cena kungam ir aizdomas, ka šis lama atvests no pāraudzināmo nometnes, kur kopā ar gūsta biedriem mācījies kāpostu audzēšanu. Pēc visām ziņām, viņš reiz bijis kāda slavena klostera priekšnieks un tagad apbrīnojami veikli rīkojies ar rituālu piederumiem. Viņš tūlīt pratis noteikt akmeni, vai tas ir dimants vai parasts stikls, vai tas, ko domā esam zeltu, ir zelts vai arī kāds mazvērtīgs sakausējums.

Sarkangvardisti katrā ziņā akli paļavās uz vecā vīra spriedumu; ko gan citu viņi varēja iesākt? Daudzajos pāraudzināšanas nometnes šausmu mēnešos mūks bija arī garīgi traumēts, viņš izskatījās kā rāms mazliet apjucis večuks, kas pat melot nespēj. Baudāmās privilēģijas viņu darīja laimīgu. Seja laistījās priekā, kad atradās kada dārgakmeņiem rotāta statuja. Viņš bija laimīgs piedāvāt pakalpojumus Dižajam Vadonim Mao Dzedunam. Ap to laiku jau bija komisijas lēmums visus dārgumus izkausēt, izveidot vienu masīvu zelta gabalu un pasniegt to Mao kā gvardistu dāvanu.

Vecais kungs bija laimīgs un izraudzijās. Nederīgās, tātad nevērtīgās statujas un rituālpiederumi tika sanesti kādā alā un tur iemūrēti. Mūra darbus vecais mūks godprātigi veica pats, tātad nevienam gvardistam nebija jāatraujas no aizvien vairāk sakāpinātās ideoloģiskās cīņas.

Pārpalikumu, apmēram trešdaļu statuju, ieslēdza seifos un aizsūtīja projām.

Mums nav jāteic, ka pēc vairāku mēnešu cītīga darba veco mūku nogādāja atpakaļ uz pāraudzināšanas nometni audzēt kāpostus. Dabiski, no solītajiem atvieglojumiem viņam nekas netika. Sarkangvardisti nemēdza turēt savus solījumus.

Mīļie lasītāji, tas, kas tagad sekos, būs reizē komiski un traģiski. Pēc dažām nedēļām, kad Pekinā notika sīvas cīņas, kuru laikā Mao izdevās nostiprināt varu, komisija nosūtīja uz Hunaņu dažus steigā aizturētus metālmāksliniekus - tempļu rituālpiederumi bija savākti Hunaņā, kur arī vecais mūks bija veicis savu darbu. Mākslinieku uzdevums bija 110 statujām un citiem priekšmetiem izņemt dārgakmeņus un tos atsevišķi nosūtīt uz Pekinu, bet zeltu kvalificēti sakausēt kopā.

Metālmākslinieki ķērās pie darba. Viņi atvēra seifus un konstatēja, ka itin visi tur atrastie priekšmeti ir nevērtīgi. Dimanti ir nevis dimanti, bet stikli, un zelta tur tikvien kā gvardes orķestra taurē.

Komisijas locekļi sākumā neticēja mākslinieku vērtējumam, taču mākslinieki ari pēc atkārtotas iekaustīšanas savas domas nemainīja, un tika atzīts, ka vecais muks viņus ir neglīti izāzējis. Seifos sabazis nevērtīgas statujas un mantas, bet vērtīgās kaut kur iemūrējis.

Komisija izmisīgi pūlējās atrast kādu, kas piedalījies mūrēšanā, bet nevienam tādam cilvēkam nespēja sadzīt pēdas. Kāds gvardists liecināja, ka vecais strādājis viens, jo kuru gan varēja interesēt, kur viņš ir paslēpis izbrāķēto. Kurš gan būtu iedomājies, ka rāmais, prātīgais vecais kungs viņus tā apvedis ap stūri.

Sākās ārprātīga iemūrēto dārgumu meklēšana, nav nemaz jāteic, ka nesek miga. Vientiesīgais večuks bija iznīcinājis visas pēdas, nebija taču iespējams parmeklet visas kalnu alas un ūdens ieplūdes.

Turklāt paša vecā pēdas bija galīgi izgaisušas. Tik vien izdevās noskaidrot, ka neilgi pēc atgriešanās viņš vēl uzturējies nometnē, tad vienkārši nozudis. Varbūt nomiris un apglabāts - nemaz netika noskaidrots, kas viņš tāds varbūt aizbēdzis, ceļā zaudējis dzīvību, miesu aprijuši vilki. Iespējams arī, ka viņam bija izdevies aizbēgt un viņš savu mūžu turpina kopā ar kādas lielpilsētas ubagiem vai ari kādā tālīnā ciematā.

Sarkangvardisti un komisija aiz dusmām spļāva tīri zaļu. Ja viņiem izdotos notvert nabaga večuku, laikam dzīvam ādu novilktu. Protams, tikai pēc tam, kad viņš būtu parādījis nenovērtējamo dārgumu slēptuvi.

Kopš tā laika nezināma kalna nezināmā alā glabājas galvenokārt Tibetas klosteru relikvijas, gaididamas, ka tās kāds atradis. Par laimi, tās netika izkausētas un tām netika gods ar savu daiļumu kalpot Mao Dzedunam.

Varbūt kādreiz tālā nākotnē - varbūt pēc simt vai tūkstoš gadiem - kāds veiksminieks atradīs šos žilbinošos cilvēka gara un veiklības darinājumus, un nākotne tos pratis nevērtēt labāk nekā raupjā tagadne.

Šis stāsts ar to arī varētu beigties, varētu sacīt happv erid, ja Cena kungs nebūtu pastāstījis vēl ko citu. Viņš stāstīja, ka daži sarkangvardisti esot sprauduši par dzīves mērķi atrast veco kungu, ja viņš vēl nebūtu miris.

Cena kunga otrs apgalvojums: vecais mūks vēl joprojām ir dzīvs. Neviens nezina, no kurienes nāk šī ziņa. Tatad vecais ir nevis nomiris pāraudzināšanas nometnē, bet izkļuvis ārpus Ķīnas. Savu vārdu viņš neatklāj, jo tad vajātāji viņu tulit noķertu. Viņš tic, ka agrāk vai vēlāk Tibetā pie varas nāks tādi spēki, kas novērtēs valsts kultūras dārgumus. Tikmēr viņš savu noslēpumu sargā.

Dabiski, rodas jautājums, kas notiks, ja negaidīti nomirtu šis vecais kungs, kurš sitis knipi pie deguna Ķīnas kultūras revolūcijai un pašam prezidentam Mao, bet uz šādu jautājumu Cena kungs nevarēja atbildēt. Viņš sacīja, ka ticot - gan vecais mūks atradīšot paņēmienu, kā savu noslēpumu nodot pēclaikiem.

Ticēsim tam ari mēs, neko citu darit nevaram. Bet tagad pāriesim pie…" Te raksts beidzās.

Nometu grāmatu uz paklāja un palocīju galvu. Tuneļa galā bija parādījusies gaisma.

29.

Apsēdos uz gultas malas un kadu bridi nekustējos. Sēdēju un blenzu sev priekšā. Galva tik skaidra, it ka sargātājgars būtu to izslaucījis ar spalvu slotiņu. To viņš būtu pelnījis par sodu, ka iepriekšējās dienās bija mani tik neglīti pametis. Es viņam nepārmetu, zināju taču, ka mani pamest viņam bija licis kāds varenāks spēks.

Kad pacēlu galvu, cellē vairs nebiju viens. Man iepretim, tikai dažu soļu attālumā, stāvēja divi cilvēki. Abi kalsni, gara auguma, kājas tinās zilā miglā. Abi lamu apģērbā, abi bāli un garām sejām.

Divi bālie mūki.

Pacēlos, gribēdams iet pie viņiem, taču viens liegdams papurināja galvu.

Abi mūki mani ilgi un nekustīgi pētīja, tad vienā mirklī nozuda manām acīm.

Pēc viņiem palika viegla sandala smarža.

Aizdedzu gaismekli pie Congkapas statujas un piespraudu līdzās kvēpinām- nūjiņu.

Noklāju apmetni uz grīdas un apsēdos lotosa pozā. Paņēmu jau iepriekš sagatavotas lūgsnu dzirnaviņas un sāku lēni griezt.

Om mani padme hum! Om mani padme hum!

Lūgsnu dzirnaviņas izkrita man no rokām, un es atkal nokļuvu nebūtībā.

Pamodos, kad pa logu jau iespīdēja saule.

VI. Vampīru medības

1.

Uzmetu paviršu skatienu Dongena gultai, kas, protams, nebija aiztikta. Drusku padomāju, vai tuvākajā laikā viņu redzēšu. Ta kā man nebija neviena, kas atnestu sviestu, gāju pats lejā uz virtuvi. Tur bija divi sadrūmuši mūki, cita neviena. Pat manu sveicienu viņi atņēma visai negribīgi. Par to nebiju īpaši pārsteigts, jo Himalajos pat vislīksmākie cilvēki dažreiz bez iemesla kļūst drūmi, bet drūmie - vēl drūmāki.

Nomazgājos, noskaitīju īsu lūgsnu pie Congkapas, tad kapu uz ēdamzāli.

Pirmais man acis gadījās Džo Heinemans. Viņš viens pats nīka pie galdiņa; kad tuvojos, viņš parāvās atpakaļ un atņirdza zobus kā slazdos iekritis vilks.

-Vācieties prom, kamēr runāju ar labu!

Nebija divreiz jāsaka. Man pietika ar to, ka viņš ir sveiks un vesels, tērzēt ar viņu nevēlējos. Salmu viņam uz galvas nebija, tomēr šobrīd asinis no deguna netecēja. Toties acis izskatījās tādas, it kā viņš būtu par daudz dzēris.

Otrais ar neskaidru skatienu bija Ernijs Boss, kurš ne tikai nebija izgulējies pēc vakardienas, bet vēl uzmeta garu savam trakumam.

-    Pārtraukt! - viņš norēcās, kad daži jau bija sākuši ēst. - Es teicu: pārtraukt!

Visi pārsteigti skatijās viņā, bet atsākt ēšanu neuzdrošinājās. Galvenais, ka viņa rokā spīdēja paprāvs ierocis.

-Jūs varat ēst! - viņš žēlīgi pamāja uz manu pusi.-Jūsu nav žēl.

Paraustīju plecus un iestrēbu tēju. Esperansa būtu sekojusi manam piemēram, bet, uz pistoli paskatījusies, aši nolika tasi uz galda.

-     Mus grib noindēt! - Ernijs Boss kliedza. - Tur arī jūsu roka ir klāt, neliedzieties!

Apsūdzība, protams, attiecās uz mani. Neka neatbildēju, sūcu savu tēju.

-    Desmitos iesim, - Ernijs Boss dārdināja kā kaujai gatavs karavadonis.

-     Salīdziniet pulksteņus! Man ir ceturksnis pāri astoņiem. Nulle nulle sekundes. Lai ta rāda ikviena pulkstenis. Vai jums ir pulkstenis, mis Mia?

-    Ir, - meitene palocīja galvu.

-Vai visiem ir? Okei! Tad es pateikšu, kas darāms.

Pat mušas zumēšana būtu saklausāma, ja te iekša būtu mušas. Taču to nebija. Rudens mušas jau bija iemigušas uz labāku dzīvi, alkdamas mušai tīkamāku atdzimšanu, vai arī, Ernija Bosa skatiena šausminātas, salīdušas Ihakanga sienu plaisās.

Pārlaidu skatienu klātesošajiem un mēģināju uzminēt, ko katrs varētu domāt. Pie galdiņa man blakus sēdēja abi korejieši, dzen skolotāji Sok Tok Pong un Pak Ung He, acis pievērsuši galda virsmai. Sejās nekādas izteiksmes, it kā šās pasaules jūtas nespētu viņus satraukt. Varbūt skolotāja Paka lūpu kaktiņos slēpās sīciņš cinisks smīns, kas vispār ir raksturīgs dzen meistariem. Viņš varētu domāt, ka šo ārprātīgo klātbūtne palidzēs tikt pie apskaidrības.

Misters Vorloks glāstīja sev matus, bet viņa skatiens izmisīgi svaidījās. Viņš bija tik ļoti noskaņots pretī, ka pat man pamirkšķināja. Mēģināja atrast sabiedroto pret Erniju Bosu, jo arī viņš redzēja, ka tas cilvēks aiz šausmām sācis jukt prātā.

Domingu pluinīja ūsas un tikai reizi paskatījās uz mani. Esperansa sēdēja viņam blakus, gremdēdamās sevī. Viņiem iepretim abu Mačado raganu ēnā nopūtās Mia.

Raganas šoreiz bija uzģērbušas seno Holandes gleznotāju modeļu tērpus. Ja savā laikā viņas būtu saticis Rembrants, viņš aiz prieka iekliegtos un tūlīt rautu savā darbnīca. Holandē. Turpretim Itālijā viņām būtu gals klāt inkvizīcijas bendes rokās, ja iedrošinātos iziet uz ielas.

Pat Ernijs Boss apjuka, uz viņām paskatījies. Izabellas sejā bija savairojušās kārpas, Marijas lūpu kaktiņos rēgojās tādi neglīti burbuļi, it kā viņa būtu brokastīs ziepes saēdusies. Viņas ar interesi ieklausījās Ernija Bosa vārdos un pat dažbrīd pamāja.

Bet es vēl neesmu pastāstījis par viņu tērpiem. Melns samts no kakla līdz potītēm, vecmodīgas kurpes augstiem papēžiem un, gluži neticami, tadas kā mūķeņu galvassegas, kas nu jau bija bez salmu pildījuma. Mani interesēja, kā viņas uzzinājušas, kad var mest nost salmus.

Vēlāk noskaidrojās, ka salmus noņemt licis Ernijs Boss. Apgalvojis, ka salmi ne vien nenovērš deguna asiņošanu, bet to pat ierosina. Savu apgalvojumu viņš pamatoja ar to, ka patiesi kopš tā brīža asiņošana izbeigusies.

Par Modu Beudu nekas daudz nav sakāms. Viņa saravusies sēdēja blakus Ernijam Bosam un akli izpildīja viņa norādījumus. Man būtu interesanti uzzināt, vai viņa to dara 110 sirds, vai aiz bailēm. Viņas pareiza Barbijas seja bija bāla un izmocīta, acīs - neizpratne. Viņa nespēja saprast, kā varējusi iekulties šādā situācijā, jo māmiņa bija viņu sargājusi pat no vēja, čukstējusi ausī, lai vairās no aizdomīgu cilvēku sabiedrības, jo ir cilvēki, kas spējīgi uz daudz ko tādu, ko godīga lelle Bārbija pat iedomāties neuzdrošinās.

Džeinas Parisas sejā nekā cita, vien šausmas. Pēdējo stundu laikā viņas acis bija drusku iekritušas, bija redzams, ka nakts pavadīta nomodā. Viņa turēja tējas tasi, un rokas drebēja.

Astors Hārtlends burzīja savas sukai līdzīgās ūsiņas un šad tad uzmeta Ernijam Bosam žēluma pilnu skatienu. Man bija skaidrs, ka pirmajā izdevīgā gadījumā viņš izlēks kā blusa no vāja suņa.

Papurināju galvu, iedzēru pāris malkus tējas un noliku tasi uz galda. Tieši tobrīd Džeina Parisa pacēla roku un pavērās uz Erniju Bosu ar tādu kā atvainošanās smaidu.

-Vai drīkstu teikt… kaut ko? Gribētu, lai zināt…, ka šonakt pazudis Freds.

-    Freds?

-    Misters Šorejs. Mūsu pavārs.

-    Kā tā - pazudis? - Ernijs Boss uztraucās.

-    Vienpadsmitos iegāju pie viņa, jo durvis bija vaļā. Cellē viņa nebija. Pēc pusstundas gāju vēlreiz, tad vēl ap trim. Viņa nebija mājās. Un nav arī tagad. Gulta nav aiztikta.

Ernijs Boss neizpratnē sarauca pieri.

-Vai kāds ir redzējis misteru Šoreju?

Neviens.

-    Varbūt aizbēdzis, - sacīja viena 110 Mačado raganām. - Nakts vējš būs aizpūtis.

-    Nav iespējams, - Astors Hārtlends iebilda. - Pilnīgi neiespējami.

-    Kāpēc?

-    Klosteri pamest… taču nav iespējams.

Ernijs Boss ar aizdomām palūkojās viņā.

-Vai esat pārliecināts?

Astors Hārtlends dziļi nopūtās.

-    Man jāatzīstas par kaut ko… pat ja mani nosodīsiet. Šonakt es mēģināju bēgt. Pat Džeinai neteicu. Pārrāpos pār mūri, tiku uz lauka un devos uz Timpu pusi. Nogāju puskilometru, tad man kāds uzkliedza: - Stāt! - Nokritu zemē, pieplaku, bet tas tips mani pamanīja.

-    Kas tas bija? - Boss dobjā balsī jautāja.

-    To tikai mīļais Dieviņš zina. Bise viņam bija, jo uz mani šāva.

-    Uz jums šāva?

-     Noteikti. Pielēcu kājās, gribēju laisties prom, tad viņš šāva. Pēc tam kliedza, lai man ne prātā nenākot vēlreiz mēģināt, nogalināšot katru, kas gribēšot pamest Litangu. Griezos atpakaļ un esmu te.

Ernijs Boss paliecās uz priekšu.

-    Nu jūs redzat, ka esam pamesti pašu liktenim, latad iepazīstinu jūs ar saviem rīkojumiem. Es esmu komandieris. Tātad ierocis pie manis. Vai zināt, kas tas ir?

Visi klausījās, dažs ar vaļēju muti, dažs galda virsmā skatīdamies.

-    Man ir revolveris ar sudraba lodēm. Galējais līdzeklis. Tas būs vajadzīgs, ja kāds riebeklis izvairīsies no mieta. Misters Vorloks būs… ar mietiem bruņots. Tas nozīmē: līdzko būsim viņus atraduši, misters Vorloks katram iedurs sirdī noasinātu mietu. Vai darīsiet to?

-   Jā, - misters Vorloks apņēmīgi atbildēja. - Bērnu spēle.

-Tomēr uzmanieties! Viena lieta - runāt, otra - izdarīt.

-    Esiet mierigs, izdarīšu.

-     Mis Vorloka. Arī jūs būsiet šajā akcijā vajadzīga. Arī jūs strādāsiet ar mietu.

-    Es arī gribu mietu! - no galda cēlās Džo Heinemans. Viņa skatiens nebija skaidrāks kā Ernijam Bosam. - Es pieprasu, lai varu dabūt mietus.

-    Būs, - Boss mierināja. - Mietu pietiek.

-    Es gribētu ar savu mietu palikt mistera Lorenča tuvumā, - Heinemans turpināja, uzmezdams man asinskāru skatienu. - Pie izdevības duršu viņam.

-    Nekādu patvaļīgu duršanu! - Ernijs viņu apsauca. - Kamēr nebūšu devis rīkojumu, neviens nevienam nedurs. Vai sapratāt?

-    Protams, - atbildēja Heinemans. - Bet pēc signāla es viņu noduršu. Pie visa vainīgs viņš! Ari pie Ektora un Alekša nāves. Vai redzējāt tā tipa roku?

-    Kura? - Ernijs Boss jautāja.

-    Lorenča. Palūkojieties uz viņa roku!

To viņš sacīja tik pārliecinoši, ka es pats paraudzījos uz savu roku. Vai tur nav kaut kas, par ko es nezinu?

Par laimi, nebija vis.

-Vai redzējāt?

Pie manis pienāca Ernijs Boss un Moda Benda.

-    Parādiet rokas! - Ernijs pavēlēja. - Un bez trikiem. Man ir ierocis.

-    Okei! - Pamāju. - Varat but mierīgs. Kaut gan manā rokā nekā nav. Parādīju, ka tur nav ko redzēt. Lai kā pētīja, ari viņi nekā neatrada. Ne Ernijs,

ne Moda.

-    Kam tur vajadzētu būt? - Ernijs jautāja, savilkdams lupas.

-    Asinīm! - rēca Heinemans. - Alekša un Ektora asinīm. Šis tips viņus nogalināja. Un es savas rokas ieziedīšu ar viņa asinīm, zvēru!

-    Tikai tad, kad būšu devis pavēli, - brīdināja Ernijs Boss. - Līdz tam neuzdrošinieties viņam pieskarties!

-    Bet viņam ir asinis uz rokām, - Heinemans trīsēdams rādīja uz mani. Boss atmeta ar roku un novērsās. Pagāja dažus so|us sāņus un piebikstīja

Domingu.

-Vai jūs esat mistera Lorenča draugs? Domingu paskatījās uz mani un pavirpināja ūsu galu.

-    Nevarētu tā sacīt. Pat gluži otrādi.

-    Labi, - Ernijs Boss palocīja galvu. - Ari jūs iesiet ar mietu. Un paturēsiet acis misteru Lorenču.

-Ar prieku! - Domingu virpināja ūsas. - Neviens, kuru es paturu acis, nevar izbēgt.

-    Mis Esperansa!

Meitene nopūtās, rūpīgi vairīdamās mana skatiena.

-    Dodiet arī man mietu!

-    Dabūsiet.

Pēc tam Ernijs pievērsās māsām Mačado. -Un jūs?

Izabella tvēra pie kakla un izvilka no apģērba paprāvu sudraba krustu.

-   Vai derēs? Ernijs palocīja galvu. -Vai ir apsvētīts?

-    Jūs taču nedomāsiet, ka es nēsāju neapsvētītu krustu? Lisabonā lūdzu apsvētīt.

-Un jūs, Marij?

Marija uzsita sev pa krūtīm, rādīdama, ka ari viņai zem apģērba ir krusts.

-     Kartībā, - noteica Ernijs Boss. - Ja gadītos kāda ķeza, gadījumā kāds kļūdītos un netrāpītu tam riebeklim sirdī, jūs pacelsiet krustu un spiedīsiet tam maitam pie pieres. Tad tas būs pagalam.

-    Lai notiek, - Izabella atbildēja un pakniksēja.

-    Mister Hārtlend?

-   Nemaz nezinu,- Hārtlends atrūca. - Varbūt ari es varētu iet ar mietu. Man ir zināma pieredze ar iesmiem. Reiz esmu pat vērsi cepis. Un ar aunu gluži labi tieku galā. Ņem nodīrātu aunu, uzšķērd, izķidā, saliec iekšā…

-    Mis Parisa?

-    Es lūgšu Dievu, - meitene atbildēja. - Es protu labi lūgties.

-     Tas nelīdzēs, - Ernijs Boss atmeta ar roku. - Uz lūgšanām tiem nospļauties.

-Tad es gaismošu ar kabatas laternīti.

-    Tas būs labi, - noteica Ernijs Boss. - Mister Stīvens! -Jā?

-    Ko jūs teiktu par kabatas laternīti? Misters Stīvenss pakasīja zodu.

-    Nezinu. Esmu tikai grāmatvedis. Vēl nekad neesmu piedalījies vampīru medībās. Varbūt man labāk nepiedalīties.

Ernijs Boss papurināja galvu.

-    Te neviens nedrīkst palikt malā. Vai nu ar mums vai pret mums.

-    Tad jau labi, - misters Stīvenss padevās. - Galu galā nekur nav rakstīts, ka vajadzības gadījumā grāmatvedis nevarētu medīt vampīrus. Kas man jādara?

-Arī jūs rādīsiet gaismu, tāpat kā mis Parisa. Misters Stīvenss palocīja galvu.

-    Centīšos labi veikt savu darāmo, kungs. Beidzot Boss ievēroja abus korejiešu skolotājus.

-    Mani kungi, kā jūs iedomājaties medības?

Korejiešu dzen meistari saskatījās. Meistars Sok pabāza roku zem apģērba un izvilka dažus sausus zāles stiebrus.

-    Ar šo.

-    Hm. Kas tas ir?

-Tie ir auguši pie pakārta cilvēka mājas.

-    Un tad?

-    Ķīnā tie atzīti par drošiem vampīru atbaidītajiem. Ernijs Boss aizdomīgi apskatīja nožēlojamos zāles stiebrus.

-   Vai ir droši, ka tie auguši tur?

-    Pirku Šanhajā, zināmā vietā no meistara Luanga. Viņa preces par tūkstoš procentiem drošas.

-Kārtibā. Un jūs?

Meistars Pak ari bāza roku apģērbā un parādīja Bosam kādu cilvēkveidīgu priekšmetu.

-Žeņšeņa sakne. Boss pakasīja galvas virsu.

-    Es zinu tikai to, ka žeņšeņa sakne… hm… vairo vīrieša spēku. Meistars Pak rāmi pasmaidīja.

-Žeņšeņs der visam.

Ernijs Boss nopūtās un pacēla roku.

-    Labi, esam vienojušies. Nevienam nepieskarties pie ēdiena vai dzēriena. Arī jūs, mister Lorenc, beidziet!

Aši izdzēru tējas atlikumu. Pārējiem aiz izsalkuma acis sprāga ārā, bet viņi neuzdrošinājās pakustēties. Mis Parisa pacēla roku.

-    Piedodiet, vai drīkstu ko jautāt? -Jautājiet!

-Vai ir zināms, kur atrodas ieeja pagrabā? Ernijs Boss pasmaidīja.

-    Tieši par to gribēju runāt. Lūdzu, nāciet iekšā!

Viņš sasita plaukstas un pagriezās pret durvīm. Arī mēs pagriezāmies, visi. Drusku pagaidījām, bet durvis netaisījās vērties vaļā.

Ernijs Boss sadrūma un vēlreiz sasita plaukstas. Tad durvju vērtne nodrebēja un lēni pavērās.

Pa atvērumu visā mūka greznībā ieslīdēja čostimpa.

2.

Čostimpa augstprātīgi parlūkoja mūs. Pie manis viņa skatiens apstājās tā kā drusku ilgāk. Acis tāda nicīga izteiksme, ka es vismīļāk butu paslēpies zemē.

Čostimpa nemaz nevairījās no tā, ka citi pamanis viņa nepaliku pret mani. Aizgāja man garam, uzkrītoši paraudamies nostāk. It ka pat pieskarties man būtu pretīgi.

-    Tas ir čostimpa, - Ernijs Boss iepazīstināja. - Viņš nāks ar mums.

Džo Heinemanam tas nepatika. Viņš kā apsūdzētājs norādīja uz čostimpu.

-    Arī tāds pats tārps! Šķībacainais. Neuzticos tādiem. Varbūt arī uz viņa rokām ir Rīglera un Longaviljas asinis.

-   Uz viņa rokām nav neviena asiņu, - Boss mierināja. - Viņš ir mūsu draugs. Parādīs ceļu uz pagrabiem. Reiz jau ir bijis lejā.

Viņam drebēja rokas, drebēja balss, viņš viss drebēja. Kā kāršu spēlmanis, kam ir visu izšķiroša kārts, - gatavībā pēdējam iznīcinošam gājienam.

Ernijs Boss palūkojās pulkstenī.

-      Desmitos šeit pie ihakanga. Nenokavēt. Lūdzu, mister Vorlok, mister Stivens un mister Hartlend, nāciet man līdzi. Mums jānogādā mieti attiecīgā vietā.

-    Kā ar viņu? - Heinemans rādīja uz mani. - Vai pieskatīt?

-    Lieciet viņu mierā! - Ernijs Boss atmeta ar roku. - Viņš tik un tā nevar atstāt klosteri. Arī jūs, Lorenc, esiet te desmitos! Ja nebūsiet, mēs pēc jums aiziesim. Mister čostimpa, vai viņš var klosteri paslēpties tā, lai viņu neatrastu?

Čostimpa pašpārliecināti pasmaidīja.

-    No manis nenoslēpsies.

-    Visi ejiet, kur ejams! - Ernijs Boss noteica. - Neaizmirstiet par laiku. Manuprāt… esam pie pēdējā cēliena.

Par to biju pārliecināts arī es. Turklāt šis pēdējais cēliens nerisināsies tā, kā ir iedomājies viņš.

Pat ne uz to pusi.

3.

Bija atlikusi vēl stunda līdz desmitiem, es pat varētu sagatavoties, ja būtu, kam gatavoties. Man nebija ne mieta, ne sudraba ložu, ne žeņšeņa saknes, nekā tāda, ar ko nogalinat vampīru. Pat mans revolveris bija paņemts, un ko gan es ar to iesāktu bez sudraba lodēm.

Pirms jāiet uz ihakangu, mēģināju apciemot rinpoči Dendrubu. Durvis atradu aizslēgtas un tāpat, uz labu laimi, pieklauvēju. Man par pārsteigumu, atskanēja Dendruba nedraudzīgā balss.

-    Kas tur ir?

-    Rinpoče Blobzangs.

-    Ko gribi, rinpoče?

-Vai tev, rinpoče Dendrub, kaut kā nevajag?

-    Tikai mieru, rinpoče. Nupat aizgāja ārstējošais lama. Iedeva kaut ko pret drudzi.

-    Man ir zāles pret drudzi.

-    Rinpoče, es gribu gulēt. Lūdzu, ej projām! Rit varēsim parunāties. Nopūtos un gāju tālāk.

4.

Dažas minūtes pēc ceturkšņa uz desmitiem pieklauvēja Esperansa. Mugurā kombinezons kā toreiz, kad iepazināmies. Kad viņa palūkojās manī, acis vidēja ta kā asaras.

-    Drīz iesim, - viņa sacīja, nolikdama blakus gultai sporta somu.

-    Kas tur iekšā? Mieti? - pētīju. Esperansa cauri asarām man uzsmaidīja.

-    Mana veļa.

Nav ko liegties, biju pārsteigts.

-    Tava… veļa? Vai tu domā mēģināt bēgt? Neieteiktu, jo…

-    Es nemēģināšu bēgt.

-    Kurp tu taisies iet? -Šurp, pie tevis.

-    Tu taču teici, ka somā ir veļa, - es nekā nesapratu. -Tā tas ir.

Esperansa pienāca man klāt un, tuvāk tikusi, atrāva uz krūtīm kombinezona rāvējslēdzi. Man aiz pārsteiguma gandrīz acis izsprāga. Tad es sapratu, ka veļa patiesi ir somā.

-    Baidos, ka mums jāsteidzas, - es raizējos. Esperansa man uzmundrinoši uzsmaidīja.

-    Cik vēl ir laika?

-    Maza pusstundiņa.

-     Būsim centīgi, - viņa apsolīja. - Tu pat nenojaut, cik daudz var satilpt pusstundā.

Paliesi, tur satilpa daudz. Patiesi, mēs bijām ļoti centīgi.

5.

Esperansa uz pulcēšanās vietu izgāja piecas minūtes agrāk, tāpēc es, tur ieradies, atradu viņu runājamies ar Domingu. Ernijs Boss tobrīd jau rūpīgi dalīja mietus. Plakanie, no līstītēm izgrieztie mietiņi bija ar labi nosmailētiem galiem. Jābūt varenam vampīram, lai neatstieptu kājas, ja šādu mietu iedur sirdi.

Ernijs Boss nometa zemē atlikušos mietiņus un pamāja, lai esam klusu.

-Vaivisi ir klāt?

Pēc īsas tautas skaitīšanas noskaidrojās, ka abu korejiešu dzen meistaru nav.

Boss bija neapmierināts, taču atmeta ar roku.

-    Nāks vai nenāks, pašu darīšana.

-Vēl var atnākt, - Hārtlends vilcinājās.

-    Ķersimies pie darba! Mister Lorenc?

-Esmu te,-pieteicos.

-    Ceru, ka ieroča jums nav.

-Nav.

-    Tomēr kādam jāpārbauda. Negribētos, ka jūs uzbrūkat no aizmugures. Mister Heineman, ejiet un pārmeklējiet viņu!

Heinemans, vēl arvien apmācies kā janvāra pēcpusdiena Islandē, pienāca pie manis un uzrēca:

-    Rokas augšā!

Pacēlu rokas. Heinemans mani pamatīgi pārmeklēja. Viņa rokas bija cietas kā betons. Jutu, ka viņam gribētos pie manām ribām parotaļāties ar zobu bakstāmo. Nesapratu gan, kas viņā bija izraisījis tādu naidu pret mani, bet es jau pats arī nemaz nevēlējos kādreiz iekļaut viņu tuvāko draugu sarakstā.

-Tīrs, - Heinemans beidzot noteica.

-   Jūs viņu pieskatīsiet. Labi?

-    Varat būt mierīgs, - Heinemans apliecināja. - Es to zelli neizlaidīšu no acīm.

Par to es biju pārliecināts.

Tāpat arī par to, ka tikai ar vaļējām acīm ir iespējams kādu novērot.

Noģībušajiem parasti acis ir ciet.

6.

Ekspedīcijas "militārās daļas" locekļi brālīgi sadalīja savā starpā mietiņus. To bija tik daudz, ka varētu iznīcināt puspasaules vampīru. Es nemaz nepieminu sudraba lodes, krustiņus un pārējos pretvampiru līdzekļus. Viņi bija tā apbruņojušies, ka varētu ieviest atsevišķu darba kārtības punktu nākamajā ANO apspriedē par atbruņošanos.

Vispēdējais ieradās čostimpa. Mūs pārlūkojis, viņš atzinīgi palocīja galvu.

-   Vai visi gatavi? - Boss jautāja.

-    Par mani runājot, pilnīgi, - nokunkstēja Džeina Parisa. - Es pat nezinu, vai esmu puisis vai meitene.

Palūkojos uz viņas krūtīm, iespīlētām brūnā samta žaketē, un nodomāju: ja nu viņa nezina, es varētu paskaidrot. Protams, ne tūlīt. Vēl pārāk netālu bija pagājusī pusstunda.

-    Nāciet man lidzi! - čostimpa murmināja kā pats sev. - Taisnība ir tāda, ka aries labi nezinu ceļu.

-    Kurš tad zina? - jautāja misters Vorloks.

-    Dendrubs vai rinpoče Ņemdens.

-    Tukša runa, - noducināja Astors Hārtlends. - Viens ir aizlaidies, otrs uz nāves cisām.

-   Piedošanu, - Džeina Parisa čukstēja tik klusu, ka mēs tik tikko sadzirdējām. - Freds vēl arvien nav atradies.

-Arī neatradīsies! - Boss kategoriski atbildēja.

-Kātā… neatradīsies?

-    Nevēlos jūs biedēt, mis Parisa, bet man ir aizdomas, ka misters Šorejs ir, hm… pārvērties.

-Pār… vērties? Par ko?

-Par vampīru.

-   Ak Dievs!

-    Gribētu pievērst jūsu visu uzmanību faktam, ka, sākot no šā brīža, mēs dzīvosim pēc citiem likumiem.

-    Kā… jūs to domājat?

-    Mums jābūt nežēlīgiem… pat pret labiem paziņām, ja pārliecināmies, ka tie ir kļuvuši par vampīriem. Bez žēlastības un nevilcinoties mietiņu sirdī! Citādi visi būsim pagalam. Piemēram, ko jūs, mis Parisa, darītu, ja ieraudzītu, ka misters Hārtlends ņirdz zobus, un pamanītu, ka viņš ir kļuvis par vampīru?

-    Domāju… laikam bēgtu.

-    Ta būtu vislielākā muļķība, ko jūs varētu izdarīt. Jums jāņem krustiņš un jāgrūž viņam purnā. Vai saprotat?

-Ak Dievs!

-    Kalab tieši man? - Hārtlends bija neapmierināts. - Kāpēc ne jums?

-    Iesim, iesim! - mūs steidzināja čostimpa.

Šķita, ka arī čostimpam tur pazemē kas steidzīgi darāms.

-    Kāpēc mēs neejam tur, kur mašīna ielūza? - jautāja viena no Mačado raganām. - Tur vismaz ir zināms, ka gaitenis aizved pazemē.

-    To gaiteņa daļu neviens nepārzina, - atbildēja čostimpa.

-    Un šo?

Čostimpa paraustīja plecus.

-    Reiz esmu tur bijis. Pašā sākumā.

-Vai nav neviena mūka, kas mūs pavadītu? - jautāja misters Vorloks.

-    Cilvēk, par to aizmirstiet! - Ernija Bosa vietā iekliedzās Džo Heinemans. -Ta vien vēl trūkst, ka šķibacainais nāks par gidu. Iesim lejā un sauksim viņus pie kārtības!

Čostimpa stingriem soļiem gāja uz otrā pagalma pusi.

Ārā jauki spīdēja saule. Tobrīd tās stari bija sasnieguši klostera pagodas veida jumtu. Pajumta spilgti krāsotajiem izvirzījumiem skraidīja sikas gaismiņas, pat greznojumam domātas dvīņu gazeles bija it kā atdzīvojušās. Daudzspieķu ritenis starp gazelēm saules staros šķita griežamies.

Mis Parisa nopūtās un pagrozīja galvu.

-Ak Dievs! Tik brīnumskaistā laikā mums vajag medīt vampīrus.

-    Arī tā ir viltība, tāpat kā viss, - rūca Ernijs Boss. - Aiz skaistā slēpjas ļaunais. Aiz dienas ir nakts. Mums tie jānogalina.

-   Vai nevarētu… pēdējo reizi pasauļoties? - mis Parisa taujāja.

Ernijs Boss nosodoši paskatījās. Mis Parisa nopūtās un sakārtoja krūtis zem samta žaketes.

-   Ak mīļais Dievs! Nākamajā pavāru grāmatā es kaut kā iedabūšu arī vampīru medības. Ja izdzīvošu. Vai izdzīvošu?

-    Ir zināmas iespējas, - mierināja Ernijs Boss.

-    Cik daudz?

-   Ja činkstēsiet, tad ne visai.

Mis Parisa ierāva galvu plecos un neteica ne vārda, kamēr nokļuvām līdz ieejai.

7.

Noeja uz pagrabu sākās kāda pamestā virtuvē, pareizāk sakot, no šās virtuves pieliekamā. Tur pavisam nesen bija glabāti pārtikās produkti, jo vēl plīvoja tādas smaržas, ka pat Ernijs Boss palēca atpakaļ.

-Vai ir droši, ka esam īstajā vietā? - viņš jautāja čostimpam.

Čostimpa sakārtoja cepuri, savilka ciešāk apmetni, tad pamāja.

-    Droši. Nekāpiet uz sliekšņa!

-    Kāpēc?

-    Zem sliekšņa mitinās gars.

-    Kāds gars?

-    Zem katras ieejas pazemē dzivo gars. Kas uzkāpj uz sliekšņa, tas uzkāpj garam uz galvas. Un tas gariem nepatīk.

-    Šajā ziņā esam līdzīgi, - norūca misters Vorloks.

-   Jādod viņam upuris, - čostimpa kategoriski noteica.

-    Nākotnē, - viņu pārtrauca Ernijs Boss. - Tagad mums nav laika.

-    Bez tā es lejā neiešu, - iespītējās čostimpa. - Ja ar mums kopā nebūs dziļumu gars, būsim pagalam.

-   Ak debess! - Moda tvēra pie pieres. - Kadu upuri jūs domājat?

-   Neraizējieties! - čostimpa norūca. Pabāzis roku zem apmetņa, viņš izvilka mazu pudelīti un vienā mirklī izrāva aizbāzni. - Svētītais degvīns. - Viņš iebāza pirkstu pudelītes paplatajā kakliņā un uzslacīja slieksnim divus pilienus. - Ta re! Gatavs ir. Varam iet.

-    Kurp? - Ernijs Boss skatījās apkart telpā bez logiem, bez durvīm. - Es neredzu ieeju.

-    Paskatieties zem kājām! - čostimpa brīdināja.

Tad mēs pamanījām, ka tieši blakus Ernijam Bosam melnojas lūka.

-   Veriet vaļā! - čostimpa komandēja.

-    Mister Stīvens!

-     Esmu tikai vienkāršs grāmatvedis, - misters Stīvenss taisnojās, tad sastapa Ernija Bosa skatienu 1111 uzrāva plecus. - Tomēr celšu. Kapec gan ne?

-    Kabatas bateriju! - komandēja Boss.

Modās rokā pazibēja laternīte.

-Celiet augšā to lūku!

Misters Stīvenss noliecās, atspērās un pacēla. Bija redzams, ka viņam nenākas īpaši piepūlēties, lai gūtu panākumus.

-    Uzmanieties ar kāpnēm! Sen būvētas, un…

Heinemans, kas līdz šim nebija acu nolaidis 110 manis, noliecās un pacēla no zemes mazu papīra lūgsnu karodziņu.

-Ehe! Te kāds ir gājis!

-    Te jau katru dienu iet lejā, - čostimpa skaidroja. - Daži mūki tur savas mantas glabā. Kurš ies lejā? Kurš ies pirmais?

-    Ejiet pats! - sacīja Boss.

-    Kā tad! - Heinemans bija pretim. - Es nepieļaušu, ka iet šķibacis. Labāk iešu es.

-    Kurš tad sargās misteru Lorenču?

-    Es varētu sargāt, - pieteicās mis Parisa. - Vai kāds iedos mietu?

-    Te būs revolveris, - sacīja Moda Benda, sniegdama Džeinai manu ieroci. -Ja būs kādas problēmas, šaujiet viņu nost!

-    Nošaušu, - mis Parisa solījās. - Gan jau.

-    Uzmanieties uz kāpnēm! - Heinemans, līdz pusei iekāpis noejā, atkārtoja čostimpas vārdus. - Tas tiešām ir sliktā stāvoklī.

Es gribēju nogaidīt, kamēr nokāpj pārējie, bet Ernijs Boss pamāja mis Parisai.

-    Ejiet pa priekšu! Es negribu, ka šis zellis zogas man aiz muguras.

Gāju pie noejas un ielūkojos dziļumā. Lejup veda plati, neērti akmens kāpieni. Kāpnes nebija stāvas, pakāpieni plati, redzams, lamu zābakiem pielāgoti. Kādreiz mūki tur lejā tika glabājuši pārtikas krājumus, ar kuriem viņus apgādaja apkārtējo ciemu iedzīvotāji. Pirms dažiem desmitiem gadu, kad Timpu kļuva viegli sasniedzama ar kravas mašīnām, vairs nebija vajadzības uzkrāt lielas rezerves.

-    Beidzas! - dzirdēju zem sevis Heinemana balsi. - Kāpnes beidzas.

Nolēcu viņam blakus. Stāvējām plašā tukšumā. Ta gals grima tumsā. Gar

sienām redzami samētāti krāmi: sapelējuši maisi, grozi, nestuves, salūzušas koka siles; viss liecināja, ka esmu pareizi novērtējis alas sākotnējās funkcijas.

-    Sienās ir iestiprinātas lāpas, - sacīja čostimpa. - lešu un iededzināšu.

-    Ejiet!

Pagaidām gaismoja tikai bālais lūkas četrstūris virs mums. Pēkšņi atskanēja dobjš blīkšķis, un četrstūris nozuda. Neredzēju nekā cita, vien tumsu.

-     Iesim! - Heinemans man iebukņīja sānos. - Palieciet kopā ar mani, citādi…

Es nekustējos. Man blakus šaudījās divas trīs gaismas svēdras, meklēdamas atbalsta punktu, kur palikt.

-    Mister Bos! - mēģināju šajā nakti sameklēt Erniju. - Kur jūs esat, mister Bos?

-    Ko jūs gribat? - no kāpņu puses dzirdēju Ernija neiecietīgo balsi.

-Tur augšā kāds ir aizcirtis lūku.

Vienā mirklī visas tris gaismas svēdras slīdēja uz lūku.

Protams, kāds bija to aizcirtis. Uz mums ņirdzīgi blenza nomelnējušie dēļi.

-    Ak Dievs! - kunkstēja mis Parisa. - Mēs esam ieslodzīti pie vampīriem. Mīļi lūdzu, gribu tikt ārā. Lūdzu, es…

-    Kurš cels paniku, to nošaušu, - uzsvērti mierīgā balsī sacīja Ernijs Boss. -Mister Heineman!

-    Esmu te.

-Ja misters Lorencs vēlreiz…

-    Ernij! - iesaucās pārbijusies Moda Benda. - Tiešām mūs kāds ir ieslodzījis.

-    Kā tu, pie velna, to zini? - Boss uzbrēca. - Varbūt tikai aizkrita. Caurvējš. Vai kaķis.

-Ernij!

-    Nu labi, es paskatīšos. Pagaidiet, kamēr atgriežos!

-    Es paskatīšos, - piedāvājās misters Stīvenss. - Ja viss būs kārtībā, pasvilpšu. Esmu gan tikai grāmatvedis, bet ar luku tikšu galā.

-Tikmēr mēs aizdegsim lāpas. Kur ir čostimpa? Atbilde bija pilnigs klusums.

-    Eu! - Ernijs Boss atkārtoja. - Kur ir čostimpa?

Varenais ceremoniju un mūku mācekļu audzināšanas pārraugs bija nozudis kā lietus lāse svaigā jaka leķē.

Palikām pazemē, tumsā, padoma nezinādami.

8.

-    Tumsa man arvien ir bijusi pretīga, - pret sienu atzvilusi, žēlojās Izabella Mačado. - Bērnībā man pat pagrabā noiet nebija dūšas. Cik lieliski gari pagrabi bija Andalūzijā!

-    Kuru tie interesē? - Heinemans viņu klusināja. - Kuram gan gribas zināt par jūsu sasodītajiem pagrabiem.

-    Rupeklis! - pārmetošā tonī noteica Marija Mačado.

Heinemans neprotestēja. It kā atzina šādu apzīmējumu par atbilstošu.

-    Ei! Kas tur augšā ir? - Ernijs Boss nepacietīgi jautāja.

-Jau esmu pie lūkas, - misters Stīvenss mierināja. - Jau esmu klāt. Pēc ilga klusuma un gaidīšanas atkal atskanēja Bosa balss. -Sakiet taču kaut ko,ei!

-    Aizslēgts, - Stīvenss sauca lejup. - Veltīgi mēģināt, neiet.

-    Paspiediet stiprāk!

-    Es jau to daru. Pat nekustas.

-     Labi, kāpiet lejā! Gan kaut ko izdomāsim. Varbūt kāds nejauši ieklidis mūks ir aizcirtis.

-    Bet te kaut kas ir,-misters Stīvenss izbijies sēca.- It kā… nezinu…

-Kas?

-   Ta kā būtu kāja, - klusumu šķēla spalgs baiļu kauciens. No tās puses, kur gaidījām misteru Stīvensu. Nespēju noteikt, vai tā bija viņa balss; katrā ziņā izklausījās, ka tur kādam ādu plēš. - Vai-l! Žēlastību! Es ne… Vai-i!

Jutu, ka man kāds ieķeras delmā. Nevis Heinemana, bet maza sievietes roka.

-Ak kungs! - mis Parisa čukstēja man ausi. - Kas tur notiek?

-    Mister Stīvens! - Ernijs Boss kliedza. - Vai vēl esat tur?

Klusums.

-    Mister Stīvens, vai mani dzirdat?

Klusums.

-    Mister Stīvens, lūdzu atbildiet!

-    Nogalinājuši, - šņukstēja Moda Benda. - Ernij, viņi ir to nogalinājuši.

-    Kur nu nogalinājuši, - Boss nepiekrita. - Varbūt… viņš tikai nokrita pa kāpnēm.

-    Kur gan, velna būšana, tas nolādētais čostimpa? - piktojās Astors Hārtlends. - Sacīja, ka pie sienas būšot lāpas. Es nevienu neredzu.

-     Es pat sienu neredzu, - ņurdēja Domingu. Viņa balss bija pārsteidzoši mierīga, it kā mēs neatrastos pazemē, pilnīgā tumsā, kaimiņos ar vairākiem simtiem vampīru.

-    Kādam vajadzētu palūkoties, kas ir ar misteru Stīvensu, - ieteica misters Vorloks. - Varbūt viņam kļuvis slikti.

-   Vai kāpsiet augšā? - Hārtlends jautāja.

-    Es uzkāpšu, - pieteicos.

-    H tik vēl trūka, - Heinemans bija nikns. - Tad kāpšu es.

-Tad kāpiet! - Ernijs Boss atvēlēja. - Pārējiem palikt uz vietas! Mis Parisa!

-Esmu… te!

-      Spiediet revolvera stobru misteram Lorencam sānos. Ja manāt ko aizdomīgu, nospiediet gaili.

-    Labi, - mis Parisa pamāja. - Tūlīt uzvilkšu.

Dabiski, viņai ne prāta nenāca spiest ieroci man sānos, viņa, aizsardzību meklēdama, pieglaudās man.

-    Mister Heineman!

-    Esmu te, - mēs dzirdējām darbu vadītāja balsi no kāpņu pagrieziena. Divi gaismas stari iztaustīja sienu, taču redzeslokā nebija ne Heinemana, ne mistera Stivensa.

-Vai redzat kaut ko?

-Tikai tās durvis… Patiesi, kāds ir tās aizslēdzis… Jēzus… Šie salašņas!

-    Tūlīt nāciet lejā! Vai dzirdat? Tūlīt nāciet lejā…!

Atskanēja kāju dipa, un lampu gaismas lokā ieradās Heinemans. Viņam padusē divi mieti, sejā šausmas. Pie mums ticis, viņš parādīja vienu mietu.

-Paraugieties!

Visu triju laternu gaisma sastapās uz mieta, ko bāza mums pie deguniem.

Mieta gals sarkans kā krāsā mērkts.

-   Asinis, - viņš čukstēja. - Mistera Stīvensa asinis.

Ernijs Boss sagrīļojās. Blenza uz mietu un kliedza uz māsām Mačado:

-Krustu!

Abas melni ģērbtās māsas raganas reizē izrāva savus sudraba krustus un reizē pastiepa pretim Ernijam Bosam. Ernijs aizsedza seju un turpinaja kliegšanu.

-    Neturiet to pret mani, velna būšana!

-    Kur tad? - interesējās Izabella Mačado.

-Pret vampīriem.

-    Kur tie ir?

Tas bija āķīgs jautājums. Tik ļoti, ka Ernijam Bosam nācās padomāt.

-Var būt jebkur. Kur jūs atradāt mietu?

-    Uz kāpnēm, - Heinemans atbildēja. - Tas gulēja uz viena pakāpiena.

-Vai nekā cita neatradāt?

-      Kur varēja nozust misters Stīvenss? - visu pārtrauca Modās Bendas činkstiens. - Ernij, man te nekas nepatīk! To vajadzētu nokārtot tur augšā. Nošauj misteru Lorenču un viss. To tu varēji darīt ari augšā, kālab mums te jāložņā pa caurumiem? Iesim augšā un…

-    Kā tad mēs iesim, Moda?

-    Tāpat kā tikām lejā. Kads taču dabūs vaļā tās nolādētās durvis.

-     Izvairīsimies no panikas! - ierosināja misters Vorloks. - Līdz šim taču nekas īpašs nav noticis.

-    Patiesi? - ar zināmu nepatiku balsi jautāja Domingu. - Tik tikko desmit metrus esam nogājuši, bet divi no mums jau pazuduši. Ja notikumi risināsies šādā ātrumā…

-    Turiet muti, de Karvalju! Mister Heineman! Vai nekā cita neatradāt, tikai šo mietu?

-     Atradu, - Heinemans atbildēja. Pacēlu galvu. Viņa balss bija kļuvusi skaidra. Nejutu tajā ne nervozitātes vibrāciju, ne paniku.

-Ko jūs atradāt?

-    Mistera Stīvensa kurpi. Daudz ko biju iedomājies, tikai ne to…

-    Kur… pi? - Ernijs Boss brīnījās. - Kur tā kurpe ir?

-   Atstāju augšā, - Heinemans izspieda. - Augšā uz kāpnēm.

-    Kāpēc… nenesāt lejā? Vispār, ka zināt, ka tā ir mistera Stīvensa kurpe? -Pazinu. Es… to apskatīju ēdamistabā. Nodomāju: kurš idiots pa Himalajiem

staigā sprādžu kurpēs?

-    Atstājāt augšā? Kāda velna? -Jo no tās kaut kas lija.

-    Kas lija? - stipri pieklusušā balsī jautāja Ernijs Boss. -Asinis… Mistera Stīvensa asinis. Pilna kurpe. Atkal iestājās klusums.

Man bija aizdomas, ka ne pēdējo reizi.

9.

Kurš zina, kas būtu noticis, ja no tumsas dzilēm neierunātos Domingu.

-    Dodiet kāds sērkociņus!

-    Ko jūs gribat darit? - Boss novaidējās.

-    Atradu lāpu.

Mis Parisa ar kabatas bateriju pazibināja uz balss pusi. Domingu bija nometies ceļos ar nolauztu lāpu.

-   Tā bija te zemē, - viņš sacīja. - Es paklupu. Te ir vairākas. - Gaismas laukumi mums parādīja sienmali kaudzē samestas lāpas.

-    Čostimpa tās pieminēja, - sacīja misters Vorloks. - Tātad viņš nav melojis.

-    Tikai nozudis.

-Varbūt atradīsies.

-    Pagaismojiet tur tālāk! Kas tur ir?

Gaismas nozuda tumsā. Lai tur būtu, kas būdams, viss grima naktī.

-    Nekas ļauns nav noticis, - Ernijs Boss mēģināja mūs mierināt. - Čostimpa jebkuru brīdi var atgriezties.

Neviens nekā nesacīja, taču katram bija savas domas. Nāks gan viņš atpakaļ, kad gailis lidos no cepešpannas un sāks dziedāt.

-    Ak Dievs, Ernij, - Moda čukstēja. - Man ir pretīgi slikta nojauta.

Uzplaiksnījās pirmās lāpas gaisma. Mēs atradāmies lielas telpas galā. Tās otrs gals zuda tālumā; ne kabatas laternīšu, ne lāpu gaisma nespēja to sasniegt.

-    Uzmanīgi ar lāpām! - Ernijs Boss uzsauca. - Un ikvienam būt gatavība. Sakot no šā brīža situācija ir saasinājusies.

-    Kāpēc? Un ka līdz šim? - Domingu interesējās.

-    Mister Vorlok!

-    Esmu te.

-Vai miets ir? Turiet to gatavībā! Arī jūs, mister Hārtlend. Mister de Karvalju, saņemiet dūšu!

-    Centīšos, - norūca Domingu.

-    Mis Parisa, lūdzu uzmaniet misteru Lorenču! Un turiet uz priekšu savu laternīti! Pagaidiet, jums būs arī šī lāpa. Nu… vai visi gatavi?

-    Mēs esam gatavas, - jūsmīgi atsaucās māsas Mačado. Viņu acis mirdzēja, sejas bija pietvīkušas, it kā viņas visu mužu būtu gaidījušas vampīru medības.

-    Kā tu, Ernij… vari būt tāds, ja misters Stīvenss ir miris? Labāk vāksimies projām.

-    Uz kurieni, Moda? Mister Heineman! -Jā?

-Turiet gatavībā mietu! Iesim!

Gājām uz tumsas pusi. Lavijāmies tik ilgi, kamēr saskatījām telpas viņā galā dīvainas mājiņas, pieaugušas pie alas sienām kā jūras bezdelīgu ligzdas pie klintīm. Mājiņas būvētas 110 dolomīta, ne logu, ne durvju nemānijām.

-    Stāt! - Ernijs Boss mūs apturēja, pirmās mājiņas pamanījis. - Pie velna, kas tas?

Domingu nozīmīgi pavērās manī. Es pretim, tad noliecu galvu.

-    Māja, - atbildēja Astors Hārtlends. - Kas cits tas varētu būt?

-    Klau, Ernij, - ņaudēja mis Moda. - Šim taču nav ne durvju, ne logu.

-     Ļautiņi, tā nav māja, - Heinemans saviebās. - Pagaismojiet šurp, mis Parisa!

Mis Parisa pacēla lāpu. Mums pretim skumīgi vērās pelēki akmeņi.

Ernijs Boss kaut ko klusībā nomurdēja, tad uzkliedza man:

-    Ei, Lorenc! Kas par velnu te? Jūs taču šos zeļļus pazīstat.

-    Kapenes! - misters Vorloks iesita sev pa pieri. - Skaidrs, kapenes. Un tajās guļ vampīri!

It kā mūsu vidu būtu bumba iemesta. Mis Benda skaļi iespiedzās, nometa lāpu un metas skriet uz alas tumšo dziļumu. Ernijs Boss - viņai pakaļ, paspēja vēl saķert aiz rokas, pirms viņa pazuda tumsā.

-Stājies taču, muļķe! - viņš auroja nekad vēl nedzirdētā, augstā balsi.-Kur tu skrien, bezprāte?

-Viņi… mūs nogalinās, Ernij! - meitene šņukstēja. - Es gribu no šejienes prom! Gribu ārā no pazemes!

Ernijs Boss viņu pierāva sev klāt, tad iegāza simbolisku plauku. Tikai tik, lai viņai pārietu histērija.

-    Nāc pie prāta, Moda! Ari es negribu nekā cita. Tikai iepriekš iznīdēt tos riebekļus. Vai neesi apjēguši: vai nu viņi, vai mēs? Arā varēsim tikt vienīgi tad, kad būsim viņus nogalinājuši.

Moda Benda pamazām nomierinājās. Ernijs viņu palaida, pacēla nomesto lāpu un iespieda meitenei rokā.

-    Ņem un gaismo! Skaties, kā mis Parisa!

Pieminētais paraugs stāvēja apmēram tādā pozā kā amerikāņu Brīvības statuja. Tikai acis bija ciet. Lāpa viņas paceltajā roka dega un gaismoja.

-     Mieru, tikai mieru! - Ernijs Boss atkārtoja. - Iespējams, ka tur iekšā patiesi ir vampīri, bet tad tur vajadzētu būt logiem un durvīm. Tagad misters Lorencs būs tik laipns un pastāstīs…

Tobrīd vienā no mājiņām - to varēja būt ap divdesmit - kāds ievaidējās un sāka no iekšpuses dauzīt sienu.

Atkārtojās iepriekšējais skats, mis Moda nometa lāpu un mēģināja bēgt. Ernijs Boss metās viņai pakaļ, noķēra un iepļaukaja. Mis Moda paņēma lāpu un paskatījās uz mis Parisu, kas joprojām, acis aizvērusi, ar paceltu lāpu stāvēja pie pirmās mājiņas Visam vēl pievienojās daži Mias Vorlokas spiedzieni, drusku lāstu 110 mistera Vorloka mutes, mistera Heinemana zobu griešana, bezpalīdzīga mīņāšanās un krustu cilāšana, - to darija Mačado raganas, citādi viss bija kārtībā.

-   Tomēr… tur iekšā kāds ir, - mis Benda čukstēja, atbalstījusies pret Ernija Bosa plecu. - Nesaki, Ernij, ka esmu mu|ķe un ka tās ir halucinācijas, jo tur kāds… dauzīja sienu.

Gluži kā sačukstēšanās uzmundrināts, kāds atkal sāka dauzīt sienu.

-Vampīrs! - Heinemans ierēcās, pavērsis mietu uz priekšu. - lešu, caurduršu to uz mieta.

-Vai caur sienu? - apjautājās viena no māsām Mačado.

-    Tas riebeklis nāks ārā. Ņemiet krustu, parādiet viņam! Ar mietu caurduršu sirdi… Tūlīt viņš nāks ārā. Ja nenāks, noārdīsim akmeņus.

-    Mieru! - Domingu pagāja uz priekšu. - Ne jau vampīri tur iekšā.

Ernijs Boss bija pārsteigts.

-    Ak, nē? Kas tad?

-    Mūki. Vai vientuļnieki. Kā tik.

Ernijs Boss palika ar muti vaļā. It kā labi nesapratis, ko viņam saka. Vai ari negribētu saprast.

-    Kas? - viņš pārsteigts jautāja.

-   Vientuļnieki. Tikai viņi nav no pasaules aizgājuši klasiskajā veidā.

-    Ko tad, sasodīts, tas var nozīmēt?

Atkal tur iekšā kāds dauzīja sienu. Tad arī pārējās mājās daži rēgi sāka dārdināt mūrus.

-   Tur iekšā ir divi cilvēki, - Domingu sacīja.

-    Mājiņās?

-    Kā jūs domājat, par ko es runāju? -Bet… kā tas iespējams?

-    Tas ir viens veids, kā izrauties no pasaules, - Domingu skaidroja. - Vai nekad neesat ko tadu redzejis?

-    Kur, pie velna, varēju to redzēt, ja tagad pirmo reizi esmu šajā zemē? Un domāju, ka arī pēdējo. Kas tie vientuļnieki tādi ir?

-    Cilvēki, kas grib mierīgi meditēt. Grib, lai neviens netraucē viņu mieru. Liek uzbūvēt sev tādu māju un pašu tajā iemūrēt.

-    Kas viņus… iemūrē?

-    Pārējie. Citi mūki.

Visi bija sanākuši ap mums un pārsteigtām sejām blenza uz Domingu. -Vai viņš runā patiesību? - Boss, aizdomu mākts, pievērsās man.

-    Protams, - es palocīju galvu. -Vai tiešām šajos ir iekšā cilvēki? -Tā ir.

-Un… cik ilgi… gribu sacīt, uz kādu laiku viņus iemūrē?

-    Uz gadiem. Uz desmit vai divdesmit gadiem, varbūt uz visu mūžu. Kā nu katrs vēlas.

-    Ko viņi tur iekšā tik ilgi var sadarīt?

-    Meditē. Mēģina tikt līdz apskaidrībai.

-    Neiespējami. Bez ēšanas, dzeršanas nevar…

-Viņi nepaliek bez ēšanas, dzeršanas. Mūki laiku pa laikam viņus apciemo, atnes ēdienu un dzērienu.

-    Bet nav taču ne logu, ne durvju.

-    Ja kārtīgi apskatīsieties, redzēsiet, ka mūrī daži akmeņi ir vaļēji. Tos no ārpuses var izņemt un pa to vietu pasniegt vajadzīgo uzturu.

-    Nu… bet… elementāri higiēnas noteikumi?

-    Katrai mājiņai ir sava ateja. Par mazgāšanos, protams, nav ne runas.

-    Un gaisma?

-    Mūki meditē tumsā. Gadu gaitā viņi bieži vien zaudē redzi. Bet viņiem jau acu nevajag. Viņus interesē nevis ārpasaules gaisma, bet iekšējā.

-Tas ir… barbarisms!

-    Šeit ar tādiem jēdzieniem necik tālu netiksiet. Turklāt neiedomājieties, ka visi mūki liek sevi iemūrēt. Tā dara tikai patiešam apņēmīgie un fanātiķi.

-Un ja viņi nomirst?

-   Tad mūri izlauž un līķi izņem. Dažreiz gan tikai vairākas nedēļas pēc nāves pamana, ka dažs klostera brālis ir pametis šo pasauli. Var jau būt, ka mūks tā gremdējies meditācijā, cita veida apziņā, ka pat nedzird, ja tiek uzrunāts. Tad mūki iet projām un pēc nedēļas atkal mēģina pasniegt ēdienu un dzērienu. Ja neizdodas, nogaida vēl nedēļu…

-Kungs Dievs!

-    Bet tagad… kāpēc viņi klauvē? - jautāja Moda, kas likās pamazām atgūs- tamies.

-Viņi domā, ka atnests ēdiens. Kuram kaut ko vajag, tas klauvē.

-Vai varam kaut ko… darīt viņu labā?

-    Liksim viņus mierā.

Šķita, ka sagrīļojas Ernija Bosa ticība vampīriem.

-    Un tie asinssūcēji… vai tie viņus neaiztiek?

Domingu pavirpināja ūsas.

-    Laikam necieš to smaku. Vampiri ir jutīgi pret smakām.

-Vai to jūs nopietni sakāt?

-    Kā jūs domājat, kāpēc viņi vairās no ķiplokiem?

-    Eū! - Heinemans iekliedzās, pacēlis lāpu. - Tur ir vēl viena ala.

Starp trešo un ceturto mājiņu melnojās jauna alas atvere. Heinemans piegāja un pagaismoja ar lāpu.

-Vai iesim?

Ernijs Boss pakasīja zodu. Nupat viņš bija kļuvis nedrošs, un šī nedrošība pamazām parādījās viņa sejā.

-    Varbūt viņi ir tur iekšā?

-    Durvis, - Heinemans sacīja. - Ar dzelzi apkaltas koka durvis. It kā agrāk bijušas aizmūrētas.

-    Šurp krustus un mietus! Uz priekšu!

Ielūkojos ejā. Aiz manis degošo lāpu gaisma atspīdēja no lielu koka durvju roktura.

-   Vai vajag krustu? - man aiz muguras apjautajās viena no Mačado raganām.

Satvēru rokturi un atgrūdu durvis. Pretim plūda vēja brāzma, trapija mums

tieši virsū. Pats tūlīt atrāvos līdz sienai, bet pārējie, kurus pazemes elpa bija skārusi negaidīti, sagrīļojās un sāka kliegt. Lāpas nodzisa un atstāja mūs tumsā. Pirms izdzisa lāpa mis Parisas rokā, redzēju, ka viņa izmisīgi pieplok pie sienas un mans revolveris izkrīt viņai no rokas. Noliecos, pacēlu, aizbāzu aiz apmetņa.

-   Vai-ī! - Moda spiedza. - Jē-ēzus! Viņi mūs nogalinās. Mani mati! Ieķērās man matos!

-    Stāt! - dzirdēju Domingu kliedzienu. - Iededziet kāds lāpu! Mis Parisa! Lūdzu, atjēdzieties!

-    Es negribu atjēgties, - meitenei man blakus klabēja zobi. - Gribu mājās. Zvēru, ka turpmāk par restorāniem rakstīšu tikai labu. Nekad…

Heinemana rokā pavīdēja šķiltavu liesmiņa. Caurvējš to nolieca, bija jābaidās, ka tūlīt nodzisīs. Heinemans pagriezās tā, lai uguni aizsegtu no vēja.

-     Sargieties no caurvēja! Kas tur iekšā? Mis Parisa! Nāciet ar kabatas laternīti!

Uzmirdzēja bateriju lampiņas gaisma. Tā bija sīka vārga gaismiņa salīdzinājumā ar lāpas sniegto, toties tai nekaitēja gaisa plūsma.

Tumsā ieurbās gaismas strēle. Tik tālu, līdz mūsu priekšā parādījās cilvēka seja.

Pareizāk sakot, seja, kas reiz bijusi cilvēka seja.

Tagad mēs tur priekšā skatījām tikai sažuvušu, mumificējušos miroņa viepli.

10.

-Vampīrs! - iekliedzās Ernijs Boss. - Vampīrs! Iesim iznīcināt to pretekli!

Viņš man tā iegrūda sānos, ka atkritu pret sienu. Siena, protams, mani atgrūda, es jauki novēlos zemē. Pa tumsu kāds man uzkapa, kāds pret mani paklupa un gandrīz nogāzās. Tas nu vēl nebūtu nekas slikts, tikai viņam izkrita no rokas lāpa un uzkrita man uz galvas. Lēcu kājās un notrausu to nost. Maz trūka, būtu aizdedzies mans apmetnis.

Ernijs Boss, aptrakuma un baiļu vadīts, ar lēcienu metās virsū mums pretim iznirušajam stāvam un skaļi rēca:

-    Mūsu Tēvs debesīs! Tu, nekrietneli, nu es tevi nogalināšu.

Viņš pacēla mietu un trieca mūmijai sirdī.

Mēs, šausmās sastinguši, vērojām šo skatu. Māsu Mačado rokās jau vizēja sudraba krusti, tomēr tie neiedarbojās. Arī miets ne. Smailais koka gabals ieurbās pelēcīgajā audumā, kas reiz bijis nomirēja apmetnis, tad bez grūtībām izdūrās cauri starp ribām. Galvaskauss paliecās uz priekšu, it kā mirušais mūs sveicinātu.

Ernijs Boss dūra vēlreiz, tad beidza bezcerīgo cīņu. Elsdams pagriezās un skatījās uz mani.

-    Šis nav vampīrs, - viņš sacīja. - Šis ne.

-Šis ne,-piekritu.

Ķermenis sāka griezties. Caurvēja skarts, tas pagrieza sānus, tad parādīja mums muguru.

-    Tas lido, - Moda Benda čukstēja. - Ak Dievs, tas lido.

-    Tikai griežas, - precizēja misters Vorloks.

-Kā tā… griežas?

-    Pakārts. Tā.

Patiesi, mirušais griezās, aukliņā karadamies, kā daždien pakārti cilvēki.

-    Kā tas… te nokļuvis? - pīkstēja Mia. - Varbūt slepkavības upuris?

Mūsu priekšā pavērusies ala neveda bezgalībā, tā varēja būt divdesmit vai

divdesmit piecus metrus gara.

Tās sienas klāja nevis cildens pelējums, bet miruši muki pelēkos apmetņos, uzsieti aukliņās. Varbūt kādi divsimt. Uz mums vērās tukši acu dobumi, it ka ar ziņkāri nolūkodamies atnācējos, kas te iemaldījušies gadu desmitiem pēc šo muku nāves.

Tagad neviens vairs nekliedza. Pat Moda ne. Varbūt viņas spiedzienu rezerve jau bija izsīkusi.

-Ak mīļais Dievs! - izvaidēja misters Vorloks. - Kas te ir? Liķu kambaris?

-    Droši, - es pamāju. - Senās Litangas līķu kambaris.

Ernijs Boss nu vairs pat acis nemirkšķināja, it kā baidīdamies, ka pa to laiku, kamēr acis ciet, kāds muks varētu tikt vaļā no auklas un sakost mūs. Viņš turēja uz priekšu pastieptu pistoli ar sudraba lodi un ar galvas mājienu aicināja mani tuvāk.

-Lorenc, nāciet šurp!

Aizvilkos pie viņa. Muki ar tukšiem acu dobumiem ziņkāri vēroja notiekošo.

-    Esmu te, - ar nopūtu sacīju.

-    Kas šie zeļļi tādi?

-    Muki, - atbildēju. - Agrākie Litangas klostera mūki.

-Jūs sakāt… nevis vampīri?

-    Pārbaudījāt taču, vai ne?

Ar to es domāju nosmailēto mietiņu, ko viņš bija iedūris vienā līķī.

-    Kāpēc viņi atnesti šurp?

-Varbūt viņus negribēja izmest.

-    Izmest? - viņš uztraucās.

-Vai esat redzējis šejienes kapsētas?

-Tikai… pa gabalu.

-    Šeit apglabāšana ir simboliska. Sasalušā vai akmeņaina zemē nevar izrakt dziju bedri. Izkārpa tikai centimetrus dziļu kapu, iegulda mirušo. Kapa kopiņu vējš novāc pāris dienās, tad nāk plēsoņas un…

-    Diezgan! Turpmāko varu iedomāties.

-Viņi negribēja, ka aizgājējs kļūst par plēsoņu laupījumu. Kaut ari pēc viņu uztveres miesu, ko pametis gars…

-    Kā viņi varēja saglabāties tik veseli?

-    Alas sausais gaiss konservēja ķermeņus.

Ernijs Boss pašķielēja uz Heinemanu.

-    Jūs, Lorenc, man šķietat aizdomīgs. Man nepatīk jūsu samudžinātā pļa- pāšana. Liekas, jūs kaut ko slēpjat no mums.

Es gandriz sāku smieties. Kaut ko? Ja viņš zinātu, ko visu no viņa slēpju.

-    Iespējams, - turpināju, - ka uz šejieni pārnesti sērgās mirušo mūku līķi.

Tagad pasaule ap mani sāka mutuļot.

-    Sērgas? - Moda Benda šausmināta čukstēja. - Ernij, vai dzirdi, šis tips runa par sērgām!

-     Pirms krietni daudziem desmitiem gadu Litangu piemeklēja nežēlīgas sērgas. Tik ļoti bargas, ka klosteris palika tukšs. Varbūt dzīvi palikušie baidijas, ka, novietojot mirušos kapsētā, plēsoņas iznēsās infekciju plašumā, tālab viņus iemūrēja te.

-    Iemūrēja.

Parādīju uz biezo kaļķa kārtu zemē.

-Vai redzat šo? Esmu pārliecināts, ka šo alas daļu aizmūrēja, un… mūrējums ir tikai nesen atlauzts.

Misters Vorloks norīstījās.

-Ne… sen? Kad… nesen?

-Varbūt pirms dažām dienam. Iespējams, ka šodien. Iespējams viss.

-Bet… kādēļ?

Pat ja gribētu, nevarētu atbildēt uz šo jautājumu, jo Ernijs Boss sagrāba mani aiz rokas.

-    Un auklas? Man nepatīk, ka viņi karajas auklas. Tas taču kaut ko nozīmē?

-   Neko sevišķu, - mierināju. - Vai esat redzējis dievu statujas lielajā lūgšanu zālē.

-    Protams, esmu.

-    Ari tās sēž gar sienām. Varbūt mūki gribēja pieturēties pie šā kārtojuma. Auklas bija vajadzīgas, lai caurvējš tos nenogāztu zemē.

-    Man tas ir par daudz, - Ernijs Boss bija sašutis. - Kur tad ir vampīri? Heinemans, galvu noliecis, klusēja, kaut gan viņam nāktos kliegt. Šķita, ka

viss notikušais atņēmis viņa interesi.

-    Ernij, iesim atpakaļ! - Moda Benda sāka lūgties Bosu. - Te neviena nav… tikai tie tur… Tie taču nav vampīri.

-    Un tomēr tie slēpjas kaut kur te, - Boss pacēla ieroci ar sudraba lodēm. -Ja šie te ir miruši un nekad nemodisies, kas tad nogalināja darbu vadītājus un misteru Stīvensu? Kur palika čostimpa?

-    Esmu te, - atskanēja 110 alas dziļuma.

Līķi sāka līgoties savās aukliņās kāvēja sašūpoti. Līķis, kurš šūpojās mums iepretim, pavirzījās sāņus, un gar to iznāca čostimpa.

Viņa smaids bija savāds, it ka ne dzīva cilvēka smaids. Lūpas drusku pavērtas, tikai tik daudz, lai vienu mirkli pavīdētu uz priekšu izvirzītie acu zobi. Biju pārliecināts, ka tos pamanīju tikai es, neviens cits.

11.

Ernijs Boss apsveica čostimpu ar tādu atvieglojumu, it kā viņi būtu pazīstami nezin cik ilgi.

-   Kur jus bijāt pazudis? - Boss viņam uzklupa. Bija redzams, ka viņš piktojas tikai skata pēc. - Pie velna, kur jūs klistat?

-   Drusku apskatījos tur leja, - čostimpa taisnojās. - Negribēju, ka mūs skar negaidīti pārsteigumi.

-    Kā jūs tikāt mums priekšā?

-    Pa blakus eju.

-Vai nevarējāt pateikt?

Čostimpa apmierināti smaidīja.

-Vai zināt, ka misters Stīvenss ir nogalināts?

Čostimpa smaidīja un māja ar galvu.

-    Es redzēju viņa kurpi.

-   Vai jūs zināt, kas to ir izdarījis? Čostimpa palocīja galvu.

-    Nešķīstas dvēseles. Asinssūcēji.

-    Tātad vampīri. Vai šie, te?

Čostimpa purināja galvu.

-    Nevis šie. Te ir tikai mirušie. Šie nav vampiri.

-    Kur ir viņi?

-    Mazliet tālāk. Nāciet Ildzi! Es parādīšu.

Čostimpa gāja pa priekšu. Moda Benda atkal ieķērās Ernija Bosa rokā un mēģināja viņu atturēt.

-    Ernij, lūdzu, man tas tips nepatīk. Vai tu redzēji viņa zobus?

-    Kādus zobus?

-Acu zobus. īsti vampīra zobi.

Tātad mis Benda bija ievērojusi to pašu, ko es.

-    Uz priekšu! - čostimpa aicināja, - lieniet cauri, garām mirušajiem. Nebaidieties no viņiem, viņi jūs neaiztiks. Nāciet, es saku! Un… turiet gatavibā mietus!

Tas, kas sekoja, neiederas manās pacilājošās atmiņās. Ālavai eja bija iespējami šaura, mēs nevarējām nepieskardamies izslīdēt starp līķiem, kas karājās pie sienām. Mis Benda, bāla ka krīts, piekļāvās Ernijam Bosam; Mia Vorloka centās turēties, tāpat arī Esperansa, kas pēdējos brīžos bija attālinājusies no manis. Viņa viena pati, nobālusi, sakniebtām lūpām, lauzās caur mirušo rindām. Vienīgi māsas Mačado šis nomacošais skats nesatrauca. Vai varbūt es daudzo kārpu un biezās smiņķa kārtas dēļ nesaskatīju viņu īstās sejas.

Līķi karājās, šūpojās, nācās tos vienkārši pagrūst nostāk, ja gribējām tikt uz priekšu.

-     Ei! - dzirdēju aiz kāda plīvojoša līķa saucam Erniju Bosu. - Čostimpa, apstājieties! Kurp mēs ejam?

Čostimpa neatbildēja.

-Varbūt pa kreisi? - Boss nebija pārliecināts. - Tur ala turpinās.

-Jēzus, Ernij, kāpēc mēs neejam uz priekšu?

-    Uz priekšu nav kur iet, - Ernijs atrēca. - Tur ir tikai siena, bet te sākas cita

eja.

-Jēzus, Ernij, ari tā ir pilna ar līķiem. Labāk griezīsimies atpakaļ!

Aiz mums līķu rindas bija sakļāvušās. Man radās dīvaina izjūta, ka tie ar nolūku slēdz mums atpakaļceļu.

-   Stājiet jel, vai dzirdat? - kaut kur kliedza misters Vorloks. - Es nezinu, kur esmu. Redzu tikai šos tipus, bet jūs - ne.

-    Nodzēsiet jel šīs sasodītās lāpas! - aiz muguras dzirdēju izmisīgi iesaucamies Heinemanu. - Nodzēsiet, jo šie var aizdegties. Jēzus, šis jau ir aizdedzies. Deg kā papīrs. Tūlīt nodzēsiet.

-    Ka tad īsti šādu lāpu nodzēš? - mis Parisa šausmās jautāja.

-    Nometiet zemē un sabradājiet! Gaismojiet tikai ar bateriju!

Apstājos pie kada pakārtā līķa un mēģināju orientēties. Mūmijas ar platiem vaigu kauliem mani vērās ar nožēlu. Varbūt jau zināja to, ko es nojautu un kam turējās pretim ikviena mana šūniņa.

-Ei! - kliedzu tumsā.-Vai te kāds ir?

-    Nu jā, - atsaucās Domingu līķa otrā pusē. - Kur jus esat?

Nākamajā mirkli kļuva redzami viņa usu gali.

-   Vella būšana, ko tādu vēl nebiju pieredzējis. Vai Miti neesat manījis? - Viņš salika rokas ruporā un auroja:

-    Mia! Kur tu esi, mana mazā?

-    Tas ir portugālis, - dzirdēju Ernija Bosa balsi. - Nāciet visi šurp!

-    Kurp? - no tumsas jautāja Heinemans.

-    Uz priekšu! Visu laiku uz priekšu!

-Vai kāds zina, kur ir "uz priekšu"?

Tomēr mēs cits citu atradām. Vajadzēja apmēram piecas minūtes, kamēr sapulcējāmies starp auklās sakārtajiem mūkiem.

-     Lietot tikai kabatas baterijas! - ar pamatotām bažām balsī atkārtoja Heinemans. - Ja viņi aizdegsies, sadegsim arī mēs.

Esperansa ari tagad nenāca pie manis. Paskatījos viņā, bet viņa likās neredzam. Domās nogrimusi blenza pakārtajos mūkos, un viņas skatiens pamazām apmācās.

Toties pienāca mis Parisa. Un pieplaka man tā, it kā ar viņu būtu pavadījis pagājušo nakti.

-    Jēzus, - viņa kunkstēja. - Tomēr jūs esat šeit. Es ticu vienīgi jums. Jūs tomēr pazīstat šo kultūru un ieražas. Citādi es droši vien pamazām zaudētu prātu. Mani vairs nesatrauc, ka šie te karājas visapkārt. Tā ir gluži… kā mana dabīgā vide. Vai nav dīvaini?

Vārdu sakot, ari mis Parisa sāka zaudēt līdzsvaru.

-    Kur ir čostimpa? E-ū! Čostimpa!

Kliedza Ernijs Boss, tad pēkšņi apklusa. Dzirdēju tādu kā grūstīšanās troksni. Gandrīz jau būtu ņēmis roka atgūto revolveri, bet atkal atskanēja Bosa saniknotā balss.

-    Moda, vai prātu zaudējusi? Kāpēc turi man muti ciet?

-    Nekliedz, Ernij, lūdzu, nekliedz!

-    Ko nozīmē, lai nekliedzu?

-Čostimpa…

-    Kur viņš ir?

-    Paldies Dievam, pazudis. Vai tu, Ernij, neredzēji?

-    Ko man vajadzēja redzēt?

-Viņa zobus. Viņam ir vampīra zobi. Esmu pārliecināta, ka arī… arī čostimpa ir vampīrs. Un nu viņš … mūs ved pie pārējiem.

-     Pietiek! - misters Vorloks noteica ļoti cieti. - Es atkāpjos. Griezīšos atpakaļ. Kaut kā izlīdīšu no pazemes…

-    Paliksi te! - tikpat cieti sacīja Mia. - Neiesi nekur, jo…

-    Nepalikšu, - misters Vorloks strīdējās. - Izstājos. Man pietiek tā visa.

-    Jūsu tēvam ir taisnība, - pievienojās Astors Hārtlends. - Lai tas debilais ķersta vampīrus viens pats, ja grib. Man šīs medības jau līdz kaklam. Es arī iešu atpakaļ.

Satvēru mis Parisu aiz rokas un vilku līdzi. Kāds no pakārtajiem pašūpojās sāņus. Tur izlīda Domingu kopā ar māsām Mačado. Visiem bālas sejas, vai varbūt tikai Domingu laternītes gaisma tās rādīja tādas?

Mēs tur tupējām kā šūšanas fabrikas noliktavā starp pleciņos sakārtiem uzvalkiem. Tikai šie "uzvalki" nebija tukši.

-   Vai visi ir? - apjautājās Astors Hārtlends.

Mans skatiens aši pārslīdēja pār sanākušajiem. Nebija vienīgi čostimpas un, protams, mistera Stīvensa.

-    Ticiet man! - Moda lūdzās, rokas salikusi. - Čostimpa ir vampīrs. Viņš mūs atmānīja šurp…

-    Vāksim panckas un taisīsimies projām! - ieteica Hārtlends. - Augšā pa kāpnēm, un atpakaļ neskatīdamies!

-    Nē! - protestēja Mia. - Mēs nevaram bēgt.

-    Kāpēc ne? - Hārtlends jautāja. - Līgumu ne ar vienu neesam slēguši.

-    Esam gan, - Ernijs sacīja, pavērsis pret Astoru savu ieroci.

-    Ar ko gan? - Hārtlends piktojās. - Ar jums? Neatceros.

-Ar nāvi, - Ernijs Boss atbildēja. - Un tā bargi soda līgumlauzējus.

Šajā ziņā man nācās viņam piekrist.

12.

-    Kur jūs gribat iet? - Hārtlends atsacīdamies atmeta ar roku un pajautaja. - Kur jūs tos vampīrus gribat meklēt?

-    Iesim atpakaļ uz tam mājiņām.

-    Pēc mistera Lorenča un de Karvalju domām tur iekšā ir muki.

-    Un ja viņi grib mūs piemānīt? Lai mēs liekam tās kapenes mierā?

Visi apklusa un skatījās uz mani. Mačado raganas, Hārtlends, Heinemans, Moda Benda, misters Vorloks, pat Mia un Esperansa. Tikai Džeina noņēmās ar kabatas laternu.

-    Labi, - Hārtlends padevīgi noteica, - iesim atpakaļ, ja jūs tā domājat. Man jau ir galīgi apriebies veselu mūžību maldīties te starp līķiem.

-    Iesim! - pamāja arī Heinemans. - Iesim!

-    Kurp? - Hārtlends jautāja.

Ernijs Boss bezpalīdzīgi mīņājās starp pakārtajām mūmijām. Mūsu stilbus saldēja auksts vējš, it kā 110 kaut kur pavērtām ledus kambara durvīm.

-    Turp! - Ernijs Boss sacīja, taču neviens neredzēja, uz kuru pusi viņš rāda.

-    Ernij! - Modās balss drebēja. - Man ir slikta nojauta.

-    Moda, turi muti!

-    Ernij, man ir aizdomas, ka esam apmaldījušies.

-    Klusu, ja es reiz saku!

-    Ernij, man ir aizdomas, ka esam te ievilināti.

-Es teicu: turi muti!

-Ernij, es domāju, ka visi būsim pagalam. Tad nāks kāds… piesies auklu un pakārs mūs pie sienas.

-    Moda, vēl vienu vārdu un…

-    Ernij, mēs… nekad vairs neredzēsim sauli!

Ernijs Boss zaudēja galvu. Metās virsū Modai un atkal gribēja viņu iepļaukat. Misters Vorloks nostājās starp viņiem, gribēdams aizkavēt, tā nu Ernija plauksta nošņāca pret viņu.

Sitiens mērķi netrāpīja. Misters Vorloks to atvairīja tik viegli, kā nekaunīgu mušu aizgaiņādams.

Ernijs Boss pats sagrīļojas un uz sejas gāzās starp diviem pakārtajiem. Tur viņš nozuda, varbūt līdzīgi Alisei bija iekritis Aizspogulijā.

-    Pameklē citu, ar ko kauties! - misters Vorloks mierīgi noteica. - Man šis histēriķis līdz kaklam. Mēģināsim domāt šā āmurgalvas vietā! Vai jūs, mīļā, mierīgi pacietīsiet, ka šis klauns jus pļaukā?

Moda nevis atbildēja viņam, bet sāka izmisīgi saukt Bosu.

-    Ernij… Kur tu esi, Ernij?

Lai nu kur Boss būtu, viņš klusēja kā zivs.

-    Ernij, dārgo Ernij… kur tu esi?

Ernijs pat neiepīkstējās.

Tad Moda uzbruka misteram Vorlokam.

-    Ko jūs, nolādētais, ar viņu izdarījāt? Ko jūs izdarījāt?

-    Es? - brīnījās misters Vorloks. - Neko. Gribēju jūs aizstāvēt un aizstāvēju arī. Tikai saķēru viņu aiz rokas un… palaidu vaļā.

Tomēr viņš neatzinās, ka Bosa roku arī nedaudz pagriezis.

-    Kur tad viņš pazuda? Ernij, kur tu esi?

Es pagājos uz priekšu, pastūmu sāņus divas mūmijas, lai varētu starp tām iebāzt galvu, jo biju saklausījis Ernija Bosa balsi.

-    Esmu te.

-   Jēzus! - Moda kliedza. - Ernij, kur tu esi?

-    Laikam… citā alā.

Pastiepu kaklu. Aiz šiem diviem pakārtajiem melnojās jauna alas ieeja.

-    Mis Parisa! Pagaismojiet tur!

Pazibinātajā gaismā ieraudzīju Erniju Bosu sēžam uz akmeņiem alā ar zemiem griestiem. Viņa sejā nebija dusmu, drīzāk viņš ar izbrīnu aplūkoja melnās sienas.

-Jauna ala.

-    Nez kurp tā ved? - jautāja Astors Hārtlends.

-Ak Dievs! - čukstēja mis Parisa. - Droši vien uz elli.

-    No kurienes jums tādas muļķības?

-    Paskatieties uz sienām. Vieni kvēpi.

Patiesi, tās alas sienas klāja bieza sodrēju kārta. It kā elles ieeja būtu tuvumā un te būtu uzkrājušies velnu kurinātās uguns dūmi.

-Tikai mieru! - Domingu pacēla roku. - Pagaidiet īsu brīdi!

Un viņš nozuda starp grozīgo, Ilgojošos pakarto mirušo masu.

-    Ak Dievs… arī viņš neatgriezīsies! - mis Parisa čukstēja. - Cits pēc cita…

Tomēr Domingu atgriezās. Nostājās mums iepretim un noraizējies virpināja ūsas.

-    Nevaru atrast ceļu atpakaļ, - viņš sacīja. - It visur tikai… šie līķi. Tur to ir vismaz tūkstotis, ja ne vairāk.

-    Sakiet kaut ko, Ernij! - misters Vorloks mudināja vampiru mednieku, it kā pats nebūtu viņu aizlidinājis uz jaunatklāto eju. - Jūs taču esat ģēnijs, vai ne? Ko lai mēs iesākam?

Ernijs Boss iekļāva galvu plaukstās.

-    Nezinu, - viņš čukstēja. - Nezinu.

-    Nezināt? Mēs esam pazemē… Biju spiests pārņemt iniciatīvu.

-Viss būs kārtībā, - paspēru soli uz priekšu. - Vai jums ir labi, Ernij?

-    Nē! - uzrunātais atburkšķēja. - Man nemaz nav labi.

-    Mans nabaga, nabaga Ernijs, - Moda saļima viņam blakus un sāka glāstīt galvu.-Vai nelabais onkulis pāri darīja?

Misters Vorloks nozimīgi palūkojās uz mani, tad noplātīja rokas. Domingu piegāja pie Bosa un pastiepa roku.

-    Dodiet šurp revolveri!

Ernijs paklausīgi iespieda to viņam roka.

-    Nedod, Ernij! - spiedza Moda. - Viņi grib mūs nobendēt. -Arī jūs, jaunkundz!

-Varat pagaidīt!

Moda izrāva pistoli un pavērsa pret Domingu. Tas ir, gribēja to darīt. Līdzās stāvošais Heinemans pasita viņas roku un gaisā notvēra uzlidojušo ieroci.

-    Mieru, meitenīti

-Jūs te mani par meitenīti nesauksiet! Es pieprasu… Ernijs Boss rāmi satvēra viņas roku. -Moda, turi muti!

Moda Benda nolieca galvu uz Ernija pleca un sāka raudat. Aiz mums kā zvanu mēles šūpojās pakārtie mirušie.

13.

-   Ar to nu būtu tiktāl, - norūca Astors Hārtlends. - Man jau sāka apnikt šīs muļķības. Uz kuru pusi, mister Lorenc?

-Vispareizāk būtu uz priekšu. -Vai tam ir kāds būtisks pamats?

-    Sodrēji uz sienas. Vai jūs tur arā redzējāt sienas?

-    Ne visai. Līķi tās nosedza.

-     Es apskatīju. Tik tikko apkvēpušas, tas nozīmē, ka tie, kas dedzinājuši lapas, ir nākuši no citas puses. Vispār… to mietu varat mest nost, pārējie arī.

-   Jūs domājat, ka… te vampīru nav? -Vampīru vispār nav.

Hārtlends nometa zemē savu mietu.

-    Es pats arī tā domāju. Vai atgriezīsimies virs zemes?

-    Mēģināsim. Pagaidām nāksies skatīties acīs dažiem…

Misters Hārtlends bija pārsteigts.

-    Kam?

Izvilku no apmetņa ieloka ieroci un pavirpināju.

-    Slepkavām, mister Hārtlend. Slepkavām.

14.

Pēc īsas atpūtas turpinājām ceļu. Mis Parisa un viena no Mačado raganām ar kabatas baterijām rādīja ceļu.

-    Un krusts? - Izabella čukstēja man ausī. - Vai tas nebūs vajadzīgs?

Nācās noiet diezgan daudz soļu, kamēr sasniedzām pirmās pie sienas pie-

mūrētās mājiņas. Tieši tādas pašas, kādas jau bijām redzējuši, kaut gan es apzvērēt varētu, ka esam citā alu sistēmas stūrī.

-     Kapenes! - Ernijs Boss čukstēja, bailēs aizsegdams seju. - Kapenes ar vampīriem.

Izskatījās, ka viņā atkal sāk atgriezties drausmās bailes no asinssūcējiem. Par laimi, viņam vairs nebija ieroča, tātad vismaz nebija jābaidās, ka viņš, šausmu mākts, varētu sākt šaudīties.

-   Vai arī te… dzīvo vientuļnieki? - drebošā balsī jautāja Esperansa.

-   Kas to lai sazin,-paraustīju plecus. - Varbūt tās stāv tukšas. Pārāk tālu no pārējām.

-    Lūdzu, iesim tālāk! - mis Parisa lūdzās. - Misters Lorencs sacīja, ka šie zeļļi gribot but tumsā, iemūrēti. Kālab traucēt viņu mieru, vai tā nav? Es arī negribu, ka mani traucē, ja, uzrakstījusi kārtējo rakstu par restorāniem, apmierināta atlaižos uz kušetes. Nīstu traucētājus. Pazudīsim no šejienes, bet aši!

Varbūt mēs būtu viņai paklausījuši, ja akmens mājiņā kāds neievaidētos.

Drusku vilcinājos, tad gāju pie mājiņas. Īstajā brīdī, lai saklausītu otru sāpīgu vaidu.

-    Iesim taču, vai dzirdat!? - mis Parisa steidzinaja. - Iekšā skatīdamies jūs viņu tikai sakaitināsiet.

Pēc trešā vaida jau biju drošs, ka tam, kurš iekšā - lai viņš būtu, kas būdams - ir vajadzīga palīdzība.

-    Mums jāuzzina, kas ir šajā mājā, - es kategoriski sacīju. - Izņemšu no sienas attiecīgos akmeņus.

-Neņemsiet neko! - Astors Hārtlends glāstīja ūsiņas. Tas vēl nebūtu nekas slikts, bet otrā rokā viņš turēja pistoli, pavērsis stobru pret mani. - Uzkāpsim augšā, tiksim drošībā, tad, ja gribesiet, varēsiet nākt leja. Džeinai taisnība: tas zellis, ja navvampirs, ir pats licis sevi ieslodzīt.

-     Mums noteikti viņš jādabū ārā, - Domingu steidzās man palīgā. - Viņš varētu mūs izvest no pazemes.

Astors Hārtlends vilcinājās, tad atmeta ar roku un iebāza pistoli kabatā.

-    Lauziet ar, jupis ar jums! Tikai pacentieties!

Sākām celt ārā vaļējos akmeņus. Pēc pirmajiem mums pievienojās Esperansa. Pārējie tikai stāvēja un skatījās. Nekā cita viņi nevarētu darīt, jo mēs arī trijatā tik tikko varējām piekļūt pie spraugas.

Izcēlām pirmo akmeni, otro, tad trešo. Vaidi visu laiku pieņēmās spēkā un liecinaja, ka man ir taisnība, tur iekšā ir kāds, kam vajadzīga palīdzība.

-    E-ū! - iekliedzu caurumā, pa kuru pretim mums plūda bezdibenīga tumsa. - Kas tu esi?

Kāds kaut ko nokunkstēja. Nespēju pat konstatēt, kādā valodā.

Par laimi, caurums bija pietiekami liels, lai kalsnējāks ziņkārīgais varētu ielist. Vairāk nelauzām, saistviela starp akmeņiem bija cieta ka betons.

Domingu jautājoši pavērās mani. Palocīju galvu un mēģināju iespiesties spraugā. Veltīgi spiedos, pleci aizķērās spraugas malās.

Pirms mēģināju otrreiz, Domingu pastūma mani sāņus un pamēģināja ielīst. Diemžēl, ari viņš netika spraugai cauri.

-    Neies! - viņš nikni piespēra kāju. - Golfa bumba šai bedrītei par lielu.

Mis Parisa sarūgtināta pasita gaisā dūri.

-    Laidiet mani, ka jūs jupis…!

Domingu pārsteigts pavērās viņā.

-Jūs… gribat līst iekšā?

-    Nelabais grib… - mis Parisa nikni atcirta, uzlocīdama samta žaketes piedurknes.-Bet kādam taču jāiet… Ja jūs nevarat…

-    Paklausieties, Džeina…

-    Ejiet nost, kamēr neesmu pārdomājusi. Nemaz nezinu, kā varu uzņemties tādu trakumu. Ejiet nost, es saku.

Negribigi atkāpos malā. Mis Parisa pārmeta krustu un iebāza galvu atverē.

Viņu it kā iesūca bezgaisa tukšums. Vienu mirkli iekšā bija tikai viņas galva, nākamajā - jau visa mis Parisa. Un viņas laternītes gaisma.

-    Sasodīts! - saklausīju viņas šķendēšanos. - Vai tā ir māja? Drīzāk atejas bedre. Ļautiņi, kā te smird! Kas jūs esat? Jēzus! Tas ir… tas…

Metos pie cauruma, iebāzu galvu. Diemžēl, nelaimīgā kārtā sasitāmies ar mis Parisu, noklaudzēja vien. Dažus mirkļus man priekšā lēkāja visas pasaules zvaigznes.

-    Glābiet! - kliedza mis Parisa. - Man kāds iesita.

-    Tas biju es, - kautri stomīdamies atzinos.

-Jēzus! Ja jūs kādam esat draugs, tad tam ienaidnieki ir lieki. Neniekojieties tur! Kurš var izvilkt šo tipu?

Šis "tips" pagaidām nebija redzams. Tad caurumā pavīdēja kaut kas dzeltens, kas varēja but mūka apmetnis.

-    Ņemiet aiz pleciem, viņš ir tik vājš, ka droši vien izvilksiet.

-    Ko jaunkundze… ir atradusi? - Domingu pluinīja ūsu galus.

-     Kādu mūku. Baidos, ka viņš nav pie samaņas. Nesakiet man, ka viņš ir sērgas skarts, jo tad es kliegšu. Nemaz nesaprotu, kā varēju būt tāda muļķe un līst iekšā. Turiet taču, neākstieties!

Redzēju gaisā karājamies tādu ka greizu, noplukušu plecu. Sniedzos iekšā, satvēru un pūlējos vilkt ārā. Manas svētīgās darbības dēļ redzes laukā nonāca vispirms galva, tad abi pleci. Arī Domingu iebāza roku un palīdzēja vilkt atradumu ārā.

-    Om mani padme hum, - slimā cilvēka lūpas pavērās. Nebija šaubu, ka mājiņas iemītnieks ir slims. Galva slīga sāņus kā nokautam cālim, augums sašļuka tik nožēlojami ka skatloga manekens zemestrīces laikā.

-    Om… mani… padme hum, - kunkstēja lama; nu jau es biju drošs, ka atrastais ir mūks. - Palīdzi, dievs Mahakala.

Balss nez kāpēc šķita pazīstama.

-    Velciet! - komandēja mis Parisa. - Uz priekšu, es negribu šeit pavadīt skaistākos jaunības gadus. Ak Dievs, no šās smakas simt gadu netikšu vaļā. Sakiet, mister Karvalju, vai jūs spētu precēt tik smirdošu i evieti?

Domingu smaidīdams pavirpināja ūsas.

-   Ja runa par jums, noteikti varētu.

-    Paldies! Bija patīkami. Velciet!

Pamatīgi rāvām. Caurums negribīgi atdeva savu upuri, kurš nokrita zemē.

Beidzot viņa seja pavērsās uz manu pusi. 'la bija tik netīra, ka labu brīdi nevarēju atšķirt vaibstus.

Pēc laiciņa viņa seja it kā kļuva gludenāka un viņš atvēra acis, un tad es tā iekliedzos, ka otrs mūks - ja būtu tur iekšā - aiz bailēm pats izlīstu ārā.

Visa glābšanas akcija pārvērtās kopīgā kliegšanā. Kāds spiedza, kāds metas skriet uz tumsas pusi, tad aši apsviedās un pievienojās mums.

Es tikai stāvēju, pārvērties par sālsstabu, tomēr man nemaz nevajadzētu būt tik pārsteigtam. Es taču jau biju rēķinājies ar kaut ko tādu, tomēr pārsteigts raudzījos muka netīrajā sejā.

Mūsu priekšā gulēja Litangas klostera varenais priekšnieks rinpoče Ņemdens.

Viņš kādu bridi murmināja om mani padme hum, tad zaudēja samaņu.

15.

Rinpoče Ņemdens zaudēja samaņu un nemaz netaisījās to atgūt. Veltīgi pļaukāju, vārda pilnā nozīmē mēģināju ar dauzīšanu iedauzīt viņā dvēseli, nekā. It kā būtu nolēmis pārtraukt visus sakarus ar ārpasauli.

-    Kā viņš te nokļuvis? - ar pārsteigumu sejā jautāja Astors Hārtlends.

-    Iemūrēts, - Moda čukstēja. - Ak Dievs, kurš gan viņu te iemūrējis?

-    Pārējie muki, - misters Vorloks noteica. Mis Parisa pagrozīja galvu.

-    Nezinu, kas viņu iemūrējis, bet tas nu skaidrs, ka ne ēst, ne dzert viņam nav devuši. Kad tiksim virszemē, jādod padzerties.

-    Tiksim? Labs joks! - Hārtlends norūca.

Pacēlu rinpoči Ņemdenu no zemes, apkampu un mēģināju noturēt stāvus. -Vai kāds man nepalīdzētu?

Misters Vorloks pienāca klāt un pamāja, lai liekot Ņemdenu viņam uz muguras.

-    Gan es pateikšu, kad gribēšu aptaisīties.

Mis Parisas baterijas gaisma atdūrās pret pamatīgu, krietni lielāku par citām, tomēr tādu pašu mūra mājiņu. Tai bija durvis un pat divi logi. Kaut gan nekad neesmu pasaulē redzējis ko nevajadzīgāku kā logi pazemes mājā. -Jauns vientuļnieks, - aiz muguras čukstēja Esperansa. - Un kāds vēl! Ernijs Boss ievaidējās.

-    Šajā var būt vampīri.

-     Jūs tā domājat? - jautāja Heinemans, kurš pēdējā laika izcēlās ar klusēšanu.

-   Tur ir logi un durvis, - Boss skaidroja. - Viņi var pa tām staigāt. Domingu apstājās un, noņemdamies ar savām ūsām, skatijās uz pusvirus

pamestajām durvīm -Vai iesim iekšā?

-   Tikai uzmanīgi, - es brīdināju. - Kurš gan zina, kas tur iekšā. Šoreiz es nesacīju patiesību.

Skaidri zināju, kas mūs sagaida, ja pārkāpsim pazemes mājas slieksni.

-      Neapdzīvota, - pēc īsas, aizdomu pilnas klusēšanas nočukstēja Mia Vorloka.

-    Un ja nu tā nav?

Nevienam negribējās tuvoties ieejai. Domingu pašķielēja uz mani, taču nekā nesacīja, tikai pavirpināja ūsu galu.

-    Nu tad es, - piedāvājos. - Palūkošos, kas tur iekšā.

Jau gāju uz durvīm, bet mani apturēja ragana Izabella Mačado.

-    Ei! Pakariet kaklā šo!

Mis Parisas baterijas gaismā uzmirdzēja mazs sudraba krustiņš. Es pieklājīgi noraidīju šo piedāvājumu.

-Vai ari šo nevajag? - Heinemans sniedza uz manu pusi Ernija Bosa pistoli ar sudraba lodēm.

Nevis atbildēju viņam, bet uzkāpu uz sliekšņa un ielūkojos tumsā. Gaismas tik vien, cik ieplūda pa logu no mis Parisas laternas.

Lielajā telpā redzēju kādas piecpadsmit gultas, dažus krēslus, mazu, zemu galdiņu un neskaitāmi daudz sēžamspilvenu. Uz galda neiespējamā jucekli samesti trauki, dažās bļodās vēl svaigas ēdiena atliekas. Piegāju pie galda, aptaustīju sudraba tējkannu galda vidū. Sāni silti.

Istabas kaktā pacēlās par cilvēka augumu lielāka altāra statuja: tlģergalvas dieva Tagmara statuja. Tās priekšā nodzisušās sveces un pārpelnojušies kvē- pināmkociņi. Sameklēju kārbiņu ar kvēpināmiem, izņēmu dažus kociņus un iespraudu nodegušo vietā, aizdedzu ar sērkociņiem, kas atradās pie tīģerdieva kājām. To pašu izdarīju ar abām svecēm un abiem sviesta gaismekļiem. Liesmas, kas pacēlās, deva siltāku, bet noslēpumaināku gaismu nekā pa logu iespiedusies baterijas gaisma.

-    Pie velna, ko jūs tur iekšā darāt? - dzirdēju Mias Vorlokas balsi. - Lorenc, sakiet taču kaut ko!

Sveču un sviesta gaismekļu liesmas noplaka un liecās uz otras istabas pusi.

No turienes skanēja tāda kā skrapstēšana, kā apslapēta runa.

-     Lorenc, vai ar jums viss kārtībā? - pa logu iekliedza Astors Hārtlends. -Vai jūs ko redzat? Vai mums iet līdzi?

Apsēdos uz spilvena, atspiedu muguru pret sienu un aizvēru acis.

-    Nāciet! - pēc tam teicu. - Vampīru te nav.

Kad atskanēja soļi, atvēru acis.

Bija sācies pirmais cēliens.

Viņi cits aiz cita nāca pa durvīm. Pirmais Domingu, joprojām virpinādams ūsas, viņam blakus Mia Vorloka ar revolveri rokā. Šad tad viņa paskatījās uz Domingu, kā iedrošinājumu gaidīdama. De Karvalju bija tik aizņemts pats ar sevi, ka uz mī|oto ne acu nepameta. Misters Vorloks nervozi glāstīja rudos matus, bet viņa acis šaudījās šurpu turpu, ka tenisa maču vērojot. Pie abām māsām Mačado arī tagad nebija manāmas nekādas jūtas, šķita, ka šajā pasaulē viņām vairs nekas nevarētu sagādāt pārsteigumu. Astors Hārtlends un Heinemans nāca sakniebtām lūpām. Esperansa skatījās manī ar pārmetumu. Varbūt apvainojusies, ka pamesta, ka ap mani visu laiku tīņājas mis Parisa.

Ernijs Boss un Moda Benda pamazām samierinājās, ka ir zaudējuši vampīru mednieku godu, viņi jau ļāvās straumes plūdumam. Kaut gan Bosa acīs vēl redzēju zināmu nedrošību, sak, ja nu tomēr no kaut kurienes uzlido asinssūcēji un negaidīti uzklūp mums.

Domingu sastinga pie galda un vēroja dieva statuju.

-   Vai jūs aizdedzāt gaismekli?

Pamāju.

-    Kas tad te ir? - Astors Hārtlends jautāja, griezdamies apkārt. - Lūgsnu zāle, vai?

-    Drīzāk dzīvojama māja, - misters Vorloks noducināja. - Trauki uz galda.

Tikai tad viņi pamanīja durvis uz otru istabu.

-    Kas tur ir? - Heinemans jautāja. - Vai bijāt iekšā?

Papurināju galvu.

-    Man tas nepatīk, - ducināja misters Vorloks. - lt kā viņi būtu bēguši no mums. Vai kas nu…

Tajā brīdī tumšajā istabā ieskanējās mūzika. Sākās ar klusām zvaniņa skaņām, kam pievienojās damaru - garu bungu - rīboņa. Atsaucās spalgā gliemežnīcas svilpes skaņa.

Tie, kas nebija sastinguši no šās mūzikas, tvarstīja pēc ieroča. Domingu pavērās mani, es palocīju galvu.

Visi pagriezāmies uz mūzikas pusi. Sākumā pa durvju melno četrstūri mums pretim plūda tikai mūzika, tad parādījās pirmais mūks.

Tas bija jaunais, garais, liela auguma lama parādes tērpā, rokā zibeņu simbols dordže. Tūlīt aiz viņa nāca lama ar lielām ūsām, šķietami mūs neredzedams. Roka lūgsnu karodziņš, uz kura zelta burtiem uzkrāsots: Om mani padme hum. Pēc tam nāca vīrietis ar plakano cepuri un vēl pieci vai seši nepazīstami mūki. Tur varēja būt arī nāves saucēji, tikai tagad nevienam nebija salmu uz galvas.

Jaunais, milzīga auguma lama man uzsmaidīja.

-    Sveicam tevi, rinpoče Blobzang! Noliecu galvu un saņēmu rokas uz krūtīm.

-    Sveicu jūs, lamas! Lai svētīti Tris Dārgakmeņi: Buda, Mācība un Templis.

-    Mūku kopums! - par atbildi nošalca mazais lamu pulciņš.

-   Rinpoče Blobzang, esam tev pateicību parādā, - vēl joprojām smaididams, sacīja jaunais lama. - Mums izdevās tas, kam gatavojāmies. Tu palīdzēji mums gūt veiksmi. Kā tu zināji, ka atradīsi mūs te, zem Litangas?

-Tikai nojautu, - arī es smaidīju.-Jūsu slēptuvi atradām gluži nejauši.

-    Vai viņi ir tavi draugi? - lama pameta asu skatienu man līdzās stāvošajiem.-Vai visi?

-    Nē, lama. Lama izslējās. -Nē?

-    Ne visi.

Lama samiedza acis.

-    Kāpēc ne, rinpoče?

-Tāpēc ka slepkavas nevar būt mani draugi.

18.

Bija pārsteigti visi, kas tuvumā kustējās un bija dzīvi. Tie, kuri valodu saprata, par manis sacīto, tie, kuri nesaprata, tomēr juta, ka esmu teicis kaut ko, ne jau uzjautrinošu. Domingu lēni tulkoja manus vārdus, pēc tam skatieni sastinga vēl vairāk, ja vien iespējams.

-    Nu, uz vienu vardu pārtrauksim! - Astors Hārtlends pacēla roku. - Jūs minējāt slepkavības, vai ne?

-Jā,-palocīju galvu.

-     Un jus apsūdzējāt mūs. Šeit mēs visi esam… hm… sabiedrībā cienīti cilvēki. Bet tas, ka… hm… Ernijs Boss devās vampīru medībās, tas vēl nenozīmē, ka viņš ir slepkava. Ka man zināms, viņam nav izdevies pat nieka vampīru nobendēt.

-    Kurš teica, ka Ernijs Boss būtu slepkava?

-    Bet uz kādu jus tomēr tēmējat?

-Tēmēju gan. īstenībā jau nevis vampīri nogalināti, bet misters Stīvenss.

-    Tas nevarēja būt misters Boss, - misters Hārtlends aizstāvēja tūrisma firmas "Labais Gaiss" vadītāju. - Viņš visu laiku bija kopā ar mums. Ja kāds novācis Stīvensu, tad tikai čostimpa to varēja. Kur, pie velna, tas zellis nozudis?

Ernijs Boss pamazām attapās un vairakkārt piecirta kaju.

-    Es noraidu šīs aizdomas! -viņš kliedza, un viņam reizumis aizrāvās balss. -Es nevienu neesmu nogalinājis.Taisnība, es draudēju… misteram Lorencam, bet ari… tikai pārējo interesēs. Es gribēju, lai visi veseli tiekam projām no šejienes.

-    Ernijs ir labs cilvēks, viņš nekad nemelo, - Moda Benda ar asarām acīs pieplaka pie Bosa krūtīm. - Pat mušai nedara pāri.

-    Tad - kurš ir slepkava? - ar draudīgu kustību priekšā iznāca Heinemans.

Es tāpat vien, kā starp citu, izvilku revolveri. Paripināju it kā aiz paraduma.

Ar otru roku izvilku pīpi un iebāzu mutē. Aizkūpināt nemaz negribēju, tabakas ari nebija. Tomēr bija nomierinoši turēt to zobos.

-     Es varētu pastāstīt jums kādu notikumu, - sacīju pa pusei pret klostera viesiem, pa pusei pret mūkiem pagriezies. - Būtu labi, ja jūs to noklausītos.

-      Labāk šaujiet ārā, kurš ir slepkava! - nepacietīgi kliedza Heinemans. - Teicāt, ka zināt. Ko tad vīstāties? Es apsolījos sašķaidīt galvu tam, kurš noslepkavojis Rigleru un Longavilju. Nu, stāstiet jel! Bet lai būtu pierādījumi!

Viņš turēja rokā pistoli, tā, lai tūlīt varētu šaut.

-     Stāsts nebūs vienkāršs, un jūsu vidū būs ari tādi, kas neticēs, - sāku, grozīdams rokā pīpi. - Jus neticat un nekad tam neticēsiet. Atgriezisieties mājās un sāksiet šaubīties, vai vispār esat bijuši Himalajos. Pēc dažiem gadiem jau smiesieties, ka esat bijuši tik lētticigi un krituši par upuri dažiem blēžiem, no kuriem vienu sauc par Lesliju L. Lorenču.

-    Nepārspīlējiet! - Heinemans brīdināja. - Labāk paliksim pie tā, ka ticēsim jums. Galu galā ari jus varat būt nogalinājis manus biedrus.

-    Es? Kālab?

-    Tas jāzina jums pašam. Varbūt negribējāt, ka mēs tur augšā būvējamies. Varbūt esat šķībacaino pusē.

-Viņi grib to pašu, ko jūs.

-    Ir tādi, kas negrib. Turpiniet, Lorenc! Stāstiet, to šķietami ticamo stāstu! Man sāk nepatikt, ka mēs gluži nejauši esam te lejā satikuši dažus puišus, gluži nejauši jūs tos labi pazīstat, gluži nejauši ar viņiem penterējat viņu valodā.

Tobrīd jaunais, staltais lama pamanīja nesamaņā gulošo Ņemdenu.

-    Kas… viņš tāds? - Lama rādīja.

-    Rinpoče Ņemdens.

-Kāviņš te nokļuvis?

-    Es domāju, ka to zināt jūs.

-    Ka mēs varētu zināt? Mēs viņu nepazistam.

Saruna jau risinājās angliski, visi varēja saprast. Heinemans atkal ar aizdomām pievērsās man.

-    Kas šie puiši ir, Lorenc?

-Mūki,-atbildēju.

-    Nu, pagaidiet! Rinpoči Ņemdenu pazīst ikviens. Kā tad viņi nepazīst?

Paraudzījos uz mūkiem. Lama ar plakano cepuri paraustīja plecus.

-    Mēs tomēr nepazīstam.

-    Bet viņu taču pazīst ikviens dzīvs cilvēks Butānā! Timpu netiku sastapis neviena, kas viņu nepazītu.

Mūks ar plakano cepuri zobgalīgi pasmaidīja.

-    Butānā dzīvojošie, tu teici, rinpoče?

-   Jā, - Heinemans atteica. - Kā citādi man bija jāsaka? Timpu pilsētā ikviens pazīst rinpoči Ņemdenu.

Vīrs ar plakano cepuri smaidīja.

-   Iespējams. Tikai… mēs neesam butānieši. Nākam no tādas vietas, kur vēl nesen bija nāves tuksnesis.

Aiz mums atkal caurvējš, kut kur aizcirtās durvis. Varbūt tās aizcirta paka- rinātie mirušie, lai nav jādzird, ko mēs runājam.

19.

Pirms sāktos panika, bēgšana vai šaudīšanās, pacēlu roku un devu mājienu visiem palikt mierā.

-    Palieciet mierā, nav no kā baidīties.

Visi palika uz vietas, kaut gan bija gatavi bēgšanai. Ernijs Boss sabijies rakņājās pa kabatu, it ka gribēdams pārliecināties, vai patiesi viņam atņemts ierocis.

-Vampīri,-viņš čukstēja. - Es jau teicu.

Tagmara statujas priekšā nomierinoši plivinājās sviesta gaismekļa liesmas, kvēpināmkociņu dūmi pildīja telpu ar tīkamu smaržu. Kā rāmās vasaras pēcpusdienās Eiropas zemēs uz skapja smaidīja āboli. Tomēr šis miers bija paslepens kā plēsoņa atpūtā.

-    Sakiet taču kaut ko! - Heinemans mudināja. - Vienalga kā, bet mēģiniet paskaidrot, kas ar mums notiek. Kurš nogalināja manus draugus?

Iekodu pīpes kātā un turpināju savu stāstāmo.

-   Stāsts jāsāk ar tās zemes vēsturi, kurā patlaban uzturamies. Jūs to saucat par Butānu, bet tās pavalstnieki - par Druk-jul, tas ir, puķa zemi. Iedzīvotāju te pusotra miljona, valsts atrodas starp Ķīnas okupēto Tibetu un Indiju. To es pieminu tikai tādēļ, lai jūs varētu saprast politiskās attiecības šajā mazajā zemē.

-      Manu biedru noslepkavošana nav saistīta ar politiku, - Heinemans protestēja. - Mēs būvējam, nevis noņemamies ar politiku.

-   Jūs tikai tā domājat, - nopūtos. - Galu galā viss ir saistīts ar politiku. Zinu, ka tā nav labi, bet tāds ir fakts. Bieži vien politika ir fonā pat tur, kur to neviens neiedomājas.

-Turpiniet, Lorenc! - Vorloks mudināja. - Bet jūs pēc iespējas nejaucieties pa vidu.

-     Domāju, jums nav noslēpums, ka Butānu apdzīvo galvenokārt tibetiešu valodā runājoši cilvēki, iedzīvotāju lielākā daļa pieder pie lamu ticības. Valsts dzīvi vada karalis un klosteru priekšnieki. Kaut gan karaļa vara ir neapšaubāma, arī klosteru vadītāju uzskatiem ir liels svars. Tā tas ir tagad, tā ir bijis arī pagājušos gadsimtos.

-Tie gadsimti pagāja britu kolonizācijas zīmē. Briti kopā ar Indiju pakļāva ari Butānu, kaut gan te nenotika tāda kolonizācija kā Indijā. Lielbritānija kārtoja tikai šās valsts ārlietas. 1949. gadā, kad sabruka kolonizatoru vara, britu vietā stājās Indija. Tagad Butāna ir patstāvīga valsts, vienīgi ārpolitika tai jāsaskaņo ar Indiju, tas reizēm ir grūti, ne visai izdodas. Butāna jau ilgi atrodas ķiniešu interešu lokā. Ķīnas politika visos laikos ir kārojusi dabūt Druk-jul savā varā, un tas nozīmētu, ka Butānai butu Tibetas liktenis, tas ir, ta kļutu par Ķīnas daļu. Par laimi, ir izdevies no tā izvairīties, tomēr lielais kaimiņš lidz pat šai dienai stāv gatavs lēcienam, lai iespējas un vajadzības gadījumā pārņemtu šo valsti savā varā.

Dziļi ievilku elpu un turpināju.

-   Ta kā Ķīnas vadoņi - ķeizari un ģenerāļi - labi zināja, kā rokās atrodas vara Butānā, viņi mēģināja atrast atbalstītājus vareno klosteru priekšnieku vidū. Mēģināja dabūt savā pusē dažus klosteru priekšniekus ar to, ka gadījuma, ja ķīniešiem izdotos pārņemt varu, viņus varētu iecelt par valsts vadītājiem.

-    Un tagad atļaujiet sacīt dažus vārdus par vienu no slavenākajiem Butānas klosteriem, par Litangu. Senā Litanga bija varens klosteris, varētu sacīt, vesela klosterpilsēta. Kopš divdesmito gadu sakuma to vadīja Lhamo Dordže, jauns, augsti mācīts, izglītots mūks. Kā secināms no turpmākajiem notikumiem, ķīnieši apmeklēja arī Lhamo Dordže, bet viņš sacīja nē.

-Jēzus, uz kurieni jūs virzāties, - Moda Benda kļuva nepacietīga. - Te mēs esam vampīru ielenkumā, bet jūs lasāt lekciju par Ķīnas ārpolitiku. Es tūlīt zaudēšu prātu.

-     Nesteidziniet! - apsauca Astors Hārtlends. - Pietiks laika ari vēlāk. Papūlieties biežāk ievilkt elpu!

Pamāju un turpināju.

-    Tā ķiniešu grupa, kuras uzdevums bija noskaņot Lhamo Dordže sev par labu, sāpīgi pārdzīvoja, ka ša varenā klostera priekšnieks atsakās sadarboties. Varbūt viņš pat bija izpaudis augstākstāvošiem par ķīniešu mēģinājumiem, tāpēc ķinieši - atļaujiet izteikties izsmalcinātā stilā - uzpūta viņam pūķa uguni. Jums jāzina, ka divdesmitā gadsimta divdesmito gadu sākumā Ķīnā bija visai juceklīga situācija. Vieni ģenerāļi cīnijās pret citiem, viens novads pret citu, tad 1924. gadā izcēlās Pirmais Revolucionārais karš, kurā dažādi politiski novirzieni sabiedrojās, lai atbrīvotu Ķīnu no rietumvalstu varas. Izveidojās arī Ķīnas Komunistiskā partija, un ar to Ķīnā sākās vēl lielāks sajukuma laiks. Šajā laikā risinājās sarunas starp kādu interešu grupu - kas zina, ar kuru pēc kārtas - un Lhamo Dordže. Varbūt viņam solīja pat ministru prezidenta vietu, ja līdzēs viņiem piespēlēt valsti. Tomēr Lhamo Dordže paradīja viņiem pigu.

-     Diemžēl, tas neturpinājās ilgi. Jaunais klostera priekšnieks kādudien - divdesmito gadu beigās - pēkšņi pazuda. Neviens nezināja, kur, neviens skaidri nezināja, kad. Pazuda bez pēdām.

-    Kā jūs visu to zināt? - ar aizdomām jautāja Heinemans.

-    No dažiem avīžu rakstiem, kurus… man kādi piegādā. -Kādi?

-Par to vēlāk. Lai kā viņu meklēja, Lhamo Dordže neatradās. Varam pieņemt, ka viņš bija nolaupīts un aizvests uz Ķīnu. Tas, kurš lika viņu nolaupīt, ticēja, ka izdosies klostera priekšnieku padarīt mīkstu - Ķīnas spīdzināšanas tehnikai līdzīgas nav trejdeviņās zemēs -, un tad, ja būs apstrādāts, viņš ka jēriņš izpildīs kungu pavēli.

-Taču iejaucās vēsture. Pieņemsim, ka attiecīgā uzticības persona bija kāds varens ķiniešu ģenerālis, kas vēlējās iegūt Butānas karaļa posteni, lai vēlāk dabūtu ari tolaik tukšo Ķīnas ķeizara troni. Kaut gan izdevās nolaupīt Lhamo Dordže, viņam nācās rūgti vilties. Trīsdesmito gadu sākumā Japāna uzbruka Ķīnai un ieņēma daļu tās. Piemeram, to plašo teritoriju Ķīnas ziemeļu stūrī, ko sauc par Mandžūriju. Varbūt neņemsiet ļaunā, ja atgādināšu, ka mandžuri bija Vidusāzijas nomadu tauta, kas kādreiz, nemierīgajos vēstures gadsimtos, ieņēma Ķīnas ziemeļu provinces un hana Nurhadži vadībā nodibināja tur savu valsti. Vēlāk mandžūri savu varu izplatīja pa visu Ķīnu, viņi deva ari ķeizarus. Tāpēc kopš 17. gadsimta valdošos Ķīnas ķeizarus mēdz saukt ari par mandžūru ķeizariem, jo viņu dzīslās bija mandžūru asinis, kaut gan valodu un senas tradīcijas viņi jau sen bija zaudējuši.

-    Japāņi, uzbrukdami Ķinai, uzbruka tieši valstij bez valdnieka. 1911. gadā armija bija laupījusi ķeizaram Puji varu un pasludinājusi republiku. Japāņi, okupējuši Mandžūriju, atjaunoja troni padzīto un pasludināja Mandžuoko ķeiza- risti.

-   Ak kungs! - Mia Vorloka saķēra galvu. - Kurš to var iegaumēt?

-    Cik ilgi jūs to mācījāties? - Astors Hārtlends ar interesi skatījās mani.

-Tikai dažus desmitus gadu, - es smaidīju.

-    Labāk būtu apguvis kādu normālu profesiju.

-    Es to stāstīju tikai tālab, lai jus labāk saprastu notiekošo. Mēs palikām pie tā, ka Ķinas ģenerālis ar tālejošiem plāniem lika nolaupīt Lhamo Dordže, lai ar viņa palīdzību iegūtu Butānas karaļa troni un pēc tam arī Ķinas ķeizara troni. Mums nav zināms, uz kurieni ģenerālis lika nogādāt klostera priekšnieku, bet man ir iemesls pieņemt, ka uz Mandžūriju.

-    Un tāpēc jūs par viņu tik daudz stāstāt? - pārtrauca Hārtlends.

-Tatad, kā jau minēju, ģenerālis bija pamatīgi pārrēķinājies. Nolaupīja gan

Lhamo Dordže, droši vien arī sāka mūka "pārstrādāšanu", kad japāņi - hop - uzbruka viņa zemei. Arī musu ģenerālim nācās bēgt. Kas un kā notika, droši vien nekad neuzzināsim, toties varam pieņemt, ka Lhamo Dordže atbrīvojās 110 gūsta.

-    Kalab lai mēs to pieņemam? - Mia jautāja.

-Tūlīt pateikšu. Tātad Lhamo Dordže atbrīvojās 110 gūsta un 1111 stāvēja Ķīnas vidū, gluži viens, vairākus tūkstošus kilometru no dzimtenes, viņam nenozīmīga kara pašā vidū. Neticu, ka Lhamo Dordže būtu bijis bruņots ar īpašām ģeografijas zināšanam, droši vien nelaimīgais nezināja, kur atrodas. Viņš tikai juta, ka blakus sprāgst bumbas, pari galvai aizdrāžas lidmašīnas - varbūt viņš ko tādu vēl nebija redzējis - un nezināmi kareivji kaudzēm vien gale nost ķiniešus.

-    Kas ir, tas ir, stāstīt viņš prot, - norūca Mia Vorloka. - Tūlīt apraudāšos.

-    Varbūt nenotika tā? Varbūt Lhamo Dordže nebija viens? Varbūt kopa ar viņu bija citi gūstekņi, aicināti kalpot ģenerāļa tālīniem mērķiem? Kas zina? Skaidrs tikai tas, ka pēc dažiem gadiem Lhamo Dordže atradās vairākus tūkstošus kilometru no Mandžūrijas, Ķīnas otrā pusē, turku apdzīvotajā Turkestānā.

-    Ka viņš tur nokļuva? - misters Vorloks jautāja.

-            Labs jautājums. Man ir pārliecība, ka viņam palīdzēja kads no gūsta biedriem. Atpakaļ uz Butānu viņš netika kara dēļ, bija jānogaida, līdz aprimst vēstures vētra.

Nokrekstējos un izstāstīju par vienu no tiem avīžu rakstiem, ko man kads bija piegādājis kopā ar Tharpačenpo.

-    Kas tad sūtīja jums to rakstu? - Astors Hārtlends jautāja. - Tas pienāca tāpat vien, bez sūtītāja?

-   Tāpat vien, - palocīju galvu. -Tomēr es pieņemu, ka žurnāliste ir rakstījusi patiesību. Kādreiz, apmēram piecdesmitajos gados, viņa varēja būt tikusies ar Lhamo Dordže Tunghuangā. Tad jau bija beidzies Otrais pasaules karš, Japāna bija sakauta, Ķina - atguvusi neatkarību. Lhamo Dordže varētu doties mājās uz Butānu, bet Ķīnā pie varas bija komunisti, kas itin drīz ieņēma Tibetu. Lhamo Dordže domāja, ka, komunistu nagos nokļuvušam, viņam klāsies tāpat kā ģenerāļa gūstā. Viņu gribēs izmantot, lai pēc Tibetas pievāktu arī Butānu.

-    Atkal Lhamo Dordže dzīvē iejaucās vēsture. Mao Dzeduns, Ķīnas komunistiskās partijas vadītājs 1966. gada izsludināja Kultūras revolūciju, kuras uzdevums bija buržuāziskās kultūras atlieku iznīcināšana, bet īstenībā tika izmantota, lai Mao Dzeduns izrēķinātos ar partijas pretiniekiem. Ķīnā bija iestājies viduslaiku tumsonības un barbarisma laiks. Mao ideoloģijas apreibinātie jaunieši ķērās pie Ķīnas seno kultūras vērtību sistemātiskas iznīcināšanas. Saplēsa tūkstošiem gadu senu porcelānu, uzspridzināja varenas senas statujas, dedzināja klosterus, grāmatas, rokrakstus. Inteliģenci kā buržuāzijas karognesējus nosūtīja uz pāraudzināšanas nometnēm. Lielāka šo nometņu daļa bija vienkārši iznicināšanas nometnes, no kurām ceļa atpakaļ nebija. Pianistiem salauza pirkstus par to, ka reiz viņi bija atskaņojuši buržuāzisku komponistu darbus - Bēthovenu, Bahu, Mocartu. Pasaulslaveni dziedoņi bija spiesti tautas mūzikas teātros dziedāt operas, kas slavināja vadoni Mao. Tostarp nemitīgi turpinājās iznīcināšana. Vienīgi Buda varētu pateikt, cik cilvēku zaudēja dzīvību šajā briesmīgajā laikā.

-     Likteņa grimases dēļ Lhamo Dordže atkal nokļuva varas pārstāvju rokās un kādā pāraudzināšanas nometnē. Nav grūti iedomāties, kas ar viņu tur notika. Revolucionārie gvardisti, kas apsargāja nometni, zināja, ka viņš reiz bijis mūks, varbūt pats bija kādam ieminējies, un pret viņu attiecīgi izturējās, tas ir, sliktāk nekā pret pārējiem. Tur, tajā nometnē gadījās kaut kas tāds, kas atsaucās arī uz mūsu dzīvi.

-    Ko jūs sakāt? - Hārtlendam nelikās ticami.

-Tomēr tā ir. Kads no Ķīnas komunistiskās partijas centrālkomitejās, varbūt pats Mao, Dižais Vadonis, kā viņu tolaik sauca, izdeva rīkojumu pārbaudīt no tempļiem savāktos un iznīcināšanai lemtos kulta piederumus, pirms iznicināšanas atlasīt 110 cēlmetāliem darinātos. Par tiem Ķīna gribēja kaimiņvalstīs iepirkt labību, jo saimniecisko aplamību dēļ varenās zemes lauksaimniecības produkcija bija noslīdējusi zemu, vardei līdz ceļgaliem. Draudēja bads, ka jau daudzkārt vēstures gaitā. Citiem vārdiem, no miljoniem salaupīto reliģisko relikviju daudzuma bija jāizraugās pārdodamie.

-    Rīkojumu izdot bija viegli, bet izpildīt nebūt ne vienkārši. Nebija šim uzdevumam atbilstošu speciālistu. Nometņu vadītāji izmisīgi svaidījās, lai izpildītu partijas un vadoņa Mao norādījumus.

-    Tad atkal atrada Lhamo Dordže. Dabiski, var rasties jautājums, kā viņu atrada, uz to es nevaru atbildēt. Laikam tas paliks mūžīgs noslēpums. Ari tas, kā mūks veica savu darbu… kaut gan par to man ir daži priekšstati.

Izstāstīju arī otra avīzes raksta saturu.

-    Un… arī to jūs saņēmāt no nepazīstamiem? - misters Vorloks apšaubīja.

-    Tieši tāpat kā pirmo. Iznāk tā, ka vecajam mūkam uzticējās tiktāl, ka viņu nevisai kontrolēja. Un viņš darīja savu darāmo. Nevērtīgākos priekšmetus novērtēja par vērtīgiem, bet cēlmetāla priekšmetus noslēpa. Tikai Būdas debesīs varētu pateikt, kur. Kā rakstā minēts, viņš esot tos kaut kur iemūrējis un pats nozudis bez pēdām. Kultūras revolūcijas gvardistiem nācās ņemt vērā, ka Lhamo Dordže ir pazudis bet bezgalīgi daudzie, galvenokārt Tibetā salaupītie dārgumi viņiem zuduši. Vai tomēr ne?

-Turpmāko es varu tikai minēt, kaut gan varētu būt, ka mani minējumi daudz neatšķiras no īstenības. Mans pirmais minējums ir tāds, ka no nometnes izkūpējušais Lhamo Dordže beidzot atgriezās Butāna. Pēc gandriz sešdesmit klejojumu gadiem nogurušais ceļotājs atgriezās.

-    Neticami, - ducināja Hārtlends. - Gluži vienkārši - neticami.

-    Bet tā notika. Protams, man nav ne jausmas, kā viņš nokļuva mājās. Toties varu iedomāties, ko viņš atrada Butānā. Saudzīgi izsakoties: gluži citu zemi, nevis to, kuru bija atstājis pirms sešdesmit gadiem. Toreiz viņš bija varens ievērojama klostera priekšnieks, bet pārnākdams - vecs nezināms nabags. Litanga bija vairākkārt pārbūvēta, mūki vai nu aiz vecuma nomiruši, vai sērgas piebeigti. Nelaimīgais vecais vīrs, bijušais jaunais, talantīgais priekšnieks, nu vientuļš stāvēja jaunās pasaules vidū. Nevarēja būt ne runas, ka viņš klosteri dabutu atpakaļ, bija jau krietni pāri astoņdesmitiem, varbūt arī saprāts nebija senais. Turklāt Lhamo Dordže nemaz negribēja vadīt klosteri. Viņa vienīgā vēlme varēja būt: atpūsties dzimtajā zemē.

-            Taču Lhamo Dordže zināja kaut ko tādu, kas viņam nozīmēja tādas pašas briesmas ka sildīt zem apmetņa indīgu čūsku. Viņš zināja, kur paslēpti gvardistu salaupītie dārgumi.

-    Kāpēc tad viņš neizpauda aizmūrētās slēptuves vietu Butānas vadītajiem? Varbūt domāja, ka dārgumi ir izlaupīto Tibetas klosteru ipašums. Gan jau reiz, kad nojauktās ēkas būs uzceltas par jaunu, viņš kādam atklās noslēpumu.

-    Butānas varas iestādes ņēma vērā Lhamo Dordže lūgumu un noteica par viņa uzturēšanās vietu Litangu. Un viņš apmetās šeit, pazemē. Dāmas un kungi, šī telpa, kurā atrodamies, domājams, bija Lhamo Dordže mītne. Vai es maldos?

Muks ar plakano cepuri palocīja galvu.

-    Patiesi, - viņš sacīja. - Lhamo Dordže dzīvoja te.

-    Varētu jautāt, kālab viņam vajadzēja ievākties pazemē. Nu, viņš negribēja traucēt mūku darbību, turklāt viņam bija vajadzīga vienatne. Viņš gribēja meditēt, jo-var likties dīvaini - vairāk nekā astoņdesmit gadu mūžā viņam nebija daudz iespēju meditēt, jo mūža gadi bija pagājuši bēgot un slēpjoties.

-   Un vēl bija trešais iemesls, laikam vissvarīgākais. Viņš baidījās, ka atkal var uzrasties tie un viņu nolaupīt. Jūs varat man jautāt, kas ir tie. Ari par to atbilde nevar būt skaidra. Daudzi varēja zināt, kādas atmiņas glabā Lhamo Dordže, un būt gatavi uz visu, lai izspiestu no viņa slēptuves atrašanās vietu.

-    Nožēlojamā kārtā stāsts par Lhamo Dordže pārnākšanu dzimtenē drīz vien ar avīzes raksta starpniecību kļuva vispār zināms. Varbūt kāds neuzmanīgs Butānas lama bija par to stāstījis žurnālistam. Tatad vairs nebija noslēpums, ka vecais mūks ir vesela kapitāla vērts.

-Veco kungu meklēja ne tikai "ļaunie", bet arī "labie" cilvēki. Pārstāvji no gvardistu izlaupītajiem klosteriem. Vai tā?

Jaunais, staltais lama man draudzīgi uzsmaidīja.

-Tā, rinpoče.

Būtu turpinājis, bet Mia Vorloka pasteidzās:

-    Kā jūs to zināt?

Jaunais lama pieklājīgi palocījās viņai.

-Jaunkundz, es esmu viens no viņiem.

20.

Ja kāds no mums būtu ticējis, ka viņu šajā dienā nekāds pārsteigums vairs neskars, tam jāatzīst, ka ir pamatīgi maldījies. Pat man aiz uztraukuma izžuva rīkle, kaut gan es zināju, kam jāseko.

-Jus…? - Mia stomījās.-Ko tas nozimē?

Jaunais lama joprojām smaidīja.

-    Misteram Lorencam, tas ir, rinpočem Blobzangam ir taisnība, viņš pagātni skata pareizi. Viss notika tā, kā viņš stāstīja. Viņa stāstā bija sīkas novirzes, taču būtībā tas atsedz notikušo.

-     Kas… jūs esat? - misters Vorloks radīja uz lamu. - Kas ir tas: viens no viņiem?

Lama skaisti un pareizi runāja angliski, ar vieglu indiešu akcentu. Biju pārliecināts, ka viņš ilgi dzīvojis Daramsalā, dalailamas tuvuma.

-    Ja jūs atļautu… es ar dažiem vārdiem papildināšu rinpočes Blobzanga stāstīto. Piebilstu, ka… tas, ko viņš iepriekš sacīja, bija patiesība. Piebildīšu, ka arī viņa agrāk runātais bija patiesība. Vai atceraties? Daudzi 110 jums neticēs šiem notikumiem. Es izstāstīšu, jo jums ir tiesības uzzināt patiesību, ja jau esat sevi pakļāvuši tik daudzām briesmām.

-     Pirmkārt, mani interesē, kas nogalināja manus biedrus! - Heinemans kliedza, pacēlis ieroci. - Labi apdomājiet, ko sacīt. Jūtu, ka man pirksts uz gaiļa niez.

Lama mierinoši uzsmaidīja viņam.

-     Nevajag mani tūlīt iztēloties par slepkavu tikai tāpēc, ka esmu "šķībacainais".

-Stājiet jel, Heineman! - darbu vadītājam uzbrēca Astors Hārtlends. — Ļaujiet kungam runāt!

Heinemans vēl drusku paņurdēja, tad apklusa. Pistoli tomēr nelika nost, to viņš arī turpmāk zīmīgi spaidīja plaukstā.

Muku neinteresēja pistole. Viņš skatījās uz pazemes mājas pelēkajām akmens sienām, it kā gribēdams sakāmo nolasīt no tām.

-    Misters Lorencs, tas ir, rinpoče Blobzangs ar novērotāja vārdiem attēloja tā sauktās kultūras revolūcijas šausmas. Jūs esat izglītoti cilvēki, esat mācījušies par franču revolūciju, kad valstī iestājās neapstādināms terors un giljotīna strādāja divdesmit četras stundas diennaktī. Nu, un tas, kas Ķīnā notika kultūras revolūcijas laikā, talu pārsniedza franču revolūcijas šausmas. Visam līdzās notika nemitīga tautas iznīcināšana, sarkangvardisti gribēja noslaucīt no zemes virsas ne vien atmiņas par buržuāzisko pagātni, bet arī veselu tautu, tibetiešu tautu. Nevēlos atkārtot rinpočes Blobzanga vārdus, jau jūsu naktsmiera labad ne. Tomēr es kaut ko parādīšu. - Viņš pacēla roku un pamāja tiem aiz muguras. Viens no grezni ģērbtajiem lamām - laikam no tiem, kuri ar salmiem uz galvas piedalījās čed rituālā - pienāca runātājam blakus.

Jaunais lama atkal pievērsās mums.

-    Paskatieties uz viņa roku!

Mūks drusku padarbojās ap savu apmetni, daļēji atbrīvojās no tā, atkailināja roku.

Tas ir, atkailinātu, ja tā būtu. Roka izbeidzās netālu no pleca, tikai īss strupulis rādīja, ka reiz noticis kaut kas briesmīgs.

-     Mans brālis bija sena, slavena Tibetas klostera priekšnieks, - stāstīja jaunais mūks.-Kad klosteri ielauzās gvardisti un sāka iznīcināt kulta piederumus un bibliotēku, kur glabājās seni jo seni rokraksti, viņš stājās pretim. Mao gvardisti viņu noķēra un ar cirvi nocirta roku, lai viņš vairs nevarētu griezt lugsnu dzirnaviņas, tad smagi ievainotu pameta vienu. Par laimi, viņš prata apturēt asiņošanu - bez palīglīdzekļiem - un nedēļām ilgi slapstījās, līdz nokļuva tādā vietā, kur viņam palīdzēja.

Viņš atkal paliecās mums pretim.

-Ar to es beidzu briesmu darbu aprakstu.

Sakropļotais mūks uzvilka atpakaļ apmetni un atkāpas pie pārējiem.

-    Kā jau teicu, rinpoče Blobzangs pareizi saredz pagātni. Lhamo Dordže, būdams butānietis, nekad nebija spēris kāju uz Tibetas zemes, bet juta savu ticīga budista pienākumu glābt nolaupītos mūsu klosteru dārgumus. Viņš tos iemūrēja kādā plaisā, veltīgi tos meklēja, dārgumu meklētājiem neizdevās atrast.

-    Pēc kultūras revolūcijas beigām Lhamo Dordže atgriezās Butānā, dzīvoja te, zem Litangas klostera, meditēja, domāja par aizgājušo laiku. Viņš gaidīja, kamēr Ķīnā pašos pamatos mainīsies politiskās attiecības un viņš beidzot varēs atdot klosteriem nolaupītos dārgumus. Izskatījās, ka tas, ko viņš cerēja, lēnām īstenojas. Šausmu laiks bija beidzies, kaut gan Ķīna vēl ir tālu no tā, lai kļūtu par demokrātisku valsti, pirmie nedrošie soļi uz to pusi jau sperti. Par Tibetas patstāvību Ķina ne dzirdēt negrib, tomēr budistu reliģijas vajāšana ir izbeigta. Gluži otrādi: ticīgajiem izrāda aizvien vairāk uzmanības. Tagad nevienam vairs nedraud nepatikšanas par savas ticības kopšanu; mūkiem nav jābaidās no spīdzināšanas un vajāšanas; pamazām sāk atjaunot nopostītos klosterus; pati Ķīnas partija ir nosodījusi briesmīgo kultūras revolūciju. Budistu tempļi pamazām atgūst zaudētās pozīcijas. Protams, es negribu ar to sacīt, ka Ķīnā viss ir kārtībā, es uzsveru, viņi vēl ir tikai ceļa sākumā.

Viņš mazliet paklusēja, tad dziļi nopūtas un turpināja:

-    Atgriežos pie Lhamo Dordže. Šis vecais vīrs vairākas reizes mēģināja uzņemt sakarus ar mums, tas ir, ar to klosteru vadītājiem, kur bija nolaupīti kulta piederumi. Tikai pagājušie gadu desmiti vel nebija piemēroti sakaru nodibināšanai. Pirms gada mums pirmo reizi izdevās nokļūt te, pie viņa. Lhamo Dordže mums apsolīja: ja pārliecināšoties, ka dārgumi nonāks īstajās rokās, tūlīt atklāšot glabātuves noslēpumu. Karte bija iezīmēta viņa smadzenēs, no turienes to neviens nevarēja izzagt, lietus nevarēja izskalot, uguns nevarēja sadedzināt.

Daži no mums ir lielo Tibetas klosteru - Sera, Dupunga un citu - pārstāvji, sanācam kopā Lasā, lai apspriestu darāmo. Mūsu klosterus ķinieši bija izremontējuši, arī palīdzību saņemam, bet senās piemiņlietas viņi mums nevar atdot, tās jādabū atpakaļ pašiem. Tieši tāpēc ar tādu prieku saņēmām Lhamo Dordže vēsti. Aši nokomplektējām delegāciju, turklāt - lai pilnīgi nomierinātu veco klostera priekšnieku -, sagādājām Viņa Svētības dalailamas rakstisku piekrišanu. Dalailama, kaut ari dzīvoja trimda Indijā, piekrita, ka nolaupītajiem un paslēptajiem dārgumiem jānonāk atpakaļ sākotnējās vietās. Bija novērsti visi šķēršļi, lai Lhamo Dordže varētu izpaust dārgumu slēptuves vietu.

Viņš nopūtās un nokrekstējās.

-    Diemžēl, tostarp notika kaut kas tāds, no kā mēs ļoti baidījāmies. Kad mūsu pilnvarotais ieradās Litangā un runāja ar Lhamo Dordže…

-Vai tas bijāt jūs? - pārtrauca Astors Hārtlends.

Lama izslēja galvu.

-    Vai tas svarīgi?

-    Nav svarīgi, - Hārtlends atbildēja. - Tikai mana ziņkārība. Piedodiet!

Lama pasmaidīja.

-    Ziņkārība ir nevis grēks, bet tikums. Jā, pirms gada es biju te. Mēģināju Lhamo Dordže pierunāt izpaust slēptuves vietu, jo viņš taču jebkurā brīdī varēja nomirt. Viņa veselības stāvoklis bija ļoti slikts… Tomēr viņš iespītējās. Sacīja, ka nevarot rakstīt uz papīra, bet viss esot viņam smadzenēs iegravēts, un šī zināšana nezudīšot ari pēc viņa nāves. Tas esot kā akmenī iegravēts.

-    Kā… jūs to saprotat? - pēc īsa klusuma brīža ievaicājās Mia Vorloka.

Mūks, galvu noliecis, klusēja. Tikai reiz paskatījās, uz mani. Viņu saistīja

mūku noteikumi, bet mani ne. Es varēju izstāstīt to, ko viņš nevarēja.

-    Vai atļausiet man turpināt? - jautāju, gribēdams viņam palīdzēt.

-    Lūdzu! -augstsirdīgi atļāva Hārtlends.

-    Lhamo Dordže juta: ja mirs, tad mirs tikai viņa miesa. Ceru, ka par dvēseļu pārceļošanu esat dzirdējuši.

-    Nesaprotu neviena vārda, - Hārtlends nopūtās.

-   Centīšos saprotami paskaidrot. Lhamo Dordže zināja: ja nomirs, viņa dvēsele atdzims kāda zēna miesā. Atdzims visas viņa zināšanas, kas uzkrājušās iepriekšējā dzīvē.

-    Nu, pagaidiet jel brītiņu! - misters Vorloks pacēla pirkstu. - Jūs mēģināt mums iestāstīt, ka, cilvēkam nomirstot, visas zināšanas pāriet uz to, kurā pēc jūsu ticības, iemiesojas viņa dvēsele?

-Ta gan.

-    Nedusmojieties… Taču tā ir tikai pasaka.

-    Šeit tic citādi. Tāpēc ari minēju, ka jūs noteikti apšaubīsiet, ka viss notika tieši tā, kā es stāstu. Dabiski, tās ir katra tiesības…

Jaunais muks, kā redzams, bija pārvarējis šķēršļus sevi, jo negaidīti pārņēma sarunas vadību.

-    Kad es biju pie viņa…, Lhamo Dordže lūdza, lai dabūjam viņam kādu, kura vajadzības gadijumā varētu pāriet viņa dvēsele.

-Jēzus! - mis Parisa čukstēja.

-Viņš lūdza, lai pie viņa atvedot puisēnu.

-    Zīdaini?

Mūks papurināja galvu.

-     Kaut gan pēc mūsu ticības aizgājēja dvēsele parasti atdzimst zīdainī… ir atsevišķi gadījumi, kad likums var mainīties. Var gadīties, ka nāves brīdī kāds var iemitināties jau zīdaiņa vecumu pārsniegušā personā.

-    Piemēram… pieaugušā cilvēkā?

Mūks nedroši pašūpoja galvu.

-    Pieaugušā dvēsele jau stingri turas pie miesas. Bērna dvēsele vēl ne. Ir iespējams, ka lielāka bērna miesa vēl pieņem mirušā dvēseli. Reti, es teikšu, ļoti reti, šāds brīnums var atgadīties arī ar pieaugušajiem.

-Es sapņoju… - vaidēja mis Parisa. - Sakiet, ka sapņoju!

Neviens to neteica. Visi, elpu aizturējuši, klausījās mūka vārdos.

-    Tātad Lhamo Dordže lūdza, lai viņam atsūtām mūsu izraudzīto puisēnu, kas būs viņa tuvumā lai tad, kad pienāks brīdis un viņa dvēselei būs jašķiras no irstošā, nolietotā ķermeņa, bet mūsu nebūs Litangā, dvēsele varētu atdzimt izraudzītā bērna miesā.

-    Man prāts apstājas! - čukstēja mis Parisa.

-    Diemžēl, delegācijas sastādīšana prasīja laiku, vēl vajadzēja, lai piekrišanu dod viņa svētība Dalailama. Man nav jāteic, ka šo pēcteci izraudzījāmies ļoti rūpīgi. Zēna vecākiem apsolījām, ka bērnam netiks darīts pāri, viņš ir paredzēts augstam reliģiskam postenim. Puika kopā ar mani ieradās Litangā, un… mēs viņu stādījām priekšā Lhamo Dordžem. Vecajam mūkam zēns likās piemērots, un viņš lūdza, lai mēs izdzēšot no zēna galvas visu, kas atgādina pagātni. Gan ar smagu sirdi, tomēr mēģināju izpildīt viņa lūgumu.

-    Ko viņš saka? - mis Parisa neticīgi noplātīja rokas. - Jūs… izdzēsāt kaut ko no zēna atmiņas?

-   Atkārtoju, ne jau ar labu prātu. Sev par attaisnojumu sacīšu, ka man nebija daudz laika apdomāt, jo Lhamo Dordže fiziskais stāvoklis bija tik slikts, ka viņš jebkurā brīdī varēja nomirt. Un tad mēs būtu nopietnu grūtību priekšā. Atkāpsimies tur, no kurienes sākām: izraudzījāmies piemērotu puisēnu, atvedām uz Litangas klosteri, iepazīstinājām ar Lhamo Dordže, kurš žēlīgi piekrita, ka pēc nāves viņa dvēsele pārcelsies uz šo zēnu.

-     Piedodiet, rinpoče! - ragana Izabella Mačado pacēla roku. - Visā šajā pārdzimšanas būšanā es kaut ko nesaprotu.

-    Tas ir? - mūks sarauca pieri.

-    Runa par to, ka ir kāds zēns, kuram jau ir dvēsele. Jus sakāt, ka vajadzības gadījumā… tur iemitinās mirēja dvēsele, vai - kā jūs sakāt - pārdzimst šaja miesā. Vai, sākot ar to brīdi, tam zēnam būs divas dvēseles?

Lama palocīja galvu.

-    Labs jautājums, kundze.

-Jaunkundze.

-     Piedodiet… šajā puskrēslā… Vārdu sakot, divas dvēseles, vienkāršoti izsakoties, sakūst kopa. Senākā nes līdzi atmiņas, un tās iekausējas cita, svaigā dvēselē. Tā atceras iepriekšējās pārdzimšanas un dzivo jaunajā. Vēlāk abas dvēseles klust par vienu, salējas kopā pilnīgā harmonijā.

-Paldies, rinpoče.

Viņas balsī saklausīju it kā bālu zobgalību.

-     Beidzot bija pienākusi diena, kad posāmies ceļā, lai apmeklētu Lhamo Dordže. Mums jau bija visi vajadzīgie dokumenti, lai vecais mūks mums atklātu savu noslēpumu.

-    Piedodiet! - pārtrauca misters Vorloks. - Vai klostera priekšnieks, rinpoče Ņemdens, - viņš paskatījās uz nesamaņā gu|ošo Ņemdenu - zināja, ka Lhamo Dordže dzīvo te klosterī?

Mūks palocīja galvu.

-   Protams, zinaja. Viņam bija skaidrs, ka vecajam lamam un ari puikam draud briesmas. Viņš pieņēma attiecīgus piesardzības pasākumus.

-Tas ir?

Mūks paskatījās uz mani.

-    Pēc attiecīgu cilvēku ieteikuma atvilināja uz klosteri Lesliju L. Lorenču, tas ir, rinpoči Blobzangu. Jūs viņu vēl nepazīstat, varbūt vienīgi rinpoče Domingu de Karvalju… Jāatzīstas, arī es par viņu iepriekš nebiju nekā dzirdējis. Toties

Ņemdens bija pārliecināts: ja ir kāds, kas var līdz mušu atbraukšanai sniegt drošību vecajam vīram un zēnam, tas var būt vienīgi rinpoče Blobzangs. Rinpoče Ņemdens ar pasaciņu par Tharpačenpo variantu atvilināja šurp rinpoči Blobzangu. Ņemdens zināja, cik ļoti rinpoči Blobzangu interesē seni rokraksti, tāpēc… hm… izmantoja šo viņa vājību. Litanga joprojām dzīvoja savu rāmo dzīvi uz zemes un pazemē. Mēs bijām jau tuvu, kad uzzinājām, ka Lhamo Dordže nomiris.

Mēs visi sarāvāmies. It kā no pazemes ejām būtu izskrējusi nāves elpa.

-Turklāt bija noticis vēl kas briesmīgs…, lai to saprastu, atkal jāatgriežas pie iepriekš sacītā. Mēs runājām par to, ka pēc nāves dvēsele tūlīt grib atstāt miesu un meklēt sev jaunu ķermeni. Diemžēl ne vienmēr izdodas. Gadās, ka izmocīta, bezpalīdzīga dvēsele netiek ārā no miesas un kļūst par gūstekni.

-      Tlpēc pa to laiku, kamēr biju tālu no Litangas un kārtoju formalitātes, atstaju blakus Lhamo Dordže gudru, izglītotu mūku, lai viņš vajadzības gadījumā, tas ir, ja vecais negaidīti mirtu, aizvadītu dvēseli zēnā. Mirušo Grāmatā ir sīki aprakstīti šādā gadijumā veicamie rituāli. Nu, un to mūku kāds nogalināja. Mes bijām pusceļā uz Litangu, kad uzzinājām briesmīgo vēsti. Mums kļuva skaidrs, ka arī citi tīko pēc mūsu īpašuma un nevairās pat no slepkavībām.

-    Es zinu, kurš ir slepkava! - kliedza Heinemans.

-    Kurš? - mis Parisa neizpratnē jautāja.

-     Čostimpa! Viņš klosterī jaunienācējs. Kā teica rinpoče Ņemdens, čostimpa šurp atsūtīts no Indijas tikai dažas nedēļas pirms mūsu ierašanās.

-      Mūsu stāvokli vieglāku nedarīja arī tas, ka rinpoče Ņemdens gribēja klosteri pārbūvēt atbilstoši jaunā laika garam un sagruvušo spārnu atvēlēt viesnīcas celšanai, - mūks pārņēma sarunas pavedienu. - Ta kā šeit sākās varena rosība, Litangā viegli varētu iekļūt ari tādi, kam gluži citādi mērķi, nekā paši deklarē. Atgriezīsimies pie mums; pa ceļam saņēmām ziņu, ka mūks nogalināts un arī Lhamo Dordže nomiris. Diemžēl, bija gadījusies nelaime, ko mēs pat ļaunākajos sapņos nebijām domājuši. Lhamo Dordže dvēsele bija aizķērusies miesā, tā nespeja tikt ārā, nespēja ieņemt vielu zēna ķermenī.

-Pagaidiet mirklīti, lūdzu! - mis Parisa pacēla roku.-Jūs visu laiku runājat par zēnu. Kas viņš ir?

Lama pasmaidīja.

-    Jūs visi viņu pazīstat. īstais vārds nav svarīgs, to viņš nekad vairs nelietos. - Viņš pagriezās pret mani un pamāja. - Mēs viņu nosaucām par Dongenu.

-     Dongens? - kāds iegārdzās. - Dongens? Bet viņš taču ir rinpočes Blobzanga izpalīgs!

-    Rinpoče Ņemdens zēnu norīkoja pie rinpočes Blobzanga, būdams drošs, ka Dongens tiks aizstāvēts, ja viņu apdraudētu nezināmi ienaidnieki. Pa to laiku mēs ieradāmies Litangā un izlēmām neapmesties klosterī. Nebija šaubu, ka slepkavīgais ienaidnieks uzglūn Litangas mūros, tālab apmetāmies kada ciema mājā. Pirmais darbs bija slepeni izdabūt no klostera un pārnest uz mūsu mitekli Lhamo Dordže līķi. Mums izdevās konstatēt, ka dvēsele vēl arvien uzturas ķermenī.

-    Mīļais Dievs, kā tad to var konstatēt?

Mūks nez kuru reizi pasmaidīja.

-Jaunkundz, ir tādi mācīti lamas, kas desmitiem gadu ir mācījušies saskatīt miesā iesprudušas dvēseles briesmu signālus. Viņi konstatēja, ka Lhamo Dordže dvēsele vēl arvien ir ķermenī, nav pārgājusi uz puisēnu… Mums bija uzdevums pierunāt dvēseli beidzot ieņemt cienījamu vietu.

-Vai Dongens to zināja?

Mūks pašūpoja galvu.

-    Nezināja nekā. Viņš dzīvoja ikdienišķu dzīvi līdzās rinpočem Blobzangam. Bet pa naktīm nāca uz ciemu un piedalījās rituālos. Par to varētu vairāk pastāstīt rinpoče Blobzangs. Vai taisnība?

-    Taisnība, - es piekritu. Domās vēl piebildu, ka man ne prātā nenāk par to stāstīt. Ja es stāstītu visu to, ko biju pieredzējis sakarā ar Dongenu, viņi mani atzītu par jukušu. Cilvēki bieži atzīst par jukušiem tādus, kas rīkojas, viņuprāt, nesaprotami.

-    Pa naktīm mēs izsaucām Dongenu uz ciemu un mēģinājām Lhamo Dordže dvēseli ievilināt zēna ķermenī. Diemžēl, nekā neizdevās.

-     Jūs domājat, ka… Lhamo Dordže nevēlējās pāriet uz Dongenu? - Mia Vorloka jautāja. Tad tvēra pie galvas 1111 pārsteigta nočukstēja:

-    Ak Jēzus, ko es arī runāju?

-Varbūt nevarēja, varbūt neuzdrošinājās.

-    Neuzdrošinājās?

Jaunais mūks sadrūma.

-     Mēs isti nepazīstam dvēseles dabu, jaunkundz. Kaut gan visi jau esam dzīvojuši uz šās zemes, iepriekšējo mūžu atmiņas pamazām izirst. Mēs ticam, ka dvēsele ir pārāk piesardzīga, pat par gļēvu varam to saukt. Varbūt ta ieskatās nākotnē. Varbūt zina, ka mūsu iecerētais tai nozīmē nelaimi.

-    Konkrēti?

-     Lhamo Dordže dvēsele varēja nojaust, ka Dongenam draud briesmas, tāpēc negribēja pāriet viņa ķermeni. Bet Lhamo Dordže gribēja ari turpmāk būt mūks, lai uzticīgi kalpotu Būdas Sakjamani ticībai.

-    Ka pasakā, - Heinemans purināja galvu. - Šeit dvēsele, tur dvēsele, lien ārā, lien iekšā, [autiņi, ko jūs runājat?

Mūks viņu nemaz neņēma vērā, tikai turpināja savu stāstu.

-    Mēs darījām visu. Dongens mocīdamies gaidīja Lhamo Dordže dvēseli, bet dvēsele negribēja atstāt miesu. Vai arī nevarēja. Veltīgi šie brāļi - viņš pameta ar roku uz ūsainā un otra, ar plakano cepuri, pusi - čukstēja ausī, kas jādara, veltīgi uzmundrināja, dvēsele palika miesas ieslodzījumā. Mēs jau noticējām, ka visi rituāli veltigi, neveiksmīgi ar buramiem vārdiem un dēmonu atvairīšanas lūgšanām esam dzinuši projām dēmonus, veltīgi ir skanējuši svētie mūzikas instrumenti-zvaniņš,flfa/naw,gliemežnīcas taure-, 110 kuru skaņām dēmoniem plīst bungādiņas, dvēsele bija paslēpusies kādā ķermeņa stūrītī. Aicinājām nāves saucējus, lai ar kliedzieniem atver mirušā galvaskausu.

-Vai atvēra? - Astors Hārtlends jautāja dobjā, šausmu pārņemtā balsī.

Lama palocīja galvu.

-Atvēra. Tomēr dvēseli tur neatradām.

-    Un tāpēc mums asiņoja deguni?

Mūks noplātīja rokas.

-    Man žēl. Pret šiem kliedzieniem mēs esam neaizsargāti. Kaut gan dzīva cilvēka galvaskauss paveras reti… deguna asiņošana gadās bieži. Salmi uztver kaitīgās skaņas. Par laimi, rinpoče Blobzangs zināja, kas jādara.

-Tatad… tomēr taisnība, - Džo Heinemans klusu nočukstēja.

-     Un tad… notika kaut kas negaidīts. Nācās atklāt, ka… esam slikti strādājuši. Plānotais nebija izdevies. Mūsu brālis, - viņš atkal norādīja uz ūsaino, - atklāja, ka rituālus esam veikuši pie miesas, kurā vairs nav dvēseles. Viņš gan mēģināja nodibināt kontaktu ar Lhamo Dordže ķermeni aizķērušos dvēseli, bet neizdevās. Beidzot viņš ķērās pie senču metodes, kuru es nepazīstu, kuru vēl burvestību skolotājs Padmasambhava bija atnesis uz Tibetas zemi. Mūsu brālis… hm… konstatēja, ka Lhamo Dordže ķermenis ir tukšs, dvēsele to nemanīta pametusi. Taču uz Dongenu pārgājusi tā nebija. Mēs bijām pazaudējuši Lhamo Dordže dvēseli.

-Ak debestiņ! - mis Parisa kunkstēja. - Jūs runājat ka par pazaudētu naudas maku.

-   Varat iedomāties, cik izmisuši mēs bijām. Līdz ar Lhamo Dordže dvēseli bija zudušas arī mūsu cerības kādreiz atdabūt zaudētās relikvijas un kulta piederumus. Ja tos atradis ķīnieši, tad ar tiem bagātinās Pekinas muzejus. Mūsu dzīvie svētumi kļūs par nedzīviem izstādes eksponātiem. Bijām izmisumā un izmēģinājāmies visu, lai uzzinātu, kurā varētu but pārgājusi dvēsele. Vērojām arī cits citu, taču ne pie viena nebija manāmas tās zīmes, kādām vajadzētu būt. Neviens no mums nejutās sevī uzņēmis Lhamo Dordže dvēseli. Vērojām un iztaujājām ari Dongenu, taču arī viņš neka īpaša nejuta.

-     Tatad… jūs pazaudējāt dvēseli, - ar dīvainu spīdumu acis pārtrauca Heinemans. - Vai beidzot atradāt?

Lama noglāstīja gludi skūto galvu.

-    Mums bija jaizpilda Lhamo Dordže pēdējā griba.

-    Kā tas ir? - jautāja Mia Vorloka. - Nebija taču uzrakstījis testamentu?

Lama dziļi nopūtās.

-    Zināmā veidā - jā. Atsūtīja mums savu testamentu. Kad atradām līķi un aiznesām uz ciema māju, pamanījām, ka viņa sastingušie pirksti veido burtu, vienu no tibetiešu alfabēta burtiem.

-    Kuru burtu? - Domingu jautāja, elpu aizturējis.

-C.

-    Un… ko tas nozīmē? - ka slāpdama jautāja mis Parisa.

-    Vienu vārdu, - lama atbildēja. - Čed.

22.

Nekas īpašs nenotika, kad viņš to izteica, bet bija redzams, ka lama šo vārdu izspļauj kā kvēlošu ogli, kas uz mēles nokļuvusi.

-    Čed? - meitene neizpratnē jautāja. - Kas tas par brīnumu?

-    Mielasts, jaunkundz.

-    Dzīres?

-    Mirušā dzīres.

-    Tātad bēru mielasts. Tads jau ir visur pasaulē. Sērojošiem pasniedz atspirdzinājumus un sviestmaizes. Dažviet kauj cūku…

Lama saviebās.

-    Šīs ir citādas dzīres, jaunkundz.

-Citādas?

-    Rinpoče Blobzang!

Es ar prieku pārņēmu stāstīšanu. Redzēju, ka lamam ir grūti runāt par čed, it ipaši tādā stilā, kā mis Parisa runāja ar viņu. Nelaimīgā mis Parisa būtu labāk izvēlējusies izteicienus, ja būtu nojautusi, par ko ir runa.

Pavērsos pret mis Parisu un sāku skaidrot:

-    Čed ir gan bēru mielasts… tikai tur ēd nevis sviestmaizes, bet pašu mirušo.

Ar acs kaktiņu redzeju,ka Mia Vorloka aizver acis un pieglaužas Domingu pie sāniem. Biju pārliecināts, ka viņa redz savā priekšā pagājušo nakti, kapsētu un visu, kas tur notika.

-Vai tas ir kāds… rituāls kanibālisms? - Hārtlends nokunkstēja. - Esmu par ko tādu dzirdējis.

-    Ne jau par to ir runa, - papurināju galvu. - Čed - tas nozīmē, ka mirušā ķermeni piedāvā dieviem un dēmoniem. Aiznes uz kapiem, tur lamas, kas pieprot šo rituālu, ataicina pārdabiskas būtnes, kas ierodas plēsīgu zvēru un putnu izskatā. Mūki… sadala līķi un atdod viņiem. Būtībā tas ir čed.

-    Šausmas! - Džeina novaidējās.

-    Tas, kas nakti notika kapsētā? - Esperansa klusu jautāja.

Lama pārsteigts palūkojās uz viņu. Līdz šim klusējušās meitenes jautājums viņu skāra tik negaidīti, ka viņam neviļus palika mute vaļā.

-    Mēs izdarījām vēl pēdējo mēģinājumu. Ja nu dvēsele tomēr vēl palikusi Lhamo Dordže ķermenī… Varbūt nepareizi domājam, ka tā aizlidojusi. Pamēģinājām neiespējamo. Ari Dongens bija tur… veltīgi. Pēc tam izdarījām čed rituālu. - Tobrīd viņa seja vairs nebija skumja, drīzāk skatienā kvēloja triumfs. - Beidzot mēs atradām Lhamo Dordže dvēseli.

-   Atradāt? - Heinemans brīnījās. - Kur jūs to atradāt?

Mūks pavērās uz mani.

-     Lhamo Dordže dvēsele bija meklējusi sev citu ķermeni. Nez kāpēc tā pārgāja nevis uz puisēnu, bet uz citu cilvēku. Uz pieaugušu vīrieti. No kura varēja cerēt aizstāvību un palīdzību beidzot gūt mieru.

-    Dvesele… ielidoja citā? - Heinemans jautāja. - Kurā?

Mūks pacēla roku un ar pirkstu parādīja uz mani.

-    Rinpočē Blobzangā.

23.

Tobrid kāds nožagojās tā, ka klusumā noskanēja kā lielgabala šāviens. -Vai tas ir… joks? - Esperansa ar mokām jautāja. Mia Vorloka un Domingu pārsteigti skatījās manī. Domingu skaidri saprata, kas bija norisinājies kapsētā, bet viņa smadzenes patvaļīgi noraidīja to, ko acis bija redzējušas.

Ko es varēju sacīt? Vai stāstīt par veco vīru, kas lūdzās manu palidzību un kas mani aicināja uz kapsētu? Ja es runātu, mani gluži pamatoti turētu par traku. Jo arī pats noticēju, ka esmu prātu zaudējis, toreiz, kad pirmo reizi jutu dīvainos simptomus.

Heinemans pienāca man klāt un dziji ielūkojās acīs.

-    Ja pareizi saprotu… es atkārtoju, ja pareizi saprotu, viņi apgalvo, ka Lhamo Dordže dvēsele ievākusies pie jums.

Klusēdams pamāju.

Heinemans aplaizīja lūpas.

-    Kas tad jūs tagad esat? Leslijs L. Lorencs vai… tas vecais mūks?

-    Esmu Leslijs L. Lorencs. Šeit - rinpoče Blobzangs.

-Tātad nevis Lhamo Dordže?

Mūks sarauca uzacis, un es formulēju sakāmo drusku citādi.

-    Domāju, ka esmu abi.

-Tā ka šizofrēniķis?

-    Apmēram. Ar laiku šī divējadiba izbeigsies. Domāju, ka tad palikšu tikai es. Vai arī viņš. Viena dvēsele ieplūdīs otrā un pamazām zaudēs savas atmiņas.

-    Vai iespējams, ka tad jūs būsiet nevis Leslijs L. Lorencs, bet Lhamo Dordže?

-    lespejams.

-    Ko jūs tad darīsiet?

-Palikšu Litangā.

Heinemans bija praktisks cilvēks. Viņu tik ļoti interesēja nevis mans turpmākais liktenis, bet kaut kas cits.

-Vai jūs zināt, kur noslēpti tie rituāla piederumi, ap kuriem griežas viss šis notikums?

Lama palocīja galvu. Tik vien, lai es pamanitu.

-    Zinu, - sacīju. - Es atceros.

-    Kā Lhamo Dordže?

-Kurš gan cits?

-    Un jūs varētu tur aiziet un atrast?

-     Esmu pārliecināts, ka varētu. Pavisam droši. Protams, steigties nevajag, jo… nav droši, ka Lhamo Dordže grib manī palikt. Varbūt es viņam biju vajadzīgs tikai kā glābiņš. Pēc kāda laika viņš var mani pamest. Tad es vairs neatcerēšos vērtslietu slēptuvi.

-   Vai jūs domājat tā, ka tam, kurš grib no jums uzzināt slēptuvēs vietu, vajag pasteigties?

Pabāzu roku zem apmetņa un stingri satveru sava 38. kalibra ieroča spalu.

-Tieši tā saprotu.

-Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka varētu atrast rituāla priekšmetu slēptuvi?

-Pilnīgi,-atbildēju.

Tālumā it kā atvērās, tad aizcirtās durvis. Sviesta gaismekļu liesmas pie- plaka kā lēcienam gatavs lauva.

-    Neticami! - Heinemans pie sevis norūca. - Pavisam neticami.

-    Tomēr taisnība, - kāds aiz muguras sacīja. Mūki redzēja, kas stāv durvīs, bet viņiem ne skropsta neiedrebējās. Tikai jaunajam liela auguma lamam seja sastinga ka saldētavā aizmirsts alus.

Mēs reizē, kā pēc komandas, pagriezāmies atpakaļ.

Durvīs stāvēja abi dzen skolotāji Sok Tok Pong un Pak Ung He ar automātiem rokā. Laikam maza apšaude ar dažiem līķiem varēs vest viņus pie apskaidrības.

24.

Skolotājs Pak smaidīdams vēroja mūs, tad pagrozīja galvu.

-    Nekad nebūtu domājis, ka reiz piedalīšos tik neticamā notikumā, - viņš runāja, galvu šūpodams. - Kādreiz es biju ateists. Man mācīja, ka Dieva nav, nekā pārdabiska nav, nekā nav, ir tikai partija. Bet - te, lūdzu. Esmu spiests revidēt savu viedokli. Ļoti lūdzu, nekustieties un negrābstieties ap saviem ieročiem. Negribu nevienu nogalināt, tomēr nāksies to darīt, ja būšu spiests. Jūs taču mani nepiespiedīsiet, vai ne?

-    Kungs Jēzus! - kā pēc saraksta iespiedzās mis Parisa. - Ko jūs te gribat? Vai vēl nepietiek, ka neatnācāt, kur bija norunāts?…

-    Vampīri! - čukstēja Ernijs Boss, kura balsi nebiju dzirdējis vismaz divas stundas.-Viņi ir vampīri.

-     Ernij, vai mūs nogalinās? - dreboša balsī jautaja Moda. - Atbildi, Ernij! Vai arī mēs kļūsim par vampīriem, Ernij?

Meistars Pak uzsmaidīja meitenei.

-Jaunkundz, nevajag raizēties. Ja nekustēsieties,jums nekas nenotiks.

-Vai nekļūšu… par vampīru?- meitene izmocīja.

-    Baidos, ka ne.

-Jūs nekodīsiet?

-Ja nebūšu spiests.

-    Ko, pie velna, tas viss nozīme? - viņiem uzsauca misters Vorloks.

Skolotājs Pak gāja pie lamas.

-    To jūs esat labi izgudrojuši. Ziniet, brāl lama… Kāds ir jūsu vārds?

Mūks saviebās.

-Vai tev nav vienalga?

Meistars Pak paraustīja plecus.

-    Protams, pilnīgi vienalga.

-    Kas jūs tādi esat? - Heinemans iesprauda rokas sānos. - Arvien vairāk apšaubu, ka dzen skolotāji.

-    Vai patiesi? - jautāja Sok Tok Pong. Arī viņš smaidīja tāpat ka otrs. Te pazemē valdija tikai skaidrība un smaidi.

-    Jūs neesat ne dzen, ne čan skolotāji, - Heinemans sacīja, rādīdams uz viņiem ar pirkstu.

Skolotājs Pak kautrīgi noplātīja rokas.

-Tā jau ir… neesam.

-Jūs nemaz neesat korejieši?

-    Diemžēl, neesam, mister Heineman.

-    Kas tad?

Vecākais vīrietis pacēla automātu pret lamām.

-    Tātad sapratāt, ko es teicu? Negribu nekādu asinspirti. Negribu nevienu asins lāsīti. Gribu tikai uzzināt slēptuves vietu, nekā cita. - Pēkšņi viņš pavērsa automāta stobru pret mani. - Rinpoče, nāciet šurp!

Paklausīgi gāju pie viņa. Gāju tik tālu, ka automāta stobrs jau skārās man pie krūtīm. To es varēju darīt, jo nekad vēl nebiju juties tik droši ka tajā brīdī tur zem Litangas.

-    Palieciet manā tuvumā! Liu turēs ieroci pret jums, neaizmirstiet to!

-    Liu? - Mia Vorloka jautāja. - Kas ir Liu?

-   Viņš! - Pak parādīja uz Sok Tok Pong. - Viņam ir arī garāks vārds, bet jums pietiks ar šo.

-   Ķīnieši?—pārsteigta jautāja Moda Benda. Vienu mirkli arī es biju pārsteigts. Neizskatījās, ka Moda spētu atšķirt ķīniešu un korejiešu vārdus.

-    Protams, esam tie, - skolotājs Pak palocīja galvu. - Tomēr varat mani arī turpmāk uzrunāt par Pak.

-    Tātad jūs nemaz… negribējāt… nodibināt Litangā meditācijas centru?

Pak smaidīja.

-    Ļoti žēl, jaunkundz, bet tas patiesi nebija mūsu nolūks.

-    Ko tad… jūs gribat no mums?

Meistars Pak pārlaida skatienu mums visiem. Ar tādu triumfu, kādu var izjust tiešām lieli karavadoņi, samaluši miltos ienaidnieka spēkus.

-    Noslēpumu. Dārglietu glabātuvi.

Izskatījās, ka Moda Benda pārņem jautātājas lomu izmeklēšanā. Nu viņai vairs nebija jābaidas kļūt par vampīru, un mēle atraisījās.

-    Bet tie dārgumi… taču nav jūsējie!

-    Nav, - Pak vēl arvien smaidīja. - Tomēr bus. Mēs par tiem esam cietuši.

-    Kā tad jūs cietāt?

Skolotājs Pak uz mirkli sadrūma. Tad paraustīja plecus.

-Arī es piedalijos tā sauktajā kultūras revolūcijā.

-    Ka gvardists? - ar asu ironiju balsī jautāja Domingu.

Meistars Pak pagrozīja galvu.

-    Nē, senjor de Karvalju. Biju nometnes iemītnieks. Reiz biju ārsts. Taču sarkangvardi izpostīja manu kabinetu un pašu aizsūtīja uz pāraudzināšanas nomelni dieviem aiz muguras. Turklāt viņi noslepkavoja.

-    Noslepkavoja?

-     Cilvēku manī nogalināja. Piecus gadus nodzīvoju visdziļākajā elles dibenā. .. Tur es izlēmu, ja reiz izbēgšu, nekad nekārošu sveša labuma, tapat kā ārsts būdams - tikai savējo. Izdzivoju. Viegli nebija, bet izdevās.

-    Vēl arvien nesaprotu…

-    Ak jaunkundz, ko jūs varat no visa tā saprast? Kā jūs varētu saprast, ko nozīmē, ja cilvēks reiz pamana: brīvs gan ir, taču viņā viss ir miris. Viņu interesē tikai baudīt dzīvi, kamēr iespējams. Nav vairs principu un mērķu, eksistē tikai mirklis. Aizlidojošais mirklis. Un tas jātver par katru cenu. Vārdu sakot, mīļo jaunkundz, kad es dzīvoju taja ellē un brīvība bija tik tālu ka mēness pavasara debesīs no ceļinieka uz zemes, es izlēmu: ja palikšu dzīvs, vairs ne par vienu neuztraukšos. Visu pasauli sakoncentrēju vienā es. - Viņš nodrebēja no savām domām un aši paskatījās uz otru. - Un dabiski, tur ietilpst ari tie, kas ar mani kopā ir izstaigājuši grambaino dzīves ceļu.

-Viņš ir traks, - dzirdēju aiz muguras čukstam Izabellu Mačado.

Meistaram Pak dzirde varēja būt asa kā samurajam, viņš pacēla galvu un paskatījās uz raganu.

-Maldāties, jaunkundz. Neesmu traks..lūs vienkārši nevarat iejusties manā vietā. Kā gan jus to varētu! Liu, pārmeklē viņus! Jūs atceraties, ko es teicu, vai ne? Negribu asinspirti. Negribu jūsu dzīvības! Tomēr atņemšu, ja būšu spiests. Liu, savāc viņu ieročus! Un lai nebūtu nekādu ilūziju; ja mēģināsiet kaut ko, tūlīt šaušu. Man neviena dzīvība nav koka sprunguļa vērta, vienīgi misters Lorencs.

Liu profesionāli veica kratīšanu, un pārejie profesionāli ļāvās, lai viņus pārmeklē.

-     Ta, lūk, - meistars Pak apmierināti noteica. - Pieņemu, ka viss, kas te notiek, jums urda ziņkārību, kaut gan jaunais draugs muks, domāju, bija izstāstījis visu, kas varētu jūs interesēt. Diemžēl, mēs, aiz durvīm stāvēdami, nesadzirdējām viņa vārdus. Atzīšos, ka arī mani šie notikumi dzīli aizkustināja, nē, ne jau tieši tie, kas ar mums notika pēdējās stundās vai dienās. Pirmais veselīgais šoks mani skāra, kad man, ārstam, nācās atzīt, ka cilvēks nav tikai matērija: miesa, kauli, cīpslas, skrimšļi, bet arī kas cits… ko varam dēvēt par dvēseli. Bet skolā mums mācīja, ka viss ir tikai matērija, matērijas kustība, matērijas produkts un tā tālāk. Pēc tam tur, tajā ellē, pāraudzināšanas nometnē ar pārsteigumu atklāju, ka viss mans materiālisms nav graša vērts. Tas ne tikai pasauli neizskaidro, bet pat mūs pašus ne. Ziniet, ko es tur redzēju, tajā ellē? Redzēju mūkus, ko trīsdesmit grādu salā kailus piesēja pie koka un aplēja ar aukstu ūdeni. Atstāja viņus tur pa nakti un no rīta gāja novākt līķus. Bet viņi bija dzīvi. Nebija miruši, pat locekļus apsaldējuši nebija. Sēdēja uz Iedus un pielūdza dievus. Ap viņiem sniegs nokusis… Tiku redzējis arī to, ka mirstoša mūka dvesele - par to es bez smaida runāt nevarētu, ja nebūtu savam acim redzējis, - pārgāja uz citu mūku. Runāja aizgājēja balsī, pārnesa uz jauno ķermeni zināšanas. Tad es atjautu, ka esmu gājis maldu ceļu. Tie, kuri runāja par materiālismu, bija mūs neglīti apkrāpuši. Tas, kurš netic dvēselei, akli pakļaujas. Un to viņiem vajadzēja.

-    Nejautājiet, kā, bet es uzzināju, ko dara Lhamo Dordže. Es atklāju, ka viņš atlasa no nevērtīgā vērtīgo un paslēpj. Tomēr nevarēju atklāt, kur. Godīgi sakot, tas mani arī neinteresēja. Atzinu, ka viņam ir taisnība, lai netiek tiem maitām. Lai noslēpj, lai drīzāk viss zud uz mūžiem, nekā tie utis iegūst kaut ko.

-Vēlāk, īsi pirms manas atbrīvošanās, kad manī jau viss bija miris, kad vairs nespēju ne mīlēt, ne nīst, izdomāju, ka ar apslēptajiem dārgumiem varētu dibināt nākotnes labklājību, bez mīlestības, bez naida. Ņemšu no dzīves to, kas man pienākas. Lai tibetieši atpērk dārgumus no manis, ja grib. Kādam taču jāsamaksā par tiem gadiem, ko es pavadīju nometnē. Vienalga, kurš maksās, bet kādam būs jāmaksā.

-    Man par lielu vilšanos, Lhamo Dordže pazuda. Tolaik nometni tikpat kā neapsargāja, mūsu uzraugi bija apjukuši, varēja bēgt jebkurš, kam pietika dūšas mesties nezināmajā. Viņš bija uzdrošinājies un nozuda manām acīm. Varat iedomāties, kā es situ galvu pret sienu par to, ka esmu palaidis garām lielo izdevību.

-   Kad biju mazliet atjēdzies, mēģināju kaut ko vērst par labu. Sāku dzīt pēdas Lhamo Dordže. Zināju, ka viņš ir butānietis, tāpēc pieņēmu, ka būs atgriezies

Butānā. Negribu jūs garlaikot ar garo un rūgto meklēšanu, kas mani beidzot uzveda uz viņa pēdām. Izdevās noskaidrot, ka viņš dzīvo kaut kur Litangas tuvumā.

-    Meklēšanas laikā atklāju, ka - lai ari veikli kārtoju visu - viens necik tālu netikšu. Vienuties tāpēc, ka neorientējos budistu kultūrā. Man nav reliģijas un nez vai būs. Tieši tāpēc bija vajadzīgs kāds, kas ievada šajā neiestaigātajā ceļa. Kad attapos, ka ar mani nepietiek, lai iegūtu dārgumus, meklēju biedru, ar kuru tajā pekles dibenā biju sadraudzējies, gribēju piedāvāt pieklājīgu summu, ja viņš man palīdzētu. Diemžēl, viņš vairs nebija dzīvs. Toties dzīvs bija viņa dēls, kurš uzņēmās nākt tēva vietā. Tas ir Liu. Un Liu ideja bija nākt uz Litangu kā dzen skolotājiem. Būdams vēl universitātes students, Liu reiz bija saticies ar dažiem japāņu dzen skolotājiem un no viņiem arī kaut ko iemācījies. Nu, un - kaut arī Liu man ir daudz palīdzējis un nebūs vīlies par atalgojumu-vislielāko palīdzību tomēr saņēmu nevis no viņa, bet no kāda tibetieša.

Viņš nopūtās, paskatījās uz mums un turpināja:

-   Netiku vēl jums minējis, ka pēc atbrīvošanās no gūstniecības dabūju darbu kāda cietuma slimnīcā. Ārsta pienākumus vairs nevarēju uzņemties, nemaz nebūtu varējis. Kļuvu par slimnieku kopēju. Darbā iepazinu bezgaldaudz noziedznieku, viņu vidū ari kādu tibetiešu jaunekli, kurš par krāpšanu bija notiesāts uz desmit gadiem. Tas cilvēks man vēl joprojām ir mīkla. Labu stāju, izglītots, laipns, pilnum pilns pozitīvu īpašību. Saucās par Kjedaku un stāstīja, ka, pirms kļuvis par likumpārkāpēju, bijis mūks lielā Tibetas klosterī. Kjedaks bija izdarījis visus noziegumus, par kādiem var nokļūt cietumā. Blēdījies, zadzis, strādājis varasdarbus, pat no slepkavībām nav vairījies. Viņš visā pilnībā pārzināja lamu un klosteru dzīvi, ieražas, rituālus, piederumus, mitoloģiju. īsāk sakot, man tieši viņš bija vajadzīgs.

-     Kjedaks ieradās Litangā ātrāk nekā es. Viņš ieguva vietu klostera hierarhijā… Kā tas notika, par to atkal vesels stāsts. Viņam nāca ausis, ka jauni, enerģiski lamas norīkoti uz Litangas klosteri, lai stātos vadībā līdzās rinpočem Nemdenam, tāpēc Kjedaks nāca viena tāda vietā. Man kauns stāstīt, bet viņš nelaimīgo nogalināja un, uzdodamies par to, ieradās Litangā. To viņš varēja, jo otrs, kura vietā viņš stājās, bija nupat ieradies tieši no Indijas, no Dalailamam pietuvinātajiem, tātad to neviens nepazina.

-    Kāda laime, ka biju saistījis savu likteni ar viņu! Drīz pēc ierašanās Litangā viņam nāca zināms, ka Lhamo Dordže tiešām slēpjas te, pazemē, un vecā dienas ir skaitītas. Viņam bija nācis ausīs pat tas, ka Lhamo Dordže dvēseli gribot uz laiku saglabāt kādā, ja vecais negaidīti nomirtu.

-    Sākumā es neuzdrošinājos noticēt šādām muļķībām. Tad atcerējos pāraudzināšanas nometnē notikušo, un man atkal nācās justies pārsteigtām: šie cilvēki patiesi zina ko tādu, ko nezina citi, ka dvēsele tiešām eksistē, turklāt kaut kā neatkarīgi no miesas, varbūt tikai vāji saistīta ar miesu un ka materiālisms ir tikai ziepju burbulis. Pēc mūsu ierašanās noskaidrojās, ka Litangā uzturas rinpoče Blobzangs, tas ir, Leslijs L. Lorencs, slavenais austrumu pētnieks, budisma kultūras profesors, un es biju pārliecināts, ka viņš ir tā persona, kas izredzēta dvēseles uzglabāšanai uz laiku. Piedodiet man, ka runādams lietoju tik primitīvu izteiksmi, bet labāk neprotu. Rinpočem Blobzangam jāglabā mirušā dvēsele, kamēr nebūs atrasts Lhamo Dordže cienīgs pēctecis. Lūdzu, neskatieties uz mani tā, es neesmu prātā jucis; pirms dažiem mēnešiem es pats tā skatītos uz citiem, ja to dzirdētu no viņiem.

-    Mēs izdomājām sagaidit to brīdi, kad Lhamo Dordže mirs, sagaidīsim, līdz dvēsele jau būs rinpočes Blobzanga ķermenī, tad notversim rinpoči un dārgumi piederēs mums. Šķita tik vienkārši. Tomēr nekas dzivē nav vienkārši. Mūsu draugu Kjedaku atšifrēja, ar to viss mūsu pasākums bija briesmās. Kāds nelabais būtu iedomājies, ka Litangā mīt cilvēks, kurš pazīst Kjedaku.

-    Bet bija. Tas vecais gudrais lama, kurš bija norīkots pie Lhamo Dordže, lai negaidītas nāves gadījumā dvēselei parādītu ceļu uz rinpočes Blobzanga ķermeni.

-Jēzus, viņš runā kā gids! - nokunkstēja mis Parisa.

Skolotājs Pak pasmaidīja.

-    Jaunkundz, tā apvienojas cildenais ar parasto. Satiekamies ar visbrīnumaināko un vismistiskāko pasaulē, un tomēr stāstījumā jālieto parasti vārdi. Tātad vecais mūks bija sazīmējis Kjedaku, un bija jābaidās, ka var viņu nodot rinpočem Ņemdenam. lapēc Kjedaks veco mūku nogalināja. Tads viņš ir. Kurš stāv viņam ceļā, to novāc.

-    Un jūs? - mis Parisa jautāja.

Meistars Pak pakasīja auss ļipiņu.

-   Es vēl nekad neesmu nevienu nogalinājis. Taču nav droši, ka nenāksies. Es pats nezinu, uz ko būtu spējīgs, ja draudētu briesmas. Nedariet tā, lai es izmēģinu.

-    Dievs pasarg! - atsaucās mis Parisa.

-Vai jau ieminējos, cik ļoti mūs traucēja daudzie svešinieki Litangā? Vēl ne? Katrā ziņā priecīgi par jums nebijām, kaut gan neapšaubāmi mums bija izdevīgi iekļauties jūsu vidū kā dzen meistariem. Vēlāk, kad bijām pārliecinājušies, ka negaidīti nomirušā Lhamo Dordže dvēsele pārcēlusies uz rinpoči Blobzangu, mēs mēģinājām jūs sabiedēt. Nozagām noslepkavotā lamas liķi un iebāzām avotā, kur Kjedaks to reiz jau bija iemīcījis. Bijām pārliecināti, ka visi nobīsies un pametīs Litangu. Diemžēl tā nenotika, jūs esat spītīgāki, neka biju iedomājies.

-     Vēlāk mums nācās galīgi atteikties no šā plāna, jo Timpu pārvaldes iestādes, būdamas aizdomās par sērgu, aplenca klosteri, un tas vēl arvien ir aplenkumā.

-    Tātad aizbēgt jūs nevarat, - ar nemaskētu ļaunvēlību balsī piebilda Heinemans.

-    Kāpēc gan mēs nevarētu aizbēgt? - meistars Pak smaidīja. - Mēs zinām tādas pazemes ejas, kas ved ārā no Litangas. Par mums neraizējieties! Ak tā, vēl kaut kas… Senjora Domingu degunu ielauzām mēs, arī slepkavības ieroci viņa somā paslēpām un uz galerijas drupām nometām mēs. Diemžēl, nelīdzēja. Jūs negribējāt aizvākties no Litangas.

-     Sasodītie slepkavnieki! - Heinemans negaidīti metās uz priekšu. Viņš rīkojās tik strauji, ka tik tikko paspēju aizkavēt. Ar acs kaktiņu redzēju, ka Liu pace| automātu un tēmē.

-     Nē-ē! - ierēcos, nometos zemē un saķēru Heinemanu aiz kājas. Viņš gāzās kā ziemas olimpiādē uz ledus izgājis tupelēs, nevis uz slidām.

Automāts Liu rokās ierējās. Par laimi, lodes aizgāja pāri mūsu galvām.

-    Es viņus nogalināšu, - Heinemans gaudoja, mēģinādams tikt kājās. Man vajadzēja pielikt visus spēkus, lai glābtu viņa dzīvību. Aptuveni tas nozīmēja, ka divas reizes no visa spēka gāzu viņam zem acīm. Tad viņš glīti aizvēra muti un izstiepās uz akmeņiem.

-     Ta… vairs nedariet! - mūs brīdināja nobālušais meistars Pak. - Var beigties ar to, ka mums nāksies jūs nogalināt. Kāda velna pēc jūs negribat saprast, ka man pret jums nekā nav. Pat rinpočem Blobzangam ne matiņš nenokritīs. Viņš parādīs mums dārgumu slēptuvi; kad būsim to izkravājuši, varēs iet ar Būdas svētību. Kāpēc jūs spiežat mūs darīt to, ko nevēlamies? Man no ta šermuļi skrien.

Heinemans bija atžilbis un, visus spēkus sasprindzinājis, paslējās uz ceļiem. Un apsūdzoši bakstīja ar rādītājpirkstu uz meistara Pak pusi.

-Jūs nogalinājāt manus kolēģus. Longavilju, Rīgleru…

-     Droši vien arī misteru Šoreju, - iespiedzās mis Parisa. - Vislabākais pavārs visā kontinenta. Jēzus, jūs patiesi esat nekrietni slepkavnieki!

Meistars Pak šausmās pierāva automātu pie krūtīm.

-Neesam nogalinājuši. Nevienu neesam nogalinājuši. Tikai Kjedaks to veco lamu.

-    Ak nē? - Heinemans sēca. - Kas tad viņus nogalināja? Meistars Pak paraustīja plecus.

-    Es to gan gribētu zināt. Kā šķiet, arī citi ir izmetuši tīklu tai pašai zelta zivtiņai, kurai es. Man ir lielas aizdomas, ka jūsu vidu ir kāds vai daži… kas…

-     Eū! - Domingu nepieklājīgi iejaucās. - Vai jūs bijāt tas, kurš aizzāģēja baļķus, lai sagrūst galerija? Vai jūs sabojājāt manas mašīnas? Vai jūs sametāt mūsu ēdienā vaboles un čūskas?

Meistars Pak gluži izmisīgi purināja galvu.

-    Nē, un nē! Tie nebijām mēs. Nav ne jausmas, kas to ir izdarījis. -Varbūt jūsu Kjedaks?

-    Izslēgts.

-    Pajautāsim viņam. Sauciet to zelli šurp, lai… Meistars Pak smaidīja.

-    Neraizējieties, drīz nāks. Heinemans piecēlās un pūlējās nostāvēt.

-    Kjedaks… man jāsmejas. Kāpēc nesakāt, ka čostimpa? Čostimpa ir tas noladētais slepkava.

Meistars Pak saķēra galvu.

-    Kāpēc čostimpa?

-    Neliedzieties! Jūsu cilvēks ir nogalinājis manus kolēģus. Čostimpa! Viņam jau pat greizās acis ir nekrietnas.

Meistars Pak ieplēta muti, tad sāka skaļi smieties.

-    Čostimpa? Jus ticat, ka čostimpa ir Kjedaks?

-    Protams, ticu, - Heinemans ārdījās. - Kāpēc, vai tad nav? Meistars Pak joprojām smējās.

-    Skaidrs, ka nav.

Tagad Heinemanam palika mute vaļā.

-    Ne-ē? Kurš tad?

Meistars Pak, vēl arvien smiedamies, pamāja uz tumsas pusi. Kluss šalcošs soļu troksnis, tad melnajā durvju četrstūrī kāds nostājās. Garš, stalts vīrietis, tur viņš, mazliet salīcis, stāvēja ar nakti aiz muguras.

-    Ārā neviena nav, - viņš sacīja, ar vienu roku taustidams otru. Balsī skanēja sāpes, arī vaibstos izpaudās sāpes. - Nav… neviena.

-    Nāc tuvāk, Kjedak!

Vīrietis panācās dažus soļus uz priekšu.

Sviesta lampiņu gaisma krita vispirms uz viņa zābakiem, tad kāpa augšup uz apģērbu. Tas bija sarkans lamas apmetnis, apsiets ar zilu zīda jostu.

-Vēl tuvāk, Kjedak! Lampiņu gaisma sasniedza viņa seju. - Ak debestiņ! - šausmās iekliedzās mis Parisa. - Tātad jūs? Lampiņu gaisma veidoja oreolu virs jaunā vīrieša galvas. Mūsu priekšā stāvēja Ņemdena vietnieks rinpoče Dendrubs. Ar labo roku viņš spieda ievainoto kreiso.

25.

Visi kliedza, kaut gan bija lieki ta trokšņot, neviens taču nesaprata, ko kliedz otrs. Laikam ikviens mēģināja izkliegt savas bailes un pārsteigumu. -Jūs tas esat? - Heinemans sēca.-Jūs? Bet jūs taču… esat mūks. Dendrubs - Kjedaks pamāja.

-    Reiz biju.

-Jūs esat slepkava.

-    Reiz biju. Un ne tikai reiz.

-Jūs nogalinājāt to lamu, ko atrada avotā!

-    Biju spiests.

-    Un manus kolēģus! - rēca Heinemans. Lama papurināja galvu.

-    Meistars Pak jau pateica, ka nevienu citu neesmu nogalinājis. Šeit ne.

-   Un mani kolēģi?

-     Nav ne jausmas. Mani pašu gandrīz piebeidza. Kāds mani sastapa ejā. Notvēra un dūra ar purbu. Laime, ka izspruku dzīvs.

-    Un kāds jūsu nolūks ar mums? - jautāja viena no Mačado raganām, laikam Marija.

-     Labs jautājums, - meistars Pak pakasīja galvu. - Man nav vajadzīgs neviens cits kā tikai rinpoče Blobzangs. Viņš zina, kur ir dārgumi. Ko es varētu iesākt ar jums?

-   Jēzus, Ernij, dari taču kaut ko, šis tips grib mūs nobeigt. Ernijs Boss nožagojās.

-Vai tiešām… grib nobeigt? Nu meistars Pak protestēja jau nervozāk nekā iepriekš. -Velns parāvis, cik reižu man jāteic, ka nevienu neesmu nogalinājis un man nav tāda nolūka. Paņemšu līdzi rinpoči Blobzangu, bet jus man neesat vajadzīgi. Mia Vorloka aplaizīja lūpas.

-    Tātad… mēs varam iet?

Meistars Pak pasmīnēja.

-Tomēr ne.

-    Es jau zināju, - Heinemans ņurdēja. - Melo kā visi šķībacainie.

-   Un tomēr, ko jūs gribat ar mums darīt? - mis Parisa jautāja, roku pie rīkles piespiedusi. Viņa juta, ka sekos kas briesmīgs.

Meistars Pak paraustīja plecus.

-Es jūs ieslodzīšu.

-Ku… ur?

-Te, pazemē.

-Jūs domājat… šajā mājā?

-    Ne gluži… - meistars Pak nopūtās. - Kjedak, vai viss sagatavots?

-    Jā, - rinpoče Dendrubs palocīja galvu, un viņam pa pieri slīdēja lielas sviedru lāses. Ari pēc acīm bija redzams, ka viņu moka brūču drudzis. Man bija aizdomas: ja piedurtos ar pirkstu, viņš apgāztos.

-     Mīļais… meistar Pak, - mis Parisa salika rokas kā lūgšanā. - Pasakiet atklati… kāds liktenis mums lemts.

Meistars Pak uzmundrinoši pasmaidija meitenei pretim.

-    Būs jāiztur tikai dažas dienas. Varbūt… viena vai divas nedēļas. Kamēr mēs atradīsim rituālu piederumus. Kad laupījums bus rokā, sūtīšu ziņu uz Litangu, lai laiž jūs ārā.

-    Labi, labi, bet no kurienes?

-    No šīm mājiņām.

-    Jūs gribat mūs iemūrēt? - iekliedzās Moda Benda. - Tajās tumšajās kapenēs.

Atkal sākās spalga kliegšana. Vairāki gribēja mesties virsu meistaram Pak, bet automāts Liu rokās atkal ierunājas. Zalve skāra akmens sienu un rikošeta lodes dūca ap mums ka lapsenes.

-     Stāt! Izbeidz! - Pak uzkliedza kolēģim. - Tu ari mūs nogalināsi. Ja viņi vēlreiz mēģinās kaut ko, šauj uz viņiem. Vai saprati?

Liu palocija galvu, ka sapratis. Biju pārliecināts, ka viņš norādījumu ievēros.

-    Uzklausiet mani! - Pak runāja, saraucis pieri grumbās kā rūpju mākts. - Saprotiet taču, es nevaru citādi rīkoties. Es nevaru riskēt.

-    Un ja mēs apsolāmies… - činkstēja Moda Benda.

-   Tas ir vienīgais atrisinājums. Mes jūs iemūrēsim. Diemžēl, to laiku jums nāksies pavadit tumsā. Mūki arī to iztur. Mes jums noliksim ēdienu un dzērienu, tikai, lūdzu jūs, esiet taupīgi. Ieslēgsim kopā pa divi, lai varētu sarunāties.

Neceriet, ka mūki no virszemes jūs atbrīvos, jo izraudzītās celles ir tādās tune|u vietās, ko nelieto jau desmitiem gadu. Apsolu, lidzko būsim meklēto atraduši…

-    Un ja nu ar jums kaut kas atgadās?

-     Lūdziet dievus, lai neatgadās. Kjedak! Rādi ceļu ! Nāciet mums lidzi! Ari jūs, mūki!

Mūki nekustējās. Viņi skatījās puskrēslā tītās telpas viena punktā, it kā gribēdami sakoncentrēt spēkus. Pirms notika kaut kas mistisks, neizskaidrojams, klusumu pāršķēla spalga, sveša balss.

-    Uz kurieni tik steidzīgi?

Mūki novērsa skatienu no tā punkta, abi nekad nebijušie dzen meistari pacēla automātus. Ko darīja rinpoče Dendrubs, tas ir, Kjedaks, man nebija laika novērot, jo metos uz akmeņiem tā, ka noklaudzēja vien. Kādu norāvu sev Ildzi, tikai jau gulēdams pie akmeņiem piekļāvies, atklāju, ka zem manis, viegli elsojot, guļ viena no Mačado raganām, Marija.

Ja to brīnumu ari neredzēju, vismaz aptaustīju. Ši Mačado ragana, kas vienmēr klunkurēja garā, melnā tērpa un šķita izplatām pelējuma dvaku, šoreiz rādija sevi no citas puses. No viņas plūda nevis pelējuma, bet viegla ziedu smarža, un augums… hm… patiesi nebija raganas augums. Es atpūtos uz tādiem izciļņiem, ka visskaistākajos sapņos nevarētu vēlēties neko labāku. Pat kārpas viņas sejā šķita skaistākas.

Diemžēl pa šo laiku pari manai galvai nodārdēja vairākas automāta kārtas, skanēja kliedzieni, vīriešu rēcieni, sāpīgi kunksti un ložu pakšķi, atsitoties pret klinšu sienu.

-    Rokas augšā! - kliedza kāds, un es pēc balss pazinu čostimpu. - Ieročus nomest!

Par atbildi atskanēja vēl viena automāta kārta, tad otra, tad trešā. Kaut kas uzkrita man virsū, notriepa manu seju ar asinīm. Mēģināju celties, bet nejauši ar elkoni atspiedos pret raganu Mačado.

-     Ko jūs, pie velna, darāt? - dzirdēju sāpīgu balsi mana kuņģa tuvumā. - Rāpieties taču nost, vai dzirdat!

Viņas vārdus apslāpēja nakamā automāta karta. Viņa drebēja zem manis kā klēpja sunītis zem ziloņa.

Mēģināju uzminēt, kas notiek virs manis, bet gaisā saskatīju tikai blāvu du maku. Man nebija pat nojautas, vai šie dūmi no automāltiem, vai no sviesta lampiņām.

-     Mister Lorenc, rinpoče Blobzang! - dzirdēju čostimpas saucienu. - Kur jūs esat?

Norāpos no raganas Mačado, kas spirinājās zem manis, un mēģināju celties kājās. Sākumā vēl ļimu kā jaundzimis žirafēns.

Pēkšņi migla pašķīrās un man priekšā parādījās nepatīkamā čostimpas seja.

-Vai jums viss kārtībā?

-Var iztikt.

-    Ņemiet šo automātu.

Kad attapos, man jau bija ierocis rokā.

-Visiem palikt uz vietas! - čostimpa uzsauca. Ņemot vērā, ka arī viņam rokā bija automāts, balss skanēja diezgan nervozi.-Visiem!

Nodārdēja šāviens, un čostimpa sagrīļojās. Bija šāvis kāds man tiešā tuvumā, jo lode nospindza man gar ausi.

Pagriezos istajā brīdī, lai ieskatītos pistoles stobrā. Pistoli rokā turēja rinpoče Dendrubs, tas ir, Kjedaks. Es būtu bijis nākamais aiz čostimpas.

Darīju to, kas jādara. Nometos zemē, satvēru viņu aiz kājas un rāvu. Var būt, ka lamu skolā, kur Dendrubs esot mācījies, viņam bija iemācīts daudz, literatūra, vēsture, filosofija, bet krist nebija mācīts. Viņš krita augšpēdu kā izgāzies koks. Pa jokam mēģināja tverties aiz gaisa, sak, varbūt atradīs, pie kā pieturēties.

Taču šajā alā nebija gaisā iebūvēti aizķeres punkti, tātad rinpoče Dendrubs noplakšķēja zemē.

Otrs plakšķis bija mazaks, bet krietni vien smadzenes satriecošāks, tas attiecas uz Dendruba smadzenēm. Pielīdu klāt un, kad viņš mēģināja celties, es tāpat no lejas, it kā pa jokam uzsitu ar automāta laidi viņam pa zodu. Rinpoče Dendrubs, nez kāpēc, aizdarīja muti. Aiz centības pat acis aizvēra.

Mūki sanāca ap mums un mēģināja mūs nostatīt uz kājām. Ar mani tas nenācās grūti, jo man tikai drusku sāpēja sāni, citādi biju ticis cauri bez skrambas šajā karā, kas risinājās man virs galvas.

Nabaga ragana, Marija Mačado jau bija vairāk cietusi. Kad viņu cēla kājās, viņa man uzmeta tādu skatienu, it kā es būtu ne vien viņai virsū gulējis, bet arī izvarojis.

-   Jēzus, nu es varu iztēloties, kā cilvēks jūtas, nokļuvis zem ceļu veltņa.

-    Nevēlos, ka jūs to izbaudītu īstenībā, - mierināju viņu.

-    Ceļu veltnis būtu daudz patīkamāks, - viņa činkstēja. - Tam vismaz nav elkoņu.

Un tad karātavu humors mūsu lūpās sastinga. Pie manis grīļodamies pienaca čostimpa un uzsmaidīja. Nevienam to nenovēlu, reti kādam no maniem ienaidniekiem, tādu smaidu. Čostimpas seja bija vienās asinīs. No divām dziļām brūcēm, kas sniedzās no acīm līdz zodam.

-     Meistara Pak pēdējā velte, - viņš sacīja, uzzibinādams man zobgalīgu skatienu. - Vai jums nav kabatlakata?

Meklēju, līdz atradu.

-    Domāju… esam pabeiguši, - viņš nokunkstēja, spaidīdams seju. Nevi|us papurināju galvu.

Biju pārliecināts, ka vēl neesam ne līdz pusei.

26.

Rinpoče Dendrubs, tas ir, Kjedaks, pamazām nāca pie samaņas un snaikstīja roku pēc zemē nokritušā revolvera. Biju spiests pārtraukt jauko draudzēšanos ar čostimpu, gāju pie Kjedaka un aizspēru prom ieroci.

-    Tu, maita! - rimtais rinpoče Dendrubs atņirdza zobus. - Vajadzēja tevi piebeigt.

-    Par vēlu bēdāties, - mierināju.

-    Gan tu vēl gadīsies man ceļā.

Pagriezos un gāju pie čostimpas.

-   Vai jūs esat Jondona cilvēks?

-Protams, esmu.

-   Jondons kaut ko vēstīja… es labi nesapratu. Viņš it kā gribēja ziņot, ka Litangā ir kāds, kuram varu uzticēties. Tatad jūs?

Čostimpa spīvi uzsmaidīja man.

-    Labi, ka mani nepiebeidzāt.

-Vai nevarējāt kaut kā brīdināt?

-    Biju saņēmis rīkojumu neuzņemt sakarus ar jums. Ļaut jums strādāt. Tad jūs arī pamatīgi strādājāt! Tik tikko spēju pasargāt jūsu dzīvību.

Tas bija stipri pārspīlēti, kaut gan uz beigām mūsu cīniņš jau bija sācis atslābt.

-   Ko tas viss nozīmē? - piekliboja misters Vorloks. Ari viņam seja asiņoja, it kā butu meistara Pak pāršķeltā.

-   Vai esat ievainots? - sniedzos pie viņa sejas.

-    Tikai no sienas atsprāgušās šķembas ieskrambāja. Tas cilvēks ir pagalam.

-Kurš?

-     Pak, vai kā to velnu sauca. Čostimpa nošāva. Stāvēju turpat blakus. Ak, mīļais Dievs, vēl nespeju noticēt. Šis rinpoče Dendrubs, šis laipnais, izpalīdzīgais jaunais cilvēks nemaz nav rinpoče Dendrubs?

-    Baidos, ka nav.

-    Un īstais… Dendrubs?

-    To viņš nogalināja un stājās tā vieta.

Misters Vorloks spēra soli uz priekšu.

-    lešu un viņu izķidāšu.

-    Ja iespējams, atlieciet to uz vēlāk! Pagaidām tikai paskatieties, vai viņš smagi ievainots!

Pie manis piestreipuļoja Domingu. Pavēros viņā, un mani pārņēma šausmas. Viņam nebija puses ūsu, domāju, ne ar vienu Karvalju tā nav gadījies, kopš šī ģimene ir uz vēstures skatuves. Viņš atgādināja trijkājainu bifeli. Žēlošanas vērts, tomēr biedējošs.

Varēju tikai cerēt, ka Domingu vēl nav pamanījis, kas ar viņu noticis.

-Jūs vēl esat dzivs? - viņš jautāja, griezdams zobus. - Iedomājieties… tas maita man iegāza pa galvu. Tas Liu vai kas viņš ir. Vēl tagad ausis džinkst. Pak ir miris.

Pak Ung He patiesi bija pagalam. Stiklainās acis skatijās griestos, visa miesa asinis, drēbes ložu saplosītas.

-    Žel viņa, - čostimpa man blakus nopūtās. - Diemžēl, citādi nevarēju. Ja nešautu es, viņš būtu nošāvis mūs visus.

Liu sēdēja sienmali un, roku sāniem piespiedis, vaidēja. Kad gāju viņam klāt, pūlējās pavilkties nostāk.

-   Vai… nogalināsiet? - viņš trīsošā balsī jautāja. - Lūdzu, es taču negribēju nevienu aiztikt. Vienīgi naudu gribēju.

-Parādiet brūci!

Brūce nebija bīstama, nebija jābaidās, ka viņš varētu palikt sienmali bez dzīvības.

Moda Benda ar pirkstu rādīja uz mirušo Pak.

-    Vai… viņš bija vampīrs?

Man par lielu pārsteigumu Ernijs Boss nervozi uzbrēca viņai:

-    Beidz šīs muļķības, Moda! Te nekādu vampīru nav.

Viņš to teica tā, it kā vienmēr butu bijis par to stingri pārliecināts.

-    Nav? - meitene saviebās. - Tad jau…

Viņi runāja juku jukām un nekā nespēja aptvert, kas pirms brītiņa te noticis. Ap mums lidoja automātu lodes, kads mira, citi ievainoti. Varbūt šie divi vēl bija šokā, tāpēc pasauli uztvēra kā caur matētu stiklu.

Man blakus uzradās lama ar lielajam ūsām un radīja uz mirušo Pak, kurš, visu pamests, gulēja sienmali.

-Šis bija viens no tiem…, no kuriem mēs baidījāmies. Mes nojautām, ka ari citi grib iegūt mūsu dārgumus.

Astors Hārtlends bez kādas cieņas pastūma lamu tālāk, satvēra mani aiz rokas un pavilka malā. Viņa seja bija pelēka no putekļiem un pielipušajiem zirnekļtikliem.

-    Paklausieties! - viņš murmināja. - Man te kaut kas nepatīk.

Man ari nepatika, tomēr klusēdams skatījos viņā, mans 38. kalibra^m/M and Wesson atkal gulēja apmetņa ielocē, man bija izdevies to atrast starp zemē nomestiem ieročiem.

-     Paklausieties! - viņš sāka vēlreiz. - Šie apgalvoja, ka neesot nevienu nogalinājuši. Es viņiem ticu… Ja viņi būtu nogalinājuši Rīgleru, Longavilju, Šoreju un Stīvensu, tad mierīgi varētu atzīties. Puiši, kas strādā tādus darbus, nemēdz noliegt izdarīto. Drīzāk lielās ar to.

Liu sienmali ievaidējās.

-Viņam vajadzīgs ārsts, - mis Parisa kliedza, nometusies ceļos pie ievainotā. -Jēzus, viņš taču nopietni traumēts. Viņš jānes augšā. Mūki parādīs ceļu. Ceru, ka atradīsiet izeju.

-    Iesim! - komandēja vienūsainais Domingu. - Mia! Nāc man blakus!

Mūki ātri sakartojās pa diviem. Domājams, tālab, lai pa ejām vieglāk tiktu

cauri.

Zināju, ka vēl kaut kam jānotiek, un vēroju, kas notiks, tomēr neizdevās pret likteni neko uzsākt. Vēroju pa labi, pa kreisi, tikai ne tur, kur vajadzēja.

-    Mister Lorenc! - pēkšņi no kaut kurienes dzirdēju čukstam Modu Bendu. Zibenīgi apsviedos. Aiz muguras stāvēja Moda kopā ar Esperansu. Moda smai (lija, Esperansas sejā bija iesalušas šausmas.

Modās seja staroja, viņas blondie mati atsauca atmiņā skandināvu princesi, kas no veciem preciniekiem aizbēga pie ziemeļbriežiem. Turpretim Esperansa bija ista latīņu skaistule, mirdzošām, gaiši violetām acīm, ķiršsārtām lūpām.

Šobrid viņas acu mirdzums bija it kā izdzisis un ķiršsārtās lūpas drebēja kā cilvēkam, ar kuru kaut kas nav kārtībā.

-    Mister Lorenc! Lūdzu, atdodiet pistoli!

Mēģināju saķert Esperansu un pieraut sev klāt, bet Moda Benda man uzsauca:

-     Nemaz nemēģiniet! Es viņai kaklu nolauzīšu, ja nedarīsiet, kā es saku. Pistoli šurp!

Biju spiests atdot ieroci. Moda Benda atgrūda Esperansu, kura iekrita man rokās, tad skaļi kliedza:

-Atpakaļ! Visi atpakaļ! Pie sienas! Ātri, es šaušu.

Nebūtu bijis lielāks pārsteigums, ja pie ieejas paradītos ziloņi ar mērkaķiem, taures pūtējiem uz muguras. Visi sastinga, kā ķeizara Sihuandi terakotas zaldātos pārvērtušies.

-    Eu! Eu! - balsi pacēla misters Vorloks, kurš bija pārliecināts, ka Moda mūkos saskata vampīrus. - Neuztraucieties, jaunkundz, šie nav asinssūcēji.

Viņš paspēra dažus soļus, lai atņemtu meitenei automātu. Ierocis Modās rokās notarkšķēja. Tam bija asa, nepatīkama skaņa, ne tāda ka automātam.

Misters Vorloks izbrīnā apstājās, tad lēni tvēra pie kājas.

-Es tikai… gribēju…

Viņš noslīga uz ceļgala un tā palika. It kā izteikdams pielūgsmi meitenei ar automātu.

Mia Vorloka iekliedzās un uzlidoja gaisā. Kaja uz priekšu kā karatē cīņā. Automāts ietarkšķējās, es atkal novēlos zemē, šoreiz rāvu līdzi nevis kādu no raganām Mačado, bet Esperansu.

Jezga turpinājās tikai divdesmit vai trīsdesmit sekundes, bet pa šo laiku gandrīz visi klātesošie bija gājuši man pāri. Izņēmums vienīgi lamas. Man uzkāpa tikai viens lamu zābaks, un tas bija Domingu.

Kad kaujas troksnis bija pierimis un es riskēju pacelties uz elkoņa un atvērt acis, mis Moda Benda patlaban mainīja magazīnu. Tik veikli ka izglītots bandīts. To darīdama, viņa nenolaida acu no manis; kad paskatījos, viņa pamāja ar stobru.

-    Lorenc, nāciet šurp!

Paskatījos uz Esperansu, kura tobrīd pamatīgi nospļāvās man blakus. Mute viņai bija pilna ar akmens drumstalām, un viņa mēģināja tikt no tām vaļā.

Ar pūlēm piecēlos un kāpu pie mis Bendas. Zagšus lūkojos apkārt. Kādu nelaimi kuram nodarījušas automāta kārtas?

Zemē guļošos cilvēkus sedza pelēku putekļu kārta, vēl biezākā nekā iepriekš, kopā saspiedušies lamas izskatījās kā dīvaina skulptūru grupa.

-    Mia! - Domingu kliedza. - Mia, kur tu esi?

-Nāciet taču, Lorenc!

Modās Bendas sejā dejoja muskuļi. Ja nemaldos, dejoja salsu. Virs augšlupas sārtojās šaurs iešķēlums, no kura sīkās lāsītēs tecēja asinis. Varbūt viņu bija savainojis Mias spēriens, varbūt asa, no klints atsista šķemba.

-    Ko jūs gribat? - jautāju ne visai draudzīgi.

-    Paskatieties, vai tie vēl dzivi! Ja būs kāda aizdomīga kustība, nošaušu. Ejiet!

Pie Domingu iet nevajadzēja. Vienigo ūsu gaisā paslējis, viņš auroja kā draudzeni pazaudējis staltbriedis.

-    Kur tu esi, Mia? Kur tu esi?

Nebija ilgi jāmeklē. Meitene gulēja zemē, izspurušiem matiem, un purināja galvu. Bija redzams, ka viņa vēl lāgā nedzird. Domingu sabruka viņai līdzās un paņēma tās galvu klēpi.

-    Mans Dievs, Mia! Kā tev ir?

Meitene norīstījās un palocīja galvu.

-    Labi. Kur ir… tēvs?

-    Nav īpašas… vainas. Viņš gulēja man blakus.

-    Tā stulbā zoss iegāza man pļauku. Aiz bailēm galīgi prātu zaudējusi. Vajadzētu.. . viņai atņemt ieroci, pirms tiekam sacaurumoti.

Pamazām ari abas raganas Mačado pietrausās kājās. Viņu melnie tērpi bija kļuvuši svina pelēki, sejas biezā kārtā klāja akmens putekļi, no vienmuļās pelēcības šur tur pacēlās kada varonīga kārpa, gluži kā kamielis 110 tuksneša smiltīm.

-    Mister Vorlok, vai esat ievainots? - noliecos pār viņu.

-    Kāja, - viņš kunkstēja. - Ta plānprātīgā vampīru medniece sašāva.

-Apskatiet arī pārējos! - aiz muguras pavēlēja Moda Benda. Balss stingra,

komandēt radusi. Ne miņas no tās klīrīgās činkstēšanas, kas iepriekš mūs kaitināja līdz nāvei.

Pēc brīža pārbaudes izdevās noskaidrot, ka vienīgais izņēmums bija Liu, ar pārējiem nekas nopietns nebija noticis. Ar Liu bija citādi. Lode bija ieurbusies viņa krūtīs un izraisījusi tūlītēju nāvi. It kā dzen dievi būti gribējuši viņu par kaut ko sodīt. Tas izskatījās jo ticamāk tāpēc, ka ari rinpoče F ndrubs nebija apšaudi pārcietis neskarts. Viņš bija dabūjis lodi tajā pašā rok kurā kāds bija iedūris purbu. Viņš aiz sāpēm spieda galvu pie sienas un klusu gārdza.

Tie, kas bija atguvušies, mēģināja pierunāt mis Bendu nolikt ieroci, jo tuvumā taču nekādu vampīru nav. Taču meitene stāvēja ar automātu rokā, gaidīdama, ka es ziņošu par stāvokli. Kamēr biju pārliecinājies, ka pārējiem nekas nav noticis, ziņot vairs nebija vajadzigs. Ernijs Boss, varbūt apšaudes dēļ, bija pilnīgi attapies. Viņa matus klāja pelēki putekļi, bet prāts jau bija atpakaļ agrākajās sliedēs.

-    Labi, Moda, - viņš sacīja, nostājies meitenei iepretim un sniegdams roku pēc ieroča. - Dod šurp, mazulīti Es jau zinu, ka biju muļķis, vienīgi es biju tas muļķis. Kā man varēja uznākt tik ārprātīga doma… vampīri? Ak Dieviņ, kā dažreiz cilvēks zaudē prātu. Vārdu sakot, Moda, atdod ieroci, nu jau viss ir kārtībā.

Moda Benda pamāja.

-    Nu jau gan, Ernij, tiešām viss ir kārtībā.

-Tad dod šurp ieroci!

-    Ne prātā nenāk, Ernij.

-    Bet… es taču saku, biju muļķis un te nekādu vampīru nav.

Meitene smaidīja un māja ar galvu.

-    Ernij, tu tiešām biji muļķis. Un tiešām te nav nekādu vampīru.

-    Tātad?

Meitene negaidīti piespieda man pie deniņiem mazā automāta stobru.

-Ja kāds kaut ko mēģinās, es spiedīšu gaili. Un tad rinpočem Blobzangam beigas. Kaut gan es neticu jūsu hokuspokusiem, ticiet paši, ja gribat! Bet, ja jūs tam ticat, tad jums jāzina, ka arī Lhamo Dordže ar to pašu būs beigas.

-    Moda, tu esi prātu zaudējusi!

Meitene pacēla acis pret Bosu.

-    Ernij, es nevēlos to vēlreiz dzirdēt. Vispār tu man esi līdz kaklam.

-    Mans Dievs, Moda, kas ar tevi ir noticis? Mēs tik labi satikām…

Meitene saviebās.

-    Ernij, kad mēs iepazināmies?

-Jēzus, Moda, vai tieši tagad tas jāapspriež?

-     Apspriediet vien, - murmināja Astors Hārtlends. - Velns lai parauj, uzturiet sarunu! Vismaz runādama viņa nešauj.

Moda nelika manīt, ka dzirdējusi. Varbūt bija tā aizņemta ar savām domām, ka neuztvēra nekādus ārpasaules kairinājumus. Tikai tādus, kas saistījās ar kustībām.

-Tātad, Ernij?

-    Nu… pirms dažām nedēļām.

-    Cik reižu kopš tā laika esam pārgulējuši, Ernij?

-Jēzus, Moda, tu esi prātu zaudējusi. Es nevēlos apspriest ar tevi intīmus jautājumus tik daudzu cilvēku klātbūtnē. Un ko tas nozīmē? Greizsirdības lēkme? Zvēru, ka bez tas Honkongas padauzas neviena…

-    Ernij, tu neatbildēji uz jautājumu.

-    Un neatbildēšu.

-    Tad es tevi nošaušu.

-    Ak Dievs, nu pasakiet taču kādu skaitli! - man aiz muguras bubināja Hārtlends. - Nesakiet pārāk lielu, tad neticēs ne viņa, ne es. Tikai sakiet kaut ko, citādi viņai noknikšķēs un viņa šaus.

-     Labi, - Ernijs Boss mēģināja visu pārvērst par joku. - Daudz. Teiksim, piecdesmit reižu.

Meitene palocīja galvu.

-     Labi, lai būtu piecdesmit. Tik daudz reižu man nāca vēmiens, Ernij! Es jutos tā, it kā mani izvarotu pusidiotisks, pēc zivīm smirdošs eskimoss.

-    Man zivju smaka?? - ierēcās Boss. - Man taču nepiemīt zivju smaka!

-    To es saciju simboliski.

-    Bet man taču pat simboliski nav zivju smakas. Ko tad tu, Moda, līdi ar mani gultā, ja tā juties?

Meitenes sejai pārslīdēja mākonis.

-Vajadzēja, Ernij.

-    Kā varēja vajadzēt? Kāda vajadziba?

-    Materiāla vajadzība. Tas nozīmē tik daudz, ka ne man, ne Gustavam nebija neviena graša.

-    Gustavam? Kas tas par Gustavu?

-    Mans puisis. Ar kuru sēdējām ķurķī.

Ernijs Boss sagrīļojās.

-    Tu… esi ķurķī sēdējusi?

-    Skaidrs.

-    Bet tu taču sacīji, ka esot turīga, vecāki Austrālijā… tu gribot ar mani uz pusēm uzsākt… Butānā… klosteri. Nemuļķojies, Moda! Kas tad tas par tūrisma kantori "Labs gaiss"?

-    Labs gaiss, - meitene atteica. - Apzīmētāju vari mest nost. Vienkārši - gaiss. Tada tūrisma kantora nav, Ernij.

Ernija Bosa sejā izpaudās ārprāta šausmas.

-    Kas tu… vispār esi?

Mis Moda smaidīja.

-    Mīļa meitene, kam gribas ievākt drusku naudiņas 110 tādiem puišiem kā tu. Dažreiz izdodas, dažreiz ne. Piemēram, pēdējo reizi neizdevās. Tāpēc tiku ķurķī. Turklāt Makao, kur jau nu tas nav baudījums. Ernij, vai esi sēdējis Makao ķurķī?

-    Vai tu traka, Moda? - Ernijs, pietvīcis asinssarkans, protestēja. - Es vēl nekur neesmu sēdējis.

-    Baidos, ka arī nesēdēsi.

-    Skaidrs, ka nesēdēšu.

-    Baidos, ka mēs nedomājam vienu un to pašu, Ernij. Baidos, ka nesēdēsi nevis tā dēļ, par ko tu domā, bet tā dēļ, ko domāju es.

-    Kādas blēņas tu runā, Moda?

Meitene jau skatījās uz mums, kaut gan vēl arvien runāja ar Erniju Bosu.

-     Man nav nekādu turīgu radu Austrālijā, Ernij. Man vispār nav radu, ne Austrālijā, ne citur. Būtu pasaulē gluži viena kā putnubiedēklis vīnadārzā, ja man nebūtu Gustava.

-    Kas tas Gustavs ir? Es it kā reiz jau vaicāju.

Meitene neļāva sevi samulsināt.

-    Es vēl biju pusaudze, kad aizbēgu no patversmes un satiku Gustavu. Ja ar viņu gāju gultā, tad mani nemocīja nelabums kā ar tevi. Mēs esam pasaulē daudz jautru būšanu pieredzējuši. Es dievināju Gustavu un dievinu arī tagad, kaut gan viņš ir ciets kā granīts. Gustavs nesvārstās. Pat savu māti nogalētu, ja saostu naudu… un to iztērētu man. Viņš bija labā roka kādam Makao spēļu elles īpašniekam… bet es pūlējos kungus piespiest ašāk tērēties, tad… notika nelaime. Nav būtiski, kāda, pietiek ar to, ka mūs ieslodzīja. Ķurķī Gustavs bija kaut ko izošņājis. Kamerā bijis ķīnietis, kurš opija deļ vai nost miris. Ernij, vai zini, kādi ir narkomāni? Dvēseles pestīšanu atdos par devu kārotās vielas. Tas puisis bijis no tādiem. Gustavs viņam dažas reizes izpalīdzēja. Viņam izdevās noorganizēt, lai tas puisis dažreiz tiek pie mazliet kokaīna. Nē, Gustavs nav labsirdīgs, viņš tikai domāja, ka tas zellis var būt viņam noderīgs, jo bija stāstījis, ka Ķīnā viņam esot plaši sakari. Ķīna ir varena valsts, tur dzīvo daudz cilvēku, arī bagātie, papilnam. Tālab tas puisis dabūja drusku opija, bija Gustavam pateicīgs un pļāpāja. Piemēram, izpļāpāja, ka savā laikā - kultūras revolūcijā - esot strādājis par uzraugu kādā pāraudzināšanas nometnē. Viņš izstāstījis Gustavam par Lhamo Dordže, par dārgumiem, par to, cik lama bijis viltīgs. Vajadzēja desmit gadu, lai tiktu uz pēdām vecajam mūkam. Tad mūks dzīvoja Butānā, Litangas klosterī. Mūks vienīgais zināja, kur ir dārgumi. Tātad jādodas uz Litangu, jānotver vecais un jāņem aiz dziesmas.

-     Gustavs ņēma aiz dziesmas to narkomānu. Kad vairs nebija vajadzīgs, novāca. Tads bija Gustavs, un tāds ir vēl tagad. Gumiju nestiepj. Ne gultā, ne ārpus tās. Cietumsargi noticēja, ka tas puisis ir pašnāvnieks, un izmeklešanu nesāka. Kuram gan vēl trūktu tāda jampadrača viena narkomāna nāves dēļ, vai ne? Kad tikām brīvē, Gustavs man visu izstāstīja. Tad mēs zibenīgi atstājām Makao, jo par Gustava galvu bija izsolītas dažas asins prēmijas. Devāmies uz Honkongu un ķērāmies pie darba. Vispirms mums bija vajadzīgs klaiņojošs muļķis, kas nodrošinātu aizsardzību, ja gribēsim strādāt Litangā. Gustavs nedēlam ilgi pētīja Butānas avīzi, līdz atrada rakstu par Litangas remontu, un mums jau bija konkrēts plāns. Tikai tā muļķa vēl nebija.

-            Un tā tu nokļuvi pie mums. Paša Dieva sūtīts, Ernij. Gustavs man pat atļāva iet gultā ar tevi, lai es tevi ciešāk piesaistītu. Kā lai saku, nekādi svētki tie nebija. Tomēr tevi piesaistīju. Naudu no tevis neprasīju, ne jau tavu naudu man vajadzēja, bet tevi pašu, tavu neaptraipīto vārdu un pasi. Vai tu nemanīji, ka mēs it visur tevi stūmām pa priekšu? Tu gan esi varens stulbenis, Ernij, maz esmu mūžā satikusi tev līdzīgu muļķu. Un šī tava trakā ideja par vampīriem! .Jēzus! Ernij!

-Ja runāšu par šejienes dzivi, tad man bija iemesls būt pārsteigtai. Pirmkārt, šī dvēseļu maiņa man pamatīgi plosīja nervus. Zini, Ernij, es tajā iestādē tiku audzināta stingri ateistiski, Dievu mēs pieminējām tikai tad, ja gribējām neglīti izteikties. Dvēsele bija kaut kas lidzīgs spokam. Zini, tiem neglītajiem purniem, kas naktis vazājas pa gaiteņiem un baida bērnus.

-    Nu, Ernij, te pierādījās, ka pasaulē ir ari kas cits, ne vien tas, kam ticējām mājās. Biju spiesta atzīt, ka te, starp Himalaju kalniem, ikvienai kustībai ir cita nozīme un līdzās trim dimensijām eksistē vēl citas. No tā izriet, ka neesmu tāda idiotiska "blondīne", par kādu mani turēji tu un arī pārējie.

-Atgriežoties pie būtiskā, Ernij, tevi nebija grūti aptīt ap pirkstu, pierunāt dibināt kopēju uzņēmumu un braukt uz Litangu. Es domāju, ka būs bērnu spēle atrast veco mūku un piespiest, lai pasaka, kur noslēpis dārgumus. Taču mēs bijām mazliet maldījušies, Ernij, vai ne?

-    Mēs vēl kaut kā uzzinājām, ka vecais slapstās kaut kur alās zem klostera, bet ne jausmas mums nebija par to, ka viņš nomiris tieši mūsu ierašanās laikā. Ak tā, un kurš izdarīja tās slepkavības? Domāju, ka tās jauzņemas man. Gluži vienalga, kurš ir īstais vainīgais, vai tas, kurš iedur nazi, vai tas, kurš izplāno. Un plānošana bija mans darbs, tas man jāsaka atklāti.

-     Mēs te grozījāmies pa Litangu vairākas dienas, un tad noskaidrojās - ak vai! - mūsu te tik daudz kā Vecgada ballē. Turklāt tas vienūsainais grib uzrakt visu apkārtni.

Domingu izslēja savu vienīgo ūsu.

-Vai jūs runājat par mani? - viņš jautāja, acis zibinādams.

-Protams, pārjums.

-    Es protestēju! Es neesmu vienūsains.

-Tomēr esat.

-Protestēju…

-Varbūt pārliecinieties par to, mīļais!

Domingu tvēra pie ūsām, noglāstīja un palēcās atpakaļ. Ar tādu kustību, it kā gribētu atmuguriski mest kūleni.

-    Man… man… tās nav! Ak Kungs, esmu iznīcināts!

Mia mēģināja viņu mierināt, bet de Karvalju meiteni atstūma.

-Par to viņi vēl samaksās! - viņš kauca ar putām uz lūpām. - Par to…

-     Gan jau ataugs, - Moda sacīja ar mierinošu smaidu. - Nē, nenāciet vis tuvāk! Nāksies jūs nogalināt, un kāda tadjēga ūsām. Palieciet mierā! Priecājieties, ka jums galva nav aizlidojusi, tā vairs neataugtu. Nemaz nerunājot par citām sastāvdaļām. Atgriezīsimies, kur palikām, šis tips gribēja uzrakt apkārtni, mēs baidījāmies, ka viņš var atrast vecā kunga slēptuvi, pirms to būsim atklājuši mēs. Tikai vienu dieniņu vēl vajadzēja, lai mēs izvilktu veco no slēptuves. Vienu dieniņu. Tikai šī ziņkārīgā pīle, šis čostimpa visu laiku ložņāja mums pa pēdām. Nu, citas izejas nebija, nācās sākt akciju. Atklāti sakot, mums nepatika neviena jūsu seja. Tikai muļķis nebūtu pamanījis, ka abi dzen meistari ir bijuši dzen meistari tad, kad es biju medmāsa zirgu slimnīcā. Un tad čostimpa… No viņa starot staroja, ka viņš uz kaut ko gatavojas. Nemaz nerunājot par mīļo rinpoči Dendrubu. Izlēmām paretināt jūs… Taču… velns parāvis… arī citi bija sākuši akciju. Degunu asiņošana mūs brīdināja uzmanīties. Mums kļuva skaidrs, ka gadījušies sāncenši.

-     Daudziem vārdiem liels pamats, domājām, ka vislabāk būs sākt ar celtniekiem. Ja daži kritīs, citiem pāries patika urķēties zem zemes. Novācām Lon- gavilju, Rīgleru, arī Šoreju, kaut gan viņš…

-    Misteru Stīvensu! - Mis Parisa kliedza. - Arī viņu nogalinājāt!

Moda iesmējās. Asus netīkamus smieklus.

-    Misteru Stīvensu? Jauki… Atklāti sakot, es nevaru aptvert, ka mums tā laimējās. Staigājām pa šo nožēlojamo klosteri kā ziloņi pa trauku veikalu, meklējām vecu vīru, kurš vairs nebija dzivs. Mums nebija ne jausmas, ka viņa dvēsele… hm, pat izrunāt smieklīgi… pārcēlusies mistera Lorencā. Varētu jau sacīt, ka esam veltigi slepkavojuši. Tomēr, galu galā misters Lorencs ir mūsu rokās. Un izstāstīs mums to, ko gribam.

-    Lūdzu, mis Benda, vai nez kā jūs sauc… - mis Parisa pacēla roku. - Jūs visu laiku runājat daudzskaitlī. Ja nenogalinājāt jūs, ari ne misters Boss…, kurš tad?

-    Gustavs, - mis Benda atbildēja. - Kurš gan cits?

-    Un… kurš ir Gustavs?

-    Baidos, ka es.

Skaņa nāca no tumsas, ārpus mājas.

Sviesta lampiņu gaisma līda pa ienācēja kājām, vidukli, aizķērās uz gaišzilā džempera, tad apmetās ūsās.

Melnaja durvju četrstūri stāvēja gramatvedis misters Stīvenss.

No pārsteiguma kliedzieniem un spiedzieniem secināju, ka pārējie nebija sapratuši, kas ir minētais Gustavs. Es to nojautu jau tad, kad bija atrasta asinis izmirkuši kurpe. Galvenais, asinis nebija īstas asinis. No kurpes plūda tik jauka sarkanvīna smarža, ka to vajadzēja saost mums visiem, ja nebūtu līdz nāvei pārbijušies. Zināju, ka viņš atnāks, ja vien nebūs apmaldījies eju labirintā.

Misters Stīvenss - Gustavs nebija apmaldījies. Viņš nāca pie mums tik atsperīgi un apmierināti, it kā viņam galvā būtu eju karte. Arī viņam rokā bija mazs automāts, plīvojošajā sviesta lampiņu gaismā nevarēju saskatīt tā marku.

-   Nu tad beidzot! - meitene viņu sagaidīja ar atvieglojuma nopūtu. - Kur tik ilgi aizķēries?

-    Paskatījos, vai gaiss tīrs.

-    Gluži lieki.

Misters Stīvenss noglāstīja ūsas.

-    Es gan esmu tikai grāmatvedis, tomēr zinu, ka drošība ir pats galvenais.

-    Vai jūs tiešām… esat grāmatvedis? - trisošām lūpām jautāja mis Parisa.

-    Tiešām, - misters Stīvenss palocīja galvu. - Pareizāk sakot, biju. Grāmatvedis kādā zināmā grupā, kuru varas iestādes nosodāmā kārtā dēvē par mafiju. Taču runa ir tikai par dažu nopelniem bagātu vīriešu sabiedrošanos, lai ar savdabīgu pašu metodi atrisinātu saimnieciska rakstura problēmas.

-    Pietiek, Gustav! Kas tur augšā ir?

-    Nekas, - misters Stīvenss, ūsas glāstīdams, atbildēja.

-    Kā tā - nekas?

-    Galīgi nekas.

-    Ko tu saproti ar: nekas?

-    Tur čum un mudž tikai mūki un strādnieki. Ja gribi, vari doties tieši uz Timpu.

Mis Modās sejai pārskrēja ēna.

-    Un kareivji?

-    Nav nekādu kareivju.

-    Kā tā - nav?

-Nav.

Mis Moda iespieda man automātu sānos.

-    Runājiet!

-    Par ko?

-Jums jāzina, kas tur augšā notiek!

-    No kurienes man tas jāzina? - paudu savu sašutumu un reizē arī šausmas.

-    Naktī vēl tie kareivji bija.

-    Tā ir, - misters Stīvenss pamāja. - Kad arī es parbaudīju, vai viņi tur ir, viens uz mani pat šāva.

-    Man tas nepatīk, - Moda Benda pagrozija galvu. - Ja Litangas ielenkums ir atsaukts, tas kaut ko nozīmē. Mums jāpasteidzas, Gustavi

-Kādi šķēršļi?

Moda Benda mani pabakstīja ar automāta stobru.

-   Mēs nupat visu dzirdējām. Vai esat drošs, ka… uz jums pārcēlusies Lhamo Dordže dvēsele?

-   Tie ir… meli, - nedroši sacīju. -Jūs tā sakāt?

-     Neticiet! - pēkšņi iekliedzās ūsas zaudējuma dēļ apjukušais Domingu.

-     Melo! Es gribu tikt ārā! Vediet šo nožēlojamo Lorenču, kurp gribat. Viņš ir vainīgs, ka esmu tā izcūkots. Man viņš pateica, ka viņā mitinoties sveša dvēsele. Sākumā neticēju, bet nu jau ticu. Viņš zina, kur ir tā slēptuve. Viņš man par to atzinās.

-     Kaunies, Domingu! - Mia viņam uzbruka. Arī Esperansa satriekta vērās viņā.

-    Labi jau! - Moda apsauca. - Nomierinieties, ūsas jums vairs nebūs vajadzīgas. Viņsaulē ūsas nevalkā. Nekad nav dzirdēts, ka eņģeļi vai velni skūtos.

-Ko… tas nozīmē? - mis Parisa ievaidējās. - Vai viņa grib sacīt, ka… -Tātad? - Moda mani pabakstīja.

-    Nav taisnība tas, ko viņš saka.

Misters Stīvenss gribēja kaut ko teikt, bet bruņotā meitene viņu apklusināja.

-    Rinpoče Dendrub!

"Rinpoče" sēdēja zemē sienmali, spiezdams ievainoto roku. Lupas drudzi saplaisājušas, bija redzams, ka viņš tik tikko ir pie samaņas. "Rinpoče" ar pūlēm pacēla galvu.

-    Ko jūs gribat… 110 manis? -Gustavi

Misters Stīvenss paraustīja plecus un šāva. Automāta kārta cirtās rinpočē Dendruba, tas ir, Kjedakā. Kjedaks iekliedzās un pasviedās augšup. Viņš dejoja, gan atsizdamies pret akmeņiem, gan palocīdamies gaisā, it kā mēģinātu kādu dīvainu kazaku deju.

Atkal sākās aurošana, spiedzieni, kliegšana. Kliedza arī līdz šim savaldīgās Mačado raganas, sargādamās aizlikušas plaukstas sejai priekšā.

-Ak Dievs! Vai-ī!

Automāts apklusa. Kjedaks, rokas ieplētis, gulēja asins peļķē, kailā galva tieši peļķes vidū.

-Stāt! - misters Stīvenss kliedza. - Nošaušu to, kurš pakustēsies.

Moda Benda aplaizīja lūpas.

-   Gribu likt jums saprast, ka mums nekas nav dārgs, mēs nebaidāmies nekā. Nu, rinpoče Blobzang? Vai jums ir tā dvēsele?

Jutu, ka šo stīgu vajag vēl mazliet pievilkt. Ja viegli padošos, var rasties aizdomas.

-    Nē, - atteicu. - Nav.

-Esperansa! Pie sienas!

Esperansa lūdzoši pastiepa roku pret mani. It kā Moda Benda būtu sacerējusi šā skata horeogrāfiju.

-Leslij… es lūdzu… atzīsti patiesību! Ja tu liegsies… viņi nogalinās.

Par to nešaubījos. Ja varēs, nogalinās.

Tad mani pirmo reizi pavīdēja šaubas, kas notiks, ja ari viņš nevarēs palīdzēt. Vai negribēs. Kurš gan var ielūkoties tajā pasaulei

Patvaļīgi pacēlu roku.

-Stājiet! Nešaujiet!

-    Nu re! - Moda pasmējās. - Saki, dārgais, ko gribi teikt!

-    Domāju, ka mani… tomēr slēpjas… Lhamo Dordže dvēsele.

-Un?

-Es zinu,kur… ir dārgumi.

-Kur?

-     Pateikšu tikai tad, ja… palaidīsiet viņus. Ja kaut vienam matiņš nokritīs…

Moda spalgi iesmējās.

-     Kas tad būs? Zini, mīļais, es esmu no tādas cilts, ko nevar šantažēt. Lai kādus noteikumus tu gribi izvirzīt… šitievisi mirs.Trīs minūtēs. Visi,arī lamas. Veltīgi tu, dārgais, stāsti, ka tad nerunāsi. Kā nu nerunāsi? Par to parūpēsies Gustavs. Tomēr negribu smagi kļūdīties. Dod kādu pierādījumu, ka tā… sasodīts, pat izteikt grūti… dvēsele slēpjas tevī.

-    Kādu pierādījumu es varētu dot?

-    Izdari kādu brīnumu vai nez ko. Ja nevarēsi apliecināt, ka esi mūsu cilvēks, nogalināsim Esperansu. Gustav, esi gatavs!

Gustavs pacēla automātu.

-    Man ļoti žēl, Esperansa. Bet bizness paliek bizness.

-    Stāt! - es izmisīgi iekliedzos. - Ja gribat, skatieties šurp!

Gāju uz durvīm. Ne Moda, ne Gustavs manu kustību nevērtēja par bīstamu, jo no lodēm paslēpties es tik un ta nevarētu. Tad es, kā īsta burvestībā iederas, pacēlu roku pret griestiem.

Visi neviļus paskatījās augšup.

-     Lhamo Dordže! - es saucu pelēkajam akmenim. - Lhamo Dordže, palīdzi!

Ar acu kaktiņu saskatīju, ka lamu rinda zibenīgi pašķiras, no viņu vidus iznāk kāds, kas līdz šim bija stāvējis aizmugurē, neviena nepamanīts.

Trauslā, jaukā, mazā būtne bija Dongens. Viņa seja bija kļuvusi garāka, balajā sejā liesmoja milzīgas, zilas acis. No šās savādās zilgmes viss it kā ietinās zilā miglā. Dongens pacēla abas rokas un pavēra muti.

Es nezinu, vai visi dzirdēja to, ko es. Vēlāk pat nebiju drošs, vai vispār esmu kaut ko dzirdējis.

Taču tobrīd dzirdēju. Skaņu, ko nevaru aprakstīt. Līdzīgu tai, ar kādu ievainots lauva mēģina paslēpties no medniekiem alā un, pirms to sasniedz jaunas lodes, rēcienā ieliek visas savas mokas un niknumu. Sienas atbalsoja skaņu, pastiprināja un beidzot skaņu viļņi starp klintīm trakoja ar tādu spēku, kā plosītos krātiņā ieslodzīts orkāns, kāda dieva gūstā ņemts.

Tādu skaņu es dzirdēju un ikviena sejā skatīju ārprāta šausmas. Mēģināju satvert Esperansu, bet mani pirksti tvēra tukšu gaisu. Sacēlās vējš, drīzāk vētra, tā brāzās mums virsū un gandrīz gāza no kājām. Lamas saķērās kopā un skaitīja lūgšanas. Dongens bija izaudzis milzīgs un rēca, rēca, rēca.

Sacēlās vēl lielāks vējš, tas gāzās virsū no ārienes, no nezināmo eju dziļuma. Brāzās iekšā un izgāza visas durvis.

Tad uzradās viņi. Lidoja gaisā, kopā saķerušies, kā uz raganu vai dēmonu nakti lidodami. Uz mums blenza tukši acu dobumi, klāt ķērās līki pirksti, un mūsu sejās triecās skrandaini, sapelējuši mūku apmetņi, kaulainas plaukstas aizsedza mums acis. Mirušie lamas bezgalīgi garā rindā tikai naca un nāca.

Vairākas reizes pazibēja gaisma. Vienā tādā zibsnī man izdevās mesties uz Modu Bendu. Viņa patlaban cinījās ar lielu nuimificētu mūku un nespēja pretoties, kad izņēmu viņai no rokas automātu.

Pamazām kliedziens dzisa, dzīvie mūki saslēdzās ciešās rindās, durvis noklaudzēja, no līķiem te nepalika nekas vairāk kā dažas apģērbu skrandas.

-   Om mani padme hum, - sacīja ūsainais muks, griezdams dzeltenas lūgsnu dzirnas. - Brāļi, varam iet mājās.

VII. Timpu pilsēta

1.

Mēs trijatā sēdējām lamas Jondona dzīvojamtelpā, vienā no lielākajiem Timpu klosteriem, un sūcām tēju. .londons zināja, ka man garšo īsta himalajiešu tēja ar jaku sviestu, tādēļ man par godu bija sagatavojis vairākas kannas. Turpretim Domingu par to nejūsmoja.

-    Tūkstoš Būdas, atkal šis maisījums, - viņš norūca un gribēja noslaucīt ūsas, lai tomēr nogaršotu "maisījumu", tad attapās, ka var sakārtot tikai vienu ūsu pusi, un kustība aprāvās kā ievainotam putnam.

Jondons - atšķirībā no ieraduma - sāka taisnoties.

-    Rinpoče Blobzang, man nebija ne jausmas, kā notikumi veidojās, - viņš runāja ar zināmu vainas apziņu balsī. - Turklāt nebiju mājās. Būtu es bijis Butāna, droši vien būtu atradis iespēju tevi precīzi informēt.

-     Bet ideja bija tava, - es sacīju. Manā balsī nebija ne drusciņas pārmetuma.

-     Ideja gan, - Jondons palocīja galvu. - Ar kuru citu es varētu rēķināties. Tibetas mūki vērsās manā kantorī ar lūgumu, viņi vēlējās uzzināt Lhamo Dordže noglabāto dārgumu slēptuvi. Protams, es piekritu, tapat arī mūsu augstākie reliģiskie vadītāji. Rituālu piederumi tiešām ir Tibetas klosteru īpašums. Mūki mani informēja par katru savu soli, tātad es zināju, ka, pēc Lhamo Dordže lūguma, pie viņa norīkots vecs dvēseļu vadītājs mūks un puisēns, lai būtu tur, kamēr nav ieradusies oficiāla tibetiešu delegācija; ja liktenis tā lemtu, tiktu izdarīts viss vajadzīgais. Tostarp es apjautu, ka attiecīgā gadījumā augsti godājamam Lhamo Dordže vajadzētu pārvietoties Dongena ķermenī. Viņa dvēselei, protams'.

Jutu Jondona vārdos drusciņ zobgalības, un tā viņam nepiestāvēja. Jondons pats taču bija izglītots mūks ar plašam zināšanām, kaut arī Viņa Augstība Butānas valdnieks viņu bija iecēlis par drošības dienesta vadītāju.

-    Mēs bijām uzzinājuši, ka ir vairāki, kas grib apsteigt Tibetas lamas, iegūt ziņas par slēptuvi. Zināju, ka Dongens un Lhamo Dordže ir apdraudēti, tāpēc domāju, ka viņiem līdzās jāliek kāds, kurš vajadzības gadijumā aizstāvēs. Iedomājos par tevi, Blobzang.

Nav ko liegties, jutu siltumu sirdī. Jondons nemēdza atzinību dalīt pilnām riekšavām, un šie daži klusie vārdi darbojās kā dārga ziede.

-    Kad man nācās aizbraukt, vairs nebija laika tevi gaidīt te, Timpu. Aizsūtīju uz Litangu savu cilvēku Sakja Sengi, lai vēro ikvienu tavu kustību un lai ir tavā rīcībā, ja tevvajadzētu palīdzību. Turklāt šajā lietā darbojās vēl daži no manējiem, viņi pūlējās noskaidrot, kas ir tie, no kuriem tev jabaidās. Kapteinim Sakja Sengem uzdevu klosterī tēlot stingru čostimpu, kas nedrīkst pret tevi būt saudzīgs. Lai tie, kuri tur ložņā apkārt, meklēdami Lhamo Dordže, notic, ka tu esi mierīgs zinātnieks, kuru interesē tikai Tharpačenpo varianti.

-Arī to izdomāji tu?

-    Neko neizdomāju. Litangā patiesi glabājas kāds satraucošs rokraksts. Gan jau rinpoče Ņemdens tev to parādīs. Mani cilvēki sistemātiski sūtīja ziņas, galvenokārt, strādāja arhīvos un piegādāja attiecīgus avīžu rakstus. Man katrā ziņā vajadzēja tevi brīdināt, lai neizdari ko tādu, kas varētu jūs ieraut briesmās. Sapratu, ka vismērķtiecīgāk būs, ja materiālu saņemsi ar kokspieduinu grāmatām, jo par tām - ja arī kāds atrastu - ikviens noticētu, ka tu tikai vēlies remdēt zināšanu slāpes.

-    Čostimpa, tas ir, Sakja Senge taču ar mani varēja parunāt divatā.

-    Tas varētu būt liktenīgi, ja kāds pamanītu viņu izlavāmies no tavas istabas. Sakja Senge bija saņēmis pavēli tev neatklāties. Droši vien pamanīji, ka gribēju ar tevi citādi nodibināt sakarus. Kad uzzināju, kas ir Moda Benda un misters Stīvenss, mēģināju tradicionālā veidā darīt tev zināmu… diemžēl neizdevās.

Domingu nejautāja. Viņš skaidri zināja, kas ir tradicionālais veids.

Toties es vēl arvien kaut ko nesapratu.

-      Kāpēc mums neizdevās… sarunāties tā? Es visu dariju pēc norādījumiem.

Es domāju par meditāciju un sagatavošanos, kada jāveic, ja gribam ar kādu runāt tā.

Jondons glāstīja pliko pakausi.

-    Nevaru iedomāties neko citu kā to, ka mūki, nāves saucēji, ir mūs traucējuši. Viņi trīs dienas pārmaiņus kliedza, lai izvilinātu Lhamo Dordže dvēseli no ķermeņa, kur tā bija paslēpusies. Konkrēti, no tavējā. Šie kliedzieni… hm…

Domingu neticīgi purināja galvu.

-     Lama Jondon, vai jūs nopietni domājat, ka tas, ko jūs runājat… mēs runājām, ir realitāte? Kāds spēj… kāda dvēsele spēj pāriet cita ķermenī?

-    Pārdzimt, - Jondons pamāja. - Spēj.

-    Taču te ir runa ne jau par to, - Domingu, ūsas glastīdams, turējās pretī. - Šī nav vienkārša pārdzimšana. 11 ir burvestība vai nez kas. Tai nav daudz kopēja ar Būdas mācību.

Jondons skatījās sev priekšā un daudznozīmīgi smaidīja.

-    Es jums, rinpoče Domingu, varu teikt tikvien, cik esmu dzirdējis 110 saviem meistariem. Cienījami skolotāji, lamas, tolaik man mācīja, ka sarkankapuču mūku zināšanas ir tik lielas, ka mēs, dzeltenkapuču mūki, viņiem līdzi netiekam. Viņi ir īsti burvji, dvēseļu valdnieki. Viņi spēj dvēseli ievietot citā miesā vai arī sameklēt pazudušas dvēseles. Viņi spēj valdīt pār dvēselēm.

-Jūs gribat sacīt, ka tibetieši bija sarkankapuču mūki?

-    Daži no viņiem noteikti, - Jondons palocīja galvu.

Arī es nojautu, ka lama ar lielajām ūsām, kaut gan uzģērbis dzeltenkapuču ģērbu, piederēja pie sarkano sektas. Dzeltenkapučainie neatstāj uz galvas nekādu apmatojumu. Un tas ar plakano cepuri… Viņam bija tāda galvassega kā bona ticības burvju priesteriem pirms lamu ticības.

-    Čed nav mūsu ticības rituāls, - Jondons skaidroja. - Mēs šādu praksi noraidām.

-    Un tomēr… notika tas, kas notika. Lhamo Dordže dvēsele bija pazudusi, pārcēlusies uz rinpoči Blobzangu, pēc tam uz Dongenu. Sasodīts, nu jau es runāju kā māņticīga vecmeita - spiritiste. Vai tā var būt realitāte? Vai patiesi notika tā?

-   Var, - Jondons pamāja.

-Vai var būt, ka notika citādi?

-   Arī var but, - mūks atkal pamāja.

-    No jums gan viegli uzzināt patiesību, - Domingu nelikās miera. - Vai drīkstu vēl ko jautāt?

-    Protams, - Jondons smaidīja.

-    Pirmām kārtam, par asiņojošiem deguniem. Rinpoče Blobzangs skaidroja, ka degunu asiņošana bijusi no nāves saucēju kliedzieniem un tikai salmi uz galvas var to novērst. Vai var būt, ka tā notika?

-Var būt, - Jondons palocīja galvu.

-Vai var būt citādi?

-    Protams, - Jondons pamāja. - Tajā laikā te kalnos bija neparasta meteoroloģiska parādība. Gaisa spiediens samazinājās, turklāt pamatīgi. Deguni varētu asiņot ari tāpēc, un… dažiem rādījās vīzijas. Piemēram, tika redzēti divi bāli mūki, kas pēc leģendas esot Būdas mi|o mācekļu Anandas un Sarputras gari, ieguvuši miesu, viņi nākot palīdzēt pārdzimt dvēselēm, kas nomaldījušās. Varbūt tie patiesi bija viņi, varbūt daži redzēja vīzijas zemā atmosfēras spiediena dēļ.

-     Labi, - Domingu nepacietigi atvēcinājās. - Un tā pēdējā spēle? Kad Dongens, es gribu sacīt, Lhamo Dordže iekliedzās un pie mums nāca mirušie? Kā tas iespējams? Kā to izskaidrot atbilstoši dabaszinlbām?

Jondons uzrāva uzacis.

-    Rinpoče Domingu, jūs man iedalāt savādu lomu. Es esmu Butanas mūks, kam jāpārstāv mistika, bet jūs mani spiežat uzstāties dabaszinību aizstāvja lomā. Nu, labi. Kas attiecas uz notikumiem, ko jūs saucat par nobeiguma spēli: tajā blāvajā, nevienmērīgajā sviesta lampiņu gaismā ikviena seja šķiet divaina. Ari Dongena.

-    Bet tā kliegšana un vētra?

-   To varēja radīt ari caurvējš. Kaut kur atvēra durvis, tad varbūt vēl vienas… ejās sākās caurvējš, norāva auklās pakārtos mirušos un aizlidināja pie jums. Neaizmirstiet, ka mūmijas ir vieglas kā tauriņi.

-    Un čed? - Domingu tvarstīja gaisu. - Kad dievi pārvērtās putnos un aprija viņu.

-    Rinpoče Domingu, jūs redzējāt tikai putnus… Un vispār… kāpēc mums jāmeklē visam atbilde? Jūs, rietumu cilvēki, atšķiraties no austrumniekiem ar to, ka gribat visu zināt. Kāpēc kas noticis, kāds iemesls? Es nekad neesmu jums uzdevis jautājumu, kalabad vajadzīga šī milzum lielā zināšana. Vai nav labāk tikai novērot notiekošo un priecāties, ja efekts ir labvēlīgs. Jo reizēm jau viss pavēršas arī uz sliktu. - Viņš piecēlās un pasmaidīja. - Nu man jāiet. Rīt atkal tiksimies.

Diemžēl, nākamajā dienā ar Jondonu nesatikāmies, arī trešajā dienā ne. Viņam bija jābrauc uz Indiju, vismaz viņš bija mums atstājis tādu ziņu. Tā nu Domingu domāja, ka nekad neuzzinās, kas viņu vajā, kāds ļaunais gars pa puspasauli.

Drīz viņš to uzzināja.

2.

Moda Benda un Gustavs Frobergs - tāds bija viņa vārds - tika apcietināti. Noskaidrojās, ka viņu noziegumu skaits ir visai apjomīgs un, tos sarakstot uz plāna papīra, tā garums pārsniegtu attālumu no Zemes līdz Mēnesim. To man pavēstīja inspektors Pračands Lai, ar kuru pavadīju dažas patīkamas stundas pie viskija un ingverslrupa. Ingversirupu dzēra viņš, bet viskijs tāpat vien noslīdēja kādam rīklē.

Cietumā Moda Benda neizskatījās nepavisam ne tik labi kā tad, kad viņu satiku pirmoreiz. Lūpu krāsa iztriepusies, rokas aiz nervozitātes trīcēja. Visbriesmīgākais bija tas, ka Moda bija zaudējusi brīnišķos gaišos matus un viņas galva bija kaila kā biljarda bumba. Pēc Pračanda Lai sacitā, viņa matos esot slēpusi divus mazus nazīšus, ar kuriem uzbrukusi cietumsardzei un to savainojusi. Pie konfrontēšanas viņa sākumā neskatījās uz mani, tad pacēla galvu un nošņāca:

-    Reiz es tev atmaksāšu, rinpoče Blobzang!

Man nebija patikas pasmaidīt par šjem draudiem. Viņa izskatījās pārāk slikti, lai es spētu smaidīt.

Ar misteru Stlvensu, gribu sacīt, ar Gustavu Frobergu bija citādi. Viņš drūmi pamāja man, palūdza uzraugiem cigareti un pūta dūmus pret griestiem.

-    Redziet nu, cik uzmanīgam jābūt ar grāmatvežiem.

Kaut arī daži protestēja, mums bija jāuzturas Timpu līdz otrajai konfrontācijai.

Pa šim dažām dienām atrisinājās vēl viena mikla.

3.

Aizritējušajās dienās gandrīz netiku redzējis māsas Mačado, viņas it kā ar nolūku vairījās no manas sabiedrības. 1a kā man nepatīk neatrisinātas lietas, uzsāku akciju. Kādā jaukā, saulainā pēcpusdienā iebāzu žaketes kabatā savu 38. kalibra ieroci un iekārtojos gaidīt aiz kādas cilvēka lieluma vāzes. Šī vāze atradās netālu no māsu Mačado istabas. Tad mēs jau dzīvojām Timpu viesnīcā, netālu no kalniem, kas ietvēra pilsētu.

Māsas Mačado, par laimi, neapcerēja dīvaino faktu: šī vāze gaitenī vēl ne- stavēja, kad viņas ieņēma istabu, tā parādījās tur nez no kurienes kādā patumšā priekšpusdienā. Viņas jau nevarēja zināt, ka šajā viesnīcā lietas bieži dodas klejot, sevišķi, ja es esmu tuvumā.

Vārdu sakot, slēpos aiz vāzes, gaidīdams, ka jebkura no Mačado raganām izbāzīs gaitenī savu karpaino degunu. Nebija ilgi jāgaida, drīz notika tas, ko vēlējos. Durvis vērās, un viena ragana dungodama izlidinājās brīvā gaisā.

Viņa dungoja tik ilgi, līdz es izlēcu no slēptuves un saķēru viņu aiz rīkles. Tad pārtrauca.

-    Labrīt! - es pieklājīgi sveicināju. - Ka jums klājas? Viņa nosprauslojās, tad mēģināja turēties pretim.

-    Laidiet vaļā! — viņa šņāca. - Es kliegšu!

-    Kliedziet! - es mudināju.

Viņa aši ķērās pie blūzes un to pa pusei norāva nost. Nekad nebūtu iedomājies, ka melnas zīda blūzes tik viegli plīst.

-   Pazūdiet, es kliegšu, ka gribējāt mani izvarot! - Aiz centības pat viņas krūts bija izlēkusi no saplēstā zīda. Daudz netrūka, es būtu pieķēries.

-     Uz priekšu! - drošināju. - Kliedziet! Blakus Modai Bendai vēl ir brīva vieta.

Nu viņa mainīja taktiku.

-    Labi, - viņa sacīja, iekārtodama krūti atpakaļ blūzes skrandās. - Ko jūs gribat? Naudu? Cik?

-    Nauda mani neinteresē, - atteicu.

-    Es gulēšu ar jums, ja gribat. Kamēr esam Timpu, cik vien gribēsiet.

-    Es nemēdzu gulēt ar raganām.

-    Kaut jūs nosprāgtu!

-Tatad? Kā patiktu cietums? Modai Bendai kaimiņos? Viņai tā drebēja lūpas, viņa tā pacēla pret mani nagus, ka sāku jau nopietni raizēties par savu acu gaismu.

-    Ko tad jūs gribat?

-    Patiesību! - sacīju.

Viņa atgrūda mani un atkal kārtoja blūzi.

-    Tu gan esi muļķis! Es parunāšu ar pārējiem.

-    Pēcpusdienā pie Domingu, - sacīju. - Ta ap trim. -Un ja tur nebūšu?

-    Neieteiktu, - atbildēju. - Un uzmaniet savas kārpas. Līmējiet tās vienmēr vienādā skaitā, gan jau vēl kāds saskaitīs tapat kā es.

Viņa aizgāja kā nākusi. Gūžas šūpodama ne jau raganas gaitā. Jo nemaz nebija ragana. Bija daudz sliktāk.

Viņa varētu kļūt par slavenu mācībspēku kādā augsta līmeņa melošanas augstskolā.

Domingu kartoja savu ūsu un nez kuru reizi izmisīgi palūkojās manī.

-Vai jūs domājat, ka… manu ūsu dēļ? Vai viņa tikai ūsu dēļ mani mīlēja? Tas taču nav iespējams?

Uzliku roku viņam uz delma.

-    Paklausieties, Domingu! - sacīju. - Varbūt drizumā notiks kaut kas satriecošs.

Portugālis, kā atsacīdamies, atmeta ar roku.

-    Vēl vairāk? Jau kopš rita nevaru atrast Miu. Ja zvanu, noliek klausuli. Ja klauvēju, raida projām. Bez iemesla. Jau biju tik izmisis, ka nometos ceļos pie viņas durvīm. Kāda istabene jautāja, ko esmu pazaudējis. Sacīju, ka zobu protēzi. Vai tas viss ūsu dēļ?

-    Es domāju… Mia driz jūs meklēs.

-Jēzus! Kā jūs zināt?

-    Es lūdzu… lai kas arī notiktu, saglabājiet dvēseles mieru.

-    Manu dvēseles mieru? Ko jūs gribat sacīt?

Beigās notika tā, ka es gandrīz pazaudēju savējo.

5.

Kad piecas minūtes pēc trijiem klauvēja, es gāju atvērt durvis. Domingu ūsas jau bija kārtībā. Taisnība gan, vienu pusi viņš bija ar uzacu zīmuli uzvilcis uz ādas, bet to varēja saskatīt tikai gluži tuvu pieliecoties.

Atvēru durvis un ielaidu uztraukto, klibojošo misteru Vorloku. Viņa sejā kvēloja sarkani plankumi, satraukumā mati uz galvas saslējušies miera stājā. Tieši aiz viņa istabā ielavījās Mia.

Domingu nodrebeja, un tikai mans brīdinošais skatiens neļāva viņam mesties pie Mias.

Tiesa, kas tiesa: šo pēcpusdien Mia Vorloka bija pamatīgi uzcirtusies. Nebija ne miņas 110 tās slikti ģērbušās meitenes ar acenēm, kuru satikām Litangā. Mia Vorloka tagad bija lielās pasaules dāma, turklāt satraucoša kā filmu zvaigzne. Domingu ar drebošu roku kārtoja neesošo ūsu vietu.

-    Miļā Mia, es patiešām….

Misters Vorloks drūmi ieslīga atzveltnī.

-    Tūlīt nāks arī viņas, - Vorloks sacīja, rūpīgi vairīdamies mana skatiena.

Domingu gan pajautāja, vai nevēlamies kaut ko iedzert, bet neviens negribēja.

Kad atskanēja klauvējiens, atvēru durvis un ielaidu divas nepazīstamas slaidas brūnmates, īsos svārciņos, blūzēs ar zīda šallēm. Viņu smaržas sauca atmiņā viselegantāko Parīzes smaržu salonu skaistākās dienas. Domingu pielēca kājās, plati iepletis acis.

-   Piedodiet, - viņš sacīja. Drīzāk gan stomījās. - Esmu Domingu de Karvalju, šis kungs… Es nesaprotu…

Meitenes apsēdās uz gultas malas un sakrustoja kājas. Nav ko teikt, no kautrīgajām viņas nebija.

Domingu acis lēkāja kā ugunsūdens apdullināts indiānis lielajā bifeļu dejā.

-    Piedodiet, es esmu… Domingu de Karvalju…

-    Mes zinām, - viena no skaistulēm atbildēja. -Jūs zināt?

-    Zinām. Es esmu Izabella Zabaleta.

-    Za-ba-le-ta?

-    Mana māsa - Marija Zabaleta. Un tur mūsu tēvs, Stefans Zabaleta. Domingu mute pavērās, viņš blenza uz misteru Vorloku.

-    Stefano… Zaba… nevis misters Vorloks? Misters Vorloks skumīgi pagrozīja galvu. -Nē.

-Tad… kas jūs esat?

-    Es esmu muļķis, - sacīja misters Vorloks-Zabaleta. - Liels muļķis. Tāds, kas tik ļoti mīl savas meitas, ka ļauj sevi pierunāt uz visādām muļķībām.

Mia Vorloka skatījās uz Domingu.

-    Un tu pat nejautā, kā sauc mani.

-    Kā tevi sauc? - Domingu dobjā balsi jautāja.

-    Mia Zabaleta.

Domingu iespieda galvu plaukstā.

-    Pamodiniet mani, Leslij!

Izabella Zabaleta piecēlās, saraustīja svārkus un gāja pie loga. Palūkojās ārā, tad pagriezās pret mums.

-    Profesora kungs, vai mani neatceraties? Domingu pacēla galvu.

-Vai man jāatceras? Taču balss…

-    Mēs bijām divas māsas Zabaletas… no Brazīlijas. Domingu seja sasala kā suņa kaka Sibīrijā.

-    Divas Zabaletas… māsas? Tās, kuras dejoja?

Izabella Zabaleta nopūtās, tad paraustīja plecus.

-    Tiksim reiz tam pāri! Pirms sešiem gadiem bijām jūsu audzēknes, profesora kungs, būvinženieru fakultātē. Un tostarp ari dejojām kadā rēvijā. Vai atceraties?

Domingu aizvēra acis.

-Atceros.

-    Vai atceraties, ka parasti pie jums saņēmām labas atzīmes. Līdz jūs reiz nejauši iemaldījāties bārā, kur mēs dejojām. Nākamajā dienā jūs ieaicinājāt mūs savā kabinetā un izteicāt ultimātu. Vai nu dejas, ko jūs nosaucāt par lēkāšanu, vai celtniecība. Jūsuprāt, abi neesot savienojami. Mēs negribējām atteikties no dejām, tāpēc jūs… izraidījāt mūs no universitātes. Mēs bijām spiestas aizvākties no Lisabonas… bet mēs tomēr kļuvām par celtniecēm. Tad, tikko saņēmušas diplomus, mēs zvērējām līdz mūža galam meklēt iespējas radīt jums nepatikšanas. Mums bija izdevīgi, ka jus drīz atstājāt universitāti un ķērāties pie praktiska darba. Mēs steidzāmies jums lidzi, tverdamas katru gadījumu, lai nojauktu jūsu darbību un pašas uzceltu to, ko gribējāt uzcelt jūs. Droši vien neesat dzirdējis, ka par mūsu firmu sacenšas. Savukārt, mēs uzņēmāmies tikai to, ko jūs bijāt spiests pamest… kad kāds vajāja jūs un jūsu komandu.

-    Es atceros, - Domingu sacīja. - Tātad jūs…

-    Jūsu ēnas, - meitene sacīja. Viņas balsī nebija lepnuma, bet arī nožēlas ne. - Mēs sabojājām mašīnas, dedzinājām teltis, metām strādnieku ēdienā vaboles un čūskas, mēs sūtījām draudu vēstules. Pēc tam radījām no jauna to, ko jūs bijāt izsapņojis. Un lepojamies ar to. Tēvs, gan nelabprāt, stavēja mums līdzās un palīdzēja.

-Un tu, Mia?

-    Es tolaik vēl biju maza, - meitene čukstēja. - Es nezināju, ko daru. Kopš kāda laika es nemitīgi gribu partraukt, galvenokārt, tāpēc…

-    Kāpēc?

-    Iemīlējos tevī.

Misters Vorloks piecēlās un gāja pie Domingu.

-   Vai varat mums piedot, senjor de Karvalju?

Domingu paraustīja plecus. Es pirmo reizi ieveroju, cik komiski izskatās uz lūpas uzzīmētās ūsas.

-    Domāju, ka esmu tikai saņēmis pelnīto.

-Vai piedosiet mums?

-Ludzu… tagad ejiet!

-    Mēs vēlētos, lai jūs zināt… no mums vairs nav jabaidās. -Lūdzu… ejiet!

-    Un… cieniet Miu!

-    Ejiet!

Viņi aizgāja, es arī. Mia palika pie Domingu. Vēl krietni ilgi.

6.

Ar misteru Vorloku jeb senjoru Zabaletu vēlāk sagadījāmies kopā bārā. Viņš nīka pie viskija glāzes, un viņa sejā vīdēja tādas pasaules sāpes, ka es gandrīz vai sāku raudāt. Nemaz nezinu, kāpēc piesēdos viņam blakus. Varbūt tāpēc, ka man žēl ļoti vientuļu cilvēku.

Pasūtīju dzērienu arī sev un gatavojos uz lielu taisnošanos.

Slava tūkstoš Tunhuangas Būdām, misters Vorloks netaisnojās. Vismaz ne daudz.

-    Kāds muļķis var būt cilvēks! - viņš sacīja pēc neilgas klusēšanas. - Nevajadzēja ielaisties tadā ārprātā. Tikai šīs meitas… Īstenībā visas trīs ir mans acuraugs. Man asinis saskrēja galvā, uzzinot, ka šīs talantīgās meitenes nevar sevi apliecināt, tāpēc ka ir profesors ar iesūnojušām smadzenēm. Ak, velns parāvis! Man taču vajadzēja domāt. Vai zināt, cik reižu es jau esmu gribējis izstāties. Bet neļāva. Viņas sacīja: ja jau iesākts, jādara līdz galam.

-    Cik ilgi? - ar ziņkāri jautāju.

-    Tas jau ir… - senjors Zabaleta kunkstēja. - Cik ilgi? Es jau reiz viņām sacīju, ka tas, kuru pārņēmusi atriebes kāre, daudz neatšķiras no tā, kuram atriebjas.

-Un tagad… kas notiks?

Viņš ieņēma dažus malciņus, un viņa acīs no tā atausa dzīvība.

-    Izabella un Marija atgriezīsies sava kantorī un metīs mieru.

-    Saprotu.

-    Bet es… atgriezīšos Litangā. Un kopā ar Miu ieguldīsim tur naudu. Ceru, jūs nojaušat, ka tur augšā jums skaidroju tikai pa pusei taisnību. Protams, es varu ieguldīt arī bez Mias paraksta. Un ieguldīšu. Jau ir sarunāts ar rinpoči Ņerndenu. Un es vadīšu viesnīcu, kopā ar misteru Hārtlendu.

-Un Mia?

Misters Vorloks paraustīja plecus.

- Iemīlējusies tajā pusūsaini. Kā jūs domājat… vai tas ir nopietni? Kā saprotu… vai galīgi?

Par laimi, uzradās muša. Kamēr to gaiņāju, misters Vorloks bija aizmirsis savu jautājumu. Par laimi.

7.

Arī ar Erniju Bosu satikos bārā. Viņam priekšā uz galda bija augļu sula, arī tā neaizskarta. Viņš lūkojās glāzē ar tādu skatienu, it kā redzētu tur peldamies Modu Bendu. Līksmu un pliku.

-    Kā jums klājas? - es piesardzīgi jautāju. Redzēju, ka viņa smadzenes vēl nav isti iegriezušās savā vieta.

Nebija arī. Līdzko apsēdos viņam blakus un pasūtīju sev dzeramo, ne jau augļu sulu, viņš saķēra mani aiz rokas un gandrīz norāva no krēsla.

-    Uzklausiet mani! - viņš čukstēja. - Jūs man esat vajadzīgs.

-Jēzus, jūs taču negribēsiet atkal ķert vampīrus? - man paspruka, pirms biju apjautis, ko runāju. Biju domājis kā joku, bet viņam pat acs kaktiņš ne- ietrīsējās.

-     Nospļauties par vampīriem! - viņš drūmi sacīja. - Vai nu tie ir, vai nav. Mani interesē tikai Moda. Ka domā čostimpa, es gribu teikt, inspektors, vai kas viņš tur ir, varbūt Modu izdošot kādai ārvalstij?

-    Kurai?

-    Longavilja ir spānis, Rīglers - amerikānis, Šorejs - anglis… kas zina? Lūdzu palīdziet man!

-    Kā gan es varētu jums palīdzēt? - biju pārsteigts.

-    Uzziniet no saviem draugiem, kurp viņu pārsūtīs. Es gribu apmesties tur cietuma tuvuma. Noīrēšu dzīvokli un gaidīšu. Es zinu, ka viņa ir laba. Tikai tas nelietis Gustavs Frobergs viņu noveda no ceļa.

Norīslījos un aizvēru muti. Viņš bija tādā stāvoklī, ka jebkurš skaidrojums vai pierunāšana būtu veltīgi. Vai nu viņu izārstēs laiks, vai ari viņš neatlabs nekad.

Pēc gadiem man naca ausīs, ka Moda Benda izdota Spānijai. Nokļuvusi kada provinces cietumā uz divdesmit pieciem gadiem, ko viņai piešķīrusi tiesa. Ernijs Boss, palikdams uzticīgs solījumam, nopircis māju blakus cietumam un iestājies darba tuvējā banka.

Stāstīja, ka viņš esot bieži gājis pie Modās, kura ar priekšzīmīgu uzvešanos izcīnījusi biežākus Ernija apmeklējumus, nekā pienāktos pēc noteikumiem. Viņi plānojuši apprecēties pēc Modās atbrīvošanās.

Tad kaut kas noticis. Ernijs Boss nokļuvis bankas vadībā, viņa karjera kāpusi augšup komētas cienīgā skrējienā. Kādu laiku viņš vēl apciemojis Modu, braukdams tādā mersedesā kā kara kuģis, tad aizvien retāk, beidzot - nemaz.

Moda dažus gadus gaidījusi, tad vairs negaidījusi.

Klusā rudens pēcpusdienā viņa pārgriezusi vēnas. Viņas pēdējā vēlēšanās bijusi, lai pelnus izkaisot Himalajos.

Cietumam, protams, nebija iespēju šo vēlēšanos izpildīt.

Kopš tā laika viņa guļ spāņu mazpilsētiņas kapsētā, un tikai retumis uz viņas kapa tiek uzlikts puķu pušķis.

Neviens nezina, kas to uzliek.

8.

Frobergs - Stīvenss nenokļuva cietumā. Drīz pēc aresta viņš mēģināja bēgt un tika nošauts. Varētu sacīt, iegrāmatojās viņsaulē.

Astors Uārtlends, kā jau minēju, pievienojās misteram Vorlokam-Zabaletam un iemitinājās topošajā viesnīcā.

Ar rinpoči Ņemdenu tikos kādā Butānas klosterī, uz kurieni viņš mani aicināja trīs vai četras dienas pēc manas ierašanās Timpu. Viņš vēl bija bals un kalsns, klostera uzturs nav tāds, lai cilvēks pa īsu laiciņu kļūtu apaļīgs. Pat klostera priekšnieks ne.

Rinpoče Ņemdens mani sagaidīja ar visādiem labumiem, bija licis radīt īstu "galdiņ, klājies!". Kaut gan arī viņš tajā klosterī bija tikai viesis, pēc man parādītā goda redzēju, ka viņš tur tiek mīlēts.

-    Rinpoče, vai jūties labi? - jautāju, kad bijām beiguši pieklājības likumiem atbilstošās ceremonijas.

-    Ne visai, - Ņemdens atteica, pataustīdams kuņģi. - Šķiet, ka šie notikumi ir atsaukušies uz manu kuņģi. Vai vari iedomāties, kā cilvēks jūtas akls, izsalcis, izslāpis, iemūrēts būdams?

-    Interesanti, - pagrozīju galvu. - Tiku dzirdējis, ka tu ari citkārt esot gājis pazemē meditēt.

-Tad es gribēju iet! - rinpoče sašutis iesaucās. - Šoreiz mani aizveda. Tā ir milzu atšķirība.

Iedzērām mazliet sviestotās tējas, tad uzdevu dažus jautājumus.

-   Vai tu zināji, kāpēc es ierados Litangā? - pajautāju ievadam.

Ņemdens pārsteigts paskatījās manī.

-    Vai es zināju? Es taču ierosināju, lai tevi atsūta. Arī tā bija mana ideja - atvilināt tevi ar Tharpačenpo rokrakstu.

-    Kā tu zināji…

Ņemdens atmeta ar roku.

-Ak rinpoče, ir taču vispārzināms, ka tu esi traks uz seniem rakstiem. Ja esi saodis kādā klosterī senu grāmatu, tad tevi uz vietas nenovaldīs tūkstoš ziloņu. Es arī ieteicu Jondonam, ka tu sargāsi Dongenu.

-    Un čostimpa?

-   Varbūt, ka… hm… viņš drusku pārspīlēja. Bija saņēmis pavēli tēlot tava pretinieka lomu; viņam vajadzēja arī mirušos paslēpt, lai galīgi nozustu pierādījumi. Viņš ievainoja Dendrubu un nonesa pazemes ejā, lai izslēgtu no spēles. Čostimpa zināja, ka jūs Dendrubu atradīsiet. Viņš nepamanīja mistera Rīglera līķi, ko misters Stīvenss bija nonesis jau agrāk. Misters Stīvenss nojauta, ka jūs nokāpsiet ejā un to pamanīsiet. Tolaik viņš vēl cerēja, ka jūs visi aizbēgsiet no Litangas. Man gribētos zināt, cik nakšu viņš pavadīja pazemē, lai iepazītu ejas. Misters Stīvenss bija ne tikai izcils grāmatvedis.

-    Dendrubs?

Ņemdens atkal atvēcinājās.

-    Man bija skaidrs, ka Dendrubs ir tāds pats rinpoče kā es - mērkaķu kopējs Timpu zvēru dārzā. Tas bija viņš, kas izzaga no līķu kambara nelaimīgā mūka līķi, lai ar to iebaidītu jūs… un…

-Vai tev ir kāda nojauta, kāpēc nolaupīja tevi?

-   Droši vien Dendrubs bija atklājis, ka man ir aizdomas. Nogalināt negribēja, nevarēja taču zināt, varbūt vēl bušu vajadzīgs. Piemēram, par ķīlnieku, ja viņam reiz klātos slikti.

-    No kā es saņēmu Tharpačenpo paslēptas vēstules?

-     No manis. Es - no Jondona. Viņa cilvēki vāca kopā pierādījumus. Viņš gribēja, lai tev būtu skaidrs, kāda spēle te notiek.

Gribēju viņam uzdot vēl vienu jautājumu, tas ir, kālab bija vajadzīga ši liela slepenība, viņi taču varēja pateikt, kas ap mani norisinās. Beidzot turēju muti. Samierinājos, ka mani prāta ritenīši griežas citādi nekā Ņemdenam un Jondonam.

Un nepavisam nebiju pārliecināts, ka manējie griežas labi.

Pēc dažām dienām Domingu ienāca pie manis atvadīties. Osas bija gandrīz ataugušas, zīmuli vajadzēja izmantot tikai mazliet. Viņš nolaidās krēslā man iepretim un, rūpju mākts, noglāstīja savu vīrišķīgo lepnumu.

-Ziniet, es būvēšu to viesnīcu uz pamestā un sagruvušā ēkas sparna.

-    Es nojautu, - atbildēju.

-     Rinpoče Ņemdens man galīgi uzticēja šo darbu. Divi mēneši, un būs gatavs.

-    Heinemans?

-    Ir atguvies. Nemaz lāgā neatceras, kā mēs izkļuvām no pazemes… Kāds bija viņam iezvēlis pa galvu, tā ka viņš gandrīz nebija pie apziņas. Viņš suta jums sveicienu. Skraida, gādādams būvmateriālus, viņam nebija laika nākt man līdzi. Lūdza, lai pasakot jums, ka viņš bijis liels muļķis un lai jūs viņam piedodot, ja iespējams.

-Nokārtots,-atbildēju.

Domingu pakasīja zodu un pašķieleja uz mani. - Kamēr… hm… Heinemans savāks materiālus, mēs ar Miu aizskriesim uz Indiju. Aplūkosim Tadž Mahalu. Protams, tikai no arhitektūras viedokļa.

-Tikai,-pamāju.

-    Ei, nu ko jūs tāds! Mia ir laimīga, ka tikusi vaļā no māsām… un es esmu viņai īstais, un viņa man. Ņemiet vērā, ka mēs viens no otra nekad nešķirsimies.

-    Ņemu vērā.

-     Ko jūs zināt par īstu mīlestību? Ak, - viņš vēl brītiņu paburkšķēja, tad pievērsa man pētījošu skatienu. - Šaujiet taču ārā godīgi… ko jūs par to visu domājat? Par to dvēseļu nomaiņu… un visu. Tas ir pretrunā ar veselo saprātu. Vai jūs tā nedomājat?

-    Ir pretrunā, - palocīju galvu.

-    Un tātad?

-    Ir tikai jautājums: ko mēs atzīstam par veselo saprātu?

-    Lai ko jūs sacītu, es neticu, ka viss ir noticis tā, ka mums šķiet.

-    Neticat? Kāpēc tad jūs pazeme tik dedzīgi apliecinājāt, ka manī ir Lhamo Dordže dvēsele, kaut gan labi zinājāt, ka tā jau ir Dongenā, jūs taču bijāt klāt čed rituālā. Un tomēr apgalvojāt, ka tā ir manī, jo jūs ticējāt: kamēr viņi vēros mani, Lhamo Dordže, tas ir, Dongens mūs izglābs.

-Vai jūs tam neticējāt?

-    Es to zināju, - atbildēju. - Kāds man pačukstēja.

- Muļķības! - Domingu pielēca kājās un sita ar dūri gaisā. - Muļķības! Muļķības! Muļķības!

Viņi ar Miu aizbrauca uz Indiju, bet es vēl neilgi paliku Timpu. No Himalaju puses jau pūta auksti vēji, un man bija vajadzīgs mazliet siltuma.

10.

Esperansa veselu nedēļu nebija redzama. Sākumā vēl ticēju, ka viņai jāatgūstas no pārdzīvotā, viņai nāks par labu drusku vienatnes, bet vēlāk man radās aizdomas. Izskatījās, ka viņa vairās no manas sabiedrības.

Pēc nedēļas mums beidzot izdevās satikties. Apmetāmies viņas istabā, un atkal viss bija kā agrāk. Esperansa jutās brīvi, dzina jokus, taču mani maldināt nav viegli. Zināju, ka ir slikti, istabas kaktos slapstījās tumšas ēnas, gaidīdamas iespēju mesties uz priekšu.

Iespēja radās vakarā. Esperansa uzģērba zemeņu krāsas naktskreklu, arī mana pidžama nebija peļama. Pidžamu juceklīgā nekārtībā greznoja bumbieri un melones, augļu dēļ mēs varētu justies kā Paradīzes dārzā.

Gandrīz arī tā jutāmies. Jau tuvojāmies Paradīzes vārtiem, kad Esperansa pēkšņi atgrūda mani, izlīda no segas apakšas, apsēdās uz gultas malas un iespieda galvu plaukstās.

Mēness lūkojās pa logu un nesaprata, kas notiek. Tāpat kā nesapratu es.

-Vai… kaut kas nav labi?-jautāju, glāstīdams viņas muguru.

Jutu, ka no mana glāsta viņa nodreb.

-    Nedusmojies! - viņa čukstēja, un acīs viņai saplūda asaras. - Nesanāk. Lai kā vēlos… ne.

-Vai kas noticis? - es piesardzīgi jautāju.

-    Es nezinu, kas tu esi. Ir noticis tas, ka es nezinu, kas tu esi.

-    Kas es varētu būt? Leslijs. Leslijs L. Lorencs.

-   Vai esi par to drošs? Es gan ne. Nezinu, vai tu viens… kā lai saku… vai tu esi viens. Jau toreiz es jutu, nedusmojies, ka gultā esam trijata. Zinu, ka tā ir muļķība, ka tā ir tikai iedoma vai nez kas… bet es nemitīgi jutos tā. It kā mani kāds novērotu. Vēro caur tavām acīm. It ka pētītu, kāda esmu, un justu kopā ar mani tavus glāstus. Nekā nevaru darīt, Leslij, bet tagad nesanak. Piedosi, vai ne? Gan jau nākotnē… varbūt.

Nākotnes nebija.Viņa aiztraucās kā stirnas bērns, kas pavasarī aizbēg no tiem, kuri ziemā glābuši tā dzīvību. Pie vaļējiem vārtiem vēl drusku pavilcinās,

tad dodas uz mežu. Vēl un vēl paskatās atpakaļ, gribētos atgriezties, pagulēt siltos salmos, bet nevar. Aicina mežs un brīvība. Satrauc bailes no slēgtas kūts. Nekad vairs netiku redzējis Esperansu.

11.

No rīta cēlos un nostājos pie spoguļa. Tas biju tikai es, neviens cits. Neviens neizmantoja manas acis par lūramlodziņu.

-   Es gribu zināt, ka esmu viens, - sacīju spogulim. - Labi būtu pārliecināties, ka… Šis stāsts ir beidzies uz mūžiem. Lūdzu… ja 110 tevis te vēl palicis kāds mazumiņš… lai pazūd.

Lai kā skatījos spogulī, lai cik ilgi gaidīju, nekas nekustējās. Mans sargātājgars sāka lēkāt un draudēt, lai taču es ejot pie darba, neesot ko kleknet pie spoguļa, savu seju vērojot, it kā būtu sevī iemīlējies.

-    Kārtībā, - teicu savam spoguļattēlam. - Es tev ticu.

Tad mans spoguļattēls uz mirkli pārvērtās. Tā vietā uzradās vecs vīrs 1111 brīdinoši pacēla pirkstu. Pēc tam saklausīju it kā klusu lūgsnu dzirnavu dūkoņu.

-    Om manipadme hum, - kāds murmināja, tad viss apklusa.

Mans sargātājgars bailīgi noplaka dvēseles dziļumā.

Nopūtos un gāju uz bāru iedzert viskiju.

12.

Bija pagājis tieši mēnesis, kopš pametu Litangu, kad pie Timpu lielāka universālveikala kāds man krita ap kaklu. Sākumā domāju, ka tur ir tikai sainīši, tad pamanīju, ka starp tiem kads ir. Tā bija Mia Vorloka.

-    Kā brīnumpasakā! - viņa jūsmīgi elsa man ausī. - Veselu mēnesi Indijā. Iedomājieties, mēs dzīvojām tieši Gangas krastā. Ak, cik brīnišķas Varanasi naktis! Ak Dievs, cik brīnišķīgas!

-    Un… Domingu? - es piesardzīgi jautāju.

Mias balss kļuva par vienas ieelpas tiesu nopietnāka.

-    Mēs mīlam viens otru, - viņa sacīja, it kā gribēdama sevi par to pārliecināt. - Mēs drīz precēsimies. Mums bus desmit bērnu, un mēs laimīgi dzīvosim piparkūku mājiņā. Sēta būs no puķēm, un katru rītu stirniņas nesīs ūdeni no akas…. Mēs būsim ļoti, ļoti laimīgi. Nāksiet taču uz kazām, vai ne?

Apsolījos noteikti ierasties.

Pēcpusdiena manā istabā ieradās Domingu. Kautri sveicināja un mulsi glāstīja ūsas. Ne pēdu vairs no zīmētas ūsu imitācijas; abi ūsu gali varētu braši slieties pret debesīm, tomēr neslējās vis. Tie bija noļukuši lejup kā vītuši vīnogulāju zari.

Viņa acīs satraukums un bailes. Tagad ticu, ka viņam bija bail no manis.

Nebija ne runas par ierasto pieklājīgo tērzēšanu, viņš nometās uz paklāja manā priekšā ceļos. Saņēmis rokas, viņš lūkojās manī kā pielūgt gribēdams.

Tad jau bija skaidrs, no kurienes pūš vējš.

-   Nē! - es ļoti kategoriski atteicu. - Nē un nē! Arī pagājušo reizi es biju tas, kurš…

-   Ja jūs to izdarījāt pagājušo reizi, varat arī šoreiz, - viņš kunkstēja.

-Dariet pats!

-    Es… nevaru. Ja man būtu… neviens vārds nenāktu ārā. Vai gribat mani nogalināt? Vai gribat, lai visu mužu mirstu? Kā maza puķīte, kam viss mūžs jānodzīvo nevis dārzā, bet podā?

-Jūs un maza puķīte? Ha, ha!

-    Smejieties vien un nogaliniet mani. Tas nekas, nomiršu, bet pa naktīm nākšu pie jums. Sēdēšu uz jūsu gultas malas un nedošu mieru.

-    Labi, - es sarūgtināts atteicu. - Ejiet ellē!

Notika tā, ka atkal es biju tas, kurš kārtējai "liktenīgajai" mīlestībai pateica, ka Domingu neatliekamu ģimenes darīšanu dēļ noiet no skatuves. Viņa dzīvē ir briesmīgs noslēpums, kurā viņš nevar dalīties ne ar vienu.

Mia Vorloka brītiņu klusēja, tad dziļi nopūtas. Domāju, ka saks raudāt, šņukstēt, tomēr viņas acis palika sausas.

-    Es zināju, - viņa čukstēja. - Es jau Varanasi zināju, ka drīz viss beigsies. Tādu laimi dievi nevar mirstīgajiem dot, jo tad viņi aplaupītu paši sevi, vai ne?

Domingu devās uz Litangu un kopā ar Esperansu un misteru Vorloku ķērās pie būvēšanas.

Savācu visu, kas mans, un braucu uz Nepālu.

13.

Katmandu mani skāra nepatīkams pārsteigums. Rezervētā viesnīcas istaba bija atdota citam, veltīgi protesteju, 110 pieklājīgajiem darbiniekiem nevarēju izspiest nekā cita kā vien mierinošus smaidus. Turklāt alpīnisma sezona tuvojās beigām, ap kalniem drūzmējas laimīgie un nelaimīgie, lai vēl pēdējo reizi pamēģinātu. Neklausot pavadoņu brīdinājumus, cilvēku bari tiecās uz virsotnēm, nošķaudīdamies par katru piesardzību. Sēdēju uz savas bagāžas un, domās grimis, vēroju viņus. Cik no viņiem nāks lejā, iesaiņoti maisos?

Uz klosteri, kurp devos, pagaidām nevarēju tikt kalnu nogruvuma dēļ, tāpēc nebija skaidrs, kur pavadīšu nakti.

It kā dievi nez kāpēc nevēlētos, ka es palieku Katmandu. Visi pazīstamie šejienieši bija nozuduši, it kā to šajā pilsētā nemaz nebūtu bijis.

Sēdēju uz savas bagāžas un lauzīju galvu par nelaimīgo nākotni, līdz kāds ar prieka kliedzienu uzsita man pa plecu.

Satrūcies palūkojos augšup. Man līdzās stāvēja mis Parisa, ieplestām kājām un prieka kliedzienu uz lūpām.

Nav jāteic, ka apmetāmies bārā. Viņa pastāstīja, ka šeit pa daļai pūtinot nervus, pa daļai mēģinot iegūt informāciju par nepāliešu virtuves mākslu. Esot visu dienu pavadījusi restorāna virtuvē, pētīdama sutinātu gaļas pildījumu noslēpumus.

Kad biju izstāstijis, ka pagaidām esmu bez pajumtes, mis Parisa nodevās pārdomām. Brītiņu prātojusi, viņa klusu ieteicās, ka dzīvojot slavenā viesnīcā, istabā ar divām gultam. Gultas neesot blakus, un, ja es gribētu, varētu apmesties pie viņas. Galu galā esam pieauguši cilvēki, mums nav jāatbild nevienam, kas varētu ļaunoties un iedomāties kaut ko pilnīgi lieku, kas nemaz nenotiks.

Tatad es noliku galvu uz miegu mis Parisas istabā, kaktā iestumtā gultā.

Būtu nolicis. Es jau snauduļoju, ari gaismu diskrēti biju nodzēsis, kad mis Parisa ieradās 110 vannas istabas. Elektrība nedega, mēness gan it kā gribēja aizstāt mākslīgās gaismas avotu, spidēja kā Jaungada laterna Šanhajā.

Mis Parisa stāvēja pie savas gultas un sāka mēnesnica vingrot. Viņai bija uzģērbta ļoti šaura un ļoti plāna pidžama, zem tās - īsta reljefa mīlestības ģeogrāfijas karte.

Mis Parisa, būdama pārliecībā, ka mēnesnīca ir par vāju, lai es jel ko saskatītu, demonstrēja veselu pirmās klases vingrošanas konkursa programmu. Es tikai nesapratu, kā plānais audums iztur šos vingrojumus.

Beidzot mis Parisa apžēlojās par sevi un mani, jo ielīda gultā.

Es aizvēru acis un sāku iztēlē skaitīt pūkainas aitas, kas lec pār sētu. Katra desmitā bija melna un negribēja lēkt pāri.

Jau biju saskaitijis visas Jaunzēlandes aitas, kad mis Parisa gultā pacēlās uz elkoņa un paskatījāsuz manu pusi.

-Ei, ei! Vai guļat?

-Vēl ne,-atrūcu.

-    Ko tad jūs darat?

-    Skaitu aitas, - atteicu.

-    Līdz kurai esat ticis?

-   Ta ap desmit tūkstošiem.

-   Varbūt kaut kas rada nemieru?

-    Es arī tā domāju.

Pēc pāris minūtēm viņa atkal ierunājās.

-Vai drīkstu ko sacīt?

-Sakiet!

-Vai zināt, kā es jutos?

-Kā?

-    Kā… pagaidiet, lai saprastu… Man ir uzdevums nogaršot zināmus ēdienus un rakstīt par tiem.

-To es zinu.

-      Iedomājieties: kāds ir pagatavojis izskatīgu, domājams, garšīgu torti, pagatavojis to manā klātbūtnē… un es… tomēr nevaru to nogaršot. Traks var palikt, bet es nevaru nogaršot.

-    Hm. Kāpēc ne?

-    Es jau nezinu, ko par to sacītu torte.

-    Hm… ja es būtu torte… laikam sacītu, ka…

-Ka?

-    Neesmu pret nogaršošanu.

-Vai droši?

-Absolūti.

Mis Parisa izlidoja no gultas kā raķete. Kamēr attapos, viņa jau gulēja man līdzās, cieši klāt piekļāvusies.

-    Kur ir torte?

Jāatzīst, ka viņas specialitātē izcīnītais, slavenais vārds, nav iegūts nepamatoti. Neapstrīdami, viņa bija augstas klases degustatore. Saule jau spīdēja pa logu, bet viņa vēl bija sajūsmā.

Kalni paklanījās un uzsmaidīja mums. Mēs vismaz negribējām kāpt tiem uz galvas.

14.

Pēc diviem gadiem biju Tibetā, Talungas pārejā, kur mani uzrunāja nepazīstams muks. Tradicionālais lamas apmetnis, taču galvā nevis lamas kapuce, bet plakana cepure. Pagriezu savu jaku viņam līdzās un bezcerīgi blenzu sniega gāzma, kas vērtās aizvien biezāka.

Viņa balss bija pazīstama, tomēr nezināju, kur to ierindot.

Tad pēkšņi smadzenēs iesprakstēja sajēga. Viņš taču bija tur, alās zem Litangas.

Mūks man rāmi uzsmaidīja.

-    Rinpoče, vai atceries vēl? Es atradu to mirušo pie mani sienas, es to ienesu mājā…

Tā kā mēs lēni virzījāmies pa krītošo sniegu, bija diezgan laika parunāties.

-   Vai ej uz savu klosteri? - jautāju ar cerību, ka varbūt varēšu pie viņa dažas dienas paciemoties. Mazos klosteros, nezināmās vietās pētnieks dažkārt atrod interesantus rokrakstus.

Lama papurināja galvu.

-    Man nav klostera.

-    Nav? - biju pārsteigts.

Mūks ar plašu žestu paradīja visapkārt, kaut gan sniega dēļ no pasaules necik daudz nebija redzams.

-    Mans klosteris ir šeit… visapkārt tev.

Man sirdī iezagās dīvainas aizdomas.

-Vai esi… lama?

Ceļabiedrs man uzsmaidīja.

-Vai tas svarīgi? Bet, ja tevi interesē, neesmu. Mūsu ticība, burvju ticība, ir uz mūžiem pazemē iedzīta. Bet vēl esam dzīvi.

-   Vai esi bona priesteris? - es klusu jautāju.

-   Bon-po, -viņš palocīja galvu. - Mēs tikai palīdzējām viņiem atgūt dārgumus. Viņi vairs nekā nesaprot par dvēselēm. Toties mēs esam dvēseļu valdnieki. Un tādi paliekam.

Aizvien biezakajā sniega kaut kā aizklīdu no viņa. Kad ierados Norģunmas klosteri, starp ceļabiedriem viņu vairs neredzēju.

Klostera zvani mūs sveica ar klusu šķindu. Vētra bija pārgājusi, saule atmirdzēja pāri kalnu smailēm, kas sniedzās debesīs.

Mūks, kurš man blakus vadīja jaku, apstājās un sāka griezt lūgsnu dzirnas.

Om mani padme hum. Slava Budam, Mācībai un Ticīgo pulcēšanai.

Noliecu galvu un čukstēju lūgsnu viņam līdzi.

Saturs

I.   Klusās dienas Litangā…………………………………………………….. 3

II.  Līķis avotā……………………………………………………………….. 43

III.   Rinpočes Ņemdena drosmīgie plāni………………………………… 56

IV. Vaboles, čūskas un degošas teltis………………………………….. 101

V. Rituāls……………………………………………………………………

VI.  Vampīru medības……………………………………………………… 255

VII.   Timpu pilsētā………………………………………………………….. 339

Sagatavota iespiešanai SIA"Tapals". Reg. apl. Nr. 2- 0115. Adrese -Daugavgrīvas ielā 36-9, Rigā, LV-1048, tālr. 67602672. Noliktavas adrese lilijas ielā 17. Rigā, LV-1050, tālr. 67225669. Iespiesta uu iesieta a/s Preses nams.

Content

Lorencs Leslijs Budistu klostera noslēpums

DIVI BĀLI MŪKI

I. Klusas dienas Litanga

II. Līķis avotā

III. Rinpočes Ņemdena drosmīgie plāni

IV. Vaboles, čūskas un degošas teltis

V. Rituāls

VI. Vampīru medības

VII. Timpu pilsēta

Saturs