fon Butlars Johanness

Čukstošais akmens

Johanness fon Butlars

ČUKSTOŠAIS AKMENS

Dievi, priesteri, ķēniņi: kristāla orākulu noslēpums

Atpakaļ uz Šumeru

Londona, Britu muzejs: domās iegrimis, es paeju garām milzīgajām Nimroda sfinksām, bārdainām cilvēku galvām uz spēcīgiem lauvu ķermeņiem ar ērgļu spārniem. Nepievēršu uzmanību pat krāšņajiem ciļņiem ar Nimroda troņa zāles attēliem, kur redzami bārdaini dievi, kas kopj dzīvības koku. Man pat neienāk prātā, ka šis dzīvības koks pārsteidzoši līdzinās DNS spirāles mūsdienu attēlojumam un dieva Ašūra spārnotais disks lidinās virs tā kā lidmašīna.

Man ir cits mērķis: atpakaļ uz Sumeru, uz Eridu, atpakaļ pie pirmsākumiem. Mans ceļš ved uz visievērojamākā mūsu planētas kultūrvēstures muzeja otro stāvu, augšup uz telpām, kas paredzētas arheoloģiskajiem atradumiem Ūrā un Eridu, līdz beidzot apstājas pie kādas vitrīnas ar laika gaitā nomelnējušām apdedzināta māla plāksnītēm. Uz tām saskatāmas it kā iecirstas horizontālas, vertikālas un diagonālas līnijas, kas atgādina datorkodu. Tas ir ķīļraksts - senākā zināmā rakstība pasaulē. Kas zina, varbūt māla plāksnīte, kuras priekšā esmu apstājies, satur mīta par Prometeju pirmatnējo versiju? Taču tā nestāsta par uguni, ko grieķu teiksmas varonis nolaupījis dieviem, lai to atdotu cilvēcei. Ne par to šeit vēstīts, bet gan par akmeņiem, par dievu dēla Zu iekārotajām likteņa plāksnēm.

Kamēr es kā apburts lūkojos uz ķīļraksta kodu, telpas kontūras manā acu priekšā sāk izplūst: "Nav telpas, nav laika, es vairs neeksistēju," kā teikts mistiskajās indiešu upaniša- dās.

Es ceļoju laikā. Atpakaļ uz Sumeru, atpakaļ pie pirmsākumiem.

Eridu, 3800 g. pirms Kristus

Ap mani lēnām iezīmējas varenas pilsētas aprises. Es soļoju pa platu ielu, ko ietver no dedzinātiem māla ķieģeļiem celtas vienstāvu un divstāvu ēkas. Ar krāsainiem audumiem pārvilktās jumtu terasēs sēž cilvēki un dzīvi diskutē. Varbūt viņi apspriež jaunāko priesterķēniņa rīkojumu, bet varbūt vienkārši slēdz darījumus.

Vīrieši melniem, īsi apgrieztiem matiem, tērpušies krāsainās drānās, pastaigājas gar dzīvespriecīgās pilsētas neskaitāmajiem traktieriem. Jautra vīru kompānija dzer alu no koši krāsotiem apdedzināta māla kausiem. Tiek piedāvātas pavisam sešdesmit šķirnes! Citi dod priekšroku spirdzinājumam kādā no daudzajām publiskajām peldvietām, kurās pastāvīgi tiek piegādāts svaigs ūdens no centrālā ūdensvada. Kāda sāniela izved mani ārpus pilsētas līdz viļņojošiem labības laukiem un dateļpalmu birzīm, kas atspoguļojas kanālu un ezeru ūdeņos. Grūti iedomāties, ka pēc 5800 gadiem no tā visa nekas vairs nebūs redzams. Nebūs vairs lieliskās pilsētas, nebūs kanālu un ezeru - tikai tuksnesis un plūstošu smilšu kāpas! Taču pašlaik vēl lejpus greznu tempļu rotātās Eridu akropoles piestāj kuģi. Elegantas sievietes ar augstu saspraustiem matiem, greznojušās dārgakmeņu virtenēm ap kaklu un rokām, pastaigājas pa tīri uzkoptajām tirdzniecības ielām, kur viņas var nopirkt visu, ko sirds kāro: smaržīgus parfīmus un ziedus no Ēģiptes, vara rotaslietas no Magānas, tagadējās Omānas, dārgus audumus un sudrablietas no Meluhas, Indas ielejas. To visu šumeru tirgotāju kuģi atveduši uz plaukstošo pilsētu pie Tigras un Eifratas grīvas.

Tveicīgās vasaras dienas dūmakā, divu varenu mūru apjozts, pār apkārtni paceļas zikurāts- Enki, "zemes pavēlnieka", tempļa tornis. Enki templi sauc ari par "māju ūdeņos", atceroties, ka Enki un viņa ceļabiedrus šurp atnesuši Persijas līča viļņi. Leģenda vēsta, ka, izkāpuši auglīgās Mezopotā- mijas krastā, viņi dibināja Eridu, "tālu no dzimtenes uzceltu māju"! Tā bija viņu pirmā kolonija, kas vēlāk devusi nosaukumu visai planētai: aramiešu Ereds, kurdu Erd vai Ertz, ebreju Eretz, vācu Erde.

Kad debesu ķēniņvalsts pirms plūdiem nonāca uz Zemes, tā vispirms uzplauka Eridu. Dzelmju pavēlnieks Enki būvēja sev namu,

Eridu viņš uzcēla Zemes namu ūdenī. Ķēniņš Enki būvēja namu: kā kalnu viņš uzcēla Eridu uz zemes; labā vietā viņš to uzcēla.

Tā rakstīts šumeru hronikā. Viņš, kuru līdz tam sauca Ea, "kura māja ir ūdens", tagad bija Enki, Zemes, "cietzemes pavēlnieks". Savu jauno dzimteni, auglīgo zemi starp Eifratas un Tigras grīvām šodienas Irākā, viņš nosauca par Ēdinu, "taisnīgo mājokli". Tas bija Bībeles Ēdenes dārzs, un nav nekāds brīnums, ka arī 1. Mozus grāmatā Genesis Eifrata un Tigra nosaukta par divām paradīzes straumēm. Enki pavadoņi uz visiem laikiem tika nosaukti par anunnaki, "tie, kas no debesīm (An) nokāpuši uz Zemes (Ki)". Tie bija "dievi", Bībeles elohīm, kuriem viņu vadonis saka: "Darīsim cilvēku pēc mūsu tēla un mūsu līdzības."

Cilvēki viņiem bija vajadzīgi kā lulu amelu, primitīvi strādnieki, teikts šumeru radīšanas mītā "Teiksma par Atrahasisu". Cilvēks tika radīts kā dievu vergs, lai apūdeņotu, apsētu un novāktu viņu laukus, būvētu tempļus. Tie bija anunnaku mājokļi, kur viņi ieradās un uzturējās, lai ievāktu savu dzimtcilvēku darba augļus. Templis, kā, piemēram, manis pieminētais Eridu zikurāts, bija vēstniecības un pils, bankas un universitātes mistrojums. Vienalga, vai tas bija tikai divstāvu kā Enki templis Eridu, vai 91 m augsts kā slavenais Bābeles tornis, Babilonas zikurāts, pamatprincips vienmēr bija nemainīgs.

Tikai priesteri un ķēniņš drīkstēja ieiet tempļa tornī un, protams, arī slavenās, bagātīgi izgreznojušās un iesmaržojušās tempļa prostitūtas. Viesojoties templī, dievs varēja naktij izvēlēties vienu no skaistākajām pilsētas meitenēm. Šādi ekskluzīvi apartamenti atradās arī pēdējā un visievērojamākajā zikurātā, Bābeles tornī. 3000 gadu vēlāk, apmeklējot pilsētu pie Eifratas; to apbrīnojis sengrieķu vēsturnieks Hērodots (500 - 424 pirms Kristus).

"Svētnīcas (tempļa) vidū uzcelts pamatīgs tornis, vienu stadiju (aptuveni 185 m)garš un vienu stadiju plats, un uz šā torņa atrodas vēl viens tornis, uz tā nākamais un tā tālāk līdz astoņiem torņiem. So torņu ārpusē ierīkotas kāpnes, pa kurām kāpt augšup, un, kad ir uzkāpts līdz vidum, tur atrodas atpūtas vieta ar sēdekļiem. Uz augšējā torņa atrodas liels templis, un šajā templī ir liela gīdta, pārklāta ar skaistām segām, un tās priekšā zelta galds. Taču templī nav neviena dieva tēla. Naktīs šeit nedrīkst uzturēties neviens cilvēks, izņemot vienu sievieti, ko no visām zemes sievietēm izvēlējies dievs. Tā stāsta lialdieši, kas ir šī dieva priesteri. Sie priesteri stāsta arī… dievs pats attiecīgajā brīdī ienākot templī un guļot uz kušetes… Bet, kad dievs ierodas, sieviete pa nakti tiek ar viņu ieslēgta."

Arī no babiloniešu eposa par Marduku izriet, ka tempļi sākotnēji kalpojuši dievu svītai. Šajā sacerējumā dievs saviem debesu kolēģiem saka:

"Kad jūs no debesīm nokāpsiet uz sapulci, jūs pa nakti uzņems atpūtas vieta.

Es to nosaukšu par Babilonu, dievu vārtiem."

Šīs gluži fiziskās attiecības ar dieviem bija mezopotā- miešu kultūras spēka avots. Viņu lielie varoņi, pirmām kārtām jau Gilgamešs, kurš meklēja nemirstību, bija šo attiecību rezultātā radušies bērni. Dievu dēli jeb pusdievi bija apveltīti ar pārcilvēcisku spēku un spējām. Pat Bībelē, 1. Mozus grāmatā Genesis, vēl saglabājušās atmiņas par šo laiku, kā to varam lasīt 6. nodaļā:

"Un notika, ka cilvčki sāka vairoties virs zemes un tiem dzima arī meitas.

Tad Dieva dēli vēroja, ka cilvēku meitas bija skaistas, un tie tās ņēma par sievām, kas tiem labāk patika… Tanīs dienās milži bija zemes virsū, arī pēc tam, kad Dieva dēli bija gājuši pie cilvēku meitām un tās bija dzemdējušas bērnus. Tie bija varoņi, kas bija senlaikos, vīri ar vārdu."

Taču dievi neapmeklēja Zemi tikai tādēļ, lai apmierinātu savas miesiskās vajadzības, viņi arī apmācīja cilvēkus dažādās mākslās. Sumeri nešaubījās, ka viņu gandrīz no nekā radusies kultūra atvedināma uz sastapšanos ar anunnakiem, kas iedeguši viņu kultūras liesmu. -20. gadsimta vēsturnieki un arheologi šajā sakarā redz sevi konfrontētus ar vienu no lielākajām vēstures mīklām. - Sumeri katrā ziņā visas savas zināšanas, pasaules pirmās civilizācijas milzīgos novatoriskos sasniegumus pieraksta saviem debesu skolotājiem. No rītiem, pamodušies skaistuļu apskāvienos, dievi dalījās ar priesteriem savās zināšanās, kas tika nodotas tālāk tempļu skolās. Sajās pasaules pirmajās universitātēs tika mācīta ģeogrāfija un botānika, zooloģija, mineraloģija, arhitektūra un matemātika, astronomija, astroloģija, teoloģija un jurisprudence, literatūras zinātnes, kā arī politoloģija. Tā zinātnieks Helmuts Ūligs apgalvo, ka "šumeru universitātei" mācību un pētniecisko programmu ziņā ir daudz kopīga ar augstskolām, kas darbojās vēl 20. gs. pēc Kristus. Un tas viss pirms 6000 gadiem! "Vēsture sākas Šumerā," konstatē amerikāņu šumerologs Noass Semjuels Krāmers un uzskaita veselus 39 cilvēka novatoriskus sasniegumus Divupē, tostarp pirmās skolas, pirmais divpalātu parlaments, pirmā likumdošana, pirmās literārās debates, pirmā mīlas dziesma, pirmais morālo ideālu formulējums, pirmā historiogrāfija. Sumeru valstu politiskā sistēma tiek aprakstīta gan kā "teokrātisks sociālisms", gan kā "demokrātijas agrīna forma".

īpaši augsti attīstīta bija medicīna. Arheologi atraduši no māla izgatavotus svarīgāko orgānu modeļus ar precīziem apzīmējumiem, ar kuru palīdzību apmācīti studenti, kas gribējuši kļūt par ārstiem. Viņiem bija jāpārzina visi trīs šumeru dziedniecības mākslas veidi, proti, bultitu (terapija), šiper bci imti (ķirurģija) un urti mašmašše (lūgšanas un afir- mācijas). Tikai pēdējos gados modernā rietumu medicīna aptvērusi, cik svarīgs ir līdz šim nepamatoti novārtā atstātais trešais komponents, - ka pozitīvā domāšana un cieša ticība paātrina, jā, pat preventīvi ietekmē ārstēšanās procesu. Gan izpratne par placebo efektu, respektīvi, aktīvas vielas nesaturošu cukura tablešu pierādītu iedarbību uz slimnieku, gan psihosomatika, kas ļoti lielu nozīmi saslimšanā ar daudzām slimībām, tostarp vēzi, piešķir psihiskajam faktoram, mums pamazām iemācīja, cik nepilnīga bijusi mūsu izpratne par medicīnu, kas cilvēka ķermeni uzskatīja par remontējamu mehānismu, turpretī dvēseli atstāja novārtā. Mācīties no šumeriem nozīmē atklāt nākotni!

Medikamentus ražoja no augiem un ūdenī šķīstošiem minerāliem, kā tas izriet no kādas farmakoloģijas "rokasgrāmatas" teksta, ko amerikāņu arheologi no Pensilvānijas universitātes trīsdesmitajos gados atrada izrakumos Nipūrā (Nibruki). Šis atradums darīja mums zināmu, ka šumeru medikamenti tika izgatavoti no augu, dzīvnieku un minerālu sastāvdaļām. Bieži izmantoja nātrija hlorīdu un kālija nitrātu, kā arī pienu, čūsku ādas un bruņrupuču bruņas. Tomēr galvenās bioloģiski aktīvās vielas tika iegūtas no augu valsts -no dateļpalmu, bumbieru, vīģeskoku, tāpat arī priežu sēklām, saknēm, zariem, augļiem, mizas un sveķiem. Šumeru ārsti parakstīja tīrību un mazgāšanos, karstas vannas ar minerālvielām bagātās dūņās un pulverus, kas tika iemaisīti alū, vīnā un medū. Dezinfekcijai lietoja alkoholu, kuļu. No šī vārda cēlies arābu al kohl.

Tie, kuri netika galā ar saviem pienākumiem dziedniecības mākslā, tika smagi sodīti. Stingri likumi regulēja ne vien ārstu honorārus, bet arī sodus par neveiksmēm. Šī informācija mums cita starpā dara zināmu vēl daudz ko par šumeru medicīnas pārsteidzošajām iespējām. Tā varam uzzināt, ka kādam ķirurgam, kurš, caurdurot plakstiņu, bija savainojis pacienta aci, tika nocirsta roka. Kādā šumeru ziņojumā teikts, ka "ēna, kas sedza vīrieša aci", tātad audzējs, tikusi izoperēta. Šumeru kapenēs atrastie galvaskausi pierāda, ka viņu ārsti patiešām veikuši sarežģītas ķirurģiskas operācijas.

Arī matemātikā šumeriem bija spoži sasniegumi. Viņi bija reizināšanas un dalīšanas meistari, aprēķināja skaitļu kvadrātus un kubus, vilka kvadrātsaknes un kubsaknes, darbojās ar reciprokiem skaitļiem un eksponentfunkcijām, summēja laukumus un tilpumus, kas bija nepieciešami trešās pakāpes vienādojumu risināšanai. Turklāt viņi izmantoja seksagezimālo skaitīšanas sistēmu (ar pamatskaitli 60), t. i., "cilvēku skaitli" 10, reizinātu ar "dievu skaitli" 6. Daudzās valodās, tostarp vācu un angļu, pieņemtais skaitīšanas veicis, kur skaitļa vārdu 11 un 12 darināšana atšķiras no decimāl- sistēmā pieņemtās, ir šumeru mantojums. Riņķa dalījums 360 grādos un dienas iedalījums 2 x 12=24 stundās, katrā pa 60 minūtēm, tāpat atvedināms uz viņiem kā 12 mēneši, gada 365,24 dienas un 12 zodiaka zīmes, kuras sauca par ulhhe (spožajiem pavardiem). Atsevišķu zodiaka zīmju nosaukumi bija šādi:

GU.AN.NA ("Debesu vērsis") = Vērsis MAŠ.TAB.BA ("Dvīnis") = Dvīņi DUB ("Knaibles") = Vēzis UR.GZLA ("Lauva") = Lauva

AB.SIN ("Viņas tēvs bija Sins, Mēness dievs") = Jaunava

ZI.BA.AN.NA ("Debesu liktenis") = Svari

GIR.TAB ("Skrāpējošs un dzeļošs") = Skorpions

PA.BIL ("Aizstāvis") = Strēlnieks

SUHUR.MAŠ ("Kazaszivs") = Mežāzis

GU ("Ūdeņu pavēlnieks") = Ūdensvīrs

SIM.MAH ("Zivis") = Zivis

KU.MAL ("Lauku iemītnieks") = Auns

Karsti un nežēlīgi dedzināja spožā tuksneša saule, kad britu arheologs Henrijs Ostins Leijards lika atrakt no putekļainajām tuksneša smiltīm Bībelē minētās Nīnives drupas. Dienu pēc dienas viņa palīgi atsedza smilšu kāpu klātos kādreiz slaveno ķieģeļu būvju pamatus Irākas ziemeļos. Un līdz ar tiem arī milzīgās spārnotās sfinksas, kas tagad apskatāmas Britu muzejā Londonā. Šodienas Irākas ziemeļos atraktā Nīnive kādreiz bija kareivīgās Asīrijas impērijas galvaspilsēta, 7. un 8. gadsimtā pirms Kristus ziedoša metropole.

Ia bija Bībelē minētā pilsēta, uz kuru Dievs sūtīja pravieti Jonu, lai tas sludinātu draudošo atmaksu, taču sods tomēr netika izpildīts, jo pilsētnieki bija saprātīgi un nožēloja grēkus. Pilsētas dibināšanas laikā, kad tika celti varenie mūri pie Eifratas, Šumeras valsts eksistēja vairs tikai cilvēku atmiņās. Kopš plaukstošo pilsētvalstu pastāvēšanas beigām bija pagājis gadu tūkstotis. Uz to drupām radās jaunas valstis, vispirms babiloniešu, pēc tam asīriešu, kuras ar pārākas kara tehnikas palīdzību pakļāva pilsētu pēc pilsētas un izveda to dārgumus. Gigantiskas pilis aiz augstiem vārtiem liecināja par to valdniekiem un katram apmeklētājam iedvesa dziļu cieņu, kas pienācās "ķēniņu ķēniņam", Asīrijas valdniekam. Taču Leijarda svarīgākais atklājums bija nevis ķēniņu monumenti, lai cik dziļu iespaidu tie atstāja uz zinātnieku, bet gan ķēniņa Ašurbanipala pils bibliotēka ar tās 25 000 ķīļraksta plāksnīšu, kas smagā darbā tika atšifrētas tikai vēlākajās desmitgadēs. Kaut arī uzraksti bija asīriešu valodā, daudzu aizgūtu šumeru vārdu izmantošana ļāva secināt, ka tie ir senāku tekstu tulkojumi. Turklāt bieži bija sastopama piezīme: "Tulkots no šumeru valodas." Augsti izglītotais Ašūras ķēniņš Ašurbanipals saviem rakstu zinātniekiem bija uzdevis savākt un pārtulkot visus no šīs senās civilizācijas pārmantotos tekstus. Tā Nīnivē izveidojās vienreizēja bibliotēka, sava laika zināšanu kopuma krātuve. Ķēniņš sevi cildināja iekaltā uzrakstā: "Rakstu zinātnieku dievs piešķīris man spējas pārvaldīt šo māku. Esmu iepazīstināts ar rakstības noslēpumiem. Es spēju izlasīt pat sarežģītās plāksnītes šumeru valodā. Es saprotu mīklainos akmenī iekaltos vārdus no pirmsplūdu laikiem."

Lielākā daļa tekstu, kā izrādījās, bija veltīti astronomijas

jautājumiem. Tas nav nekāds brīnums, antīkajā pasaulē astronomija tika uzskatīta par "haldiešu zinātni" un par hal- diešiem saukti šumeri, tie minēti arī senākajā Vecās derības tulkojumā grieķu valodā Septuaginta. Kad 1925. gadā pētnieki bija identificējuši visus šumeriem zināmos zvaigznājus, atklājās jauna sensācija. Ja eiropiešu astronomiem, pirms Keplers 1611. gadā izgudroja teleskopu, bija zināmi tikai 19 zvaigznāji, šumeri uzskaitīja pavisam 28 konstelācijas, tikpat, cik jauno laiku astronomi. Joprojām nav skaidrs, kā pirms gandrīz 6000 gadiem priesteri astronomi spēja pazīt, sagrupēt, nosaukt un kataloģizēt visus debess ziemeļu puslodes zvaigznājus. Taču šo cilvēku atstātie astronomijas pieraksti nerada nekādas šaubas, ka viņi to spējuši.

Zvaigznes viņi sauca par mul ("augstumā spīdošais" vai "debess ķermenis"). Planētas, kuras viņi atšķirībā no zvaigznēm sauca par lubad, bija "(Saules) pasargātie ceļojošie pavardi". Saules sistēmu sauca par mulmul (visus debess ķermeņus ietverošs debess ķermenis), un šumeru izpratnē tā sastāvēja no Saules, Mēness un desmit planētām, no kurām viena, kā tika uzskatīts, bija sabrukusi. Kopš 1931. gadā amerikāņu astronoms Klaids Tombo atklāja Plūtonu, mēs zinām, ka mūsu Saules sistēmā ir deviņas planētas. Tajā ietilpst arī noslēpumainā asteroīdu josla, kas izstiepusies starp Marsu un Jupiteru un ko pēc daudzu astronomu pārliecības veido kādas sen sabrukušas planētas atliekas. Krievu astronoms profesors S. V. Orlovs 1950. gadā to nosauca par Faetonu. Faetons grieķu mitoloģijā bija Saules dieva Hēlija dēls, kurš, tāpat kā daudzi pārgalvīgi dēli pie savu vecāku auto stūres, cieta katastrofu tēva saules kaujas ratos. Zirgi viņam nepaklausīja, un Faetons galu galā iegāzās debesu upē Ēridanā. Kāds 4000 gadu vecs akadiešu zīmogs attēlo Saules sistēmu, kādu to pazina šumeri. Šodien ar inventāra numuru VA/243 tas glabājas Berlīnes Pergamona muzeja Dienvidrietumāzijas nodaļā, un tā zīmējumā attēlotā aina atspoguļo varbūt vienu no svarīgākajām fāzēm cilvēces vēsturē. Gans, viena kaza tam uz muguras, otra - uz zemes, ko kāds anunnaks atvedis pie augstāka ranga dieva. Šī dievība tur rokās arklu, ko nodod ganam. Gani kļūst par zemniekiem, nomadi - par nometniekiem, no nomadu nometnēm izaug ciemi u n pilsētas - dzimst kultūra. Taču šis zīmogs ir interesants ar vēl kādu detaļu, tie ir desmit apaļi debess ķermeņi, kas ietver pār kompozīciju spīdošo sauli. Varbūt tā ir sagadīšanās, varbūt nē, taču fakts ir tāds, ka pretēji pulksteņa rādītāja kustības virzienam tie izvietoti pareizā secībā un pēc izmēru attiecībām atbilst mūsu Saules sistēmas planētām: nelielais Merkurs, aptuveni tāda paša lieluma Venera un Zeme, nelielais Mēness, Marss, milzīga izmēra Jupiters un Saturns, līdzīga lieluma Urāns un Neptūns, nedaudz tālāk - nelielais Plūtons, un, kaut kur starp Marsu un Jupiteru, - kādreizējais prāvais Faetons, asteroīdu planēta.

Taču vēl vairāk nekā zināšanas par deviņām un desmito, sen sabrukušo planētu pārsteidz nosaukumi, kādus tām devuši šumeri.

Saule: APSU - "Ta, kas eksistēja no paša sākuma" Merkurs: MUM.MU - "Kāds, kas piedzima" Venera: LA.HA.MI - "Kauju pavēlniece" Zeme: KI.GI - "Sausā zeme" Mēness: DUG.GA.E - "Māla pods"

Marss: LAH.MU - "Kara dievs" vai

UTU.KA.GAB.A - "Gaisma pie ūdens vārtiem" Faetons: TIA.MAT - "Kas dod dzīvību" Jupiters: KI.ŠAR - "Cietzemes lielākais" Saturns: AN.ŠAR - "Debesu lielākais" Urāns: EN.TI.MAŠ.SIG - "Planēta ar gaišās zaļganās

dzīvības krāsu" Neptūns: HUM.BA-"Purvāja veģetācija" Plūtons: ŠU.PA-"Debesu uzraugs"

Ki vai Gi, Zemes nosaukums, guva atzinību. Grieķi no tā darināja "Gaia", tā viņi izrunāja Zemes dievietes Gajas vārdu. Vēl šodien mēs to sastopam tādos jēdzienos kā ģeogrāfija, ģeo-metrija vai ģeo-loģija. Šumeru bilžu rakstā Zemes simbols bija horizontāls, ar astoņām vertikālām līnijām šķērsots ovāls, kas līdzinās mūsu meridiāniem. Tātad šume- riem, iespējams, bijusi zināma arī Zemes lodveida forma, kas ir patiešām pārsteidzoši. Viņu zināšanas par citām Saules sistēmas planētām rada izbrīnu. Jupiters, kura diametrs ir 120 750 km, tiešām ir mūsu Saules sistēmas lielākā planēta. Saturns, kura diametrs nepārsniedz 120 000 km, ir nedaudz mazāks. Taču Saturna gredzenu sistēmas, viņa "debesu" diametrs sasniedz 172 000 km. Tāpēc šumeru Jupiteram dotais nosaukums "Cietzemes lielākais" ir tikpat atbilstošs kā Saturna "Debesu lielākais".

Tikai 1989. gadā radās iespēja atklāt Urānam un Neptū- nam doto apzīmētāju noslēpumu. 1977. gada augustā no Kanaveralas zemesraga startēja amerikāņu Nacionālās aeronautikas un kosmosa apgūšanas pārvaldes NASA automātiskā starpplanētu stacija Voyager2. Tās sākotnējais uzdevums bija fotografēt Jupitera un Saturna pavadoņus. Laimīgas sakritības rezultātā NASA inženieriem radās iespēja turpināt stacijas lidojumu arī Urāna un Neptūna virzienā. Kad no tās pienāca pirmie šo zaļganzili zaigojošo tālo pasauļu attēli, NASA Reaktīvās kustības laboratorijas (JPL) zinātnieki nevarēja vien nobrīnīties. Urāns līdz tam tika uzskatīts par gāzu planētu, taču tagad izrādījās, ka tam ir ciets kodols un 9000 m biezs superblīva ūdeņraža un amonjaka slānis. Tādējādi atbilstošs izrādījās šumeru dotais "Planētas ar gaišās zaļganās dzīvības krāsu" apraksts. 1989. gada 24. augustā stacija palidoja garām Neptūnam, šumeru "Purvāja veģetācijai", savai pēdējai pieturvietai mūsu Saules sistēmā. Planētas attēls - līdz šim astronomijas grāmatās tā tika attēlota kā balts gaismas punkts - pārspēja visas cerības. Drīz vien visi runāja par "zilo jūras dievu". Ja Urāns zaigoja gaiši zaļganzilā krāsā, Neptūna spīdums bija tumši zilganzaļš. Šo krāsu radīja metāna leduskristālu mākoņi. Kopš šī atklājuma ir zināms, ka Neptūna blīvums ir ievērojami lielāks nekā Urāna. Tas izstaro divreiz vairāk enerģijas, nekā saņem no Saules. Šis fakts liecina par karstu kodolu. Neptūna virsma sastāv no gāzveidīga un caurspīdīga ūdeņraža, ūdens tvaika mākoņiem un, iespējams, pat lietus lāsēm. Vai šādam "buljonam" iespējams dot labāku apzīmējumu par šumeru "purvāja veģetāciju"? Turklāt metāns, kas ir Neptūna atmosfēras pamatsastāvdaļa, pazīstams arī kā purva gāze! Jau šumeru laikmeta beigu posmā radušajos akadiešu tekstos Urāns un Neptūns aprakstītas kā kakkab šanamma, dvīņu planētas. Šis raksturojums ir absolūti atbilstošs mūsdienu astronomu un NASA zinātnieku atziņām. Tā, piemēram, zinātnes žurnālists

Reiners Klingholcs savā darbā par Voi/dger atklājumiem "Maratons Visumā" rezumē: "Pirmajā acu uzmetienā Urāns un Neptūns ir kosmiskie dvīņi!" - Sumeri to zināja! No kurienes šīs zināšanas?

"No dieviem," teica šumeri, no anunnakiem, "kas no debesīm ieradās uz Zemes", kas radīja cilvēkus un uzturējās varenos tempļos, kur apmācīja savās zināšanās priesterus, kas reizē bija arī šumeru augstskolu profesori. Kādā dievam Enki, kurš uzturējies Eridu templī, veltītā himnā teikts:

ENki, gudrības kungs,

Anu, Eridu rotas, mīlēts,

kurš dod pavēles un pieņem lēmumus,

likteņa līkloču eksperts: …tu esi

no debesīm nonesis zvaigznes,

aprēķinājis to skaitu.

Tu esi devis cilvēkiem vietu,

kur dzīvot.

Tu esi par viņiem rūpējies un nodrošinājis, ka tie seko saviem ganiem,… tu ļauj tiem droši dzīvot savās mājās.

Amerikāņu orientālists Zekeria Sitčins apgalvo, ka anunnaki, debesu zvaigžņu pazinēji, bijuši no kādas tālas pasaules. Šī teorija šķiet visai vilinoša, jo izskaidro ne tikai visaptverošu plašu zināšanu izcelsmi, kas bijušas šīs pirmās Zemes civilizācijas rīcībā, bet arī tās "dievu" ārkārtīgi fizisko dabu, kas nav vairījušies pat no miesīgas savienošanās ar vienu otru pievilcīgu mirstīgo.

Šumeru tekstos detalizēti aprakstīts, ka anunnaki nokapa no debesīm un kolonizeja Zemi. Eridu tempļa iemītnieks Enki "Mītā par Enki un Zemes kārtību" ziņo:

Kad es tuvojos Zemei,

tur bija lieli plūdi.

Kad es tuvojos tās zaļajām pļavām,

pēc manas pavēles tika

sakrautas zemes kaudzes un pakalni.

Es būvēju sev namu tīrā vietā.

Savu namu -

tā ēna pletās pār

čūsku purvu…

Karpa tajā māja ar asti

īsajā zālē.

Anonīms stāstītājs turpina:

Viņš iezīmēja purvāju, ielaida tajā karpas uti citas zivis, viņš iezīmēja niedru biezokni, iestādīja tur niedres un zaļu zāli. Enbilulu, kanālu uzraugam, viņš nodeva atbildību par purvājiem.

Viņam, kurš tā izmeta tīklus, ka neviena zivs no tiem nevarēja izbēgt,

NO kura cilpas nespēja izvairīties neviens putns, Enki uzlika atbildību par zivīm un putniem.

Enkimdu, kurš pārzināja grāvjus un dīķus,

Enki uzlika atbildību par grāvjiem un dīķiem.

Kullam, zemes ķieģeļu meistaram,

Enki uzlika atbildību par formām un ķieģeļiem.

Pēc tam kad tik vērienīgi bija iekopta zeme un izveidota pirmā kolonija - "tālu no dzimtenes uzceltā māja", Eridu - sekoja citu koloniju dibināšana. Sumeru grēku plūdu plāksnīte vēsta:

Pirmo no pilsētām, Eridu, viņš deva Nudimudam, vadonim;

Otro, Badtibiru, viņš deva Nugigam. Trešo, Laraaku, viņš deva Pabilsagam. Ceturto, Siparu, viņš deva varonim Utu. Piekto, Šurupaku, viņš deva Susam.

Nosaukumi liecina par jauno pilsētu nozīmi: Badtibira, "gaišā vieta", bija industrijas centrs, kur tika pārstrādātas rūdas. Laraaku, "redzēt mirdzošo spožumu", Zekeria Sitčins uzskata par bāku, orientēšanās punktu ielidojošajiem kolonizatoru kuģiem ceļā uz kosmodromu - "putnu pilsētu" Siparu. Šurupaka, "augstākās labsajūtas vieta", bijusi viņu medicīniskās aprūpes centrs.

Pēc tam kad Enki bija sekmīgi pabeidzis savu darbību, viņa tēvs Anu ("tas, kas no debesīm"), sava veida dievu tēvs, kura vārds rakstāms vienīgi ar zvaigžņu simbolu, uzdeva Enki brālim Enlilam turpināt Zemes misiju. Enlils ("vārdu kungs") jau pastāvošo pilsētu vidū dibināja kontroles centru Nibruki ("krustošanās punktu uz Zemes"), šodien sauktu ari par Nipūru. Tur uz Kiuras ("zemes sakņu vietas") platformas atradās Duranki, saite starp debesīm un zemi. Senos tekstos šī būve aprakstīta kā "augsts stabs, kas sniedzas līdz debesīm", un Enki to izmantojis, lai "vērstu savu vārdu pret debesīm". Taču visnoslēpumainākā vieta Nipūrā bija Enlila zikurāts, viņa Ekurs ("diženais nams"), kur atradusies Dirga, "tumša, kroņveida kamera". Tajā uzglabātas "radīšanas plāksnītes", me.

Noslēpumainas kā tāli ūdeņi, kā zenīts debesīs:

zem… emblēmām ir zvaigžņu emblēma. Me ir pilnīgs,

viņa vārdi ir tāpēc, lai tos izrunātu. Viņa vārdi ir cēli pareģojumi.

Šeit, visu laiku sākumā, mēs pirmo reizi sastopamies ar čukstošajiem akmeņiem, kurus šumeri sauca par me. Tie piederēja dieviem, kuri tos centīgi sargāja un acīmredzot izmantoja sakariem ar savu kosmosa dzimteni, taču arī kā savas misijas programmu, kas bija vērsta uz radīšanu. Šumeri bija cieši pārliecināti, ka šādi vadības elementi un kontroles faktori ir pareiza radīšanas stratēģijas sastāvdaļa. To apliecina kāds līdz mūsdienām saglabājies viņu teksts.

Mūžīgais pamatplāns,

kas nosaka celtniecību nākotnei,

ir tas,

kas satur rasējumus no seniem laikiem un kas sevī nes augstajās debesīs rakstīto.

Pamatojoties uz dažām spekulācijām, varētu pieņemt, ka anunnaki apmeklējuši Zemi, lai iegūtu kosmiskajam ceļojumam būtiski nepieciešamas izejvielas. Pirmām kārtām jau zeltu (dievu metālu), kas miljardiem mikroskopisku daļiņu formā varbūt varētu aizsargāt viņu dzimtenes apdraudēto atmosfēru no kosmiskā starojuma; tālās pasaules dabisko ozona aizsargslāni, iespējams, jau tajā laikā bija iznīcinājušas šīs civilizācijas radītās izplūdes gāzes. Šādu hipotēzi nevajadzētu uzreiz noraidīt.

Taču anunnaki zināja arī to, ka universā viss notiek apmaiņā, un mūžīgajam došanas un ņemšanas procesam jābūt līdzsvarā. Šī iemesla dēļ viņu pienākumos ietilpa arī humānā misija, ko viņi apzīmēja ar vārdu Akitir. "dzīves iekārtošana uz Zemes".

Iesākumā bija akmens

Tas bija sirmā senatnē, kad notika vēsturē pirmā revolūcija. Tajā necīnījās par kādas kolonijas brīvību vai vienlīdzību un brālību, pat ne par zemāko šķiru diktatūru, bet gan vienkārši par akmeņiem, kaut arī ļoti īpašiem, proti, par me - "likteņa plāksnītēm". Šī revolūcija atbalsojusies gandrīz visos cilvēces lielākajos mītos. Pazīstamākā ir grieķu versija par varoni Prometeju, kurš nolaupīja dieviem uguni, lai atnestu to cilvēkiem, par ko tika sodīts un uz mūžīgiem laikiem piekalts pie klints Kaukāzā. Turp katru dienu atlidojis ērglis un ar savu aso knābi plosījis viņa aknas, kas tūlīt brīnumainā veidā atkal atjaunojušās. Kristiešiem labi pazīstams Bībelē tikai pieminētais mīts par Luciferu, kurš pats gribēja kļūt par likteņa kungu un grāva Dieva autoritāti. Viņš - kādreiz piektais ercenģelis - tāpēc tika gāzts, izraidīts trimdā uz zemes, kur kopš tā laika, pārņēmis no Enki titulu, kā "pasaules valdnieks" kārdina cilvēci baudīt no "atzīšanas koka".

Grieķiem zināšanas par me jau sen bija pagaisušas aizmirstībā. Nolaupītā uguns kā "zināšanu gaisma" kļuva par radīšanas koda simbolu - līdzīgi kā Bībeles "atzīšanas koka auglis".

Taču iesākumā bija vārds. Un vārds bija akmenī, jo dievs pats bija to ieprogrammējis.

Šumeru dievs bija Anu, "debesu pavēlnieks", kura simbols bija zvaigzne, viņš bija radītājs un radīšanas meistars. Anu uzdevumā uz Zemes ieradās anunnaki, pavisam viņu bija deviņi simti.

Pēc Anu rīkojuma, sekojot viņa norādījumiem, viņš [Enlils] trīs simtus debesīs norīkoja kā sargus,

no debesīm ierīkot Zemes ceļus;

un uz Zemes viņš lika dzīvot sešiem simtiem.

Pēc tam kad viņš debesu un Zemes anunnakiem

bija devis visus norādījumus,

viņš sadalīja amata pienākumus.

Tā rakstīts šumeru radīšanas eposā. "Debesu anunnaki" tika saukti ari par igigi. "Tie, kas novēro un redz" vai "tie, kas riņķo un redz". Vai viņi Zemes orbītā kontrolēja satelītu tīklu, kas bija pastāvīgi saistīts ar Dirgu, Enlila zemes staciju Nibruki? Viņi pārraudzīja "misijas: Zeme" plānošanu, ko viņi savā žargonā sauca par "Akiti projektu", dzīvības radīšanu uz Zemes. Viņi nodrošināja me ar aizvien jaunu informāciju. Noass Semjuels Krāmers domā, ka me ir "dievišķie likumi, noteikumi un norādījumi, kas saskaņā ar šumeru filozofu uzskatiem rada un uztur universu kopš radīšanas dienas", īpaši me "rada visas cilvēku intereses un viņu kultūru".

Amerikāņu pētnieks R. A. Boilijs par me raksta: "Reizēm tie tiek aprakstīti kā fiziski objekti, kurus var paņemt un nest sev līdzi. Me savam īpašniekam nodrošina absolūtu kontroli pār noteiktu dzīves aspektu… Mītā "Enki un pasaules kārtība" me it kā vada Enki komandētus "debesu ratus"… Me piederēja Enki, un tie tika pakāpeniski atdoti cilvēces labklājībai. Galvenais avots, kurā paskaidrots to funkcionēšanas veids, ir eposs "Inanna un Enki", kur rakstīts, ka civilizāciju veido 100 elementu, un katra funkcionēšanu nodrošina savs me. Šajā mītā minēti tieši 60 me, piemēram, ķēniņa varai, priesteru dienestam, gudrībai, mieram, pareģošanai, tiesnešu amatam, mākslai, mūzikas instrumentiem, ieročiem un pilsētu iznīcināšanai… "Mītā par Zu" viņš, Enlila kalpotājs, kādas galma revolūcijas laikā cenšas iegūt kontroli pār "Likteņa plāksnītēm", kuras Enlils atstājis bez uzraudzības. Tas vismaz uz brīdi nodrošināja viņam kontroli pār anun- nakiem un cilvēci.

Me ir atslēgas jēdziens šumeru mitoloģijā un kosmoloģijā. Tas ir salīdzināms ar lomu, kāda kristietībā ir "vārdam". Patiešām, precīzi tulkojot, me nozīmē "vārds". Taču šumeriem mc nebija grūti definējamas dievišķās gribas apraksts, bet gan gluži konkrēta fiziska realitāte. Mc bija akmeņi, "Likteņa plāksnītes", kuras varēja nozagt, pazaudēt un atkal atrast, kuras bija atvestas uz Zemi un paslēptas, kuras uzglabāja, sargāja un atstāja mantojumā. Mc bija reizē datorčipi un komunikācijas līdzekli, dievu orākuli un mobilie telefoni.

Mīta par Luciferu šumeru versijā "Stāsts par Zu" paskaidrots, kā me nonāca uz Zemes. Taču diemžēl bija saglabājušies tikai mīta fragmenti, kurus orientālistiem nācās rekonstruēt gadu desmitiem ilgā skrupulozā darbā. Sākuma joprojām trūka. Tikai 1979. gadā arheologi V V. Hallo un V. L. Morans ASV Jeilas universitātes Babilonijas nodaļas krātuvēs atklāja kādu līdz tam vēl nepārtulkotu tekstu, kas izrādījās eposa ievads.

Zu bija viens no anunnakiem, kuram Enlils bija uzdevis uzraudzīt Ekuru, savu "diženo namu" Nibruki (Nipūrā), kur atradās noslēpumaina telpa, Dirga. Taču Zu nespēja pārvarēt kārdinājumu, jo dienu no dienas viņam bija jānoraugās uz "Duranki dieva" varas instrumentiem, "saistību starp debesīm un zemi". Viņš nespēja atraut skatienu no me; ar katru dienu pieaugošā alkatība lika viņam izkalt viltīgu plānu.

Es paņemšu me, dievišķās Likteņa plāksnītes, es valdīšu pār dievu pavēlēm! Es nostiprināšu savu troni un kļūšu par visu normu meistaru, es kontrolēšu visus igigi.

Kādu dienu, kad Enlils peldējās, Zu radās izdevība, kādu viņš bija gaidījis.

Ar savām rokām viņš satvēra

likteņa plāksnītes,

atņēma Enlila mantojumu,

anulētas bija normas.

Kad Zu aizsteidzās projām uz savu kalnu,

tēvs Enlils, viņa meistars, zaudēja valodu.

Iestājās klusums, klusēšana turpinājās.

Svētnīca zaudēja savu spožumu.

Dievi bija satriekti par šo

ziņu.

Anu atvēra muti un runāja, un teica dieviem, saviem dēliem: "Kurš nokaus Zu

un padarīs savu vārdu par slavenāko visā apvidū?"

Taču neviens no Anu dēliem nepieņēma šo izaicinājumu, vienīgi Ninurta, Enlila mantinieks. Sava vectēva Anu cildināts, kā katrs dēls, kurš dodas karā, saņēmis mātes Mami labus padomus, jaunais dievs devās ceļā uz Zu patvērumu kalnos. Tur viņam izdevās atrast un niknā divcīņā, kas turpmāk attēlota neskaitāmos reljefos un zīmogos, nogalināt me nolaupītāju. Pārgriezis Zu rīkli, viņš nogādāja Likteņa plāksnītes atpakaļ Nipūrā. Vismaz pagaidām vecā kārtība bija atjaunota.

īsi ielūkosimies informācijā, ko par me mums sniedz eposs "Enki un Inanna". Iesākumā Enki varēja lepoties, ka viņam pieder me, kurus viņam bija uzticējis brālis Enlils un kuri no Ekura, dieva "diženā nama" Nipūrā ar tā noslēpumaino Dirgu, atkal bija atvesti uz Eridu.

Mans lielais brālis, visu zemju valdnieks, savāca kopā visus me, ielika me manās rokās. No Ekura, Enlila nama, es nogādāju mākslas un zināšanas pie sevis Eridu.

Kopš tā laika viņu cildināja anunnaki, teikts eposa turpinājumā.

Kungs, kurš kontrolē lielos me, īstenos me,

kurš uzrauga un kontrolē lielos me, neskaitāmos me,

kurš ir pirmais visur augšā un lejā, Eridu, spodrajā, dārgajā vietā, kur atnesti cēlie me…

Tad pie "Zemes pavelnieka" viesos ierodas jaunā un pavedinoši skaistā dieviete Inanna, viņa brāļa mazmeita.

Tajās dienās Enki namā Eridu ienāca jaunā

Inanna: svētā Inanna viena pati.

Tajās dienās to zināja viens gudrais,

kurš pazina debesu un zemes me,

kurš no savas dzīves vietas pazina dievu sirdi,

ka Inanna nāk uz viņa templi Eridu.

Turpmāk seko dievu sastapšanās tēte-h-tēte sīks apraksts. Enki skaistajai apmeklētājai sagatavoja peldi vēsā ūdenī, piedāvāja viņai vispirms sviesta kūkas, tad alu - tēja un kafija tolaik vēl nebija "izgudrotas". Teksta autors gan uzsver, ka tas viss ir tikai draudzīga sastapšanās kolēģu dievu starpā - burtiski tas skan: "Viņš apgājās ar to kā draugs, izturējās kā kolēģis", - taču starp rindām lasāms kas vairāk. Jo pēc alus sekoja vīns, kuli lu (šumeru apzīmējums alkoholam) plūda straumēm.

Enki un Inanna abi kopā Dzēra alu, baudīja vīnu, Lika plūst pāri bronzas traukiem…

Un piedzērušais Enki kaut kad padevās šīs pirmsplūdu laiku Lolitas pavedinošajam skaistumam. Doti tikai mājieni, un hronists - acīmredzot Enki piekritējs, kurš labprātāk neizsakās par neveiklo situāciju - patur pie sevis turpmākās detaļas. Varētu atcerēties jauno Salomi, kura ar satraucošas erotikas pilnu deju tā apstulbināja savu patēvu Hērodu

Antipu, ka tas bija gatavs izpildīt jebkuru viņas vēlēšanos, lai tikai viņa nemitētos. Salome par to pieprasīja uz sudraba paplātes servētu Jāņa Kristītāja galvu.

Arī burvīgā Inanna pārzināja vīriešu apmāšanas mākslu. Kad Enki beidzot bija tā savaldzināts, kā viņa to vēlējās, viņa atklāja tēvocim sava apmeklējuma patieso iemeslu. Viņa gribēja iegūt me. Un Enki vieglprātīgi un ar plašu žestu, ko spēj saprast vienīgi vīrietis, kurš pats bijis iemīlējies, nespēja viņai atteikt.

"Savas varas vārdā," bļaustījās vecais izvirtulis, "es nododu svētajai Inannai, savai meitai [kas viņa, protams, nebija], me, pret ko neviens nedrīkst iebilst…", un citu pēc cita noskaitīja 94 me, kuros bija ieprogrammēti visdažādākie civilizācijas būvakmeņi, to skaitā "dievība, dižciltīgais kronis, ķēniņa varas tronis… dižciltīgais scepteris… gani… patiesība… nokāpšana mirušo valstībā… atgriešanās no mirušo valstības… duncis un zobens… melnais tērps, krāsainais tērps…"; frivolitātes, piemēram, "peņa "darbs", peņa skūpstīšana, prostitūcijas māksla, paātrināšanas māksla… tempļa prostitūcija, svētā taverna"; mākslas, tādas kā "tieša runa, melīga runa, izskaistināta runa… dziesmas māksla", taču ari "vecajie, varoņi, māksla būt lielam, izplatīšanas māksla, māksla būt tiešam, pilsētu izlaupīšana, žēlabas, sirds līksme… maldi, nemieri, laipnība, ceļojumi, droša dzīvesvieta" un praktiskas lietas kā "namdara, vara apstrādātāja, rakstnieka, kalēja, ādu apstrādātāja, iepildītāja, niedru meistara darbs, ieklausīšanās, uzmanība, svētie attīrīšanās rituāli, karstu ogļu uzkarsēšana, bailes, nepatika… apiešanās ar uguni… ģimenes sapulce, vairošanās… triumfs, padoms, sprieduma taisīšana, lēmuma pieņemšana…" un tā tālāk un tā joprojām. Un Inanna tos sagrāba sev.

Svētā Inanna paņēma visus šos me, Iekrāva savā debesu laivā Un aizbrauca ar savu debesu laivu.

Kad Enki bija izgulējis dzērumu, sākās paģiras. Mocīdamies ar galvassāpēm, viņš pasauca savu kambarkungu Izimudu, un izraisījās laimīgā kārtā līdz mūsu dienām saglabājies dialogs.

Enki: "Mans kambarkung Izimud, Anu saldajā vārdā!"

Izimuds: "Mans ķēniņ Enki, vienmēr jūsu rīcībā,

sakiet man, ko vēlaties!"

Enki: "Vara, ķēniņvalsts, dievība, dižciltīgais

kronis, ķēniņa tronis, kur tie ir?"

Izimuds: "Mans ķēniņ, jūs tos atdevāt savai "meitai"."

Enki trakoja aiz dusmām par savu paša muļķību. Veltīgi viņš vēl centās atgūt Likteņa plāksnītes, taču bija jau par vēlu. Ne 50 "Jahamas briesmoņi", ne "Arākas sardze", ko viņš sūtīja pakaļ Inannai, nespēja apturēt viņas debesu laivu. Viņa laimīgi piezemējās savā pilsētā Arākā (Urūkā), kur viņu eiforiskā priekā apsveica tauta un priesteri. Kopš tā laika Urūka kļuva par galveno pilsētu Sumerā.

Pēc tam Inanna atļāvās nelielu atpūtu. Viņa uzlika galvā savu turbānveida galvasrotu "stepes kroni" un cievās uz mežonīgu apvidu meklēt kādu izskatīgu aitu ganu. Tādu atradusi, kā vēstīts tālāk, viņa nodevās mīlas priekiem. Pašā augstākajā baudas brīdī no viņas lūpām izlauzās dziesma pašai par sevi un savu rafinētību, kam sekoja visai svētulīga lūgšana par Enki, kuram viņa bija visu atņēmusi.

Kam pieder me, tam pieder vara.

To zināja ari kanaāniešu dievs Baals ("kungs"), debesu dieva Ela dēls, kurš, domājams, identisks šumeru Enlilam. Baala valdnieka pils atradās Capona kalnā, Ciedru kalnos, šodienas Libānas teritorijā. Laiki bija mainījušies, pie varas bija dievu otrā paaudze. Tas bija laiks pēc grēku plūdiem, Zeme tika iekārtota no jauna. Sumeriem un citām Tuvo Austrumu tautām, kas bija viņu kultūras mantinieki, grēku plūdi bija radikālākais notikums cilvēces agrīnajā vēsturē. Tie ir pastāvīgi minēti šumeru ķēniņu sarakstos, kļuvuši par neskaitāmu mītu un vēstījumu tēmu, un pat tik izglītots ķēniņš kā asīriešu Ašurbanipals dižojās, ka spējot izlasīt "mīklainos, akmenī iecirstos vārdus no plūdu dienām". Turklāt ir pilnīgi iespējams, ka šie vēstījumi, kas atstājuši pēdas arī Bībelē, 1. Mozus grāmatā Genesis, balstās uz kādu pasaules mēroga dabas katastrofu.

Izrakumu vieta līdzinās milzīgam būvlaukumam, un gruvešu kalni jau sen aizsedz skatienu pa Bagdādes dzelzceļu braucošajiem ceļotājiem, kas agrāk izbrīnā varēja vērot, kā tiek atsegta viņu pagātne. 1929. gada vasaras sākumā tuvojās beigām angļu arheologa Lenarda Vūlija sestā izrakumu kampaņa, un tā bija atstājusi savas pēdas. Turklāt brits bija krietni pavirzījies tuvāk sākotnei līdz pat ķēniņa kapenēm, kas datējamas ap 2800. gadu pirms Kristus un kurās viņš atrada lielisku zelta rotu, kuru šodien Londonā bijīgi aplūko miljoniem Britu muzeja apmeklētāju. Viņa atraktā "Lira Haldejā" bija Abraāma pilsēta, visu pasaules mono- teisko reliģiju - jūdaisma, kristietības un islāma ciltstēva dzimtene.

Jo dziļākas kļuva Vūlija šahtas, jo tuvāk viņš pievirzījās ķēniņu pilsētas pirmsākumiem - tomēr darbiem vēl neredzēja galu, un tas nedeva britam mieru. Pat pēc tam, kad viņš bija licis nojaukt 4800 gadu vecu kapeņu pamatus, dziļāk atradās vēl senāka perioda drupu slānis - cits zem cita tie ietina Ūras pakalnu kā sīpola zvīņas. Līdz kādam gan dziļumam šie mēmie sava laika liecinieki varētu novest, jautāja sev Vūlijs, kad uz neskartas zemes bija radusies vissenākā apmetne? Sadedzināta koka pelni pletās ap māla plāksnīšu kaudzi, rakstu zīmes uz tām liecināja par citu, senāku šumeru bilžu raksta versiju, nekā līdz šim atrastās. Viss liecināja, ka to izcelsme meklējama 31. gadsimtā pirms Kristus, un līdz ar to par trīs gadsimtiem pārspēja vissenākās liecības par ēģiptiešu kultūru.

Aizvien dziļāk veda šahtas, aizvien jauni slāņi atklājās dienas gaismai. Atkal un atkal māla lauskas liecināja par jauniem cilvēku apmešanās periodiem, tomēr šķita dīvaini, ka starp dažādiem slāņiem bija vērojamas ļoti niecīgas atšķirības. Izmaiņas gan bija saskatāmas rakstībā, zināma vienkāršošanās, taču ne keramikā. Gadsimtiem ilgi šumeru kultūra dīvainā kārtā nebija mainījusies. Tā ļoti agri bija sasniegusi visai augstu attīstības pakāpi, taču pēc tam nesekoja nekāds progress, bet gan sairums, dekadence, kas tomēr turējās zināmās robežās. Beidzot izrakumu darbos pienāca brīdis, kad šķita, ka sasniegts pamats. Strādnieki uzdūrās plašam māla slānim. Taču māls varēja rasties tikai plūdu laikā. Eifratas pārplūšana pakalnu nebūtu varējusi sasniegt, jo tas atradās pārāk augstu. Būdams pieredzējis ģeologs, Vūlijs saprata, ka ir ārkārtīgi svarīgi noskaidrot šo jautājumu.

♦

Jo dziļāk strādnieki rakās māla slānī, jo tas šķita noslēpu

maināks. Tas tomēr bija nevis vienu vai divus metrus biezs, bet gan stiepās vairāk nekā trīs metru dziļumā, tas nozīmē: pārāk daudz, lai būtu varējis rasties lokālas plūdu katastrofas rezultātā. Kad māla slānis beidzot bija pieveikts, tas, ko ieraudzīja Vūlijs un viņa vīri, aizrāva elpu. Neskartas grunts vietā, ar ko viņi bija rēķinājušies, racēji uzdūrās drupām un šķembām, cilvēku apmetnes lieciniekiem. Taču šīs atliekas būtiski atšķīrās no šumeru keramikas. Māla krūkas bija rupji darinātas, veidotas ar roku, nevis uz podnieka ripas kā virspus māla slāņa atrastie trauki. Nekur nebija atrodamas metāla atliekas, bet to vietā no zemes tika izsijāti krama bultu uzgaļi un darbarīki. Akmens laikmeta mantojums!

Vakarā, atgriezies teltī, Vūlijs atšķīra grāmatu, ko vienmēr vadāja sev līdzi: Bībeli, kurā pieminēta "Ūra Haldejā" un līdz ar to uz visiem laikiem saglabātas atmiņas par šumeru ķēniņu pilsētu. Viņš šķīra lapas, līdz bija atradis septīto nodaļu 1. Mozus grāmatā Genesis. Tur rakstīts: "Seši simtajā Noasa mūža gadā otrā mēnesī un septiņpadsmitajā mēneša dienā, tieši tanī dienā, pārplūda lielo dzelmju avoti, un tika atvērti debesu logi. Un lietus lija pār zemi četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Tanī pat dienā Noass iegāja šķirstā un Sems, Hams un Jafets, Noasa dēli, kā arī Noasa sieva un trīs Noasa vedeklas līdz ar viņiem… Un ūdensplūdi turpinājās četrdesmit dienas virs zemes, un ūdens vairojās, un tas pacēla šķirstu, ka tas tika augstu uzcelts uz zemes. Un ūdeņi augtin auga stiprumā un daudzumā tik lielā mērā, ka šķirsts peldēja pa ūdens virsu. Un ūdeņi pieņēmās stiprumā aizvien vairāk zemes virsū, tā ka tie apsedza visus kalnus, kas bija zem debesīm. Piecpadsmit olekšu augstumā ūdeņi pacēlās pār virsotnēm un apklāja kalnus…"

Lenards Vūlijs piecēlās ļoti agri. Viņš zināja, ko bija paveicis. Viņa mērķis bija tuvākā telegrāfa stacija. No turienes viņš nosūtīja uz Angliju ziņu, kas jau nākamajā dienā aplidoja pasauli un nonāca neskaitāmu laikrakstu virsrakstos:

"Esam atklājuši grēku plūdus!"

Šī katastrofa, kuras pēdas atrada Lenards Vūlijs, varētu būt notikusi ap 4000. gadu pirms Kristus, tātad pirms aptuveni 6000 gadiem. Taču vēl līdz pat šodienai nav izskaidroti šīs katastrofas iemesli, vai to izraisījusi virkne lokālu plūdu, kāds globāls notikums, vai arī dabas procesi pavisam citā reģionā. Jo mīti par grēku plūdiem saglabājušies visās pasaules malās. Dienvidamerikas indiāņu ciltīs un senajā Japānā, Indijā un Vācijā, afrikāņu ciltīs un pie eskimosiem.

Vūlijs zināja, ka Britu muzeja līdzstrādnieks Džordžs Smits jau 1876. gadā uz kādas Leijarda atrastas ķīļraksta plāksnītes no Ašurbanipala bibliotēkas Nīnivē bija atklājis šumeru tekstu par grēku plūdiem.

Visas auglīgās straumes saplūda kopā, iznīcinoši grēku plūdi brāzās kopā ar tām. Kad septiņas dienas un septiņas naktis plūdu vētra bija plosījusies pār zemi, milzīgais šķirsts zvalstījās lielajos ūdeņos,

parādījās Saules dievs, apgaismodams debesis un zemi.

Ziusudra atvēra milzīgā šķirsta lūku. Varoņa Utu gaisma ieplūda milzīgajā šķirstā.

Ziusudra, ķēniņš, nometās pie zemes

Utu priekšā,

ķēniņš nokāva vērsi,

viņš pienesa kaujamo upuri.

Ziusudra, kurš akadiešu tekstos saukts par Utnapišti, bija šumeru Noass. Enki pirms katastrofas bija brīdinājis Suru- pakas pilsētas ķēniņu un licis būvēt lielu šķirstu. Tāpēc ka šumeriem grēku plūdi nebija kāda dieva atmaksa, bet gan dieva Enlila rīcība pret viņaprāt pārāk straujo cilvēces vairošanos. Enki, viņa brālis un, kā daždien brāļiem gadās, ari sāncensis, iestājās par cilvēku glābšanu. Tāpēc Ziusudram/ Utnapišti vēl bija iespēja novietot uz borta "visa dzīvā sēklu", pirms sākās katastrofa.

Vūlija atradumu varētu saistīt ar grēku plūdiem, taču šāda saistība nav neapstrīdama, jo nav nekādu apstiprinājumu par patiešām plaša mēroga Mezopotāmijas valstu applūdināšanu. Taču, lai kas ari patiesībā būtu noticis, lai kādi ari būtu bijuši katastrofas iemesli, Vūlija atklājums tomēr apstiprina, ka leģenda par lielajiem plūdiem glabā sevī patiesu kodolu, kā tas ir daudzos mītos. Civilizācijai tas nozīmēja lūzuma punktu. Pirms šī notikuma šumeri vēl atradās akmens laikmeta attīstības stadijā. Atradumi skaidri rāda, ka pēc tam it kā ne no kā radusies plaukstoša kultūra. Sumeru ķēniņu hronikās tā ari pateikts: "Pēc grēku plūdiem ķēniņvalsts nokāpa no debesīm." Arheoloģiskie atradumi to apstiprina.

Pēc grēku plūdiem tika iedibināta jauna kārtība pasaulē, jauns zemes sadalījums starp dieviem. Zeme tika sadalīta četros apgabalos, un Ēdinu, kas līdz tam bija bijusi dievu kolonija, sāka apdzīvot cilvēki, plaukstošas civilizācijas nesēji, tāpat ari Ēģipti un Indas ieleju. Taču ceturtais apgabals, vēl šodien kā "Svētā zeme" pazīstamā josla no Sinaja pussalas līdz pat Libānai, palika dieviem. Tur, Libānas Ciedru kalnos, tapa jauns "kosmodroms". Par to vēl šodien liecina senās pilsētas Baalbekas drupas.

Baalbeka - tās mūri glabā sevī astoto pasaules brīnumu, celtni, kas pēc visiem parametriem ierindojama starp tādiem fenomeniem kā piramīdas, Aleksandrijas bāka, Rodas koloss, Semiramīdas gaisa dārzi, Bābeles tornis, Zeva statuja Olim- pijā un ķēniņa Mausola kapenes, proti, starp varenākajiem un iespaidīgākajiem antīkās pasaules monumentiem. To veido milzīgi, līdz pat 1000 tonnām smagi monolīti, no kuriem lielākie ir 20 metrus gari, 4 metrus augsti un 3 metrus plati. Kaut gan uz tiem atrodas romiešu laiku tempļa drupas, šī veidojuma kodols ir ievērojami vecāks. Neviens nezina, kas un kādā veidā pārvietojis šos milzīgos kvadrus. Tas atzīts pat Libānas Ārējo sakaru ministrijas informācijas brošūrā: "Pirms tika transportēta milzīgā Saturn Vraķete, šie akmens kvadri bija smagākie priekšmeti, ko cilvēkam jebkad nācies pārvietot. Taču nav nekādu norāžu par transporta ceļu starp akmeņlauztuvēm un tempļa rajonu. Līdz pat šodienai paliek neatrisināta mīkla, kā šie monolīti līdz turienei nogādāti."

Netālu no iespaidīgā veidojuma Baalbekā apmeklētājiem tiek piedāvāta vēl lielāka mīkla: "Hadjar el Gouble" - slīpi zemē guļošais "Dienvidu akmens", 23 metri garš, 5 metri augsts un 4 metri plats. Tas ir lielākais monolītais kvadrs, ko jebkad kāds radījis. Pēc ekspertu aplēsēm tā svars vērtējams starp 1200 un 2000 tonnām. Līdz pat šai baltai dienai pasaulē nav tāda celtņa, kas to spētu izkustināt no vietas vai pacelt. Taču tas tur atrodas, it kā palicis pāri no Baalbekas terases būves. Un nav arī nekādu norāžu, kā tas tur varējis nonākt.

Zem Baalbekas terases atrodas plaša pazemes eju un tuneļu sistēma, ko pirmo reizi 19. gadsimta beigās pētīja vācu arheologi Georgs Eberss un Hermans Gute. Savā grāmatā "Palestīna attēlos un vārdos" (Palastina in Bild und Wort) viņi raksta: "Arābi ienāk drupās no dienvidaustrumu stūra caur garu velvētu eju, kas kā dzelzceļa tunelis ved zem lielās platformas. Divas paralēlas ejas stiepjas no austrumiem uz rietumiem un ir savienotas ar trešo, kas tās taisnā leņķī šķērso virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem." Tuneļu sistēmu apgaismo "dīvaini pīti logi", kas izplata "spokaini zaļu gaismu".

"Esmu pārliecināts, ka šo milzīgo klinšu platformu, kas jau ilgu laiku uzdod mīklas arheologiem un ģeologiem, uzbūvējušas inteliģentas būtnes kā starta laukumu kosmiskajiem kuģiem," atzītajā laikrakstā "Literaturnaja Gazeta" 1962. gadā rakstīja padomju fiziķis M. Agrests. To uzbūvēja, kā rakstīts kanaāniešu mītos, Enlila/Ela dēls Baals uz "klints virsotnes ziemeļos", lai tā kalpotu par kosmodromu dieviem. Lai nodrošinātu sakarus, šeit glabājās me jeb "starojošais akmens". Mītā teikts, ka akmens bijis paslēpts "manā alā augstajā Caponā… tālajās dieva dēlu raktuvēs". Par tām teikts: "Tam bija divas atveres zem zemes acīm un trīs platas pazemes ejas", kas ļoti atgādina vācu arheologu atklājumu.

Tur, šajā vietā, akmens bija drošībā, līdz to iekāroja cits dievs, viņa pretinieks Mots. Viņš zināja, ka Baalam ar me palīdzību esot "viena lūpa uz Zemes, bet otra - debesīs, lai viņa vārds sniegtos līdz planētām". Tāpēc Mots pieprasīja sev tiesības pārbaudīt, kas noliek (sic!) Capona virsotnē. Vispirms Baals centās nomierināt pretinieku, sūtīja sūtņus ar miera piedāvājumiem. Beidzot viņam sāncenša uzmākšanās bija līdz kaklam, un viņš nolēma pats personīgi doties lejā uz Mota apakšzemes impēriju. Viņa mērķis bija gāzt Motu, taču viņš zināja, ka viens nespēs tikt galā. Viņš iepazīstināja ar saviem plāniem dievieti Anati, sūtīja pie viņas divus sūtņus, kuriem bija jānodod vēstījums.

Man jāsaka tev slepens vārds,

jāpačukst kāda vēsts;

tā ir lieta, kas izsūta vārdus,

akmens, kas čukst.

Cilvēki viņa vēstis nezina,

masas uz zemes tās nesaprot…

Debesīm un Zemei tas ļauj savstarpēji sarunāties,

uti jūrām - ar planētām.

Tas ir starojošs akmens,

debesīm vēl nepazīstams.

Tu un es to uzstādīsim

manā alā Caponā.

Šāda vilinājuma priekšā Anati izteica gatavību atbalstīt Baalu. Taču, kad sūtņi gribēja nodot labo ziņu savam saimniekam, izrādījās, ka tas jau pats bija devies ceļā izaicināt Motu - un divkaujā kritis. Kad uzticamā draudzene par to uzzināja, viņu pārņēma briesmīgas dusmas, un viņa "sacirta Motu ar savu zobenu". Pēc tam viņa nogādāja sava kunga ķermeni atpakaļ uz Baalbeku. Viņa pasauca milzi Šapašu, "refajiešu valdnieci", kas bija pazīstama kā dziedniece. Un viņai izdevās uzcelt dievu no mirušajiem.

Arābi savu "Dar-as-saadi" templi Baalbekā - "augstākās svētlaimības namu" - uzskata par senāko celtni pasaulē. Stāsta, ka pats Ādams esot uzcēlis templi savam Dievam, kad pēc izraidīšanas no paradīzes apmeties netālu no Damaskas. Tā kā Damasku esot dibinājis Ādams, tā pretendē uz pasaules vecākās pilsētas statusu. Savukārt sīriešu kristieši apgalvo, ka Baalbeka cieši saistīta ar Ādama dēlu Kainu, kurš "pilsētu uzcēla 133. radīšanas gadā ārprāta lēkmes laikā", kā 7. gadsimtā rakstīja patriarhs Johanness Marons. "Viņš tai deva sava dēla Enoha vārdu un nometināja tajā milžus, kas par saviem noziegumiem tika sodīti ar grēku plūdiem." Šeit maronītu sektas dibinātājs Marons nepārprotami atsaucas uz 1. Mozus grāmatas 6. nodaļu, kur runāts par "Dieva dēliem", kas ar Zemes meitām radīja "milžus". Turklāt zīmīgs ir šo "milžu" ebrejiskais apzīmējums "nefilini". Jo šā vārda sakne n-f-1" nozīmē "nolaisties, krist, nokāpt", un līdz ar to "nefilini", respektīvi, "lejā nokāpušie", acīmredzot ir tikai citā vārdā nosaukti "anunnaki", - "tie, kas no debesīm nokāpuši uz Zemes". Turpretī cits, Bībelē dotais, apzīmējums "ama- kimi" skan kā šumeru vārda izkropļojums.

Pēc grēku plūdiem Bībeles Nimrods atkal esot uzbūvējis cietoksni, jo "bija nodomājis iežēlināt debesis", tālāk ziņo patriarhs Marons. Saskaņā ar Bībeles tekstu, Nimrods bijis "varonīgs mednieks tā Kunga priekšā". "Viņa ķēniņa valsts sākums bija Babilonijā, Arākā (Urūkā) un Akadā, un Kalnē- Sineāras zemē. No šīm zemēm viņš devās uz Ašuru un tur uzcēla Nīnivi, Rehobotas pilsētu un Kalahu, arī Reseni starp Nīnivi un Kalahu - šī ir tā lielā pilsēta." (1. Mozus 10:8-12). Viņa valdīšanas laikā vai neilgi pēc tam tikusi uzsākta Bābeles torņa celtniecība: "Un tie teica: "Celsim sev pilsētu ar torni, kura virsotne sniedzas debesīs!" (1. Mozus 11:4). Visādā ziņā to varētu attiecināt uz varena zikurāta celtniecību, ja vien tūlīt pēc tam nebūtu teikts, ka šis pasākums izraisīja Dieva dusmas. Kāpēc gan, ja viņam tika celts vienīgi templis? Bet varbūt šis stāsts atspoguļo citu notikumu, incidentu, kas saistīts ar kosmodromu Baalbekā un ar to, ka cilvēki mēģināja sasniegt debesis?

Šodien daudzi pētnieki un vēsturnieki domā, ka aiz Bībeles Nimroda slēpjas vēsturiska persona: Sargons no Akadas (2334-2279 pirms Kristus), kuru patiesībā sauca par "Šannu-Kin"("taisnīgo valdnieku") un kurš bija pirmais impērijas dibinātājs un pilsētu iekarotājs. Par savu straujo augšupeju viņš varēja pateikties mīlas dēkai ar dzīvespriecīgo Inannu, kas izskatīgo dārznieku atrada kāda ceļojuma laikā pa Divupi. "Kad es biju dārznieks, Ištara dāvāja man savu mīlu, un divdesmit četrus gadus es biju ķēniņš", iecirsts kādā uzrakstā. Kādā vēlākā dzejojumā viņš kā īsts mačo apgalvo, ka viņš esot atradis Inannu, nevis otrādi.

Kādu dienu atnāca mana ķēniņiene, šķērsojusi debesis un zemi, Inanna.

Šķērsojusi debesis un zemi, šķērsojusi Elamu un Šuburu. Dieviete atnāca nogurusi, devās pie miera. Es viņu redzēju no sava dārza malas; es viņu skūpstīju, gulēju ar to.

Lai kā arī būtu, kopš tā brīža viņš varēja paļauties uz Inannas atbalstu. Viņa 600 000 vīru lielais karaspēks, vēsturē pirmā profesionālā armija, sākot ar Arāku (Urūku), iekaroja vienu šumeru pilsētvalsti pēc otras. Tad viņš devās uz ziemeļiem un rietumiem līdz pat Libānas nomalēm, pasaudzējot vienīgi "dievu zemi". Galvaspilsētu Akadu - šis vārds nozīmē "apvienotā" - viņš padarīja par "visu debespušu visskaistāko un visspožāko pilsētu", kuras dārgumu krātuvēs kaudzēm krājās iekaroto un izlaupīto pilsētu bagātības. Tas centrā atradās greznais Ištaras templis, "jaunais dievu mājoklis".

Sargona mazdēls Naramsins (2254-2218 pirms Kristus) rīkojās vēl ļaunāk. Viņš pats sevi pasludināja par dievu. Viņš uzlika galvā anunnaku ragaino kroni un savu vārdu izrotāja ar zvaigzni, dievu simbolu. Naramsins sevi nosauca par "četru debespušu ķēniņu", "Armanas un Eblas iekarotāju" un tāpat kā viņa vectēvs devās uz ziemeļrietumiem. Taču atšķirībā no Sargona viņam nebija respekta dievu priekšā. Gluži pretēji, viņš kāroja pēc to varas. Viņš neapstājās "dievu zemes" priekšā, bet iebruka šodienas Libānā un iemaršēja Baalbekā. Tur toreiz atradās jaunais Ekurs, "Enlila kalnu nams ciedru un ciprešu zemē", kur toreiz glabājās me.

Ilgu cīņu rezultātā Naramsins sasniedza savu mērķi. Atbilstoši hronikām viņš sākumā uzbruka ar 180 000 kareivju, tad iesaistīja vēl 120 000 vīru un visbeidzot vēl 60 000. Tādējādi viņš ar 360 000 vīru lielu armiju beidzot ieņēma kalnu cietoksni Baalbeku.

Kā bandīts, kas izlaupa pilsētu,

viņš uzbūvēja lielas kāpnes pret namu,

lai izpostītu Ekuru kā lielu kuģi…

Tā viņš triecienā ieņēma namu uz kalna,

kur tika gāzti ciedri.

Cilvēki redzēja tā iekšpusi, namu,

kas nepazina gaismu.

Akadieši redzēja svētos dievu līdzgaitniekus.

Viņu lielo lamahu [burtiski: "mirdzošo kuģi ar runājošo muti"] un viņu dubļu [burtiski: "saikni, savienojumu"], kas stāvus atradās namā.

Kad franču arheologi veica izrakumus senajā persiešu pilsētā Sūzās, viņi bija pārsteigti par tur atrasto stēlu ar nepārprotami akadiešu izcelsmes uzrakstu. Tāpēc tika izdarīts pieņēmums, ka tās izcelsme meklējama Siparā - pilsētā, ko bija izlaupījuši persieši. Šodien šī stēla, ko pēc savas uzvaras Baalbekā uzstādīja Naramsins, atrodas Parīzes Luvra orientālistikas nodaļā. Tajā attēlots uzvarām vainagotais ķēniņš ar dieva kroni galvā pie kāda kosmiska objekta, kas atgādina miniraķeti, un visam pāri - divas "zvaigznes". "Dievi bēga kā iztramdīti sikspārņi," viņš vēlāk zobojās. Tomēr dievi neļāva sevi izsmiet. Gluži otrādi, viņi nolēma darīt galu šādai rīcībai. Viņi iznīcināja Akadu, "nolīdzināja līdz ar zemi" tik pamatīgi, ka līdz pat šodienai nav atrastas tās drupas.

Me tirāna rokās, tas nozīmē nodot pasaules likteni vājprātīgajam. Un dievi zināja, ka tas nedrīkst notikt. Tomēr viņi saprata arī to, ka pienācis laiks uzticēt čukstošos akmeņus cilvēkiem - tiem taisnajiem, kas viņus pienācīgi respektēja un bija gatavi dzīvot pēc viņu likumiem.

Runājošo akmeņu meistars

Tikko arheologi bija atstājuši izrakumu vietas pie Kumranas, viņiem pa pēdām sekoja beduīni, lai no jauna uzošņātu paslēptos pergamenta dārgumus. Kopš pirmais drīzāk nejaušais atradums Nāves jūras rietumu krastā izraisīja īstu "zelta drudzi", šajā darbībā īpaši bija specializējušies taami- rehu cilts piederīgie.

Viss sākās ar Muhammedu adh Dhibu (Muhammedu Vilku), pusaugu beduīnu, kurš tāpat kā citi viņa cilts zēni ganīja aitas. Netālu no Vādī Kumranas grīvas viņš dzina savu ganāmpulku Nāves jūras rietumu krastā. Gaiss virs sarkanīgi vizuļojošajām tuksneša smiltīm virmoja svelošajā karstumā. Muhammeds garlaikojās, tikai reizēm klusumu iztraucēja aitu blējieni. Sargājoties no nežēlīgajiem saules stariem, viņš galvu bija aptinis ar lakatu - gotru. īsinot laiku, zēns meta akmeņus, tēmējot kādā atverē netālajā klinšu sienā, un bieži trāpīja mērķī. Pēkšņi viņš izdzirdēja šķindoņu. Muhammeds tūlīt atcerējās senos nostāstus par apslēptajiem dārgumiem un iztēlē jau redzēja krūku, pilnu ar zelta monētām. Viņš steidzīgi pasauca savu biedru Hamedu, kurš kopā ar viņu uzraudzīja ganāmpulku, un lūdza neizlaist to no acīm, kamēr pats ierāpsies pa nelielo atveri klintī. Iekšā bija ļoti tumšs, caur klinšu plaisu iespīdēja tikai nedaudz saules gaismas. "Šeit ir krūkas," viņš uzsauca savam draugam Hamedam.

"Nāc šurp un paņem tās pretī!" Kad Muhammeds pacēla pirmo bezosu trauku no sarkanīgas keramikas, lai pasniegtu to Hamedam, viņš bija pārsteigts, cik tas ir viegls. Viņš vīlies konstatēja, ka zelts tur nevarētu būt noglabāts. Tomēr ziņkāre guva virsroku. Izcēlis pirmo māla krūku, viņš ari pats izrāpās no putekļainās alas un kopā ar Hamedu sāka pētīt atradumu.

Krūkā atradās viscaur aprakstīts pergaments. "Varbūt te rakstīts, kur paslēpti dārgumi," viņš izteica minējumu Hamedam. Ir taču jābūt kādam iemeslam, kāpēc šis teksts tik rūpīgi paslēpts. Vienīgais šķērslis: viņš neprata lasīt. Viņš nebija gājis skolā un līdz pat savai nāvei 1997. gadā tā ari palika analfabēts. Taču cilts apmetnē, to viņš zināja, bija kāds vīrs, kurš prata lasīt un pat rakstīt. Tāpēc vakarā, atgriežoties ar ganāmpulku taamirehu telšu ciematā, abi zēni nesa sev līdzi krūku ar tās trauslo saturu. Taču arī ciematā viņiem neviens nespēja palīdzēt. Rakstu zinības pārvaldošais radinieks, kurš reizēm viņiem lasīja priekšā svēto Korānu, spēja tikai lakoniski konstatēt, ka tā nav arābu valoda. Varbūt tekstu rakstījis kāds džins vai dēmons, kas arābu teiksmās apsargā zudušos dārgumus? Vai ari trauslais pergaments nāk no sen aizmirstiem persiešu laikiem? Muhammeds zināja, ka eksistē daudzi raksti: angļu, kas tēlo kungus viņa zemē, vienmēr melni tērpto grieķu mūku, neticīgo, kam pieder klosteri Betlēmē un Jūdejas tuksnešos. Gan viņš kaut kur sastaps kādu, kas spēs atšifrēt šo rakstu.

Un viņš paglabāja krūku, sargāja to kā dārgumu. Tikai pēc astoņiem vai deviņiem gadiem, pa šo laiku viņš jau bija apprecējies, Muhammeds sarunā ar kādu radinieku ieminējās par zēnu dienu atradumu. "Vai tu zini, ka ir cilvēki, kas par tik vecām krūkām maksā milzu naudu?" tas viņam jautāja. Muhammeds to, protams, zināja no savas cilts locekļiem, kas izlaupīja senas kapenes un to saturu pārdeva antik- vitāšu tirgoņiem Betlēmē un Jeruzalemē. Daži bija atraduši pat sudraba monētas no sen pagājušiem laikiem, kuras viņi - atkarībā no motīviem - sauca par "jara" (krūka), šekeļiem vai "bavaba" (vārti) un par kurām maksāja labu naudu. Taču krūkas nebija īpaši vērtīgas, tās nebija skaistas un bija izgatavotas vienīgi no māla. Tajās nebija monētas, tikai sabirzis papīrs.

Tomēr radinieka padoms Muhammedam neizgāja no prāta. Pēc dažām dienām viņš kopā ar savu ciltsbrāli Hamedu, ietinis vienu no krūkām pelēkā lakatā, devās ceļā uz Betlēmi. Draugi zināja, ka tur dzīvo kāds šeihs, kurš īpaši labi pārzina kapu izlaupītāju darba specifiku. "Ejiet pie Kando," viņš tiem deva padomu. "Šis cilvēks gan ir neticīgais, taču labs draugs. Viņš labi maksās. Mans dēls jūs turp aizvedīs." Khalils Is- landers Šahims, saukts Kando, bija sīriešu kristietis. Viņam jau gadiem ilgi piederēja neliels veikaliņš, kurā viņš svētceļniekiem, kuri apmeklēja Dzimšanas baznīcu Betlēmē un gribēja iegūt kādu suvenīru no Bībeles laikiem, tirgoja dažādas senlietas un antikvitātes.

Kando bija gudrs vīrs. Kad viņa priekšā nostājās trīs noputējuši lempīgi beduīni apbružātās drēbēs, viņš tos vērīgi uzlūkoja. Šie vīri neko nezināja par antīkiem priekšmetiem. Un tā bija viņa iespēja. Viņš mierīgi devās uz virtuvi pēc karstas tējas, atgriezās ar četrām tasītēm un ielūdza viesus. Tad uzsāka garu sarunu par Dievu un pasauli, par britu pārvaldi un ebreju kolonistiem, kas pēdējo gadu laikā tūkstošiem ieplūda viņu zemē. Taču ik pa brīdim ļoti neuzkrītoši, it kā tas viņu nemaz neinteresētu, viņš ievirzīja sarunu par atradumu. Drīz vien, paši neapzinādamies, kā tas notika, vīri jau bija Kando visos sīkumos izstāstījuši par alas atrašanās vietu.

Kad pār Betlēmi jau nolaidās vakara krēsla, Kando beidzot nesteidzīgi piecēlās no sava apbružātā krēsla un piegāja pie krūkas, kas pamesta stāvēja istabas stūrī. Viņš nicīgi aplūkoja trauku, ar vienu aci šķielēdams uz tā trauslo saturu. "Nu, vērtīga gan tā nav," tirgotājs augstprātīgi laipni noteica, "bet jūs esat mana drauga šeiha draugi. Atnāciet pēc pāris dienām un atnesiet man arī pārējās krūkas. Allāhs ir jums žēlīgs. Es maksāšu par tām 16 dinārus.

Par šādu piedāvājumu Muhammeds un Hameds nebija īpaši sajūsmināti, tomēr tas bija vairāk nekā nekas. Galu galā abiem vajadzēja naudu. Un, apstiprinājuši darījumu ar rokasspiedienu, abi ciltsbrāļi paļāvīgi devās uz mājām.

Arī Kando bija labā omā, rūpīgi aplūkojot pergamenta skrandas lēti iegūtajā krūkā. Viņš konstatēja, ka tas ir seno aramiešu rokraksts. So Jēzus valodu vēl šodien savas baznīcas liturģijā izmanto sīriešu kristieši. Vai runa būtu par ļoti senu evaņģēlija rokrakstu? Ja tas tā, viņš tikko kā bija noslēdzis veiksmīgāko darījumu savā dzīvē. Jo agrīnie evaņģēlija fragmenti bija vērtīgāki par zeltu. Tirgū par tiem maksāja pasakainas summas.

Devies pie miera, Kando satraukumā nespēja iemigt. Taču nākamajā rītā viņš piecēlās, līdzko pirmie saules stari pielēja tuksnesi ar sarkanīgu gaismu. Viņam priekšā bija tāls ceļš. Vispirms tas veda uz Jeruzalemi pie ticības brāļa Georga Isaiaha, kurš pārzināja senus rokrakstus. Kad tas apstiprināja, ka pergamenti noteikti ir ļoti seni, Kando viņu uzaicināja doties uz noslēpumaino alu. Pa veco līkumoto ceļu, kas kopš patriarhu laikiem savienoja Jeruzalemi ar Jēriku, viņš to veda lejup uz Nāves jūru. Pēc ilga gājiena ceļinieki sasniedza VādI Kumranas grīvu. Pēc abu beduīnu sniegtā apraksta Kando drīz vien spēja identificēt alu, kurā bija atradušies rakstu ruļļi. Viņš ierāpās tajā, kamēr draugs stāvēja sardzē. Un patiešām - uz alas grīdas atradās vēl citu rakstu ruļļu paliekas, ko Kando apsveica ar skaļām gavilēm.

Kopš tā brīža lieta uzņēma apgriezienus. No Isaiaha par atradumu uzzināja sīriešu kristiešu metropolīts Atanasiuss Ješua Samuels. Viņš nekavējoties saistījās ar Kando un to ātri pārliecināja, ka, izmantojot savus starptautiskos kontaktus, spēs noslēgt visizdevīgāko darījumu. Tirgotājs, kas uzticējās savam garīgajam vadītājam, piekrita. Bīskaps Samuels vispirms saistījās ar zinātniekiem un pēc tam, kad ziņa par sensacionālo rokrakstu atradumu "sīriešu Marka klosterī Jeruzalemē" bija aplidojusi pasauli, devās uz ASV, kur centās tos pārdot par vienu miljonu dolāru. Varbūt tas bija par daudz prasīts. Taču galu galā bīskaps atrada pircēju: Izraēlas valsti, kas, izmantojot kāda amerikāņa starpnieka pakalpojumus, rokrakstus ieguva par 300 000 dolāriem.

Preses ziņojumi, kas laika ziņā sakrita ar Izraēlas valsts dibināšanu, noveda pie ažiotāžas ap Kumranu. Bīskaps Samuels ielūdza beduīnus savā klosterī, un, ja vien viņa sētnieks nebūtu aizbaidījis briesmīgos tipus, tie varbūt arī būtu izpauduši atraduma vietu. Par atklājumu, tāpat kā izraēļi, uzzināja ari dominikāņu Ēcole Biblique, franču institūts, kas nodarbojās ar Jaunās derības arheoloģiju. Pēdējiem tas nozīmēja vienreizēju iespēju iegūt Kristus laika literārās liecības, kamēr citi tajā redzēja savu priekšteču mantojumu, ko tagad, līdz ar atgriešanos savā zemē, centās pārņemt. Un tad vēl bija jordāņi, kas proklamēja ruļļus par savējiem, jo tie taču tikuši atrasti viņu tagadējā suverēnā teritorijā. Sekoja kaut kas līdzīgs mežonīgo rietumu iekarošanai vai Jukonas zelta drudzim. 1951. gadā Austrumjeruzalemes Rokfellera muzeja direktors Jozefs Saads bez lielas domāšanas nolaupīja kādu beduīnu un piespieda to aizvest viņu uz atraduma vietu. Kad viņš tur ieradās, putekļu mākoņi kūpēja jau no divām tālākām alām, kuras pašlaik pārmeklēja citi beduīni. Ar jordāņu militāristu palīdzību viņš tomēr kļuva par stāvokļa noteicēju un konfiscēja "laupījumu". 1951. gada martā uz Kumranu devās pāters de Vo, dominikānis no Ēcole Biblique, lai ar jordāņu un palestīniešu arheologu, kā ari 24 beduīnu atbalstu uzsāktu izrakumus Kumranas alu pakājē un uzmeklētu jaunas alas. Šī komanda trešajā alā gan atklāja vara ruļļa atliekas, kas izrādījās dārgumu slēptuves saraksts no laika, kad romieši apspieda jūdu sacelšanos, tātad no 68. gada pēc Kristus, taču neatrada nevienu rakstu rulli. Tikai pēc pusgada antikvitāšu tirgū no jauna parādījās pergamenta fragmenti, kurus, protams, atkal bija atraduši beduīni, kas pa šo laiku bija atklājuši ceturto alu. Šoreiz viņi pieprasīja samērīgu cenu, jo zināja, cik vērtīgi ir šie aprakstītie dārgumi.

Ceturtā ala izrādījās īsta seno tekstu dārgumu krātuve. Kā vēlāk noskaidrojās, tā acīmredzot bijusi šī klosterim līdzīgā iestādījuma bibliotēka. Pāters de Vo to vēlākajos gados gabalu pēc gabala atraka pie Vādī Kumranas grīvas. Jau romiešu autors Plīnijs Vecākais zināja, ka šeit apmetusies īpaša jūdu grupa, proti, eseni, kas sevi apzinājās par senseno izraēļu tradīciju glabātājiem.

2. gadsimtā pirms Kristus viņi bija izgājuši no Jeruzalemes, jo šī pilsēta viņu acīs bija samaitāta. Tas iedzīvotāji laika gaitā bija pagrimuši, paļāvušies grieķu kultūras kārdinājumam, rīkoja cīņas spēles un dzīres tā vietā, lai pildītu reliģiskos pienākumus, ko viņiem reiz bija uzlicis darīt Mozus. Šādu dekadenci eseni uzskatīja par zīmi, ka tuvojas gals. Un viņi iekārtoja "apmetni tuksnesī", attīrīšanās vietu, tur, kur savulaik bija apmeties Jozua, pirms aizveda izraēļus uz apsolīto zemi. Ari viņi sapņoja par "jaunu zemi", par jaunu, tīru Izraēlu, kur viņus aizvedīšot karsti ilgotais mesija. Pirms tas bija noticis, viņi kā dārgumu sargāja Mozus un praviešu mantojumu.

Sods atnāca romiešu izskatā. Kad jūdi uzsāka sacelšanos, lai atbrīvotos no jauno kungu nodokļu nastas, karavadonis Vespasiāns ieveda savus leģionus Svētajā zemē, izpostīja vienu pilsētu pēc otras un visbeidzot aplenca Jeruzalemi. Kad viņš 69. gadā kļuva par ķeizaru, karaspēka vadību pārņēma viņa dēls un gadu vēlāk ieņēma Svēto pilsētu. Tas iedzīvotājus viņš aizveda verdzībā, vadoņus pavēlēja sist krustā, pašu Jeruzalemi-nolīdzināt ar zemi. Ķēniņa Dāvida un praviešu pilsēta, ko bija uzcēlis Zālamans un licis atjaunot Hērods Lielais, vietas, kur bija cietis Jēzus Kristus, vairs neeksistēja.

Romiešu IX leģionam uzbrūkot, arī eseni paslēpa savus rakstus drošībā alās virs klostera. Arī viņu ordeņa namu sagrāva romieši, laiku pārdzīvoja tikai pergamenti. "Rakstu ruļļi no Nāves jūras" līdz pat šodienai liecina par Kumranas sektas slepenajām zināšanām, par cilvēkiem, kas kopa sensenas tradīcijas.

Kumranas deviņās alās kopumā atrasti 40 000 fragmenti, kas bieži vien bija tikai pastmarkas lielumā. Tie veido 800 tekstus, kas aptver visas ebreju agrīnās vēstures fāzes, daži, kā teikts, - pat laika posmu pirms grēku plūdiem. Tajos aprakstītas visas detaļas, kā cilvēku rīcībā nonākuši me, kaut arī esenu laikos šis šumeru jēdziens vairs nebija pazīstams.

Kādā no rakstu ruļļiem, kura četri fragmenti atrasti 4. alā, stāstīts par milžiem, seno dienu varoņiem, par laiku pirms grēku plūdiem. Citā visos sīkumos atspoguļoti ar Noasa dzimšanu saistītie apstākļi. Taču vissensacionālākais atradums alās pie Nāves jūras ir fragments no "Enoha grāmatas", kas arī atrasts 4. alā, tāpēc Kumranas pētnieki to apzīmējuši ar numuru 4Q201,201. fragments no 4. Kumranas alas.

Tajā rakstīts:

"…Taču jūs esat izmainījuši savu darbu un neesat izpildījuši Viņa pavēli, un esat sacēlušies pret Viņu; ar savām netīrajām mutēm esat runājuši netaisnus un skarbus vārdus pret Viņa Augstību, jo jūsu sirdis ir nocietinājušās. Jums nebūs miera… Jūsu vadoņi un jūs visi ņēmāt par sievām tās, kuras jūs izvēlējāties, un sākāt ar tām gulēt un aptraipījāt sevi ar tām, un mācījāt viņām maģiju un lāstus, un sakņu griešanu, un iepazīstinājāt tās ar zālītēm. Un viņas kļuva grūtas no jums un dzemdēja milžus, trīstūkstoš olekšu garus."

Šeit acīmredzot runāts par "Dieva dēliem", kurus mēs jau pazīstam no 1. Mozus grāmatas 6. nodaļas. Nefilimi, kas vēroja, ka cilvēku meitas bija skaistas, ņēma tās par sievām un radīja milžus. Taču viņu īstais pārkāpums bija nevis sabrā- ļošanās ar zemiešiem, bet gan zināšanu nodošana: savām rotaļu biedrenēm viņi mācīja slepenas mākslas: maģiju, medicīnu, dziedniecību, apiešanos ar zālītēm un vēl daudz ko citu. Zemietis Enohs acīmredzot pildījis Dieva sūtņa funkcijas. Kādā citā fragmentā no Kumranas 4. alas, kas apzīmēts ar numuru 4Q227, teikts:

"Enohs, kad mēs viņu bijām mācījuši… sešus svētus gadus… [devās atpakaļ] pie cilvēku dēliem un liecināja pret viņiem visiem un arī pret sargiem. Un viņš visu pierakstīja, debesu noslēpumus un to pulku un svēto ceļus… tāpēc taisnīgie netika maldināti."

Tas nozīmē: nefilimu pārkāpums nepavisam nebija cilvēku apmācīšana. Vienīgi viss notika nepareizā kārtībā. Anunnakiem bija savs plāns ar kodētu nosaukumu "Akiti projekts" - "Dzīvības radīšana uz Zemes", kam vajadzēja pildīties pakāpeniski: rūpīgi vadītai cilvēces attīstībai bija jānotiek soli pa solim. Baudkāro "Dieva dēlu" patvarīgie pārkāpumi sagrāva šo plānu. Tagad bija nepieciešamas korekcijas. Notika grēku plūdi. Un Enohs bija atbildīgais par "dievišķās kārtības" atjaunošanu.

Kumranas atradumu sensacionalitāte neslēpjas to apjomā. Enoha grāmata ir pazīstama jau kopš 19. gadsimta. Ir pārmantotas divas tās versijas: daži īpaši izglītoti rabīni Austrumeiropā kā lielu dārgumu glabā "Enoha noslēpumu grāmatu", turpretī etiopiešu ebreju un koptu kristiešu vidū cirkulē pati "Enoha grāmata". Neraugoties uz ebreju tradīciju, kas apgalvo, ka abas grāmatas tapušas pirms grēku plūdiem un Noass to oriģinālus pašrocīgi ienesis savā šķirstā, zinātnieki apšauba to lielo vecumu. Tiek uzskatīts, ka tās varētu būt tapušas 3. vai 4. gadsimtā pēc Kristus. Taču, kā izrādās, Kumranas fragmenti atbilst "Enoha grāmatas" 7. nodaļai, tātad tie apstiprina etiopiešu versijas precīzu pārmantošanu. Atliek tikai konstatēt, ka šī ļoti vecā grāmata bijusi pazīstama jau 2. gadsimtā pirms Kristus un tikusi iekļauta esenu bibliotēkā. Kāpēc tā nav kļuvusi par "kano- niskās" Bībeles sastāvdaļu un vienmēr tikusi uzskatīta par apokrifu (slepeno mācību), var izskaidrot ar Enoha tradīcijas ezoterisko saturu. Šeit runa nav par grēku plūdu cēloņiem, bet gan par to, kādā ceļā uz Zemes nonākušas slepenās zināšanas.

Nefilimi nolaidušies uz Hermona kalna netālu no Baalbekas vai kaut kur šajā apvidū. Viņi atnesuši sev līdzi ne vien neremdināmas alkas pēc cilvēku vairošanas, bet arī zināšanas - me: par medicīnu, dziedniecību, maģiju; arī "zināšanas par to, kā apstrādājami Zemes metāli", par "astroloģiju", "zināšanas par konstelācijām" (t. i., astronomiju), "zināšanas par mākoņiem" (meteoroloģiju), "Mēness ceļu" (respektīvi, kalendāru) un daudz ko citu.

Eņģeļi, tā teikts, novērojuši viņu pārpratumiem pilno darbošanos, tad vērsušies pie "Visaugstākā" ar apsūdzībām: ka nefilimi iemācījuši visas nelikumības uz Zemes, bet visvairāk par to, ka tie atklājuši uz Zemes "mūžīgos noslēpumus, kas tiek glabāti debesīs". Šajā formulējumā "mūžīgo noslēpumu, kas tiek glabāti debesīs" pieminēšana var nozīmēt vienīgi neveiklu mēģinājumu kaut kā pārtulkot šumeru vārdu me. Tieši me bija radīšanas noslēpumi, ko greizsirdīgi sargāja dievi. Un tāpēc tie nolēma nekavējoties iejaukties. Nefilimiem bija jāsaņem sods, gluži kā Prometejam, kurš atnesa cilvēkiem uguni, vai Zu, kurš nolaupīja Enlilam me.

Uz šī pamata "debesu sargi" saistījās ar vienu no nedaudzajiem taisnīgajiem uz Zemes, kuru viņi ieveda liesmu apņemtā "kristāla mājā", kas viņu nogādāja "debesīs". Tur viņi to instruēja. Viņa pirmais uzdevums: atjaunot kārtību uz Zemes. Visam vecajam, visam, kas nebija kārtībā, vajadzēja tikt iznīcinātam grēku plūdos. Enoham savukārt vajadzēja likt pamatus jaunām zināšanām, jauniem likumiem. No viņa līnijas, tā tika nolemts, vajadzēja būt dzimušam tam cilvēkam, kas pārdzīvo grēku plūdus un kļūs par jaunas cilvēces ciltstēvu: Noasam. Pamatojoties uz to, viņam visu izrādīja, ievadīja debesu un Zemes noslēpumos. Viņš redzēja Sauli un Mēnesi, zvaigznes un konstelācijas, mākoņus un vējus, kalnus un upes, četrus pasaules stūrus un galus. Un pēc tam, kad viņš to visu bija apguvis, pienāca izšķirošais brīdis, viņam tika nodoti me, "debesu plāksnītes", kā teikts "Enoha grāmatā".

Un [eņģelis] runāja uz mani: "Redzi, Enoh, šīs debesu plāksnītes un lasi, kas uz tām rakstīts, ievēro katru lietu." Un es aplūkoju debesu plāksnītes un lasīju visu, kas bija rakstīts, un sapratu visu…

Tā Enohs kļuva par visu zināšanu tēvu.

"Viņš bija pirmais cilvēkdēls, kurš mācījies rakstus un zināšanas, un gudrību, pirmais no tiem, kas dzimuši uz Zemes. Un kurš grāmatā pierakstīja debesu zīmes to mēnešu kārtībā, tā ka cilvēkdēli iepazina gadalaikus to kārtībā, pēc katra to mēneša… Viņš redzēja un uzzināja visu, un pierakstīja savas liecības, un nodeva šīs liecības uz Zemes visiem cilvēkbērniem un paaudzēm", tā viņš tiek slavināts patriarhu hronikā, ebreju "Svēto gadu grāmatā", kuras fragmenti tāpat tika atrasti Kumranas 4. alā. "Enohs" nozīmē "saprātīgais", "zinātājs". Korānā viņš tiek saukts par Idrīsu, islāmā tiek uzskatīts par nozīmīgāko Dieva pravieti. Viņš tiek aprakstīts kā "trīsdesmit grāmatu autors", kurš tās pierakstījis, "pirms devās uz Ēģipti un tur kļuva par ķēniņu".

Ja ticam Josefam Flāvijam, "Jūdu senatnes" autoram, pateicoties kuram esam ieguvuši zināšanas par daudzām detaļām no Jēzus laikiem un jūdu kara, Enohs ir pielīdzināms ēģiptiešu kultūras lielajam viedajam Hermejam Trismegistam, kurš bija dievu sūtnis. Vārds "Trismegists" nozīmē ne vairāk, ne mazāk kā "trīskārt diženais". Tā hellēnisma laikmeta grieķi, kuri valdīja Ēģiptē no Aleksandra Lielā līdz Kleopatras laikiem, sauca senēģiptiešu mitoloģijas gudrības dievu Totu. Tots bija tas, kurš mācīja savam skolniekam Imphotepam, pirmo piramīdu cēlājam, rakstu mākslu, dziedniecību, astronomiju, arhitektūru un citas lielās zinātnes, kas vēlāk padarīja slavenu Ēģiptes vārdu. Lielā neoplatonisma filozofa Jambliha laikā, kurš 4. gadsimtā pēc Kristus dzīvoja Aleksandrijā, ēģiptiešu priesteri glabājuši vēl 42 grāmatas, kuras esot sarakstījis pats Hermejs/Tots personīgi. 36 no tām ietver cilvēces zināšanu vēsturi, sešas citas - visas medicīnas jomas: anatomiju, patoloģiju, acu slimības un ķirurģijas instrumentus.

"Viņš iedalīja dienu divpadsmit stundās, sastādīja pirmo kalendāru, mācīja cilvēkus rēķināt, rakstīt, izmērīt savus laukus. Kā dievišķo vārdu kungs viņš radīja mūsu likumus, savā 42 sējumu brīnumgrāmatā apkopoja visas gudrības. Ļoti liels bija Tots," rakstīts kādā senā papirusā. Cik zināms, ebreji sava kalendāra sastādīšanu pieraksta Enoham. Dievišķie vārdi atspoguļo šumeru mc un ebreju "debesu plāksnītes".

Arī Josefs Flāvijs savā "Jūdu senatnē" "zvaigžņu zinību" atklāšanu pieraksta Enoham/Hermejam. Lai šīs zināšanas neietu bojā grēku plūdos, viņš esot uzcēlis divus ar hieroglifiem aprakstītus stabus. Pēc arābu tradīcijas par "Hermeja stabiem" sauc abas lielās Gīzas piramīdas. Dažādi arābu vēsturnieki, starp tiem AI Makirs (7. gs.), Vatvati, Sorars, slavenais ceļotājs un pētnieks Ibn Battute (14. gs.) un pazīstamā vēsturiskā darba al Hitat autors Ahmeds Al-Makriziss bija pārliecināti, ka "zinātniskās un atziņu grāmatas" tikušas deponētas: "Par grēku plūdiem pirmais zvaigznēs izlasīja Hermejs, saukts arī par "trīskārt diženo", jo bija reizē pravietis, ķēniņš un gudrais. Tad viņš lika celt piramīdas un paslēpt tajās dārgumus, mācītu vīru rakstus un visu, kas varētu iet bojā un pazust, lai pasargātu un pienācīgi uzglabātu šīs lietas."

Tas noticis "trīssimt gadus pirms grēku plūdiem".

Tapat Hermejam/Enoham tiek pierakstīta slavenā "smaragda plāksne" - plāksne vai akmens, kas glabājot sevī visu zināšanu, universa atslēgu. Viduslaiku alķīmijas literatūrā šī tradīcija bieži vien tiek jaukta ar tā saukto "gudrības akmeni", ar kura palīdzību varējuši valdīt pār elementiem.

Cik ļoti senie ebreji centās izprast un integrēt savā tradīcijā me konceptu, pierāda tā sauktā "3. Enoha grāmata", kuru esot pierakstījis slavenais rabīns Ishmaels. Tajā attēlots, kā Enohs pēc sava brauciena debesīs pie eņģeļa Metatrona iecelts par "septiņdesmit svēto vārdu" glabātāju. Šie septiņdesmit vārdi tāpat kā mc kontrolēja cilvēces likteni, ar to palīdzību varēja "izdot pavēles jebkurā valodā, pazemināt augstprātīgos, paaugstināt pazemīgos, gāzt ķēniņus. Ar tiem bija iespējams kontrolēt laika ritējumu un gadalaikus, atzīt un gāzt ķēniņus, pasaules gudrajo gudrību, izpratni un zināšanas nodot tiem, kuri saprot, kā stāv rakstīts."

Paši šie "dievišķie vārdi" aprakstīti kā "ietērpti laimē, kronēti ar spožām dzirkstīm, mirdzoši gaišos staros", gandrīz kā šumeru me.

Un Enohs bija šumers. Par viņu stāsta šumeru ķēniņu saraksti, saskaņā ar kuriem viņš bijis Siparas firsts, un viņa vārds bijis Enmeduranki. Šis vārds bija programma, varbūt pat tituls, jo nozīmēja: "Me valdnieks, kas savieno debesis un Zemi". Acīmredzot viņš izglītojies Nipūrā, Enlila Ekurā, kur darbojās Duranki, "saikne starp debesīm un Zemi", un kur glabājās mc. Enmeduranki valdīja "putnu pilsētā" Siparā, turpretī "Svēto gadu grāmatā" par Enohu teikts, ka viņš upurējis "Katara kalnā", t. i., "Austrumu kalnā". Vai ar to būtu domāts Siparas zikurāts?

Enohs bija Bībeles septītais patriarhs, Enmeduranki savukārt nosaukts par septīto ķēniņu pirmsplūdu Šumerā.

Bībele Šumeru ķēniņu saraksts

Ādams Alulims

Sets Alagars

Enošs Enmenluanna

Kanaāns Enmengalanna

Mahalaleēls Dumuzi

Jareds Ensipaziani

Enohs Enmeduranki

Par Enmeduranki stāstīts kādā vairāk nekā 5000 gadu vecā ķīļraksta plāksnītē, ko pirmoreiz publicēja šumerologs V. Lamberts.

Enmeduranki bija Siparas firsts,

ko mīlēja Anu, Enlils un Enki.

Samašs viņu uzņēma gaišā templī.

Šamašs un Adads ņēma viņu līdzi

uz dievu sapulci.

Viņi rādīja tam, kā dziedina

ar eļļu un ūdeni [t. i., medicīnu],

Anu, Enlila un Enki noslēpumu.

Viņi deva tam dievišķās plāksnītes,

debesu un zemes noslēpumu.

Viņi mācīja tam, kā rēķināt ar skaitļiem.

Tas skan kā saīsināts Enoha grāmatas variants, saskaņā ar kuru patriarhu uz "debesīm" atveduši divi "sargi"; ķīļraksta plāksnīte debesu sūtņus identificējusi kā Šamašu un Adadu. Abos tekstos varonim tiek atklāta virkne zinātnisku "noslēpumu" un beigās nodotas "debesu plāksnītes". Taču tas nozīmē, ka etiopiešu Enoha grāmatas prototips nav tikai 2000 gadu vecs, kā uzrāda atradums Kumranā, bet gan vismaz tikpat vecs kā ķīļraksta plāksnītes.

Tālāk tur teikts, ka Enmeduranki atgriezies Siparā. "Vīri no Nipūras, Siparas un Babilonas sauca viņu atpakaļ." Viņš iepazīstināja tos ar savu misiju: dibināt priesteru līniju, kam kopš tā brīža jāsargā dievišķās zināšanas. Kopš tās dienas, tā beidzas plāksnītes teksts, tās no tēviem pārmantos dēli: "Mācītie vīri, kas glabā dievu noslēpumus, ar tām zem zvēresta iepazīstinās izraudzītos dēlus… Tā bija izraudzīto priesteru līnija." Tā bija Bībeles patriarhu līnija.

Kad Enoham bija sešdesmit pieci gadi, viņš dzemdināja Metuzālu.

Un Enohs vadīja savas gaitas ar Dievu, un pēc Metuzāla piedzimšanas vēl nodzīvoja trīssimts gadus, un dzemdināja dēlus un meitas. Un viss Enoha mūžs bija trīssimt sešdesmit pieci gadi. Tā kā Enohs vadīja savas gaitas ar Dievu, tad viņa pēkšņi vairs nebija, jo Dievs viņu bija ņēmis pie sevis.

Kad Metuzāls bija simts astoņdesmit septiņus gadus vecs, viņš dzemdināja Lamehu. Pēc Lameha piedzimšanas Metuzāls dzīvoja vēl septiņi simti astoņdesmit divus gadus un dzemdināja dēlus un meitas. Viss Metuzāla mūžs bija deviņi simti sešdesmit deviņi gadi, tad viņš nomira.

Un Lamelmm bija simts astoņdesmit divi gadi, kad tas dzemdināja dēlu. Viņš to nosauca par Nou… (1. Mozus 5:21- 29)

Un tā tālāk un tā joprojām, līdz gandrīz 2000 gadu vēlāk mēs nonākam līdz Abraāmam, jaunas derības tēvam.

Dieva mobilais telefons

Virs baltajā priestera tērpā zināja, ka ar viņu runājis Dievs. Kaut arī viņš vēl ļoti šaubījās, vai viņam izvirzītās prasības varētu būt taisnīgas, viņš ļoti labi zināja, ka viņam jāizpilda šis uzdevums, jāveic šī misija. Viņam, necienīgajam, jākļūst par nācijas ciltstēvu. Sumera, viņa dzimtene, bija nolemta pagrimumam. Bija pienācis brīdis viņa kunga Enlila čukstošos akmeņus aizvest no Ekura un garā ceļā nogādāt jaunajā apsolītajā zemē Kanaānā. Taču tam bija nepieciešama nogurdinoša sagatavošanās.

Tirāna Naramsina gāšanai un Akadas iznīcināšanai sekoja īss šumeru kultūras ziedu laiks. Zinātnieki runā par "Ūras trešo dinastiju", attiecinot to uz periodu, kad tika radītas lieliskas zelta rotas un Lenarda Vūlija Ūras kapenēs atrastā filigrānā keramika. Taču daudz kas izmainījās pēc kalnu tautas gutiešu iebrukuma no ziemeļiem. Tie bija šodienas kurdu priekšteči. Pār miermīlīgām pilsētvalstīm ar plaukstošu tirdzniecību un attīstītu zinātni sen vairs nevaldīja priesterķēniņi un viņu parlamentiem līdzīgās padomes. Šajā laikā tur valdīja militāristi, kas bija izrāvušies pie varas ar solījumiem aizsargāt no gutiešu draudiem. Komandanta Uranammu pilsēta Ūra bija izveidojusies par jaunās valsts galvaspilsētu un kā centrālo svētvietu ieguvusi Mēness dieva Nanna (vai Sina) vareno zikurātu. Turpretī Enlila pilsēta

Nipūrā un Enki pilsēta Eridu spēlēja vairs tikai pakārtotu lomu. Kareivīgie ķēniņi vairs negribēja klausīt priesterus, kuri vēl joprojām jautāja pēc padoma me. Dievi gan bija nolēmuši nodot me cilvēkiem, lai pakāpeniski atbrīvotu viņu patstāvību, taču tas, ko ļaudīm tagad nācās pārdzīvot, apdraudēja šos plānus daudz nopietnāk nekā nefilimu patvaļības. Dievu zeme Sumera atradās stagnācijas fāzē. Pēc tam sekoja pašapmierinātība un dekadence. Šumeru kultūras senās vērtības un zināšanas varēja glābt tikai jauns sākums.

Par šādu jaunu sākumu tika izvēlēts Ibruums - Enlila priesteris no Nipūras vai Nibruki. Ibruums bija cēlies no senas priesteru dinastijas, kuru Enmeduranki bija nodibinājis vēl pirms lielajiem plūdiem. Viņa tēvs Tera bija pavēlnieks me vai terafimiem, kā tos sauca semītu valodā, kas kopš akadiešu valdīšanas laikiem bija kļuvusi par otro valodu Divupē. Savam dēlam viņš jau agri bija nodevis zināšanas par slepeno mākslu runāt ar dieviem. Vēlākajos gados viņu dēvējuši arī par orākulu priesteri. Taču šāda veida divinācija (nākotnes pareģošana) būtu bijusi tikpat mistiska kā telefona lietošana šajā laikā. Tera prata vienīgi pareizi izmantot me.

Stāsts par patriarhu Abraāmu ir pārmantots tādā formā, kas sastāv no daudziem pārpratumiem un no tiem izrietošiem absurdiem. Lasot šo stāstu 1. Mozus grāmatas 12. nodaļā, viegli varētu rasties iespaids, ka runa ir vienkārši par ganu, kas sekojis kādai vīzijai. Tikai iedziļinoties senākos, daļēji pat laikabiedru ziņojumos, atklājas viņa misijas fons, kas ved atpakaļ pie "čukstošajiem akmeņiem".

Rindas Vecajā derībā, kas veltītas Abraāmam, neatstāj nekādas šaubas, ka viņš dzīvojis 3. Ūras dinastijas (2167- 2059 pirms Kristus) beigu posmā. Patriarha dzīves datus vislabāk var aprēķināt pēc ļoti rūpīgās Bībeles hronoloģijas. Atskaites punkts ir Zālamana tempļa pamatakmens ielikšana aptuveni 970. gadā pirms Kristus. Tas notika "četri simti astoņdesmitajā gadā pēc Izraēla bērnu iziešanas no Ēģiptes zemes"(l. Ķēniņu 6:1), kas ir datējama ar 1450. gadu pirms Kristus, kas sakrīt ar faraona Tutmosa III valdīšanas laiku, kura despotiskā personība labi atbilst Bībeles faraonam. "Izraēla bērnu uzturēšanās laiks Ēģiptē bija četri simti trīsdesmit gadi," tālāk teikts Bībelē (2. Mozus 12:40), sākot ar Jēkaba ierašanos aptuveni 1880. gadā pirms Kristus, kad pie Nīlas valdīja "ganu ķēniņi" semīti hiksi. Kad viņa dēls Jāzeps atveda viņu uz "Ēģiptes zemi", Jēkabam bija "simts trīsdesmit" gadu (1. Mozus 47:9), tātad viņš dzimis aptuveni 1010. gadā pirms Kristus. Kad Jēkabs ieraudzīja dienas gaismu, viņa tēvs īzaks bija 60 gadus vecs, tādējādi viņa dzimšanu mēs varam datēt ar 2070. gadu pirms Kristus. Toreiz Abraā- mam jau bija 100 gadu, tātad viņš dzimis 2170. gadā pirms Kristus un pametis Divupi 2095. gadā pirms Kristus. Tas bija ķēniņa Amarsina no Ūras (2101-2093 pirms Kristus) valdīšanas laikā, gluži kā teikts Bībelē, kur viņš nosaukts par Sineāras (Šumeras) ķēniņu Amrafelu: "Un tas notika Sineāras ķēniņa Amrafela, Ēlasara ķēniņa Arijoha, Ēlamas ķēniņa Kedorlaomera un Tidala, tautu ķēniņa, dienās." (1. Mozus 14:1).

Bībeles hronoloģiju varētu uzskatīt par brīvi traktētu, mītisku vai kabalistiskas skaitļu simbolikas pārplūdinātu, taču pārsteidz precizitāte, ar kādu mēs nonākam pie gadaskaitļa tieši tā ķēniņa valdīšanas laikā, kas nepārprotami nosaukts par Abraāma laikabiedru. Tas apstiprina aizdomas, ka Bībeles pirmās grāmatas patiešām ir kādas ļoti senas tautas rūpīgi vesta hronika, nevis mitoloģija. Visādā ziņā liels skaits laikabiedru dokumentu apstiprina Abraāma misijas vēsturiskos ietvarus, kā to mums pasniedz 1. Mozus grāmata Genesis.

Britu muzeja augstajās ar koku apšūtajās telpās savu lielo atklājumu izdarīja Teofils Pinčs. Viņam, kas pārvaldīja virkni seno semītu valodu, tika nodota kaudze noputējušu un daļēji sairušu māla plāksnīšu, kuras pavisam nesen bija atraduši britu arheologi un nosūtījuši uz Angliju. Tas bija atrastas Babi- lonas drupās - kādreizējā metropolē pie Eifratas, kas 500 gadu bija pasaules varas centrs.

"Lielā Bābele" vēl Jēzus un viņa apustuļu laikā bija simbols neierobežotai varai, taču arī neiegrožotiem netikumiem un izvirtībai. Par šo "pilsētu māti" vēl joprojām liecina varenu mūru drupas. Šie mūri kādreiz bijuši tik biezi, ka pa tiem varēts braukt ar četru zirgu vilktiem kaujas ratiem. Saglabājušies vēl arī varenā Bābeles torņa pamati. Šis Marduka zikurāts, kas sniedzās līdz mākoņiem, vēl šodien kalpo par cilvēku augstprātības simbolu. Šeit, pie Bābeles upēm, neskaitāmiem kanāliem, kas atvadīti no Eifratas un apūdeņoja līdzenumu, ebreji vadīja rūgtos gūstniecības gadus, sapņojot par savu Cionu, kas atradās viņiem nesasniedzamā tālumā.

Par savu uzplaukumu Babilonija varēja pateikties kādam ģeniālam un mērķtiecīgam 18. gadsimta pirms Kristus valdniekam, harismatiskajam Hammurapi. Kā savulaik Sargons no Akadas, arī Hammurapi iekaroja vienu pilsētu pēc otras, līdz viņa impērija pletās no Eridu dienvidos līdz Mari šodienas Irākas ziemeļrietumos. Pēc tam vajadzēja nostiprināt valsti. Viņa instruments bija tiesības, viens likums visai impērijai, kas nostādīja vienādā stāvoklī visus pavalstniekus un padarīja taisnīgumu pārvārās pamatu. Savā likumu kodeksā, kolonnā ar rīkojumiem, ko viņš lika uzstādīt visās pilsētās, Hammurapi slavināja sevi, teikdams, ka ir saistīts ar visiem impērijas dieviem un ir atjaunojis viņu tempļus. Savu pavalstnieku sirdis viņš galīgi iekaroja ar to, ka lika atjaunot un paplašināt tik ilgi novārtā atstāto šumeru kanālu sistēmu. 'Iada valdnieka pakļautībā, kas garantēja labklājību, tirdzniecību, vienlīdzību un tiesības, ko tik nežēlīgi bija postījis viņa priekšgājējs, varēja dzīvot.

Hammurapi uzskatāms arī par modernās diplomātijas radītāju. Viņa korespondence, kas gadsimtiem ilgi glabājās Larsā un Babilonā, liecina par ilgām un pacietīgām sarunām, kuras viņš vedis ar kaimiņu tautām, bet kas tomēr 29. viņa valdīšanas gadā neļāva izvairīties no kara. Valstu koalīcija no tagadējās Irānas augstkalnes teritorijas devās pret Babiloniju - un tika iznīcinoši sakauta. Šīs korespondences paliekas tagad turēja rokā Teofils Pinčs. Rindu pēc rindas viņš aizrautīgi lasīja babiloniešu ķīļrakstu, līdz uzdūrās vārdam, kas viņam bija pazīstams no Bībeles: Kudurlaghamars, kas skanēja ļoti līdzīgi Kedarlaomeram, Elamas ķēniņam. Pavirši lasot, Kedarlaomeru varētu uzskatīt par Hammurapi laikabiedru. Drīz pēc tam kad Pinčs bija publicējis savu sensacionālo Hammurapi plāksnīšu tulkojumu, vairāki Bībeles pētnieki secināja, ka Abraāms esot dzīvojis 18. gadsimtā pirms Kīistus un vēsturiskais "Sineāras ķēniņš Amrafels" bijis Hammurapi, nevis Amarsins. Taču Hammurapi rakstīja nevis Kedarlaomeram kā laikabiedram, bet gan tikai atsaucās uz viņu. Viņš pārmeta Sinidinnam, Larsas ķēniņam, ka viņa pilsētas dievietes atstātas novārtā kopš "Langhamara laikiem". Līdz ar to Pinčs bija ieguvis atslēgu Bībeles tradīcijas apstiprināšanai. Ja Kedarlaomers patiešām bijis Larsas valdnieks ilgi pirms Hammurapi, viņš varēja būt tikai tas "elamiešu augstmanis", kurš 2127. gadā pirms Kristus izprecināja savu meitu Ūras 3. dinastijas ķēniņam Šulgi. Kā skaidri teikts šumeru tekstos, viņš tai pūrā deva Larsas pilsētu. Elama par to revanšējās ķēniņam Šulgi ar karaspēku, ko komandēja ari Šulgi tiešais pēctecis Amarsins, kad tas devās pret Kanaānu.

Ostina Henrija Leijarda Nīnives bibliotēkā atrastajās rakstu plāksnītēs nedatētā asīriešu tulkojuma tekstā tāpat minēts kāds Kudurlaghamars, Elamas zemes ķēniņš, taču ne saistībā ar Hammurapi. Tā vietā šeit parādās "ķēniņš Eri- Aku", kura vārds nenozīmē neko citu kā Larsas pilsētas "dieva Aka kalps". Kudurlaghamars, kurš, apprecot Šulgi meitu, bija kļuvis par šumeru sabiedroto, viņu esot iecēlis par pilsētas gubernatoru, kas tam, protams, maksāja meslus. Viņā nav grūti atpazīt Bībeles "Ēlasara ķēniņu Arijohu". "Tidala, tautu ķēniņa", gadījumā runa laikam gan ir par Tudgulu, kas plāksnītēs nosaukts par to kalnu ordu vadītāju, kas kopš seniem laikiem skaitījās Elamas sabiedrotās. Identifikāciju viennozīmīgu padara fakts, ka tikai vienā vienīgā laika periodā Elama un Šumera bija sabiedrotās, un tieši šajā laikā valdīja Bībelē minētie ķēniņi. Amarsins, "kurš redzējis Sinu", nosaukts pēc Nannarsina, Ūras mēness dieva, Enlila mīļākā dēla parauga. Ta laika sarunvalodā viņu dēvēja ari vienkārši par "Palu", "dēlu", tā ka nav jābrīnās, kā no Amar- sina izveidojās Amarpals, Bībeles Amrafels. Amarsina karagājiens nolika viņa valdīšanas pēdējos divos gados (2095-2093 pirms Kristus), no tā viņš vairs nav atgriezies savā dzimtenē. Par viņa karagājiena pēdējo gadu Amarsina hronikā rakstīts, ka "tika sagrābts Ibruuma aitu gana dzīvoklis", ar ko domāta visa Kanaāna. Kurš gan cits, ja ne Abraāms/Ibrāhīms, varētu būt šis Ibruums? Atbilstība ir pārliecinoša, jo šis notikums atspoguļots 1. Mozus grāmatas 14. nodaļā. Abraāms uzzināja, ka Amarsina koalīcija izlaupījusi Sodomas pilsētu, kur dzīvoja viņa brāļadēls Lots. Tad Abraāms savāca savu "karaspēku" - no 318 vīriem sastāvošu miniarmiju, kā to varam lasīt Bībelē - un uzsāka pakaļdzīšanos. Netālu no Damaskas viņš uzsāka kauju - un izcīnīja uzvaru pār Kedar- Iaomera elamiešu vienībām: "Un viņš atguva visu mantību un arī Lotu, savu radinieku, līdz ar tā īpašumu, kā arī sievām un ļaudīm", kas acīmredzot bija aizvesti verdzībā. Taču, līdzko viņš bija atgriezies, "Sodomas ķēniņš gāja tam pretim", acīmredzot, lai nekavējoties atņemtu viņam laupījumu. Tikai Salemas priesterķēniņam Melhisedekam izdevās novērst konfliktu, un laupījums tika sadalīts taisnīgi.

Karagājiens atspoguļots arī vēlākos babiloniešu tekstos, visās detaļās attēlots, kā Eriaks (Arijohs) uzbrūk Šebai (Beer- šebai) un Tudgula (Tidals) "ar savu zobenu nokāvis Gazas dēlus". Vispirms viņš uzbruka cietoksnim "kalnzemē", toreiz Rabatumai, tad devās uz Nāves jūru ieņemt Durmailani. Taču tur, kā skaidri pateikts, "viņam ceļā stājās priestera dēls, ko bija iesvaidījuši dievi, un novērsa izpostīšanu". "Ibruums", "priestera dēls", bija Abraāms, ko vēl šodien arābi sauc par Ibrāhīmu, orākulpriestera Teras dēls.

Par vienu nav šaubu: tajā pašā gadā kad "Amrafels"/ Amarsins, 2095. gadā pirms Kristus, arī Abraāms no Harānas devās uz zemes ziemeļiem. Karagājiens acīmredzot bija zīme, uz ko patriarhs gaidīja, lai uzsāktu savu misiju. Jau dažus gadus iepriekš, sekojot savam aicinājumam, viņš kopā ar savu tēvu Teru bija pametis ķēniņzemi Ūru, devies uz ziemeļiem, uz Harānu, lai būtu sagatavojies, kad pienāks viņa diena. Abraāms bija kas vairāk nekā tikai gans vai priestera dēls. Viņš vadīja cilti, dinastiju, varbūt grupu Enlilam uzticīgu Nipūras iedzīvotāju, kas sekoja sava dieva aicinājumam un pameta Svēto pilsētu, lai apmestos jaunā, apsolītā zemē. Kopš tā laika viņi sevi dēvēja par "ibri" vai "ibru", no kā cēlies vārds "ebreji", kas atvasināts no pilsētas Nibruki nosaukuma. Savu dievu Abraāms sauca par Ēlu. Šajā vārdā nav grūti saklausīt vārda "Enlils" akadiešu versiju, kas skanēja "ii", "iii" vai "ilulu". Ebreju kalendārā šodien rakstāms skaitlis 5760, tas sākas no 3761. gada pirms Kristus, "kad sākās gadu skaitīšana": tas ir gads, kad Nipūrā tika ieviests kalendārs.

To, ka Abraāms uz Svēto zemi nedevās vienkārši kā privātpersona, apstiprina arī pirmskristiānisma laika sīriešu vēsturnieks no Damaskas Nikolauss, kurš viņu saucis par ķēniņu un karavadoni, konstatējot: "Damaskā valdīja Ābrams, kurš tur ar karaspēku atnāca no haldiešu zemes augšpus Babilonijas." Taču viņš bija daudz kas vairāk nekā patriarhs, karavadonis un priesterķēniņš: viņš bija zinošs, viņš sazinājās ar dieviem. "Svēto gadu grāmatā" par viņu teikts: "Viņš uzauga haldiešu Ūrā, un tēvs iemācīja viņam haldiešu gudrības, orākulu mākslu un astroloģiju pēc debesu zīmēm."

Abraāma noslēpuma atslēga slēpjas viņa tēva, orākul- priestera Tera, vārdā. "Tera" bija tas, kas strādāja ar "tera- fimu". "Terafims" nozīmē "dzīvei atmodināts gars" un cēlies no šumeru "tirhu", burtiski: "ierīce maģiskiem mērķiem". Terafims bija orākulu elks, kas atbildēja uz jautājumiem. Balstoties uz antīkajiem aprakstiem, var pieņemt, ka to aktivizēja "čukstošais akmens" tā iekšienē. Vismaz tā to apraksta ebreju gudrais Maimonīds, senu slepenu tekstu un tradīciju labs pazinējs, kurš dzīvoja 12. gadsimtā.

Terafima pielūdzēji apgalvo, ka tad, kad zvaigžņu gaisma piepilda izveidoto statuju,

tā stājas sakaros ar šo

tālo zvaigžņu saprātu uti

planētām, kas šo statuju

izmanto kā instrumentu.

Šādā veidā terafimi iemāca cilvēkiem

daudzas noderīgas mākslas un

zinātnes.

Varētu pieņemt, ka Abraāms ar savu Dievu sarunājās ar šāda "terafima" palīdzību. "Svēto gadu grāmatā" aprakstīta pirmā diena, kad viņš dzirdēja Dieva balsi, kas viņu uzrunāja no čukstošā akmens:

"Un Kungs tas Dievs runāja uz mani: "Atdari viņa muti un viņa ausis, tā lai viņš dzirdētu un varētu runāt, kas tika atklāts un izzuda no cilvēkdēlu mutēm kopš notikuma dienas."

Kopš šī acumirkļa viņam tika atklāti visi zināšanu avoti: "Un viņš ņēma sava tēva grāmatas un kopēja tās. Un pēc tam viņš sāka tās studēt. Un es liku viņam saprast visu, ko viņš nesaprata. Un viņš studēja tās sešus lietus mēnešus."

Ar savām zināšanām un gudrību Abraāms bija slavens visā antīkajā pasaulē. Pirmskristiānisma laika babiloniešu vēsturnieks Bēross par viņu rakstīja: "Desmitajā paaudzē pēc grēku plūdiem haldiešiem bija kāds taisnīgs un ievērojams vīrs, kas bija pieredzējis debesu zinībās." 1. gadsimta ebreju vēsturnieks Josefs Flāvijs viņu uzskatīja pat par otru Enohu un apgalvoja, ka neilgās viesošanās laikā faraonu zemē viņš kļuvis par ēģiptiešu skolotāju: "Viņš mācīja tiem aritmētiku un zvaigžņu zinības, zinātnes, kas pirms viņa ierašanās tiem bija pilnīgi svešas, jo tās no haldiešiem nonāca pie ēģiptiešiem un no turienes pie grieķiem." Pat ja teikts ar pārspīlējumiem, tas parāda, kāds respekts antīkajiem cilvēkiem bija pret vīru, kam bija lemts kļūt par veselas tautas iedibinātāju un ciltstēvu trim pasaules reliģijām: jūdaismam, kristiānismam un islāmam, pie kurām - pat par spīti savstarpējai sašķeltībai un naidīgumam - kopā ņemot, pieder puse pasaules iedzīvotāju.

Dāņu ceļotājs un rakstnieks Arne Falks-Ronne savā grāmatā "Pa Abraāma pēdām" apraksta kādu sastapšanos pie Ūras drupām. Tur, Eifratas krastos, viņš sastapa zemnieku Khasimu, ticīgu musulmani, kas nekad nebija apmeklējis skolu un bija analfabēts. Neraugoties uz to, Khasims zināja senos nostāstus, kas tika nodoti tālāk no paaudzes paaudzē. Pārsteigtajam dānim viņš pastāstīja, ka viņa priekštečiem visas viņu zināšanas bijušas "no dieviem". "Vai tu domā Allāhu?" Falks-Ronne apmulsis jautāja. "Vai tu nepiederi pie islama ticīgajiem brāļiem?" - "Jā, esmu muhamedānis," atbildēja Khasims, "taču Allāhs ir tikai viens no vārdiem tiem dieviem, kas atnāca no debesīm, atnesa savus dzīves likumus un deva mums mērķus un plānu, kā tos sasniegt."

Citiem vārdiem: savus me. "Mēs paklausām Abraāma mācībai un sekojam viņa reliģijai, viņam, kas pielūdz tikai vienu Dievu un nevis dievu līdzās Allāham," nosaka Korāns (2, 136). Viens Dievs, kuram sekoja Abraāms, bija "Iii" vai "Illulu", šumeru Enlils. Hidžāzas arābi Arābijas pussalas rietumos sevi uzskata par Izmaēla, Abraāma pirmdzimtā dēla, pēcnācējiem. Patriarha dēls, ko dzemdēja viņa sievas kalpone Agare, tika padzīts, kad Abraāma sieva Zāra pēc ilgiem neauglības gadiem laida pasaulē bērnu, proti, īzāku, ebreju ciltstēvu.

"Un Abraāms nākamā rītā cēlās, lai dotos ceļā, viņš paņēma maizi un ūdens trauku un deva tos Agarei, un lika uz viņas pleciem ari zēnu, un aizraidīja viņu; bet viņa aizgāja un klīda pa Beeršebas tuksnesi." (1. Mozus 21:14). Saules stari nežēlīgi svilināja māti un dēlu, kuri aizvien lēnākiem soļiem devās pretī drošai bojāejai. Vējš pūta smalkās smiltis viņiem sejā, spožajā gaismā apžilbušajās acīs. Vēl vairāk, tas aizpūta viņu pēdas. Abi apkārtklejojošie ceļinieki bija pārliecināti, ka jau drīz vien plūstošās smiltis apraks viņu izbalējušos kaulus un kopā ar tiem - pēdējo atgādinājumu par Abraāma pirmdzimto. Pēdējā mātišķās gādības uzplūdā Agare atrada kādu izkaltušu tuksneša krūmu, zem kura nosēdināja zēnu, lai viņa mokošo nāvi kaut nedaudz atvieglotu tā ēna. Tad viņa atgāja gabaliņu nostāk un meklēja vietu, kur pašai nomirt, lai zēnam nebūtu jākļūst par viņas izmisuma un ciešanu liecinieku. Viss bija zaudēts, gals jau pavisam līdzās. Taču Dievs bija žēlīgs Agarei un Izmaēlam. Kad viņa jau pati bija padevusies, kad rezignēta un pārguruši gribēja atslīgt putekļos, viņa izdzirdēja balsi. Agare nezināja, no kurienes tā nāk, no debesīm vai no maisa ar Svēto akmeni, ko savam dēlam ceļā līdzi bija iedevis Abraāms. Katrā ziņā viņa paskatījās uz augšu, izberzēja degošās acis un kaut ko ieraudzīja: pie horizonta pacēlās kaut kas līdzīgs akmeņu kaudzei.

Ūdens avots, to viņa saprata uzreiz. Ar pēdējiem spēkiem līdz nāvei pārgurusī māte nokļuva līdz zēnam, satvēra viņu aiz rokas un burtiski aizvilka viņu pie dzīvinošā ūdens. Viņi bija glābti. "Un Dievs bija ar zēnu, un tas pieauga, un apmetās tuksnesī, un kļuva par strēlnieku. Un viņš mita Pāranas tuksnesī"(l. Mozus 21:20-21), Arābijas rietumos, tur, kur šodien paceļas Mekas un Medīnas pilsētas.

Karstais un sausais tuksneša gaiss virmoja pār izbalējušajām mūžīgajām tuksneša smiltīm. Pie horizonta parādījās melns punkts. Šķita, ka tas kustas. Drīz tam piebiedrojās otrs, trešais, vesela grupa. Tie bija melnos tērpos ietinušies vīrieši kamieļmāšu mugurās. Viņi nāca tuvāk un tuvāk. Grupu vadīja ar dabisku cieņu apveltīts vīrs. Ar savām caururbjošajām acīm viņš, kā sacīja viņa vīri, spēja ielūkoties dziļi dvēseles dziļumos. Saules un vēju aprauto seju apņēma viegli iesirmojusi pilnbārda. Tāpat kā pirms 2700 gadiem Abraā- mam arī šim vīram bija uzticēta misija, kas saistīta ar "svētajiem akmeņiem". Uz to viņu bija aicinājis viņa Dievs. Taču viņa dzimtenes tauta, kurai viņš vispirms bija sludinājis, tam neticēja. Viņu padzina no Mekas, svētās pilsētas, kuras zvaigžņu templī Kaabā kopš Izmaēla dienām glabājās tas me, ko Abraāms bija uzticējis savam dēlam. Jo Dievs bija solījis arī Izmaēlu "darīt par tautu"(l. Mozus 31:13). Mekā, teikts Korānā, viņš uzcēla Dievam svētnīcu, Kaabu, kur glabājās "melnais akmens". "Un, kad es uzcēlu cilvēkiem sapulcēšanās namu," teica Allāhs (Korāns 2:126), "mēs slēdzām derību ar Abraāmu un Izmaēlu, ka viņi šo namu turēs tīru." Lai izpildītu šo derību, pravietis devās uz kaimiņpilsētu Me- dīnu un tur pulcināja ap sevi lielu skaitu piekritēju. Kad to bija pietiekami daudz un kad bija uzrakstīti dievišķās atklāsmes vārdi par līkajiem zobeniem, īstais brīdis bija klāt. Allāha pravietis Muhameds devās triecienā ieņemt Meku. Un viņš uzvarēja. Uzbrukums bija tik pārsteidzoši veiksmīgs, ka 630. gada pavasarī pilsēta tika ieņemta gandrīz bez asinsizliešanas un Kaaba attīrīts no tur uzstādītajiem pagānu simboliem. Tagad "melnais akmens", ko uz Zemi it kā esot atnesis eņģelis Gabriēls, atkal bija centrālais svētums, pie kura kopš tā brīža katru gadu devās simtiem tūkstošu ticīgo svētceļnieku, kas sekoja Muhameda jaunajai reliģijai islamam. Un 4000 gadu vecais Kaaba, kvadrātveida celtne, kurā iemūrēts Dieva akmens, var pretendēt uz pasaulē vecākā joprojām par svētumu uzskatītā tempļa godu.

To, ka Abraāma ciltij tiešām piederējis noslēpumainais terafims, pierāda 1. Mozus grāmatas 31. nodaļa. Tajā Jēkabs, Abraāma mazdēls, tiek apvainots, ka viņš esot nozadzis sava tēvoča Lābana terafimu. Taču tā bija Lābana meita Rāhele, kas "bija paņēmusi terafimu un ielikusi to kamieļa seglos". Vēlāk Jēkabs terafimu apraka pie Sihemas Kanaānā, kur viņš bija apmeties uz dzīvi (1. Mozus 35:4).

Pagāja gandrīz 500 gadu, līdz šie terafimi atkal tika atrasti. Par to mums ziņo kādas grāmatas, kas uzrakstīta 1. gadsimtā pēc Kristus, anonīms autors. Šī grāmata tika kļūdaini pierakstīta lielajam ebreju vēsturniekam Aleksan- drijas Filonam un kopš tā laika pazīstama ar nosaukumu "Pseido-Filons". Taču, lai kas arī būtu tās autors, viņa Izraēlas senā vēsture ir bagāta ar interesantām detaļām un papildina Bībeles grāmatas ar plašu papildinformāciju, kas pa daļai nākusi no sen zudībā aizgājušiem ebreju avotiem. Ļoti iespējams, ka tie reiz atradušies Jeruzalemes tempļa bibliotēkā. Laikam gan tie krituši par upuri liesmām, kad 70. gadā templi nodedzināja romieši.

Kad nomira Jozua, kurš, turpinot Mozus misiju, aizveda izraēļus uz "apsolīto zemi", sākās vadības krīze. Galu galā par jauno vadoni tika izvēlēts Kenass, kurš tūlīt sasauca kopā ciltis un apvaicājās par jaunākajiem notikumiem un to attīstības tendencēm. Ašera cilts vīri viņam ziņoja par savādu atradumu: "Mēs atradām septiņus zelta elkus, kurus amo- rieši sauc par svētajām nimfām, un mēs tos paņēmām kopā ar dārgakmeņiem, kas bija uz tiem uzlikti un tos apslēpa. Un redzi, mēs tos esam paslēpuši zem Sehema kalna virsotnes, sūti pēc tiem, un tu tos atradīsi."

Kenass nekavējoties sūtīja uz turieni vīru grupu meklēt terafimus, un viņi tos atrada un atnesa uz nometni. Tālāk teikts: "Tas bija "nimfas", kuras, ja tās sauca, katru stundu rādīja amoriešiem, kas tiem jādara."

Tātad "nimfas" bija orākuldievietes, elki, kas spēja runāt ar "čukstošo akmeņu" palīdzību, tieši tā, kā Maimonīds rakstīja par terafimiem. Tālāk "Pseido-Filonā" teikts: "Šie dārgakmeņi, starp tiem kristāli un smaragdi, bija īpaši slīpēti. Viens no tiem bija augšpusē gludi nogriezts, un kāds cits, kas atgādināja raibu hrizoprazu, bija tā noslīpēts, ka atklāja zem tā dziļumā esošos ūdeņus, un tie bija dārgakmeņi, kurus amorieši turēja savās svētnīcās un kuru vērtība ir nenovērtējama; jo tiem, kas tos aplūko naktī, nav nepieciešama lampas gaisma, tik gaiši spīd akmeņi. Tie izstaro gaismu no iekšēja dabiska spēka. Bet viens bija tā nogriezts un noslīpēts, ka deva vairāk gaismas."

Patiešām, arī citos tekstos un tradīcijās me tiek aprakstīti kā "spīdoši, mirdzoši akmeņi". Ebreju Hagadā teikts, ka Noasa šķirstu grēku plūdu laikā apgaismojis dārgakmens, kas "naktij lika kļūt par dienu", jau šumeru mītā par Zu me tiek aprakstīti arī kā Melama, kā "spīdoši vai starojoši akmeņi", tā, piemēram, teikts, ka Enlila Ekurs zaudēja "savu spožumu un gaismu", kad Zu bija nozadzis me.

Kenass bija vienkāršs karotājs, taisns, godīgs, bet vientiesīgi naivs. Akmeņi, kurus pagāniskie amorieši kā nekā izmantoja, viņam bija elku pielūdzēju atribūtika. Šie priekšmeti bija jāiznīcina. Taču ne uguns, ne lielais dedzināmais upuris, ne spēcīgs cirtiens ar zobenu nespēja tiem neko padarīt. Gluži pretēji: kad viņš tiem trāpīja ar zobenu, tā asmens izkusa. Kenass plosījās, dusmās pacēla pret debesīm savas muskuļotās rokas, nokrita uz ceļiem un lūdza Dievu: vai viņš nevarētu vienkārši sūtīt kādu eņģeli, lai tos aizvāc no Zemes?

Un tad nolika brīnums. Naktī no debesīm tiešām nolaidās uzaicinātais eņģelis, paķēra šos septiņus akmeņus un iesvieda jūras dzelmē. Bet to vietā nolika divpadsmit citus akmeņus, uz katra no tiem bija uzrakstīts kādas Izraēla cilts vārds…

"Un Kenass no rīta piecēlās un atrada šos divpadsmit akmeņus kalna galotnē, kur viņš pats iepriekš bija nolicis septiņus. Un to gravējums pēc formas bija kā acs. Un pirmais akmens, uz kura bija Rūbena vārds, bija kā sarders. Bet otrais bija izgriezts no ziloņkaula, un uz tā bija uzrakstīts Simeona cilts vārds, un tas šķita kā topāzs. Uz trešā akmens, kas bija kā smaragds, rotājās Levija cilts vārds. Ceturtais akmens, uz kura bija iegravēts Jūdas vārds, bija kristāls kā sarkanais granāts. Piektais akmens bija smaragds, uz tā bija iegravēts: "Isašāra cilts", un tas bija safīra krāsā. Gravējums uz sestā akmens (kā hrizoprazs), kurš bija lāsumains, skanēja "Zebu- lona cilts", un tas bija kā jaspiss. Septītais akmens bija kā dzelmju ūdeņi, un uz tā bija uzrakstīts Dana cilts vārds. Astotais akmens bija izgriezts no dimanta, un uz tā bija Naftaļa cilts vārds, tas bija kā ametists. Devītais akmens bija no Ofīra kalna, uz tā bija uzraksts "Gada cilts", un tas bija kā ahāts. Desmitā akmens gravējums bija izdobts, tas izskatījās kā akmens no Temanas, un uz tā bija rakstīts "Ašera cilts", un tas bija hrizolīts. Vienpadsmitais akmens nāca no Libānas, parakstīts ar Jāzepa vārdu, un tas bija kā berils. Un uz divpadsmitā akmens, izgriezta no Cionas augstienēm, bija uzraksts "Benjamina cilts", un tas bija kā onikss. Un Dievs runāja uz Kenasu: "Ņem šos akmeņus un liec tos derības šķirstā kopā ar derības plāksnītēm, kuras Es Mozum iedevu Horeba kalnā; un tie tur paliks līdz Zālamana dienām, kurš manā vārdā cels namu."*

Un tā jaunā izraēliešu nācija bija ieguvusi jaunus me. Tie tika ievietoti noslēpumainajā derības šķirstā, kura projektu Mozum Horeba kalnā (Sinajā) nodiktēja pats Dievs. Dievs tomēr arī brīdināja Kenasu: čukstošie akmeņi piederēšot viņa tautai tikai tik ilgi, kamēr tā dzīvos pēc viņa baušļiem un būs gatava sekot viņa likumiem: "Kad manas tautas grēki sasniegs pilnu mēru un ienaidnieki gūs varu pār manu namu, es paņemšu šos akmeņus un iepriekšējos akmeņus kopā ar plāksnītēm un nogādāšu tos vietā, no kurienes tie paņemti laika pirmsākumā. Un tur tie paliks, līdz es atkal atcerēšos par pasauli…"

Un Kenass cēlās un darīja, kā viņam tika pavēlēts. Viņš pacēla akmeņus no vietas, kur tos bija nolicis eņģelis, un

' Citāts no: Pscido-Filona, 25.-26. nod. Pēc: James H. Charlesivortli: Tlic Old Testament Pseudoepigraplm. 336.-338. lpp.

citu pēc cita ienesa saiešanas teltī, kur glabājās derības šķirsts. "Un, kad viņš tos paņēma, bija tā, it kā no tiem izstarotu saules gaisma un zeme no to gaismas iekvēlotos. Un Kenass ielika tos tā Kunga derības šķirstā, kā viņam bija pavēlēts, un tur tie atrodas līdz pat šai dienai…"

Svētais Grāls

Merlins bija sasniedzis mērķi. Sava aizbilstamā Artura valsti, kas bija izveidojusies pēc jukām Anglijā, beidzoties romiešu kundzībai, viņš bija konsolidējis tiktāl, ka tā spēja atvairīt anglosakšu uzbrukumu. Lai no Kamelotas izveidotu zemes analogu debesu Jeruzalemei, tagad pietrūka tikai viena - me, svētā akmens, zemes saiknes ar Dieva gribu. Un tā sākās Svētā Grāla meklējumi, ko gadsimtiem vēlāk dučiem viduslaiku dzejnieku izmantoja par bruņinieku romānu pamatu.

Vairumam viduslaiku cilvēku "Svētais Grāls" nozīmēja kausu, kuru Jēzus bija svētījis Svētā vakarēdiena laikā, no kura viņš bija dzēris vīnu, kas kopš tā brīža uz visiem laikiem kļuva par viņa asiņu simbolu - vīns, kas pēc katoļu uzskatiem Svētās mesas upura laikā mistiskā veidā transformējas par asinīm. Saskaņā ar leģendu, pēc sišanas krustā Arimatijas Jāzeps, kurš Jēzum vēlāk pat atvēlēja savas kapenes, tieši šajā kausā savācis dārgās asinis, kas tecēja pa Nācarieša sāniem, ko ar savu šķēpu bija caurdūris leģionārs. Tālāk teikts, ka Jāzeps esot bijis tirgotājs, kas no Kornvolas importējis cinku. Tāpēc Dienvidanglija kļuva par zemi, kur viņš meklēja patvērumu, kad pēc Jēzus uzbraukšanas debesīs Jāzepu sāka vajāt ebreju augstie priesteri. Svēto kausu viņš esot paņēmis līdzi un tam par godu uzcēlis kapelu Avalonas salā, ķeltu vissvētākajā vietā, tur, kur šodien atrodas Glāstonberi - ezoteriķu Meka.

Šī populārā leģenda vēl šodien tiek stāstīta Anglijas dienvidrietumos, un mistiskā gaisotne burvīgajā pilsētiņā, kuras centrā kā atgādinājums paceļas karaļa Heinriha VIII sagrautās abatijas drupas, it kā pasvītro šīs leģendas nozīmīgumu, kaut ari katram ir skaidrs, ka tā nevar būt patiesa. Svētā vakarēdiena "īstais kauss", trauks no tumši sarkana karneola, kura izcelsme neapšaubāmi meklējama romiešu laikos, no 8. gadsimta tiek pielūgts Spānijā. Šo kausu personīgi uz Romu esot aizvedis Svētais Pēteris, un pirms imperatora Valeriāna uzsāktās kristiešu vajāšanas 258. gadā pāvests Siksts II to esot uzticējis savam diakonam Laurentijam, spānim no Veskas, kurš to paslēpis savā dzimtajā vietā. Šeit tas glabājās līdz pat mauru invāzijai 718. gadā un tad tika pārvests uz kalna virsotnē uzcelto Sanhuana de la Penjas klosteri. 1399. gadā kauss nonāca Saragosā un kopš 1424. gada atrodas Valensijas katedrālē, kur tam ierādīta atsevišķa kapela.

Merlins zināja, ka ne dārgais karneola kauss, ne trauks no parasta koka nelielajā Glāstonberi baznīciņā nav Svētais Grāls. Varbūt burvi, šo pēdējo senas pagānu ticības priesteri, tikai pārsteidza kristiešu simbolika. Proti, viņš zināja, ka īstais Grāls bija akmens, kas sensenos laikos atvests uz Zemi.

Ari "Parsifala" autors Volframs fon Ešenbahs to aprakstīja tieši tā, kad pēc vairākiem gadsimtiem centās attīrīt stāstu par Grālu no visiem pārpratumiem un to apvijošo leģendu tīmekļa. Viņa vēstījums par Svēto Grālu un bruņiniekiem, kas to apsargāja, sākas ar vārdiem:

Es gribu jums paziņot, no kā jūs dzīvojat:

jūs dzīvojat no kāda akmens,

kas ir ļoti tīra veida.

Tā kā jūs to nepazīstat,

tas šeit ir jānosauc.

To sauc Lapsit exillis.

Akmens tiek saukts arī par Grālu.

Lapsit acīmredzot ir latīņu vārda lapis (akmens) sagrozījums. Tāpēc filologi lapsit exillis tulko kā lapis exulis ("tālu no dzimtenes esošs akmens"), arī kā lapis ex stcllis ("akmens no zvaigznēm") vai lapis lapsus ex illis stellis ("akmens, kas nācis no tām zvaigznēm"). Varētu būt runa par smaragdu, kas izkrita no Lucifera kroņa, kad ercenģelis Miķelis viņu sodīja un pazudināja. Rūpīgāk aplūkojot, var saskatīt, ka šīs leģendas izcelsme meklējama šumeru mītā par Zu, kurš bija nozadzis me no Enlila Ekura un kuru tāpēc iznīcinoši sakāva un gāza no viņa kalnu mītnes dieva dēls Ninurta. Kādā Senās Ēģiptes 3. gadsimta gnostiķu tekstā teikts, ka maģiskais akmens radies no Lucifera "zobena no zaļas uguns", kad Miķelis viņam to izsitis no rokām. "Tas šķērsoja… telpu un zaudēja savu spēku un gaismu… tas kļuva blīvāks un blīvāks. Beidzot tas kļuva par akmeni, brīnišķīgu kausa formas smaragdu, un tas nokrita uz Zemes virsmas… tas bija zobens un kļuva par dzeramo trauku."

No kurienes Volframs fon Ešenbahs (1170-1220) ieguva šīs zināšanas? Savā "Parsifalā" viņš stāsta, ka "viņa avots" bijis Gijo de Provēns, daudz ceļojis 12. gadsimta franču dzejnieks. Būdams trubadūrs, Gijo rakstīja mīlas dziesmas, pret baznīcu vērstus pamfletus, slavinājumus templiešu ordenim un bruņiniekiem, neskaitāmus satīriskus dzejoļus. Viņš devās cauri Spānijai, kā svētceļnieks apmeklēja Jeruzalemi, pirms to atkal bija iekarojuši saracēņi, un kādu laiku dzīvoja Fridriha Barbarosas pilī, kur viņu, domājams, 1184. gadā Vasarsvētku bruņinieku spēļu laikā Maincā sastapa Volframs fon Ešenbahs. Tur viņš savam vācu skolniekam uzticēja stāstu, ko dažus gadus iepriekš bija izstāstījis Kretjēnam de Truā (1140-1190). Pēdējais uz šī pamata 1174. gadā radīja savu "Persevalu", stāsta par Grālu pirmo versiju. Acīmredzot Gijo ir bijis ārkārtīgi neapmierināts ar rezultātu un tāpēc lūdzis Volframam uzrakstīt patieso stāstu par debesu akmeni. Kas īsti Gijo nav paticis "Persevalā", parāda salīdzinājums ar Volframa versiju. Ja Kretjēna de Truā Grāls ir ar dārgakmeņiem rotāts kauss, līdzīgs Svētā vakarēdiena traukam, Volframa versijā tas ir akmens.

Kio, labi pazīstamais meistars,

atrada pie Toledo pamestu

pirmizdevumu pagānu rakstā.

Vispirms viņam bija jāiemācās

šīs rakstības ābece

un arī melnā māksla.

Viņam palīdzēja tas, ka viņš bija kristīts,

citādi šī teiksma vēl šodien nebūtu izdzirdēta.

Nekādas pagānu gudrības mums nepalīdzētu

uzzināt par Grāla būtību,

tikt iekšā tā noslēpumos.

Mauru Andalūzija toreiz bija sava veida apsolītā zeme Eiropā. Arābu ietekmē tur bija radušās plaukstošas pilsētas, kas drīz vien kļuva par zināšanu centriem. Kamēr Francijā nebija ielu seguma un kājāmgājēji, kā ari zirgu pajūgi pat neliela lietus laikā grima līdz ceļiem dubļos, Spānijā viss bija citādi. Toledo un Kordovā ielas bija bruģētas un naktīs tika apgaismotas. Peldbaseini un pirtis ielūdza atslābināties, plauka tirdzniecība ar dārgiem audumiem, smalkiem stikla izstrādājumiem, rotaslietām un garšvielām no austrumiem. Sava laika visizglītotākie vīri pasniedza skolās un bibliotēkās studēja sensenus rakstus. Arābu musulmaņi turklāt bija tolerantāki par krusta karos fanatizētajiem kristiešiem. Viņu pilsētās drīz vien brīvi jutās ari ebreji un uzcēla tur lepnas sinagogas un Toras skolas. Gudri rabīni pēc kabalas mācīja ebreju slepeno mācību. Gudrākais starp viņiem bija Maimo- nīds (1135-1204), kurš vēl zināja, kā lietot terafimu, ko varētu uzskatīt par pierādījumu tam, ka daži rabīni joprojām bija saglabājuši dzīvas zināšanas par "čukstošajiem akmeņiem". Iespējams, ka tās pat tikušas izmantotas. Pāvests Silvestrs II (999-1003), izglītots benediktietis no Francijas, kurš droši ievadīja baznīcu otrajā gadu tūkstotī, apgalvoja, ka esot no Spānijas atvedis "runājošu galvu", kas uz visiem jautājumiem atbildējusi ar "jā" vai "nē". Ja pat pāvestu grāmatā Liber pontificalis viņš aprakstīts kā astrologs, nekromants (mirušo, respektīvi, garu izsaucējs) un burvis, var uzskatīt, ka šajā stāstā jābūt racionālam kodolam. To varētu uzskatīt arī par pierādījumu ciešu garīgu kontaktu pastāvēšanai starp rabīnu gudrajiem un eiropiešu ordeņa eliti. Jautāts par galvas noslēpumu, Silvestrs II kategoriski noliedza pārmetumus, ka tas varētu būt velna roku darbs. Pāvests paskaidroja, ka drīzāk runa esot par "sava veida automātu, kas darbojas pēc rēķināšanas sistēmas ar diviem skaitļiem". (Gluži kā binārajā sistēmā strādājošs dators.)

Arī dominikāņu mūkam Albertusam Magnusam (1200- 1280) no Lauingenes, kuru laikabiedri godāja par Doctor uni- versalis, esot piederējis kāds "terafims", metāla galva, kā tiek apgalvots. Šis terafims spējis runāt, un Albertuss Magnuss varējis no tā uzzināt visapslēptākās lietas un visu, ko vien vēlējies zināt. Šo metāla galvu viņš turējis paslēptu aiz priekškara savā mūka cellē dominikāņu klosteri pie Ķelnes un savam tuvākajam skolniekam Akvīnas Tomam bija aizliedzis pacelt šo priekškaru. Taču saskaņā ar ķelniešu leģendu Toms reiz apmeklējis meistaru viņa prombūtnes laikā. Neraugoties uz aizliegumu, viņš, ziņkārības dzīts, pacēlis priekškaru. Tur uz postamenta atradusies metāla galva, kas negaidīti sākusi "runāt" kādā svešā valodā. Toms izbailēs sastindzis. Uz kādu brīdi viņa ticība gudrajam skolotājam bijusi pilnīgi satricināta, viņš esot bijis pārliecināts, ka Albertuss noslēdzis līgumu ar pašu nelabo. Tas, ko viņš redzēja, bija velna darbs, un kā dievbijīgs vīrs viņš zināja, kas jādara. Viņš paķēra nūju, ko viņa skolotājs bieži izmantoja par spieķi, un sita tik ilgi, līdz veidojums sadragāts nokrita zemē un neizdeva vairs ne skaņas. Šajā brīdī cellē ienāca mūks. Viņš sastinga kā zibens ķerts. Bezspēcīgās dusmās viņš kliedza: "Tom! Tu esi iznīcinājis darbu, pie kā es biju strādājis trīsdesmit garus gadus!"

Viegli iedomāties, no kurienes nāca Albertusa Magnusa zināšanas par terafimu. Gan teologi, gan filozofi apstiprina, ka Albertusa Magnusa un Akvīnas Toma filozofiju nepārprotami ietekmējusi Maimonīda mācība. Pateicoties šim ebrejam, ir zināmi precīzi dati par terafimu funkcionēšanas veidu. Taču šķiet, ka šis avots bijis zināms ari pazīstamajam rabīnam jehudam ben Bezalelam (1520-1609), respektīvi, rabīnam Lēvam no Prāgas, jo tieši viņš taču radīja golemu.

Mūsu priekšstatos, ko iespaidojusi tāda paša nosaukuma divdesmito gadu mēmā filma, kā ari Egona Ervina Kiša slavenā reportāža "Golema meklējumos", golems ir neveikls milzīgs frankenšteinisks robots, kas, visu sadragājot, rīta miglā brien pa Prāgas ebreju geto šaurajām, līkumotajām ieliņām. Taču pirmie ziņojumi par rabīna Lēva "mākslīgo cilvēku" rāda citu ainu. Saskaņā ar tiem golems bijis tik mazs, ka to viegli varējuši paslēpt jebkurā vietā. Rabīna Lēva skolnieks Samess Abraāms Haims to spējis nonest no bēniņiem tikai ar sava znota Abraāma ben Zeharija palīdzību. Vispirms viņš to paslēpa skolas pagrabā, pēc tam Haima znota mājā. Jau šis apstāklis ļauj secināt, ka elks tiešām nav bijis pieauguša cilvēka augumā.

Rabīns Lēvs kopā ar Samesu un Abraāmu golemu esot izveidojuši no māla ārpus Prāgas vecpilsētas mūriem Vltavas krastā. Dzīvība tam esot iedvesta ar burvju formulas un kādas "shēmas" palīdzību. Ar to esot jāsaprot aprakstīta papīra loksne, daudz ticamāk gan tas būs bijis kāds akmens. Kad golems reiz pazaudējis "shēmu" vai - pēc citas versijas - rabīns Lēvs tam izņēmis akmeni, tas zaudējis savu "dzīvības spēku" līdzīgi kā mobilais telefons, ja tam izņem čipu.

Laikabiedri gudro rabīnu uzskatīja par izglītotāko sava laika cilvēku. Viņš bija pazīstams kā matemātiķis, astronoms un filozofs, ari kabalas pazinējs un alķīmiķis; viņš sarakstījis ap 20 grāmatu un dibinājis Talmūda augstskolu Prāgā. Pateicoties viņam, zelta pilsēta kļuva par 16. gadsimta ebreju zinību centru, par jauno laiku Kordovu. Par savu personīgo padomdevēju viņu izvēlējās ķeizars Rūdolfs II, katoļticīgs Habsburgs, kurš bija kaismīgs alķīmiķis. Lēvam vajadzēja palīdzēt viņam atrast "gudrības akmeni". Ja to vispār kāds varēja, tad tas bija rabīns Lēvs. Varbūt ķeizars Rūdolfs II no "Parsifala" bija secinājis, ka Svētā Grāla meklējumi jāsāk pie ebrejiem.

Volframs fon Ešenbahs raksta, ka Gijo de Provēns no Toledo ebrejiem ieguvis vecu grāmatu par "brīnumakmens" pirmsākumiem. Smagais darbs pie tās tulkojuma nebija veltīgs, jo pēc tam viņš ("Parsifalā") varēja pavēstīt:

Kāds pagāns Flegetānis, kas ļoti slavens savās mākslās, šis fiziskās dabas pazinējs bija dzimis Zālamana laikā no izraēļu cilts,

no senatnes, līdz mūsu vairogs

kļuva par atpestīšanu no elles ugunīm.

Tas stāstu rakstīja par Grālu.

No tēva puses viņš bija pagāns,

Flegetānis, kurš teļu pielūdza

par dievu.

Pagāns Flegetānis

mums spētu ieskaidrot,

kā noriet un kā atkal uzlec

jebkura zvaigzne,

cik ilgu laiku tā pavada,

līdz atkal nonāk savā vietā.

Ar zvaigžņu griešanos

tiek ietekmēta visa cilvēku suga.

Pagāns Flegetānis redzēja

- par to viņš runāja ar godbijību -

ar savām acīm zvaigznēs noslēpumaini apslēpto.

Viņš teica, ka šo lietu sauc par Grālu,

tā vārdu esot izlasījis skaidri.

To atstāja uz Zemes vesels pulks,

kas uzlidoja augstu virs zvaigznēm,

jo tos sauca atpakaļ viņu nevainība.

Kopš tā laika par viņu rūpējas vārdā saukts

cilvēkbērns

šķīstībā un krietnā tikumā.

Tie cilvēki vienmēr tiek augstu vērtēti,

kurus Grāls aicina sev kalpot.

Brīvmūrnieku tradīcijā par Flegetāni tiek uzskatīts Zālamana tempļa arhitekts Hīrām Abijs, Hermeja Trisme- gista, tātad Enoha, pēcnācējs. Viņš bija feniķieša ("no tēva puses viņš bija pagāns") un naftaļu cilts ebrejietes dēls ("bija dzimis… no izraēļu cilts"), "atraitnes dēls". Franču Grāla pētnieks Luijs Šarpantjē vārdu "Grāls" tulko kā "Gar-El", kas ebreju valodā nozīmē "Dieva akmens".

Grāls bija tā sargu spēka avots un ļāva tiem dzīvot mūžīgi.

Un, lai cik arī cilvēks būtu slims, tajā dienā, kad viņš ierauga akmeni, nāve viņam veselu nedēļu nevar neko padarīt. Viņš arī nenoveco, viņa ķermenis paliek, kāds bijis, kad viņš ir redzējis akmeni… Akmens dod cilvēkam tādu spēku,

ka viņš miesā un kaulos saglabā jaunības spēku. Šo akmeni sauc arī par Grālu.

Taču tā bija tikai dievišķā akmens papildfunkcija. Ar tā palīdzību gluži kā ar me varēja vadīt visa dzīvā likteni. Un bez tam tas kalpoja bruņiniekiem kā orākuls, kā terafims.

Mēs nokritām uz ceļiem Grāla priekšā

un redzējām tur uzrakstu,

ka reiz pie mums nāks bruņinieks,

un, kad viņš dzirdēs jautājumu,

ko mēs tam uzdosim,

tad beigsies mūsu rūpes;

bet, ja kāds bērns vai jaunava, vai

vīrs to iepriekš brīdinās,

šī jautājuma iedarbība zudīs,

un ievainojums paliks tāds, kā bijis,

un sāpes kļūs vēl lielākas.

"Vai esat sapratuši?"

vēl virsraksts jautāja.

"Ja jūs to brīdināsiet,

tiks nodarīts jums ļaunums.

Un, ja viņš pirmā vakarā

šo jautājumu uzdot aizmirsīs,

tas zaudēs savu spēku.

Bet, ja viņš īstā brīdī šo jautājumu uzdod,

tam pieder visa karaļvalsts."

Meklēt šo teiksmaino akmeni Merlins uz visām zemēm sūtīja Apaļā galda bruņiniekus. Viņš zināja, ka bez me nebūs iespējams nekāds progress, bez kontakta ar dievišķo plānu Kamelota, lai cik arī ģeniāli tā būtu iekārtota, ir lemta norietam. Meklējumiem nebija gala, neveiksmi piedzīvoja viens bruņinieks pēc otra, kaut gan šajos pasākumos piedalījās paši labākie. Lanselots iemīlējās karalienē, Gavēns pievērsās pasaulīgiem labumiem un izpriecām. Tikai Galahedam bija lemts atrast Grālu, taču viņš palika par tā sargu Grāla pilī. Karalis Arturs savā pilī veltīgi gaidīja dārguma atvešanu, viņam bezpalīdzīgi bija jānoraugās, kā tuvojas galam zelta laikmets Kamelotā un sakšu uzbrukumos lēnām sairst viņa valsts, līdz beidzot viņš pats krita no sava brāļadēla rokas. Sapnis par dievišķas kārtības iedibināšanu uz zemes bija izsapņots.

Pēc nepilniem sešiem gadsimtiem viss sākās no jauna. Atkal bruņinieki devās meklēt dārgumu glabātuvi.

Laiks: 1104. gads. Vieta: grāfa Igo de Sampaņa pils. Iemesls: slepena satikšanās, kurā piedalījās galvenokārt no 1. krusta karagājiena tikko kā atgriezušies dižciltīgākie Francijas bruņinieki. Plāns: Grāla meklēšana Jeruzalemē, Zālamana tempļa drupās, vietā, kur reiz atradies derības šķirsts. Rezultāts: grāfs Igo kopā ar savu brāļadēlu devās uz Svēto zemi, kur piecu gadu laikā veica priekšdarbus projektam "Templis".

Viņi atgriezās ar blāķi vecu dokumentu, no kuriem daudzi bija sastādīti ebreju un aramiešu valodā. Francijā tie tika nodoti pirms septiņiem gadiem dibinātā cisterciešu ordeņa abatam Etjēnam Hardingam. Ordenis uzsāka ebreju tekstu rūpīgu tulkošanu, šajā darbā pēc padoma griežoties pat pie Augšburgundijas rabīniem - patiešām neparasts solis desmit gadus pēc lielajiem grautiņiem.

Taču daži teksti acīmredzot uzdeva vairāk jautājumu, nekā sniedza atbildes. Igo un viņa brāļadēlam vēlreiz bija jādodas uz Jeruzalemi turpmākos tekstu meklējumos. Kad viņi 1114. gadā no turienes atgriezās, viņu bagāžā, domājams, atradās meklētais. Laimē starojošais Igo bagātīgi atalgoja mūkus. Viņš uzdāvināja ordenim Barsirobas mežu un ierosināja dibināt Klervo otru lielu abatiju. Tās izveidošana tika uzdota Bernāram dc Fontānam, apdāvinātam un entuziasma pilnam jaunam mūkam, kurš savu uzdevumu paveica tik apzinīgi, ka uzreiz tika iecelts par klostera abatu. Kā Bernārs no Klervo viņš turpmākajos gados kļuva par vienu no ievērojamākajām personām rietumu kristīgajā pasaulē un nonāca ordeņa vadības pašā virsotnē. Turklāt viņš kļuva par pāvesta Honorija II tuvāko uzticības personu, lai cik postoši arī neizpaustos viņa ietekme. Jo ar savu aklo fanātismu, ar asajām runām, kurās viņš aicināja uz aizvien jauniem krusta karagājieniem, kas tik fatāli ietekmēja gan Eiropas, gan Svētās zemes likteņus, viņš baznīcas vēsturē kļuva arī par vienu no personībām, kas izraisījusi visvairāk strīdu.

Kad projekta "Templis" ietvaros bija savākta visa nepieciešamā informācija, sākās tā otrā fāze. Tagad dienas kārtībā bija to vietu nodrošināšana, kurās bija vērts veikt izrakumus. Igo uzdevumā 1118. gadā uz Palestīnu devās viņa brāļadēls Igo de Pajēns. Viņu pavadīja ietekmīgi vīri, seši bruņinieki no labākajām Francijas ģimenēm, - Gotfrīds de Sentomērs, Andrē de Monbārs ( Bernāra no Klervo tēvocis), Pajēns de Mondidjē, Ašambā de Sentamāns, Gotfrīds Bizols un kāds

vārdā nenosaukts bruņinieks, kā arī abi cisterciešu mūki Konrāds un Gundemars. Tā viņi ieradās pie Balduīna II, krustnešu karaļa Jeruzalemē, lai nodotu viņam un Jeruzalemes patriarham īpašu zvērestu kā "amatieru brālība". Kopš šī brīža saujiņa dižciltīgo vīru uzņēmās "rūpēties par ielu un ceļu drošību,… it īpaši par svētceļnieku aizsardzību".

Kā viņiem deviņiem tas varētu izdoties, to šie vīri paturēja pie sevis, viņi taču bija arī apzvērējuši deviņu gadu laikā neuzņemt jaunus līdzdalībniekus, jo tas varētu tikai » kaitēt viņu pasākumam. Arī viņu tikko kā nodotais nabadzības zvērests netika precīzi ievērots; Balduīns bruņiniekus tūlīt izmitināja savas pils vienā spārnā. Bez tam viņi saņēma zemes gabalu tempļa kalnā, kuru varēja izmantot pēc saviem ieskatiem, tur, kur uz Zālamana tempļa drupām atradusies AI Akšas mošeja. Jaunais gruntsgabals, kurā vispirms tika pamatīgi rakts, deva arī nosaukumu dīvainajai brālībai. Kopš tā laika viņi sevi sāka saukt "Zālamana tempļa nabadzīgie Kristus bruņinieki", īsāk - "templieši".

Kopš tā brīža templieši nebija bieži redzami uz svētceļnieku ceļiem, kurus viņi bija apņēmušies aizsargāt. Arī izšķirošajās kaujās viņi nepiedalījās, lai gan tur bija noderīgs katrs vīrs. 1119. gadā ēģiptiešu karaspēks uzbruka frankiem, kamēr flote guva uzvaru pie Tiras, un turku armija apdraudēja Apamu. Balduīns II gan izcīnīja uzvaru kaujā pie Tiberijas, taču zaudēja turkiem. 1123. gadā viņš tika saņemts gūstā, bet pēc tam viņu atbrīvoja armēņi. 1124. gadā kopā ar beduīniem viņš ieņēma Alepo un cīnījās pret Damaskas emīru. Ne reizi Balduīnam palīgā negāja viņa protežētie bruņinieki. Tā vietā viņi devās tālos izjājienos, domājams, uz vēsturiskām vietām pie Nāves jūras vai uz Hēroda klinšu

cietoksni, uz Masadu. Kā kādreiz Apaļā galda bruņinieki, ari deviņi "nabadzīgie bruņinieki", šķiet, jāja uz visām debess pusēm, lai atrastu "Svēto Grālu". Beigu beigās viņiem piebiedrojās arī Igo de Sampaņs, kas, par spīti dotajam zvērestam, 1125. gadā kā desmitais tika uzņemts ordeņa sastāvā. Mājās viņš bija pametis sievu un bērnu, lai pilnībā varētu ziedoties jaunajam uzdevumam.

Seko viena no neticamākajām viduslaiku panākumu hronikām. Proti, kad devītajā jaunā ordeņa pastāvēšanas gadā Igo kopā ar pieciem saviem bruņiniekiem atgriezās Francijā, viņus tur uzņēma tā, it kā viņi vieni paši būtu atbrīvojuši Svēto zemi. Pāvests pats personīgi viņus ielūdza ierasties Romā, lai dotu tiem savu apustulisko svētību. Tad viņš sasauca jaunu koncilu: tam vajadzēja notikt tieši Igo dzimtajā Truā, Sampaņas galvaspilsētā. Acīmredzot šeit savu roku bija pielicis Bernārs no Klervo, kurš kļuva par koncila centrālo figūru. Darba kārtībā pirmajā vietā bija jaunā ordeņa apstiprināšana. Igo de Pajēns oficiāli kļuva par tā pirmo lielmestru, Bernāra personīgi sastādītos ordeņa statūtus apzīmogoja pāvests. Līdz ar to ordenis patiesībā tika dibināts tikai tobrīd, kaut gan statūtu preambulā bija teikts citādi:

"Ir pabeigts darbs ar Dieva un ar mūsu visu, un ar mūsu glābēja Jēzus Kristus palīdzību, kurš savus draugus no svētās pilsētas Jeruzalemes atsaucis atpakaļ uz Franciju un Burgun- diju."

Kāds darbs toreiz bija "pabeigts", par to ordeņa statūti klusē. Katrā ziņā svētceļnieku maršruti bija nedrošāki nekā jebkad agrāk. Par spīti tam Eiropas dižciltīgie jaunieši masveidā ieplūda jaunajā ordenī. Pēc dažiem gadiem tā rīcībā bija plaši zemes īpašumi, šķietami neierobežotas finansiālas iespējas un vesela armija labi apmaksātu karotāju. Jo tas bija pakļauts tieši un vienīgi pāvestam, un drīz vien visur, kur bija templieši, veidoja sava veida valsti valstī, atbrīvotu no nodokļu nomaksas, ar savu nodokļu un meslu iekasēšanas sistēmu, pat ar savu jurisdikciju ordeņa zemēs. Turklāt tika izveidots ar labi iekārtotiem ceļiem saistītu komturiju tīkls, kas pārklāja visu Eiropu. Tā kā templiešu dārgumi paši par sevi prasīja labu aizsardzību, ordenis šo pienākumu uzņēmās arī karaļu, muižniecības un tirgotāju interesēs, dibināja bankas un izgudroja "vērtsvēstuli" - pirmo čeku, ko varēja iemainīt pret naudu katrā templiešu namā. Tas pārliecināja laikā, kad laupītāji uz ceļiem regulāri uzbruka tirgotājiem un dižciltīgiem ļaudīm, vēl jo vairāk tāpēc, ka jau toreiz saņēmēja identifikāciju nodrošināja vārdu un numuru kodi. Pēc visām šīm aktivitātēm ordenis bija gatavs pārņemt militāros uzdevumus Svētajā zemē. Tur tas arī palika šos dažus gadus līdz Jeruzalemes krišanai 1187. gadā, kas templiešiem tomēr nebija nekāda lielā traģēdija.

Kas izraisīja templiešu ordeņa neparasti straujo uzplaukumu? Kā no deviņu "nabadzīgo bruņinieku" grupas pēkšņi radās tāds spēks, kas divus gadsimtus piedalījās Eiropas vēstures veidošanā un izmainīja vesela kontinenta seju, kas deva šo vareno grūdienu tā attīstībai? Sava loma neapšaubāmi bija kontaktiem ar Austrumiem. Atšķirībā no lielākās daļas citu krustnešu, templieši uzturēja plaša mēroga kontaktus ar "neticīgajiem", viņi veda interesantu dialogu ar musulmaņiem un ebreju zinātniekiem. No viņiem tie mācījās kartogrāfiju, zemes mērīšanu, arhitektūru un matemātiku. Varbūt uz to balstījās viņu lielā inovācija, viņu pašu ieguldījums Eiropas kultūras vēsturē: gotiskās arhitektūras iedibināšana. Taču, piedaloties Eiropas lielo katedrāļu plānošanā un celtniecībā, viņi tālu pārspēja visus Austrumu paraugus. Tāpēc arābu un ebreju ietekme nevar būt templiešu noslēpuma vienīgā atslēga. Franču autors Luijs Kar- pentjē ir par to pārliecināts: pirmie deviņi templieši "bija nākuši ne tikai aizsargāt svētceļniekus, bet arī atrast, apsargāt un paņemt sev līdzi kaut ko īpaši svētu: derības šķirstu".

Derības šķirsta spēks

Dieva uzdevumā Mozus lika izgatavot ar zeltu apšūtu kasti no akāciju koka - derības šķirstu lai tajā uzglabātu abas likumu plāksnītes, kuras viņš bija saņēmis Horeba kalnā.

Lai tie taisa šķirstu no akāciju koka; viņa garums lai ir pustrešas olekts, viņa platums pusotras olekts, un viņa augstums - pusotras olekts. Tas tev jāpārvelk ar tīru zeltu, no iekšpuses un no ārpuses būs to pārvilkt, un visapkārt aptaisi vainagu no zelta. Un izlej tam četrus gredzenus no zelta un piestiprini tos viņa četriem stūriem, tā ka divi gredzeni ir vienā pusē un divi gredzeni ir otrā pusē. Un darini divi kārtis no akāciju koka un apvelc tās ar zeltu, un izbāz kārtis cauri gredzeniem, kas ir sānos pie šķirsta, ka ar tām var šķirstu nest. Nesamās kārtis lai paliek šķirsta gredzenos, tās nav no tiem jāizņem. Un šķirstā tev ir jāieliek derības liecība, ko Es tev došu. Tev arī jāpataisa salīdzināšanas vāks no tīra zelta; pustrešas olekts garumā un pusotras olekts platumā. Tad izveido vēl divus ķerubus, tie tev jādarina no zelta abos vāka galos. Un vienam ķerubam jābūt vienā galā, bet otram ķerubam otrā galā; pie vāka tev jāpiestiprina abi ķerubi tā abos galos tā, ka ķerubi izpleš savus spārnus pāri vākam un ar saviem spārniem apklāj salīdzināšanas

vāku; viņu sejām jābūt vērstām vienai pret otru, bet acīm pret šķirsta vāku. Salīdzināšanas vāku uzliec šķirstam tad, kad tu būsi ielicis derības liecību šķirstā, ko Es tev došu. Un šeit Es ar tevi sastapšos un runāšu uz tevi no salīdzināšanas vāka virsas, no vietas, kura ir starp abiem ķerubiem, kas atrodas virs saiešanas šķirsta, ik reizes, kad Es tev darīšu zināmas savas pavēles, kas tev sakāmas Izraēla bērniem. (2. Mozus 25:10-22)

Tātad derības šķirsts kalpoja arī par orākulu. Un abi ķerubi pēc savām funkcijām pat ļoti atgādina abām Mozus liecību plāksnēm atbilstošu terafimu. Bet kas īsti bija šīs "likumu plāksnes"?

Saskaņā ar jūdaisma tradīciju bija divi pāri dažādu likuma plākšņu: divas, kuras Mozum bija iedevis pats Dievs, un vēl divas, kuras Mozus acīmredzot pagatavoja kā tulkojumus savai tautai. Tas varēja izskatīties tā, kā tas mums zināms no kristietisma ikonogrāfijas vai no filmu eposa "Desmit baušļi" - tā sakot, no Mikelandželo līdz Čarltonam Hestonam: divas ar senebreju rakstu klātas akmens plāksnes. Tas bija kopš 16. gadsimta pirms Kristus zināmais "sinaī- tiskais" raksts. Taču ebreju slepenā mācība vēsta, ka šajā gadījumā jārunā par "Dieva elpas" piepildītiem akmeņiem, kas sevī nesot Dieva baušļus, kurus "uz to virsmas nepārtraukti raksta melna uguns". Saskaņā ar kabalistisko Zoharu tie esot veidoti no "dievišķā safīra, šetija. Šos akmeņus tas Kungs iesvieda bezdibenī, kad bija tos paņēmis no sava troņa, lai tie kļūtu par pasaules pamatakmeni un ģeneratoru… Tie ir tik mazi, ka tos var paslēpt cilvēka plaukstā. Tomēr tie sevī nes visus sublunārās (zem Mēness esošās,

1. Šumeru pilsētas Eridu makets. Pirmās celtniecības fāzes rekonstrukcija.

2. Izrakumi ienes gaismu diženas pagātnes tumsā.

3. Ķīļraksta plāksnīte ar šumeru ķēniņu sarakstu.

4. Auns no Ūras (aptuveni 2000. g. pirms Kristus), sera Lenarda Vūlija atradums.

5. Asīriešu reljefs no Ašurbanipala pils. Tajā attēlots kāds anunnaks ar simbolisku ērgļa ķiveri galvā, kurš nes rokā somu ar me (dievu mobilo telefonu?)

6. Šumeru aitas aknu māla modelis studentu nodarbībām fizioloģijā. Domājams, no Siparas.

7. Šumeru māla plāksnīte (aptuveni 2800. g. pirms Kristus) ar zvaigznēm un „din-gir" bultu, kuru daži uzskata par raķetes simbolu.

8. Asīrijas ķēniņa Ašurbanipala (883.859. g. pirms Kristus) reljefs no Nīnives.

9. Stčlas - laikmetu ziņu nesējas un dievu radiobākas.

10. Kristāla brīnums: tas ir enerģija, informācijas uzkrājējs un pastiprinātājs. Tam aizvien bijusi svarīga nozīme gan sirmā senatnē, gan mūsdienās, augsto tehnoloģiju un mikročipu laikmetā.

11. „Ben-Bens" - piramīdveida objekts no 26. dinastijas laikiem ar Saules barkas attēlu. Tas simbolizē dieva Ra ,.lidaparātu".

12. Lielā I Ieopsa piramīda Gīzā - brīnumains veidojums no akmens.

13. Pie Luksoras tempļa galvenā portāla sākas sfinksu aleja, kas sākotnēji veda uz Kārnākās templi. Šis sakrālais veidojums vēlāk tika papildināts ar minaretu.

14. 2000 gadu garumā Ēģiptes faraoni paplašināja tempļus un kulta celtnes par godu savam dievam Amonam.

15. Grandiozā ieeja Kārnākās templī Luksorā.

16. Šajā reljefā no Ašurbanipala troņa zāles Nīnivē līdzās dzīvības kokam ar radīšanas vēstures attēlojumu redzami divi anunnaki.

17. Senās Ēģiptes grandiozās sakrālās celtnes no granīta, kas pieskaitāmas pasaules brīnumiem.

18. Pasaules lielākā neolīta laikmeta akmens apļu kompleksa fragments: Eivberi Dienvidanglijā.

19. Silberi Hilla, 45 m augstā aizvēstures pakāpjveida piramīda Anglijas dienvidrietumos. Priekšplānā grāmatas autors.

20. 6000 gadu vecā monumentālā Eivberi akmens kompleksa plāns sākotnēji atgādināja milzīgu čūsku, ko šķērso aplis. Šeit saskatāmas pārsteidzošas paralēles ar aizvēsturisko briesmoni Tiamatu un tā maģisko akmeni mezopotāmiešu simbolikā, kā arī ar Nibiru - anunnaku pasauli.

21. „Vārti" Glāstonbcri pakalnā Anglijas dienvidrietumos. Šī vieta tiek uzskatīta par mītisko Avallonu, kur esot apglabāts karalis Arturs.

22. Stounhendža - „uzkārtie akmeņi", viens no slavenākajiem akmens apļu kompleksiem pie Solsberi Anglijā.

23. Grāmatas autors sarunā ar morfoģenētisko lauku teorijas pamatlicēju Rūpertu Šcldreiku.

respektīvi, Zemes) sfēras likumus, un to pāris simbolizē radīšanas duālismu". 1925. gada "Ebreju enciklopēdijā" turklāt teikts, ka "derības šķirstā glabājās visu zināšanu saknes". Talmūdā un Midrašā "plāksnes" salīdzinātas ar jēdzienu "Sekina" (Dieva klātbūtne starp cilvēkiem). 1952. gadā Ger- šoms Šolems savā darbā "Par Šekinas kabalistisko koncepciju" konstatēja: "Šekina… pati par sevi ir dārgakmens…, turklāt ebreju leģendā teikts, ka Šekinas spožums, kas kādu skar, atbrīvojot to no slimībām, un arī insekti un dēmoni nevarot tam tuvoties un kaitēt." Tieši to pašu Volframs fon Ešenbahs raksta par Grālu.

To, ka derības šķirsts nebija tikai ar zeltu apšūta kaste, apstiprina arī neskaitāmie starpgadījumi, apejoties ar to. Kad divi augstākā priestera Arona dēli gribēja pienest tam kvēpināmo upuri, "uguns izgāja no tā Kunga [no šķirsta] un aprija viņus". Ieejot Izraēlā, kad vadonis Jozua lika nest derības šķirstu pāri Jordānai, "apstājās ūdeņu straumes". Vēlāk šķirsta spēks tika izmantots, lai sagrautu varenos Jērikas mūrus. Kad derības šķirstu nolaupīja filistieši un aizveda to uz savu galvaspilsētu Ašdodu, "tā Kunga roka" sodīja viņus ar sāpīgiem strutojošiem augoņiem. Ari vedot to atpakaļ uz Izraēlu, notika negadījums. Vispirms gāja bojā 70 Bet- Semešas iedzīvotāji, "tāpēc ka tie bija ielūkojušies tā Kunga šķirstā". Kad šķirsts gandrīz izkrita no vēršu pajūga un priesteris Uza izstiepa roku, lai to pieturētu, viņš saņēma sitienu. Oficiālā versija: viņu skāra "tā Kunga dusmas".

Tieši tāpēc, ka apiešanās ar derības šķirstu bija saistīta ar lielām briesmām, Mozus saņēma vēl citus pareģošanas instrumentus, kas, tā teikt, bija domāti mazāk svarīgiem jautājumiem. Runa ir par efodu un diviem akmeņiem: Urimu un Tumimu.

Efods bija sava veida veste, ko augstākais priesteris uzvilka, kad devās iekšā derības šķirsta Svētajā teltī. Vēlāk tas kļuva par augstāko priesteru amattērpa, ornāta sastāvdaļu, ko uzvilka visos svinīgos gadījumos. Interesanti, ka "efods" nemaz nav ebreju vārds, bet gan ir aizgūts no aka- diešu valodas, kurā pēdējos gadsimtos runāja Sumerā, kad šumeru valoda tika izmantota vairs tikai kulta rituālos - kā vēlāk katoļu baznīcā latīņu valoda. "Apattu", daudzskaitlī "apadatu" - akadiešu valodā tas nozīmē "tērps" - apzīmēja priestera kulta tērpu. Uz pleciem pie efoda piestiprināja divus akmeņus, kas saskaņā ar Exodus 39. nodaļu bijuši karneoli, bet vēsturnieks Josefs Flāvijs skaidroja, ka vēlāk tikuši izmantoti oniksa akmeņi. Kad šie tikuši aktivizēti pareģošanai, tie spīdējuši. Josefs Flāvijs raksta: "No akmeņiem, ko nesa augstais priesteris, nāca gaisma, un tas, kas atradās uz labā pleca, spīdēja tik spoži, ka pat tālāk stāvošajiem pietika gaismas, kaut arī pirms tam akmenim spožuma nebija." Bez tam pie efoda bija piestiprināta ar zeltu caurausta kiūšu nozīme, kurā četrās rindās bija iestrādāti kopskaitā divpadsmit dārgakmeņi.

Un tie to pildīja ar četrām dārgakmeņu rindām;

Rubīns, topāzs un smaragds veidoja pirmo rindu.

Otro rindu: tirkīzs, safīrs un dimants.

Trešo rindu: hiacints, ahāts un ametists.

Un ceturto rindu: berils, onikss un jaspiss.

(2. Mozus 39:10-13)

Šajos akmeņos bija iegravēti divpadsmit Izraēla cilšu nosaukumi. Saskaņā ar rabīnu leģendām to bija izdarījis pats Mozus ar mistiska "šamira" akmens palīdzību, ar kuru varējuši pat "sašķelt klintis". Citi avoti apgalvo, ka uz akmeņiem bijuši tikai cilšu nosaukumu pirmie burti. Tā kā katras cilts nosaukuma pirmais burts bija savādāks un šie burti, papildināti ar vēl trim gravētiem akmeņiem, veidojuši senebreju alfabētu, tie varējuši iespīdēties zināmā secībā un veidot vārdus, tā kļūdami par orākulu. Ebreji šo krūšautu sauc choshen mishpat, kas tulkojams kā "tiesneša amata nozīme". Taču tā atbildēja tikai uz vienu jautājumu dienā un vienmēr tikai uz pirmo, ari tad, ja bija uzdoti divi vai trīs jautājumi. Josefs par tās lietošanu stāsta: "Ar divpadsmit akmeņiem uz augstākā priestera krūšauta Dievs pasludināja uzvaru ebrejiem, kad tie devās karā. Jo, tiklīdz karaspēks devās ceļā, tie iespīdējās tik spoži, ka visa tauta saprata - Dievs viņiem palīdzēs. Tāpēc arī grieķi, kas godā mūsu svinīgās paražas, krūšautu sauc par logionu, tas ir, orākulu, proti, viņi nevar noliegt pašu brīnumu."

Krūšu plāksnes funkcionēšanu acīmredzot nodrošināja me, abi mistiskie akmeņi: Urims un Tumims, kā Dievs to atklāja Mozum: "Un ieliec tiesneša amata nozīmē Urimu un Tumimu, lai tie ir virs Arona sirds, nākot tā Kunga priekšā; tā Arons lai nes Izraēla bērnu tiesu uz savas sirds pastāvīgi tā Kunga priekšā." (2. Mozus 28:30). Rabīnu teksti saka, ka runa ir par diviem kristāliem, no kuriem viens bijis dūmakaini tumšs, bet otrs - dzidrs kā kalnu kristāls. Tie pārstāvēja pretstatus: jā un nē, diena un nakts, lāsts (arar) un svētība (tammam). Jozuas grāmatā teikts, ka izraēļu karavadonis pie tiem vērsies pirms katras kaujas.

Krūšu nozīmei ir atrodams prototips šumeru tradīcijā. Eposā "Inannas nokāpšana pazemē" stāstīts, kā dieviete nolaidās pazemes valstībā, lai atņemtu troni savai māsai Ereškigalai, pazemes valdniecei. Bīstamajai misijai viņa sagatavojās, izmantojot me, kurus pirms tam bija ieguvusi no Enki, liekot lietā savu sievišķo šarmu. Tālāk teikts, ka šim nolūkam viņa izgatavoja arī krūšu plāksni, kurā ievietoja vienu no me. Tas acīmredzot kalpoja sakaru nodrošināšanai, katrā ziņā to sauca "nāc, nāc". Kādu citu krūšu plāksni izmantoja mītiskais varonis Gilgamešs, gatavojoties cīņai ar briesmoni Humbabu: "Viņš uzlika sev krūšu plāksni, ko sauca "varoņu balss" un kas svēra trīsdesmit šekeļus; viņš to uzlika, kaut arī parasti valkāja vieglu apģērbu", teikts eposā par Gilgamešu. Ari šī vieta skaidri parāda, ka izraēļi pārņēmuši šumeru mantojumu un ir uzskatāmi par dievišķā me glabātājiem.

Kāda veida bija šīs zināšanas, vai tie bija me ierakstīti un ar to palīdzību atklājušies pareģojumi? Atbildi uz šo jautājumu sniedz kāds piemērs, "dievišķajā datorčipā" ierakstītās informācijas sava veida "izdruka".

Ar šo "izdruku" domāts viens no apbrīnojamākajiem tekstiem cilvēces vēsturē, Tora, piecas Mozus grāmatas. Ebrejiem Tora ir Mozus pierakstītā Dieva vārda atklāsme, kas acīmredzot uztverta ar "likumu akmeņu" palīdzību. Jau 3500 gadu tā tiek glabāta kā vislielākais dārgums.

Katrā sinagogā tās noraksts tiek glabāts īpašā vietā "Toras šķirstā", ietīts grezni izšūtā samtā. Rakstu ruļļa koka rokturi bieži izgreznoti ar sudraba kroņiem, nereti to aizsargā sudraba apvalks. Ebreju rakstībā Toras tekstā starp atsevišķiem vārdiem nav intervālu. Jūdaisma tradīcijā tā ir Dieva rakstība. Tiek uzskatīts, ka Abraāmam tā no jauna atklāta ar terafima palīdzību un, izmantojot krūšu plāksni, kalpoja pravietiskām atklāsmēm. Tora sastāv no 304 805 zīmēm. Ikreiz, kad tika izdarīts noraksts, tās bija jākopē ar vislielāko rūpību - pietika nepareizi ierakstīt, izlaist vai sajaukt tikai vienu vienīgu zīmi, un viss Toras rullis zaudēja jebkādu vērtību. Ebreji tic, ka pats Dievs devis viņiem uzdevumu tik rūpīgi sargāt Toru un saglabāt to līdz "visu laiku beigām". Toras kodols ir "Me- cuca", raksts, ko veido 170 zīmes, kas, ietīts vienā atsevišķā rullī, jāglabā pie katras mājas ieejas. Šie piecpadsmit panti sākas ar vārdiem: "Klausies, Izraēl, tas Kungs, mūsu Dievs, ir vienīgais Kungs", un satur precīzus norādījumus par šī raksta novietošanu: "Un lai šie vārdi, ko Es tev šodien pavēlu, tev paliek ierakstīti tavā sirdī. Un tie tev jāpiekodina taviem bērniem un par tiem tev jārunā tavās mājās un tavos namos arī tad, kad tu esi apsēdies vai kad tu ej pa ceļu, tev guļoties un tev ceļoties. Tie tev ir jāsien kā zīme uz savas rokas, un tie tev jāliek par zīmi tavu acu starpā uz pieres. Un tie tev jāraksta uz sava nama durvju stenderēm un uz saviem vārtiem."

Kāpēc bija nepieciešami šie īpašie pasākumi, kuriem bija jānodrošina "svētā raksta" saglabāšanās pat tad, ja sekotu pēkšņa bēgšana vai izraidīšana? Vai tāpēc, ka tas bija "Dieva vārds" - vai ari tāpēc, ka tā pamatā bija apslēpts vēstījums, kas bija jāsaņem nākamajām paaudzēm? Sākot ar seru īzaku Ņūtonu, pētnieki nepārtraukti meklējuši slepenu kodu, kas varētu būt apslēpts Torā. Pēc ilgiem meklējumiem to izdevās atklāt tikai mūsdienās, datoru laikmetā.

Jau pirms vairākiem gadu desmitiem atzītais Toras pētnieks Veismandels atklāja, ka piecu Mozus grāmatu, Penta- teiha, pamatā ir struktūra, kas noteiktos intervālos veido jaunus vārdus. Tā, piemēram, 1. Mozus grāmatas Genesis 50. burts ir tāvs, ebreju T. 50 burtus tālāk atrodas vāvs, kas atbilst mūsu O. Vēl pēc 50 burtiem parādās rēšs, R, bet 50 burtus pēc tā - ālefs , tas ir A. Kopā no tiem veidojas vārds TORA. Tieši tas pats attiecas ari uz 2. Mozus grāmatu Exodus. Vai tā varētu būt sagadīšanās, jautā Veismandels. 1994. gadā profesors Ēlijāhu Ripss no Jeruzalemes Tehniskās augstskolas zinātniskajā žurnālā Statistical Science (9/1994) publicēja rakstu, kurā postulēja "konstantu burtu secību grāmatā Genesis". Varbūtību, ka Veismandela atklātās likumsakarības varētu būt tikai sagadīšanās, viņi aprēķinājuši kā 1:10 000, bet citos gadījumos vēl mazāku. Taču vēl sensacionālāks bija gluži cits atklājums, ko izdarīja trīs izraēļu statistiķi: Toras tekstā ir iekodēti viņu lautas trīstūkstošgadu vēstures vārdi, vietas un notikumi. Burtu kārtībā var būt ievēroti vienādi intervāli, lasot no augšas uz leju, no lejas uz augšu, no labās puses uz kreiso, no kreisās uz labo vai pa diagonāli. Taču to var atrast tikai ar datora palīdzību. Tas nozīmē, ka veselas tautas likteņa ceļš bijis paredzēts pirms 3500 gadiem. Šo trīs zinātnieku darbs attiecās tikai un vienīgi uz pagātni. Viņi sastapās ar vārdiem "Hasmoneji" un "Hanukka". Hanukka, Gaismas svētki, saistīti ar Hasmonejiem, kas vadīja sacelšanos pret sīriešiem. Tika atrasti arī vadoņu Cedekijas un Matenjas, kā arī 32 citu ievērojamu personu vārdi. Ēlijāhu Ripss drīz vien ieguva pārliecību, ka Toras kods ietver sevī ebreju vēstures "datorprogrammu".

Vēlākos pētījumos tika mēģināts meklēt ari jaunākās vēstures notikumus - tas vainagojās ar panākumiem. Tā, piemēram, izrādījās, ka sniegtas precīzas ziņas par Līča karu: precīzs datums ("uguns 3. šabatā" - 18. janvārī), vārds "Sa- dams Huseins" un jēdzieni "ienaidnieks, karš, raķete". Par Padomju Savienības sabrukšanu atrodams: "sabrukums", "komunisms", "Krievija", "Ķīna kā nākamā"; par Hitlera fašismu: "Hitlers", "noziedznieks", "nacisti" un "ienaidnieks", kā ari "asinspirts"; par Hirosimas atombumbu: "atomholo- kausts", "Japāna" un "5705"(1945). Vai sagadīšanās? Matemātiski aprēķini liecina, ka varbūtība nejauši izveidoties šādām burtu kombinācijām ir ārkārtīgi niecīga. Salīdzinājumam pētnieki pielietoja "Toras koda" metodi literāriem tekstiem, piemēram, Tolstoja romānam "Karš un miers". Rezultāts: pasaules literatūrā, izņemot piecas Mozus grāmatas, nav atrodams neviens darbs, kurā būtu konstatējams līdzīgs kods.

Kad par izraēļu atklājumu uzzināja amerikāņu žurnālists Maikls Drozņins, viņam radās ideja pielietot Toras metodi tuvākajai nākotnei, lai pārbaudītu, vai to var izmantot ari pareģošanai. Toreiz Izraēlas premjerministrs bija Ichāks Rabins, un šo vārdu žurnālists ievadīja datorā, lai redzētu, ko par to teiks Toras kods. Un tiešām, pēc nedaudzām sekundēm uz ekrāna parādījās fragments ar vārdu "Rabins". Drozņins saspringa. Viņu pārņēma izbīlis, konstatējot, ka premjerministra vārds krustojas ar vārdiem "slepkava, kurš nogalinās". Kāds acīmredzot gatavoja atentātu pret Rabinu. Kā zibens ķerts, viņš metās pie telefona. Žurnālists vairākkārt dažādi mēģināja brīdināt politiķi, taču bez panākumiem. Viņa brīdinājumi palika neievēroti. 1995. gada 4. novembri Ichāku Rabinu nošāva reliģiskais fanātiķis Amirs. Pēc tam

Drozņins vēlreiz pārbaudīja Toras kodu. Vārda "Ichāks Rabins" tiešā tuvumā Bībeles tekstā viņš atrada atentāta vietu, "Telaviva", tā izdarītāja vārdu, "Amirs", un gadu "5756", respektīvi, 1995/96. Tora to bija zinājusi.

Ja jau Toras kods bija precīzi paredzējis vienu notikumu nākotnē, proti, Rabina noslepkavošanu, vai ar tā palīdzību nebūtu iespējams ieskatīties vismaz tuvākajā nākotnē, jautāja sev Drozņins. Pirms gaidāmajām Izraēlas parlamenta vēlēšanām, pārbaudot abu kandidātu Netanjahu un Peresa vārdus, viņš patiešām tekstā atrada vietu ar vārdiem "premjerministrs Netanjahu", "protams, viņš tiks nogalināts", "viņam atņēma dvēseli", "noslepkavots". Ar nelielu pārsvaru Netanjahu uzvarēja vēlēšanās. Vai viņam lemts kļūt par atentāta upuri? Kas tad notiks? "Nākamais karš", "tas notiks pēc premjerministra nāves", "nākamais mirs", zināja teikt kods. Bija nosaukts 5756. (1995796.) gads kā "laiku beigas" kombinācijā ar vārdu "atomholokausts" un datums "29. eluls" (13. septembris). Bija identificēts arī "atomholokausta" mērķis: Bībelē atradās vārdi "atomieroči", "Jeruzaleme". Taču tur bija arī vārdi: "rakstu rullis - viņš to atvēra" - vai ar to bija domāts Bībeles kods? Izmantojot premjerministra tēva Ben-Ciona Netanjahu starpniecību, Drozņins kontaktējās ar Izraēlas valsts jauno vadītāju un brīdināja viņu, ka Izraēlu, iespējams, nopietni apdraud atentāts, kas novestu pie jau tā nestabilās situācijas Tuvajos Austrumos tālākas destabilizā- cijas, kā rezultātā Lībijas teroristi varētu apšaudīt Jeruzalemi ar atomieročiem no kalniem pie Jordānijas robežas. Iegūto informāciju Drozņins darīja zināmu arī Izraēlas slepenajam dienestam.

1996. gada 25. jūlijā Netanjahu bija paredzējis doties uz

Ammānu, kas precīzi pasludināts Bībeles kodā ar vārdiem "premjerministrs Netanjahu", "jūlijā uz Ammānu" un "9. abs" (25. jūlijs), kas atrodami vienā apgabalā ar vārdiem "nāve", "viņam tiek atņemta dvēsele", "viņi nogalina" un trīs reizes vārds "nokavēts". 25. jūlijs, "9. abs" pēc ebreju kalendāra, ir liktenīga diena ebrejiem. 586. gada pirms Kristus 9. abā Jeruzalemi izpostīja babilonieši, 70. gadā pēc Kristus 9. abā to izdarīja romieši, 1942. gada 9. abā sākās holokausts.

"Atomholokausts", "5756", "vai jūs to mainīsiet?", skanēja vēstījums no pagātnes. Vai katastrofu iespējams novērst? Tas izdevās. Netanjahu vizīte Ammānā, kuras laikā saskaņā ar Toras kodu viņu varēja noslepkavot, tika atcelta. Karš, kas izceltos pēc premjerministra nāves, izpalika - un līdz ar to arī atomkatastrofa. Bībeles kods tomēr brīdina: apokalipse ir tikai "atlikta", bet ne novērsta - karš un līdz ar to arī Jeruzalemes iznīcināšana iespējama vēl divreiz, 2000. un 2006. gadā. Taču līdz tam nevajadzētu nonākt. "Atomholokausts", "laiku beigas", lasāms vienā vietā, bet turpat blakus arī: "kods izglābs".

Svētais Grāls, Dieva likumu plāksnes var būt pazudušas, taču ar Toru mūs vēl joprojām uzrunā kāds čukstošais akmens un brīdina par lielām briesmām, kas mūs apdraud gadu tūkstošu mijā. Pateicoties tai, mēs neesam tikai marionetes likteņa nolemtības priekšā un gūstam spēku to mainīt, novērst katastrofu.

"Nevar noliegt faktu, ka datorkods Bībelē eksistē. To apstiprinājuši vairāki pasaulslaveni matemātiķi, un tas ārkārtīgi precīzi paredzējis Līča karu, komētas ietriekšanos Jupiterā, Rabina noslepkavošanu un tūlīt pēc tam acīmredzot apokalipses sākšanos atomkara rezultātā vienas dekādes laikā", konstatē Drozņins savā grāmatā "Bībeles kods", kas visā pasaulē iekaroja bestselleru sarakstus. Taču Bībeles koda nozīme tālu pārsniedz vienkāršu brīdināšanas funkciju. Drīzāk tas varētu saturēt informāciju, kas nepieciešama, lai izvairītos no katastrofas. Tomēr jāpiekrīt, ka netrūkst arī kritiķu un zinātnieku, kas neakceptē Bībeles kodu.

Likuma plākšņu me acīmredzot saturēja visaptverošu informāciju par cilvēces likteni. Tam ticēja šumeri un ebreji. Taču Abraāma Dievs, no kura tās saņēma Mozus, deva cilvēkiem ari līdzekli, ar kura palīdzību tie varētu vadīt savu likteni un novērst draudošo katastrofu. Arī Drozņins Toras kodu uzskata par "augsti attīstītas tehnoloģijas" produktu, par "interaktīvu datu banku",… par "datorprogrammu". Pēc viņa domām, "tika aizmirsts, ka Bībele satur visplašāk pazīstamo tekstu, kurā attēlota sastapšanās ar ārpuszemes izcelsmes būtni. Ilgi gaidītais kontakts ar citu dzīvības formu noticis pirms vairākiem tūkstošiem gadu". Tas notika un joprojām turpinās ar čukstošā akmens starpniecību, kaut ari tas kopā ar derības šķirstu jau sen kā pazudis no Izraēlas zemes.

480. gadā pēc iziešanas no Ēģiptes tas bridis bija pienācis. Zālamans, Jūdejas un Izraēlas ķēniņš, Dāvida dēls, nolēma celt templi galvaspilsētā Jeruzalemē. Tur, nepieejamā telpā tempļa vissvētākajā vietā, uz mūžīgiem laikiem Dieva tautas vidū bija jāglabājas derības šķirstam. Ta bija sava laika visiespaidīgākā un greznākā tempļa celtne, cienīga Nipūras Ekura mantiniece. Tai nebija nepieciešams zikurāts, mākslīgi veidots kalns, jo templis atradās uz dabiska paaugstinājuma. Šim nolūkam ar kvadrātveida platformu tika paplašināts

Morija kalns, un tur uz klintīm, kur Abraāms reiz gandrīz upurēja savu otro dēlu īzāku, pacēlās templis. Iā priekšā slējās divas kolonnas, sauktas par Boasu un Jahinu, kas saskaņā ar brīvmūrnieku tradīciju bijušas Hermeja Trisme- gista jeb Enoha abu kolonnu kopijas. Ņemot vērā, ka tempļa arhitekts Hīrām Abijs no Tiras bija lielā gudrību glabātāja pēctecis, šāda interpretācija iegūst jēgu. Ja mēs viņu turklāt pielīdzinām "pagānam Flegetānim", Zālamana laikabiedram, nav šaubu, ka viņam bijusi uzticēta pieeja arī svētajiem akmeņiem.

Hīrāms gāja bojā pirms tempļa celtniecības pabeigšanas. Viņu nogalināja trīs vīri, jo viņš atteicās atklāt slepeno "meis- tarvārdu". Taču pēc kādas ebreju leģendas viņš esot atdevis Zālamanam maģisko akmeni Samiru, kas "pats no sevis" griezis akmeņus templim. 1. Ķēniņu grāmatā (6:7) teikts, "ka nedz āmuri, nedz kalti, nedz kādi citi dzelzs darbarīki nebija dzirdami namā, kamēr to cēla". Ar Samira akmens palīdzību Zālamans galu galā izsauca dēmonu Asmodiju, kas ar savām rokām pabeidza tempļa celtniecību.

Kad templis beidzot majestātiski pacēlās pār Jeruzalemi, pienāca diena, kad tajā varēja ienest Dieva šķirstu. Tie bija svētki, kādus izraēļi vēl nebija piedzīvojuši. Pilsētā ieradās visu divpadsmit cilšu vadoņi. Viņus pavadīja simtiem tūkstošu svētceļnieku, kas vicināja palmu zarus, sveicot svinīgo gājienu. Baltos tērpos, kādos pēc vairāk nekā divsimt gadiem tērpās templieši, šķirstam pa priekšu soļoja Ievīti, cieņas pilnā gaitā tiem sekoja augstākais priesteris ar savu dārgakmeņiem greznoto pareģa rotu pie krūtīm un baltu mitru ar zeltītu apmali galvā, tad četri izredzētie, kuriem bija kritis gods pēdējo reizi nest šķirstu. Līdzās viņiem gāja vēl četri priesteri, pa labi un pa kreisi šūpodami vīraka kvēpināmo trauku cim- balu un rokas bungu radīto skaņu ritmā. Aiz viņiem greznā ar zeltu izšūtā tērpā un diadēmai līdzīgu kroni galvā savu galminieku un ar apaļiem vairogiem, zobeniem un šķēpiem bruņotu miesassargu pavadībā soļoja Zālamans. Procesija lēnām virzījās augšup Morija kalnā uz tempļa vārtiem, kur beidzot izzuda skatienam iekšējā pagalmā. No turienes pacēlās tumšs dūmu stabs. Pūtēji ar varenām taurēm centās pārspēt tūkstošbalsīgos Jahvem, Izraēla dievam, upurējamo aitu un liellopu blējienus un māvienus. Dedzināmo upuru liesmas pieņēmās augumā, dūmi un kvēpi aizvien vairāk aptumšoja pār "apsolīto zemi" savu gaismu vēl lejošo sauli.

Līdz ar ieiešanu templī derības šķirsta pēdas izgaist vēstures miglā. Ebreji uzskata, ka tas vēlāk ticis paslēpts vai nu plašajā pazemes eju un alu labirintā zem tempļa kalna, vai arī Pizgas kalna nogāzē iepretim Jērikai, ko par savu nāves vietu bija izvēlējies Mozus. Saskaņā ar kādu etiopiešu leģendu šķirsts vēl šodien atrodoties Aksūmā, senajā šīs Āfrikas zemes galvaspilsētā. To turp esot nogādājis Meneliks, ķēniņa Zālamana un Sābas ķēniņienes dēls. Šīs Āfrikas zemes valdniece, kā teikts Bībelē, reiz bija viesojusies pie Zālamana Jeruzalemē. Etiopijas kristieši kopti apgalvo, ka šodien šķirsts atrodoties īpašā kapelā līdzās koptu Svētās Marijas no Cionas baznīcai Aksūmā. Tam tuvoties atļauts tikai vienam cilvēkam, svētā šķirsta sargam, īpaši šim uzdevumam sagatavotam mūkam. Taču šis godpilnais pienākums saistīts ar lieliem upuriem, jo sargs uz mūžu kļūst par derības šķirsta gūstekni un kopš tā brīža nedrīkst atstāt kapelas teritoriju. Viņa darbs ir bīstams, un sarga mūžs ir ārkārtīgi īss. Viens no pēdējiem izredzētajiem, mūks Gebra Mikails, pēkšņi pakrita bez dzīvības 1991. gadā. Viņa pēctecis Aba Tes Famerions jau pēc dažiem mēnešiem smagi saslima, gandrīz pilnīgi zaudēja acu gaismu un mira 1995. gadā. Britu žurnālistam Grehemam Henkokam bija izdevies izvilināt no viņa dažus vārdus. "Derības šķirsts ir lieta no uguns," viņam uzticēja Famerions, "kad pirmoreiz pie tā piegāju, es trīcēju no bailēm un trīcu vēl joprojām."

Etiopieši apgalvo, ka 30 metru augstās un 300 tonnu smagās obeliskiem līdzīgās Aksūmas stēlas esot izveidotas ar "derības šķirsta spēku". Ar tā doto ieguldījumu viņi izskaidro pat slikti bruņotās etiopiešu armijas uzvaru pār Itālijas moderno armiju kaujā pie Adovas 1896. gadā. Vēsturnieki vēlāk šo kauju nosaukuši par "eiropiešu armijas lielāko sakāvi cīņā pret afrikāņu karaspēku kopš Hannibala laikiem".

"Tas it kā ar spēku piesaista skatienu, tas pārsteidz garu un pilda to ar apbrīnu. Ia ir spirituāla lieta, pilna ar līdzjūtību, debešķīga lieta, brīvības lieta un dzīvības mājoklis, kuras dzimtene ir debesis un kas tomēr darbojas uz Zemes," par derības šķirstu teikts etiopiešu nacionālajā eposā Kebra Nagast. Turklāt etiopiešiem zināms, ka šķirsta īstais svētums atrodas tā saturā - "likumu plāksnēs". Šo plākšņu, kas tiek sauktas par "tabotu", kopijas atrodas visās etiopiešu baznīcās, un tās katru gadu janvārī, Timkata svētku laikā, tiek nestas svinīgā procesijā. Kebra Nagast 17. nodaļā teikts: "Debešķīgais tajā [šķirstā] ir brīnišķīgs pēc krāsas un veidojuma, līdzīgs jaspisam, pulētam varam, dārgakmenim, kristālam un gaismai, kas apbur un valdzina acis, mulsina prātu, veidots pēc Kunga idejas un nevis ar kāda cilvēku dzimuma mākslinieka rokām, bet Viņš pats to ir radījis savas godības mājoklim."

Ja reiz derības šķirsts kopš Menelika laikiem atrodas Etiopijā, ko gan atraduši templieši? Varbūt kādu šķirsta kopiju, ko saskaņā ar etiopiešu leģendu Meneliks licis izgatavot un uzstādīt tempļa vissvētākajā vietā, lai netiktu pamanīta viņa izdarītā zādzība. Varbūt viņš Jeruzalemē pat atstāja vienu no likumu plāksnītēm, svēto akmeni. Var droši uzskatīt, ka templī bija noglabāti arī divpadsmit me, ko svētajā Sehema kalnā atrada Kenass, tāpat ari augstākā priestera akmeņi. Ir zināms tikai tas, ka templieši "kaut ko" atklājuši Jeruzalemes tempļa kalna dzīlēs, kur par viņu meklējumiem vēl šodien liecina izveidotās ejas. Tiek uzskatīts, ka viņi savā īpašumā ieguvuši terafimu.

Tieši terafims beigu beigās kļuva viņiem liktenīgs. Ordeņa bagātības piesaistīja bezgala daudzu skauģu uzmanību, kas tikai gaidīja izdevību nolaupīt šos dārgumus. 1307. gadā tāda beidzot radās Filipam IV jeb Filipam Skaistajam, kā viņš lika sevi dēvēt. Neilgi pirms tam pastāvīgi maksātnespējīgais Francijas karalis bija palīdzējis iesēsties pāvesta tronī viņam paklausīgajam francūzim Klementam V Pateicīgais dieva kalps parakstīja atļauju veikt izmeklēšanu viņam padotajā ordenī, dodot karalim rīcības brīvību. Stingrā slepenībā sagatavotas akcijas laikā naktī uz 1307. gada 13. oktobri viņš lika ieņemt savas zemes templiešu komturijas un apcietināt visus ordeņa biedrus. Sagatavotajā apsūdzībā viņi tika apvainoti ķecerībā. Vispirms viņus apsūdzēja Kristus izsmiešanā, kad savu rituālu laikā tie esot apspļaudījuši un saspēruši krustu. Turklāt vēl viņi esot krituši homoseksualitātes grēkā. No šiem tukšajiem un nepamatotajiem apvainojumiem aizvien vairāk un vairāk izkristalizējās viens: viņi esot pielūguši "dēmonu Bafometu", noslēpumainu elka galvu. Pēc neskaitāmām nopratināšanām, kurās reizēm tika izmantota spīdzināšana, uz galda krājās fakti. 1312. gada 3. aprīlī Kle- ments V oficiāli likvidēja ordeni. Pēc tam, kad jau tūkstošiem templiešu bija miruši uz moku sola vai sadedzināti kā ķeceri, 1314. gada 14. martā Parīzē uz sārta dzīvi beidza arī templiešu lielmestrs Žaks de Molē. Tolaik jau skaitījās pierādīts, ka ordenim piederējušas "runājošas galvas". Par tām teikts 1308. gada 12. augusta apsūdzības rakstā:

"ka [templiešiem] katrā provincē bija elki, proti, galvas, dažas no tām ar trim sejām, citas ar vienu, un tādas ar cilvēka galvaskausu;

ka viņi pielūdza šos elkus vai elku, it īpaši savās lielajās sapulcēs;

ka viņi tās pielūdza kā Dievu;

kā savu pestītāju;…

ka viņi sacīja, ka galva tos varot izglābt; ka tā viņus varot padarīt bagātus; ka tā deva ordenim visas tā bagātības; ka tā liek ziedēt kokiem; ka tā dara zemi auglīgu."

No templiešu nopratināšanas protokoliem var uzzināt vēl citas detaļas. Elks tika aprakstīts kā "vara galva", kā "Dieva draugs, kas sarunājas ar Dievu, kad viņš to vēlas", un "pareģojumu formā atbild uz jautājumiem". Ta virsma "spīdēja kā apzeltīts sudrabs", bet tajā iestrādāti divi akmeņi pareģošanai, kas iespīdas kā ebreju "šohamas" akmeņi. "Acu dobumos spīdēja sarkani granāti kā debesu spožums", teikts burtiski. Viņa vārds "baffometi" jeb "Bafomets" ir cēlies no arābu "abu fihamet" ("Gudrības tēvs"), ko mauru Spānijā izrunāja kā "bufihimat". Tieši šo noslēpumaino vārdu saracēņi izmantoja kā kaujas saucienu cīņās pret krustnešiem, vēstī krusta karu hronists Anzelms fon Ribemonts: "Skaļās balsīs viņi piesauca Bafometu." Vai ar to domāts "Mahomets", tātad Muhammeds, vai tas bija Allāha pievārds, vai viņi ar to piesauca Kaabas likteņakmeni, musulmaņu me? To mēs nezinām. Taču fakts, ka šo vārdu izmantojuši templieši, norāda, ka zināšanas par terafima lietošanu viņi ieguvuši no arābiem, nevis no ebrejiem.

"Zālamana tempļa nabadzīgie bruņinieki" neapšaubāmi bija atraduši savu Svēto Grālu. Un par šo visvērtīgāko īpašumu, kādu vien mirstīgais var iegūt, viņi samaksāja ar savām dzīvībām.

Pasaules naba

1a bija diena, kādu Roma savā trīstūkstošgadīgajā vēsturē vēl nebija piedzīvojusi. Pat Kaligulas eskapādes, kurš savu mīļāko ērzeli iecēla par senatoru un cienījamās senatoru sievas nosūtīja uz bordeli, vai Nerona orģijas, kad pār mīlas skurbuma pārņemtiem pāriem bira eksotiski ziedi, nobālēja tās izrādes priekšā, ko piedāvāja mūžīgās pilsētas jaunais imperators.

Tā teikt, par brīdinājumu viņš jau pirms savas atnākšanas nosūtīja Romas senātam gleznu pilnā augumā, kurā viņš bija attēlots sīriešu Baala priestera amattērpā. Gleznu vajadzēja novietot līdzās uzvaras dievietes Viktorijas statujai romiešu lūgšanu pavadībā, un pavalstnieki pamazām sāka apjaust, kas viņus sagaida līdz ar bagātīgi izgreznotā un stipri krāsotā četrpadsmitgadīgā zēna atnākšanu.

Taču tas bija Sevēru dinastijas pēdējā pārstāvja, dusmās nesavaldīgā Karakallas dēls, vismaz par to viņš uzdevās, un viņa vecmāmiņa Jūlija Mesa un māte Jūlija Semija pat pārāk centīgi pūlējās apstiprināt šīs pretenzijas. Un tā romieši bija gatavi padoties liktenim, varbūt cerībā, ka jauno imperatoru vēl varēs pārveidot. Visādā ziņā viņi ļāva priesterzēnam kāpt galvaspilsētas tronī.

Viņš atnāca, ieraudzīja un šokēja pat pieredzējušos un noteikti jau ne pārāk kautrīgos romiešus. Procesija šķita esam bezgalīga. Priekšā soļoja muzikanti ar bungām, timpāniem, pūšamajiem instrumentiem, zvaniņiem un cimbalām. Caurspīdīgos krāsainos zīda lakatos segtām dejotājām sekoja ka- mieļmātes, augsti paceltām galvām, uz savām mugurām nesot izkrāsotus zēnus pieticīgos gurnu apsējos, kas ar mākslotu izturēšanos piedāvāja sevi pūļa skatieniem. Viņiem sekoja tāpat pieticīgi ģērbtas, taču bagātīgi izrotājušās klīrīgas meitenes un slaidi jaunekļi no Nūbijas, kas no zeltītiem pilnības ragiem kaisīja eksotisku puķu ziedlapiņas uz Via Sacra ceļa, kas veda uz Romas forumu. Pēc viņiem nāca krāsainie ar kroņiem no pāvu spalvām, zeltītās ķēdēs vezdami leopardus, un visbeidzot kā imperatora miesassargi - muskuļoti sīrieši dižciltīgos baltos zirgos ar milzīgiem izliektiem zobeniem pie sāniem un bagātīgi izgreznotām ķiverēm no tīra zelta galvās. Aiz viņiem nāca simts garos baltos zīda tērpos ģērbušies Baala priesteri, galvās tiem augstas koniskas galvas rotas, kas simbolizēja viņu dieva svēto akmeni. Katrs no tiem vicināja zelta vīraka trauku, daudzi tik enerģiski, ka Arābijas sveķu saldā smarža pacēlās augstu gaisā, un drīz vien ar to bija piepildīta visa Roma. Kad pūlis beidzot ieraudzīja imperatoru, atskanēja skaļa sačukstēšanās. Vispirms viņš bija redzams tikai no aizmugures: viņa melnie, cirtainie mati, ko greznoja ar dārgakmeņiem nosēta zelta diadēma, un viņa krāšņais ar zeltu cauraustais zīda tērps. Jo imperators gandrīz kā dejas solī nāca atmuguriski, lūgšanā pacēlis gredzenotās rokas.

Viņa skatiens bija nekustīgi pievērsts kādam akmenim, viņa dieva svētajam akmenim, kura vārdu kopš tā laika nesa imperators un kuru pārstāvēt zemes virsū viņš bija ieradies Romā, lai valdītu tā vārdā. Šis melnais koniskas formas akmens tika vests greznā pajūgā, ko vilka seši ar zeltītiem iemauktiem bagātīgi izrotāti balti zirgi. Vietu blakus svētumam bija ieņēmušas imperatora māte un vecmāmiņa. Kad rati bija pabraukuši garām, pūlī atkal sākās sačukstēšanās: imperators bija izkrāsojies kā meitene. Par savu starojošo spožumu viņa acis acīmredzot varēja pateikties esencēm, un ap kaklu viņš bija aplicis smagu pērļu virteni.

Kad melnais dieva akmens bija ieņēmis savu vietu jaunuzbūvētajā templī pie imperatora pils, sekoja orģijas četru gadu garumā. Ar dižciltīgāko no Rietumitālijas jaunavām imperatoram bija jārada "dievišķi bērni", tomēr tajā pašā laikā viņš lika visā pilsētā meklēt jaunus vīriešus, kas apmierinātu citas viņa nepiesātināmās iekāres šķautnes. Romiešu senators un vēsturnieks Kasiuss Dio sašutumā rakstīja, ka reizēm imperators, pārģērbies gluži kā ielasmeita, Romas ielās meklēja sev jaunus preciniekus. Viņš lika visā Itālijā tvarstīt skaistus bērnus no dižciltīgām ģimenēm, lai tos upurētu dievam. Zelta un sudraba vietā viņš lika tautai ziedot nobarotus liellopus, kamieļus, ēzeļus un vergus, jo tā pēc viņa domām "dara īsts ķeizars". Savas pils ēdamzālē, kas tautas mutē jau drīz vien tika iesaukta par "sesoriju" - "sīriešu cūka" (sus e sorianum), viņš lika iebūvēt apgāžamu pārsegu, no kura pār viesiem "nolija" tik daudz vijolīšu un citu ziedu, ka daži dzīrotāji no tiem vārda tiešā nozīmē nosmaka. Kamēr viņš pils amfiteātrī tīksminājās par gladiatoru spēlēm, tieši blakus "sesorijam" tika uzbūvēta publiska terma, kurā viņš pastāvīgi meklēja jaunus upurus savām izvirtībām. Kad viņš visbeidzot oficiāli apprecējās ar kādu muskuļotu atlētu, par pretoriāņu gvardes - imperatora miesassargu - prefektu iecēla dejotāju un par labības sagādes prefektu - kādu frizieri;

kad viņš, kā ziņo imperatora biogrāfs Aurēlijs Viktors, "lika ap sevi sapulcēties visneķītrākajiem cilvēkiem no visas zemes", vecajiem godājamajiem Romas senatoriem tas šķita par traku. Elagabalu un viņa māti, daudz nedomājot, nogalināja un iemeta Tibrā. Viņa vietā tronī iecēla trīspadsmit- gadīgo Sevēru Aleksandru.

Ar Elagabalu (218-222), visapkaunojošāko izvirtuli, kāds jebkad bijis iecelts par Romas imperatoru, un viņa mēģinājumu padarīt akmens kultu par valsts reliģiju, beidzās Baala laikmets. Dieva svētais akmens tika steidzīgi aizvests no Romas, tā templim un Elagabala altāriem - visam bija jāpazūd. Viņa pēctecis labprāt pārņēma tikai sesoriju, imperatora - zēna grezno pili, līdz tajā gadsimtu vēlāk ievācās Jūlija Flāvija Helena, Konstantīna Lielā māte. Pārveduši no Svētās zemes Jēzus Kristus "īstā krusta" relikvijas un uzrakstu uz krusta, viņa pavēlēja, lai pēc viņas nāves kādreizējais zaņķis tiktu pārveidots par baznīcu. Tā radās Basilica di Santa Croce in Gerusalemtne, viena no septiņām galvenajām mūžīgās pilsētas baznīcām.

Pirms ierašanās Romā Elagabals bija augstākais priesteris un līdz ar to tādā pašā vārdā saukta dieva pārstāvis Emesā, Ziemeļsīrijā, kurai jau sen savas Ēla/Baala kulta centra funkcijas bija nodevusi Baalbeka. Par "Melnā akmens" vēsturi ir zināms visai maz. Uz Elagabala monētām tas attēlots kā konisks augšpusē sašaurināts veidojums, kas tiek vests Saules dieva triumfa ratos. Teikts, ka tas esot nokritis no debesīm, kas varētu norādīt uz meteorītu. Varbūt tas tika identificēts ar Baala "čukstošo akmeni", kā stāstīts mītā par Baalu.

Elagabala melnais akmens un Kaabas Melnais akmens no Mekas ir tikai divi pazīstamākie akmeņu vai meteorītu kulta piemēri. Šis kults bija plaši izplatīts semītu ciltīs. Dažas arābu ciltis pārnēsāja svētos Betila akmeņus transportējamos šķirstos savos klejojumos pa tuksnesi. Šie šķirsti atgādināja derības šķirstu vai Elagabala ratus, tie tika atrasti 14. gadsimta pirms Kristus Beitšeonas pilsētā uz dienvidiem no Geneca- retes ezera un Jērikā, pasaules vecākajā pilsētā: tās senākos slāņus arheologi datē ar 8. gadu tūkstoti pirms Kristus, un tieši no šī perioda tika atrakts kāds templis, kura centrā uz cokola kādreiz stāvus bijis novietots ovāls akmens. Arī Nabatijas apvidū, šodienas Ziemeļjordānijā, ir pastāvējis akmens kults. Vēl pat viduslaiku tekstos mēs varam atrast norādi uz lapis betilis, kura izcelsme saistāma ar semītiem un kuru grieķi un romieši vēlāk pārņēmuši kā apzīmējumu svētajiem akmeņiem. Viņi uzskatīja, ka tajos ir dievišķā dzīvība, šie akmeņi esot ar dvēseli, un tie tika izmantoti māņticīgiem mērķiem, maģijai un pareģošanai. Tie bija meteorīti, kas "krita" no debesīm, kā teikts Vilhelma H. Rošera "Grieķu un romiešu mitoloģijas leksikonā". "Betil" acīmredzot ir sagrozījums no ebreju beth-ēl, kas nozīmē "Dieva nams".

Šāda Bētēla minēta arī Bībelē. Šeit šis vārds saistīts ar akmeni, ko Jēkabs lika pagalvī, kad redzēja vīziju par kāpnēm uz debesīm: "Un viņam bija sapnis: lūk, uz zemes bija kāpnes uzslietas, bet to augšgals sniedzās debesīs, un, lūk, Dieva eņģeļi kāpa pa tām augšup un lejup." Augšā stāvēja Dievs un pareģoja Jēkabam, ka zeme, uz kuras viņš guļ, piederēs viņa pēcnācējiem. To būs tik daudz "kā zemes smiltis", un tie izplatīsies "uz rietumiem un uz austrumiem, ziemeļiem un dienvidiem, un tevī un tavos pēcnācējos visas zemes tautas būs svētītas…" (1. Mozus 28:11-15). Kādu dienu, nobeidza Kungs, viņa pēcnācēji atgriezīšoties apsolītajā zemē.

Turpmākajos gadsimtos jūdu tauta šo pareģojumu varēja attiecināt uz kalpību Ēģiptē vai uz babiloniešu gūstu. Tas patiešām piepildījās tikai pēc diviem gadu tūkstošiem, kad Romas imperators Tits 70. gadā pēc Kristus sagrāva Jeruzalemi un templi, izkaisīja izraēļus pa visiem vējiem vai aizveda tos verdzībā. Tad aizsākās īstā diaspora, izraēļu "izkaisīšana" vistālākajos pasaules nostūros. Tikai mūsdienās Dievs izpildīja doto solījumu, atkal saveda kopā Jēkaba pēcnācējus apsolītajā zemē, kur 1948. gadā tika nodibināta Izraēlas valsts. Izraēls bija vārds, ko Dievs pats piešķīra Jēkabam pēc viņa cīņas ar eņģeli.

Kad Jēkabs pamodās no sava sapņa, viņš saprata, ka ar viņu runājis akmens. Tajā bija Dievs. Un tā viņš "ņēma akmeni, kādu savā pagalvī bija nolicis, un uzcēla piemiņas zīmi un svaidīja to ar eļļu. Un viņš nosauca šīs vietas vārdu Bētēla, Dieva nams." (1. Mozus 28:18, 19). Šis akmens tika pielūgts gadu tūkstošus, tad tas tika nolemts aizmirstībai. Ja ticam skotu tradīcijai, šodien tas atrodas Edinburgā, kuras pilī tas ar lielu pompu atgriezās tikai 1996. gada 30. novembri.

Bētēlas akmeni skoti dēvē par "likteņa akmeni". Kad 1296. gadā Anglijas karalis Edvards I iekaroja Skotiju, viņa pirmais mērķis bija iegūt savā īpašumā likteņakmeni. Toreiz tas jau vairāk nekā 200 gadu atradās Skonas abatijā, kur to uz koka cokola galvenā altāra priekšā bija licis uzstādīt Skotijas karalis Kenets II. Atgriezies Anglijā, Edvards I nogādāja akmeni Vestminsteras abatijā. Viņš lika izgatavot savdabīgu relikviju, kurai kopš šā brīža bija jākalpo par Anglijas karaļu "kronēšanas krēslu". Uz tā sēdekļa bija uzlikts likteņakmens. Edvards I domāja, ka šādā veidā viņš saviem pēctečiem nodrošinājis varu pār dumpīgajiem kalniešiem. Ta tas turpinājās veselus 700 gadus, līdz Tonijs Blērs izšķīrās par vēsturiskā parāda atdošanu, piešķirot skotiem lielāku neatkarību.

"Likteņa akmens" ir taisnstūrveida smilšakmens gabals, 66x41 x27cm liels, un tas sver 135 kilogramus. Tajā iestrādāti divi metāla gredzeni, caur kuriem kādreiz acīmredzot izmaukti stieņi tā transportēšanai. Taču pastāv zināmas šaubas, vai tas ir īstais Bībeles akmens. Iespējams, ka skoti savu visnozīmīgāko relikviju savlaicīgi nogādājuši drošībā. Skotijas Morning Chronicle 1809. gada 2. janvāra numurā ziņo, ka pēc spēcīgām lietusgāzēm un zemes nogruvumiem Makbeta pils rajonā Pērtšīrā esot izdarīts sensacionāls atklājums. Apkārtnes sakārtošanas darbu laikā, ziņo laikraksts, trīs metru dziļumā strādniekiem atklājās "sešas pēdas gara un četras pēdas plata kamera. Ziņkārības dzīti, vīri attīrīja telpu. Starp gruvešiem viņi atrada 500 mārciņu smagu meteoritiska vai pusmetāliska sastāva akmeni. Tas tur varēja būt atradies kopš Makbeta valdīšanas laikiem". Tālāk teikts, ka akmens esot nosūtīts izpētei uz Angliju, taču neesot sasniedzis mērķi. Talajā ceļā kāds tam vienkārši ļāva pazust, tāpēc jāpieņem, ka akmens vēl joprojām atrodas Skotijā.

Lai kā arī nebūtu ar šo otro akmeni, šķiet, tomēr ir pierādīts, ka šodien Edinburgā atkal mājvietu guvušais akmens nācis no Palestīnas. Vismaz tā uzskata ģeologs profesors Totens no Jeilas universitātes un profesors Odlems no On- tario universitātes, jo viņi, pamatojoties uz akmens mineralo- ģisko sastāvu, to pieskaita iežu slānim, kas atrodas Bībelē minētās Bētēlas tiešā tuvumā. Šis apstāklis piešķir vismaz zināmu ticamību citādi tik fantastiskajai skotu leģendai par to, ka divi ebreju priesteri, glābdami akmeni no romiešiem, to vispirms esot nogādājuši drošībā Īrijā. Sakari starp Levanti [Vidusjūras austrumu piekrastes zemes, Tuvie Austrumi, tulk. piez.] un britu salām ir pierādīti, feniķiešu jūrasbraucēji no tām piegādājuši cinku. Tikai 9. gadsimtā, kad Fērguss Ma- kērks Skotiju un Īriju apvienoja vienā karalistē, likteņakmens nonāca Skotijā un visbeidzot Skonas klosteri, ko karalis Kenets II nodibināja kādas izšķirošas kaujas vietā.

Nav nekādu šaubu, ka ari Elagabala "koniskais akmens" pieder pie semītu dievišķās Bētēlas tradīcijas, taču tā koniskā forma atklāj vēl kaut ko citu par šā akmens patieso dabu: tam jābūt bijušam omfalam, "pasaules nabai". Sākotnēji tas bija tik nesaraujami saistīts ar Baalu un viņa svētvietām, ka var gandrīz droši apgalvot, ka tas bijis vai nu simbols dieva "čukstošajiem akmeņiem", vai ari pats šis akmens.

Tādā gadījumā pati Baalbeka būtu tā, ko grieķi sauc par Hēliopoli, Saules pilsētu, jo Baals bija Saules dievs. Ebreji to sauca par Bet-Šemešu, "Saules dieva Šamaša namu", turklāt jāizšķir divas Saules pilsētas: ziemeļu - tieši Baalbeka - un dienvidu, proti, Hēliopole Ēģiptē. Šajā "dienvidu Hēliopolē", kā raksta romietis Makrobijs, kādreiz tika pielūgts "svētais Saules dieva akmens", kas vēlāk tika pārvests uz "ziemeļu Hēliopoli": "Tagad šo priekšmetu Asīrijā pielūdz vairāk nekā ēģiptiešu rituālos." Varbūt tas attiecināms uz "ben-ben akmeni", par ko vēsta ēģiptiešu teksti. Tajos minēts, ka pasaule radīta uz Hēliopoles pakalna. Ta, protams, ir simboliska izpratne, līdzīgi kā katrs zikurāts pārstāvēja dievišķo kalnu, uz kura kādreiz nolaidās anunnaki, lai kolonizētu Zemi. Dievs Pta (demiurgs, visa radītājs), kas saskaņā ar ēģiptiešu mītu šeit nolaidies no debesīm, šķiet, ir identisks šumeru Enki, katrā ziņā tas pildīja to pašu uzdevumu. Viņš atnesa sev līdzi uz Zemi "ben-ben", ēģiptiešu mc, viņš uzbūvēja pirmo pilsētu, Hēliopoli, ko nosauca debesu dieva Ana - šumeru Anu - vārdā.

Ēģiptiešu valodas vārdnīcā lietvārds "bnbn" atvasināts no darbības vārda "vbn", kas nozīmē "spīdēt". Hieroglifs, kas apzīmē "ben", attēlo konusveida priekšmetu, kas tiek pielūgts ari kā "pasaules naba". "Ben-ben" pielūgšana atvedi- nāma uz Ēģiptes agrīno vēsturi, Senās valsts pirmajām trim dinastijām (tātad aptuveni 2900-2575 pirms Kristus). Arī zīmējumos uz 14. gadsimtā pirms Kristus dzīvojušā faraona Seti I kapa plāksnes attēlots koniskas formas priekšmets, kurš apzīmēts kā saziņas līdzeklis ar slepeno dievu Sekeru. Ar tā palīdzību "katru dienu tika runāts ar Sekeru". Plīnijs, senākais romiešu dabaszinātnieks, stāsta, ka uz Hēliopoles "Saules akmens" ligzdojis fēnikss - ēģiptiski "benu" putns, kas pacēlies no liesmām un atdzimis no pelniem, bet pēc tam uz 500 gadiem pametis šo zemi. Fēnikss acīmredzot sākotnēji simbolizējis radīšanas dievu Atumu, kuru daži eģiptologi salīdzina ar Pta, kurš savukārt varētu būt identisks ar Enki. Uzrakstā uz Una, pēdējā 5. dinastijas valdnieka (2355-2325 pirms Kristus), piramīdas teikts: "O, Atum, radītāj, tu biji liels debesīs, tu pacēlies no ben-ben akmens Benu templī Anu pilsētā."

Vēl 4. gadsimtā pēc Kristus Amona templī Sīvas oāzē pielūdza umbilicus jeb omfalu - "nabu", kā romieši un grieķi sauca konisko akmeni. Tas bija senākais orākuls Lībijas tuksnesī, kuru 332. gadā pirms Kristus apmeklēja arī Aleksandrs Lielais un lika pareģot savu nākotni pirms karagājiena uz Āziju. "Lietai, ko tur pielūdz kā Dievu, nav parastās Dieva tēla formas. Ta līdzinās umbilicus un sastāv no smaragda un no kopā savienotiem nelieliem dārgakmeņiem," raksta romietis Kvintuss Kurtijs. Tas atgādina tabula smaragdina, Hermeja Trismegista smaragda plāksni, kas saskaņā ar tradīciju saturot "visas pasaules zināšanas". Daudz ceļojušais Hērodots, grieķu "rakstītās vēstures tēvs", kā nekā zināja stāstīt par "Herkulesa templi" Feniķijā, kurā bijušas divas kolonnas: "Viena bija no tīra zelta, otra - no smaragda, kas naktī stipri spīdēja."

Arī orientālists Zeherija Sitčins savā grāmatā "Pakāpieni uz kosmosu" apsver: "Tas viss nevar būt tikai nejauša sagadīšanās, un nevilšus rodas jautājums: ja visos šajos orākulos kā svētums tika glabāts omfals, vai tikai šis omfals pats nav orākuls?" Vai omfals bija Baala "starojošais akmens",

"akmens, kas čukst: cilvēki viņa vēstījumu neuzzinās,

masas uz zemes to nesapratīs", par ko runāts eposā par Baalu?

Rūpīgā darbā, pētot omfala kulta izcelsmi, vēsturnieks Vilhelms H. Rošers noskaidrojis, ka indoeiropiešu vārds "naba" - angliski "navel" - cēlies no sanskrita vārda "nabh", kas nozīmē "spēcīgi izstarot". Ta, protams, nevar būt tikai sagadīšanās, ka semītu valodās "naboh" nozīmē "pareģot", bet "nabih" - "pravietis". Domājams, ka visiem šiem jēdzieniem ir kopīga izcelsme, ko mēs atkal atrodam zemē starp Tigru un Eifratu. Jo tur, pie šumeriem, "naba(r)s" ir "mirdzoši gaišs akmens, kas izskaidro".

Mēs redzējām, kā me kopā ar Baalu veica ceļu no Šumeras uz Feniķiju un Ēģipti, kur abās pilsētās, kuras sauca par Hēliopolēm, radās pirmie orākuli. Hērodots stāsta, ka feniķieši dibinājuši ne vien orākulu Sīvas oāzē, bet ari slaveno grieķu zemes orākulu. Neraugoties uz savu ekscentrismu, Elagabals bija tikai pēdējais antīko priesteru un priesterieņu rindā, kuru mērķis bija sadalīt me pa visu pasauli. Iesākumā, saka "rakstītās vēstures tēvs", bija "divas svētas sievietes, no kurām viena [bija] pārdota Lībijā, bet otra - Grieķijā". Šīs sievietes abās zemēs dibināja pirmos orākulus, proti, Sīvu un Dodonu. Grieķi Sīvu un Dodonu Heliopas novadā - tūlīt nāk prātā saistība ar Hēliopoli - Grieķijas ziemeļrietumos uzskatīja par "dvīņu pilsētām", tāpat kā gadījumā ar abām Hēliopolēm Ēģiptē un Libānā. Grieķu dzejnieks Nons savās "Dionīsa dziesmās" pat apgalvo, ka starp abu orākulu šķirstiem pastāvējuši "balss sakari". Kāds cits omfals atradās orākulu zemē Nūbijā, "piramīdu pilsētā" Nepatā. Šo atklājumu, ko izdarīja Džordžs A. Reisners no Hārvarda universitātes, izdevumā Journal of Egyptian Archeology 1916. gadā detalizēti aprakstījis F. L. Grifits. Omfals tika atrasts ēģiptiešu dieva Amona, ko pielūdza ari Sīvas orākulā, tempļa vissvētākās vietas drupās, un tas pārsteidzoši līdzinājās Delfu, pazīstamākā grieķu orākula, omfalam.

Delfu svētvieta bija veltīta Apollonam (Tas, kas no akmens), kurš atbilda feniķiešu Saules dievam Baalam, ar ko viņu salīdzinājuši arī daudzi antīkie autori. Tapat kā

Baalbeka, arī Delfi atradās uz mākslīgas platformas, kas bija izveidota 570 metru augstumā pusriņķa formas kalna nogāzē starp divām stāvām klinšu sienām. Antīkie autori neskaitāmos Delfu aprakstos vienprātīgi pasvītro šīs pilsētas omfala nozīmīgumu. Tas glabājas Apollona tempļa vissvētākajā vietā pazemes kamerā, apslēpts apmeklētāju skatieniem. Vai nu tajā pašā, vai arī blakus kriptā sēdēja pītija, Delfu gaišreģe, kas padoma meklētājiem atbildēja ar neskaidrām mīklainām frāzēm. Transā iegrimusi, viņa vērīgi ieklausījās atklāsmēs, ko ar svētā akmens starpniecību viņai sniedza Dievs.

Tiek apgalvots, ka atbildes parasti bijušas tik nenoteiktas, ka varējušas nozīmēt visu ko. Ta tas varēja būt daudzos gadījumos, taču ne visos. Hērodots stāsta, ka Lidijas valdnieks Krēzs (560-546 pirms Kristus), kas vēsturē iegājis kā bagātais Krēzs, kādu dienu gribējis izvēlēties, kuram orākulam prasīt padomu, jo viņam ieteikts uzsākt karu pret persiešiem. Beidzot viņš nolēma pārbaudīt tos visus. Viņš sūtīja ziņnešus uz pazīstamākajiem orākuliem Delfos, Abās, Dodonā, uz Milētu un Lībiju, Sīvas oāzi. Jautājums, kas viņiem noteiktā dienā un stundā bija jāuzdod orākuliem, bija šāds: "Ar ko šobrīd nodarbojas valdnieks?" Lai padarītu uzdevumu grūtāku, Krēzs izdomāja ko īpašu. Viņš pašrocīgi sagrieza gabalos bruņrupuci un jēru un vārīja abus kopā vara katlā, ko sedza vara vāks. Pēc dažām nedēļām sūtņi atgriezās un cits pēc cita nolasīja savas atbildes. Neviena atbilde pat iztālēm neatgādināja valdnieka veikto darbību, izņemot vienu, kas bija nākusi no Delfu orākula. Ta tik ļoti iespaidoja bagāto valdnieku, ka viņš to lika iemūžināt uz visiem laikiem un pēc tam burtiski apbēra ar dāvanām Delfu orākulu. Vispirms viņš lika nokaut 3000 upurdzīvnieku, tad ziedoja Apollona svētvietai 117 zelta stieņus ar kopējo svaru 6136 kg, kā precīzi aprēķinājis Hērodots, vēl 260 kg smagu zelta lauvu, zelta un sudraba krūkas un citus kulta priekšmetus. Kā tad skanēja orākula sniegtā atbilde, kas tik dziļi iespaidoja bagāto Krēzu? Hērodots to citē:

"Pretī maniem jutekļiem cēlās bruņrupuča smarža, tas, iemaisīts varā ar jēra gaļu, pašreiz tiek vārīts; apakšā ir paklāts varš un varš no augšas kā apvalks."

Nav jābrīnās, ka kopš tā laika Krēzs akli uzticējās orākulam. Viņš to darīja arī tad, kad uz jautājumu pārkāru pret persiešiem tas atbildēja: "Ja viņš uzsāks karu pret persiešiem, viņš sagraus lielu impēriju." Tas skanēja cerīgi un daudzsološi. Viņš nezināja, ka ar šo ārkārtīgi svarīgo jautājumu traucējis orākulu, kad tas acīmredzot nebija labā noskaņojumā. Varbūt Dievs ari nemaz negribēja tik tieši iejaukties pasaules vēsturē. Ar "lielo impēriju", ko Krēzs galu galā sagrāva, uzsākot karu pret persiešiem, katrā ziņā bija domāta viņa paša karaļvalsts.

Delfu omfals jau sen kā ir pazudis, tomēr šīs vietas muzejā glabājas tā kopija, ko izgatavojuši romieši. Spriežot pēc tās, kādreizējā "naba" bijusi uz augšu sašaurināta bišu stropa formas veidojums, ko apņēmis tīkls vai režģis, kura mezglu punktos iestrādāti dārgakmeņi. Antīkajos attēlos tas parādīts uz akmens platformas kopā ar diviem ērgļiem. Grieķu teiksma vēsta, ka Delfu naba esot pasaules centrs. Lai to noteiktu, dievu tēvs Zevs no abiem pasaules galiem vienu otram pretī esot izsūtījis divus ērgļus - un tie satikušies Delfos.

Atrokot Sīvas orākula templi, arheologi tur atrada ne vien slepenas pazemes ejas, bet arī ar biezu mūri apjoztu tempļa vissvētāko vietu, kuras platība bija aptuveni 60 kvadrātmetru. Tās centrā atradās akmens platforma, uz kuras kādreiz tāpat kā Delfos acīmredzot bija novietots omfals. Uz feniķiešu monētām attēlots Biblas omfals uz tieši tādas pašas platformas. Dīvainā kārtā uz dažām hellēnisma laika feniķiešu un sīriešu monētām omfali attēloti pa pāriem kā "Saules kolonnas" vai "dievu akmeņi", kas atbilst abām kolonnām, ko apraksta arī Hērodots, vai arī tie ir līdzīgi Hermeja Trismegista kolonnām. Lai kur arī tie atradās, tas bija pasaules centrs.

"Dieva Melnā akmens" šķirsts Kaaba Mekā musulmaņiem vēl šodien ir pasaules centrs. Šajā virzienā, lai kur tie arī atrastos, viņiem ir pienākums trīs reizes dienā lūgt Dievu. Ebrejiem un kristiešiem tā vietā ir Jeruzaleme, Zālamana tempļa pilsēta. Tur, tempļa vissvētākajā vietā, "Dvirā", vietā, "kur notiek sarunas", glabājās derības šķirsts ar abiem likumu akmeņiem, tur tika uzdoti jautājumi ebreju orākuliem. Taču atšķirībā no Delfiem vai Sīvas šeit nenācās veidot mākslīgu cokolu. Kopš neatminamiem laikiem tieši šajā vietā stāvēja svētā klints, uz kuras Abraāms gandrīz upurēja savu dēlu īzāku un kuru Zālamans apzināti izvēlējās par sava tempļa platformas centru. Ebreju rakstos tā nosaukta par "pamatakmeni", no kura sākot, "tika austa visa pasaule". Vēlāk tā kalpoja par Zemes centru, par "pasaules nabu". Pat musulmaņi, kas virs tās 7. gadsimtā uzbūvēja Klinšu kupolu, tic, ka no šejienes viņu pravietis Muhameds nakts vizītē uzkāpa debesīs. Vel šodien uz tās augšējās virsmas saskatāms izkalts taisnstūrveida iedobums, kurā kādreiz bija ieguldīts derības šķirsts. Jeruzalemes svētās klints iekšiene ir izdobta, to caurauž alu un eju tīkls, un musulmaņi to dēvē par "dvēseļu aku". Mēs nezinām, kādus noslēpumus tā glabā, jo musulmaņu pārvalde, kas pārzina tempļa kalnu, aizliegusi jebkādus arheoloģiskus pētījumus. Pārāk lielas ir bailes, ka tajos varētu tikt atrasti ebreju tempļa apslēptie dārgumi, kas ļautu izraēliešiem izvirzīt politiskas prasības attiecībā uz šo viņu tempļa atrašanās vietu.

Taču eksistē vēl kāda cita kultūra, kurā tika pielūgti omfali, un tā ir Indija. Tur konusveida akmeņi tiek saukti par "šivalinga", burtiski - "dieva Šivas fails", kas attiecas gan uz to formu, gan auglības simbola funkciju. Šivalingas akmeņi bija vairāki. To pielūgšana garantēja dabas auglību, labus laika apstākļus, bagātu ražu, radīšanas harmoniju. Līdzīgi kā Jēkabs Bētēlu slacīja ar eļļu, šivalingas akmeņus mazgāja ar pienu vai jogurtu, tos pielūdza, apļojot gaismekļus, kuros bija izkausēts sviests, un papildus tam dziedošā balsī tika skaitītas mūžīgi atkārtojošās mantras, galvenokārt "Om namah Šivaia", "Es paklanos Tavā priekšā, Šiva". Šiva- lingā bija dieva klātbūtne. Eksistēja divpadsmit Lielās šivalingas un neskaitāms daudzums mazo, kas atradās gandrīz katrā ciemā. Par šivalingas akmeņiem izmantoja koniski noslīpētus svētās upes Gangas oļus, īpaši tādus, kuru svēdras veidoja kādu "svēto zīmi". To priekšā Šivas orākuli nonāca transā, atkal monotonā balsī skaitīja svētās mantras, un beidzot caur tiem runāja pats dievs.

Šivalingas tomēr nebija vienīgie Indijas svētie akmeņi. Indiešu mīti vēsta par nāgu jeb "čūsku cilvēku" apakšzemes alu pilsētām, kuras apgaismojuši "maģiskie akmeņi". "Višnu- purānā", vienā no senākajiem indiešu rakstiem, aprakstīta nāgu valstība pātala. Tur nekad neredzot sauli un mēnesi, taču debess spīdekļus aizstājot "saules un mēness akmeņi". Krievu okultiste Jeļena Petrovna Blavatska, kas gadiem ilgi apguva slepenās zinātnes pie skolotājiem Indijā un Tibetā, uzskatīja, ka "nāgas nav nekādi reptiļi, bet gan gudrie, kuru simbols ir čūska, bezgalības simbols". Tie dzīvoja paslēptuvēs, lai saglabātu savu priekšteču mantojumu. Viņu slepenās brālības mītne atradās Himalaju dzīlēs, Sambalā, "slepenajā pasaules centrā Āzijas sirdī". Arī tur esot pielūgts kāds svēts akmens, "čintamani", burtiski: "dārgakmens, kas piepilda vēlēšanās" - "pasaules dārgums".

1925. gada martā no Kašmiras galvaspilsētas Srinagaras ceļā devās ekspedīcija, kuras mērķis bija atrast šo svēto akmeni un nogādāt to rietumu pasaulē. Turpmākajos gados karavānai, kuras sastāvā ietilpa 103 kamieļi, zirgi, pieci kravas rati, vairāki duči nesēju un trīs krievi, vajadzēja veikt pāri par 24 000 kilometru pasaules visnepieejamākajā daļā. Nācās iet pa seniem karavānu ceļiem un kalnu takām, pārvarēt sniegiem klātas kalnu pārejas, neauglīgās Gobi tuksneša priekškalnes un vēju appūstās Tibetas augstienes. Šo bīstamo ekspedīciju vadīja nevis kāds piedzīvojumu meklētājs vai alpīnists, bet gan filozofs un gleznotājs Nikolajs Konstanti- novičs Rērihs (1874—1947), kas iegājis vēsturē kā viens no dižākajiem 20. gadsimta ģēnijiem.

Desmit gadus pēc ekspedīcijas Rērihs pārveidoja pasauli. 1935. gada 14. aprīlī visi 21 Panamerikas savienības dalībvalstu vadītāji no Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas Baltā nama Ovālajā kabinetā parakstīja viņa mūža darbu - "Rēriha paktu" par kultūras vērtību aizsardzību bruņota konflikta gadījumā. "Ar šo līgumu mēs garantējam nosargāt vienu no principiem, kas vitāli nepieciešami modernās civilizācijas saglabāšanai. Šim līgumam ir spirituāla nozīme, kas sniedzas daudz dziļāk, nekā to izsaka tā teksts," paziņoja ASV prezidents Rūzvelts, kurš viens no pirmajiem parakstīja paktu. Tam gandrīz pievienojās arī Tautu Savienība, Apvienoto Nāciju Organizācijas priekštece. 3. starptautiskajā "Rēriha fonda pro pace, arte, scientiae et laborae" (mieram, mākslai, zinātnei un darbam) kongresā piedalījās delegāti no 35 pasaules valstīm, tostarp daudzi mākslinieki, politiķi un sabiedrībā pazīstami cilvēki. Džordžs Bernards Šovs, Alberts Einšteins, Herberts Velss un vēlākais Nobela prēmijas laureāts literatūrā Rabindranats Tagore atbalstīja šo projektu, tāpat arī ASV prezidents Henrijs Volless un ASV valsts sekretārs Kordels Dals, kas vēlāk iegāja vēsturē kā "ANO tēvs". Pēdējais pieskaitāms Rēriha tuvākajiem draugiem, viņš rūpējās, lai mākslinieka ideāli gūtu iemiesojumu šīs globālās organizācijas hartā. 1935. gadā Parīzes universitāte un Norvēģijas parlamenta locekļi nominēja Rērihu Nobela miera prēmijai. 1954. gadā Rēriha pakts tika izmantots par paraugu Hāgas konvencijai, ko 1955. gadā parakstīja 39 valstis. Tai jāaizsargā kultūras vērtības bruņota konflikta gadījumā.

Nav šaubu, ka pastāv saistība starp Rēriha miera iniciatīvām un viņa ceļojumu pa Himalajiem. Fantastisku izskaidrojumu tai devis pats Rērihs. Viņš apgalvoja, ka rīkojies, kā noteicis "mahatma" jeb "meistars", kas pieder slepenai grupai no mītiskas zemes Šambalas. Rēriha ekspedīcijas mērķis bija atrast un nogādāt rietumu pasaulē "pasaules dārgumu", Čintamani akmeni.

Tuvākus paskaidrojumus par Šambalu mēs atrodam senos budistu rakstos. Avatumsakasūtra stāsta, ka cilvēki reiz sajaukuši melus ar patiesību. Tāpēc tika radītas slepenas zināšanas, ko glabāja "Himalaju Lielie skolotāji", ar kuriem sazināties varēja vienīgi "pravieši ar savu sirds tīrību". Šeit, Šambalā, glabājas svētais akmens, kurā ierakstītas visas šīs zināšanas.

Rērihs jau agri iepazina šo tradīciju. Būdams izglītota advokāta dēls un senas Sanktpēterburgas muižnieku ģimenes atvase, viņš lielāko daļu jaunības pavadīja ģimenes īpašumā "Isvarā". Šis sanskrita vārds nozīmē "dievība" un "svēta vieta". Ģimenes bibliotēkā viņš atrada ne vien senas hronikas, bet arī Jeļenas Petrovnas Blavatskas grāmatas, budistu un hinduistu rakstu tulkojumus. 1893. gadā viņš iestājās Sanktpēterburgas Mākslas akadēmijā. Viņa pirmā glezna "Sūtnis" tapa 1897. gadā, un viņš to veltīja Blavatskas kundzei. Tajā attēlota okultiste, kas kalnu būdā uzņem savu Meistaru, vīru garā tibetiešu tērpā. Šai gleznai sekoja simtiem citu darbu, kas gandrīz visi veltīti trauksmainajai Krievijas vēsturei, kā arī spirituālām un reliģiskām tēmām. Kāds mistiķis par Rēriha gleznām vēlāk rakstīja: "Viņš ved cilvēci uz debesu vārtiem. Viņa darbos atspoguļoto sen pagājušo laiku neizmērojamais skaistums parādās kā vīzija par nākotni, par jaunu laikmetu, kad tiekšanās pēc mākslas un dzīves skaistuma kļūs par universālu vērtību." 1899. gada vasarā Rērihs iepazinās ar savu nākamo sievu Helēnu Ivanovu, trauslu augstdzimušu skaistuli ar bieziem melniem matiem. Arī viņa bija pievērsusies misticismam un bija pat attīstījusi sevī medija spējas. Viņa bija tā, kas vēlāk nodrošināja Rēriham kontaktus ar Šambalas Meistariem. Pēc laulībām Rērihs kā atzīts mākslinieks vairāku gadu laikā tika ielūgts vispirms Itālijā, Vācijā un Holandē, tad Francijā un Skandināvijā un visbeidzot Amerikas Savienotajās Valstīs, kur viņu ar sajūsmu sagaidīja 1920. gadā. Šajos gados, kas iezīmējās ar 1. pasaules kara šausmām, revolūciju viņa dzimtenē Krievijā, asinsizliešanu un vecās kārtības sabrukumu, Rērihs attīstīja vīziju par labāku pasauli. No drupām bija jārodas kam jaunam, un šim nolūkam bija nepieciešams dievišķs plāns, me.

1922. gadā mākslinieks lika pamatakmeni Rēriha muzejam Ņujorkā un uzstājās par spirituālām tēmām, kā ari rakstīja grāmatas ar tik raksturīgiem nosaukumiem kā "Laimes taka" un "Liesma kausā", tad ar domubiedru atbalstu vāca līdzekļus savam "lielajam ceļojumam". Pēc pamatīgas sagatavošanās Indijā, kur viņš pēdējos gados uzturējās, Rērihs beidzot devās ceļā skaistās Helēnas un dēla Georgija pavadībā.

Kaut arī par savu ekspedīciju Rērihs mums ir atstājis četras grāmatas: savu ceļojuma dienasgrāmatu "Altajs - Himalaji", kā arī "Himalaji - gaismas valstība", "Āzijas sirds" un "Šambala", viņš dod tikai mājienus par sava ceļojuma īsto mērķi. Tā, piemēram, viņš citē dialogu ar kādu tibetiešu mūku:

"Lama, pastāsti man par Šambalu!"

"Kā dimants gail gaisma Šambalas tornī," atbild vecais vīrs, "viņš ir te - Šambalas valdnieks, kurš nenogurstoši un vienmēr modri rūpējas par cilvēci. Viņa acis nekad neaiz- veras. Savā burvju spogulī viņš redz visu, kas notiek uz zemes. Un viņa domu spēks sniedzas līdz pat vistālākajām zemēm. Viņam neeksistē attālums, cienīgajiem viņš var nekavējoties palīdzēt. Viņa spožā gaisma izklīdina tumsu. Viņa neizmērojamās bagātības sagatavotas visiem trūcīgajiem, kas gatavi kalpot taisnīgumam… Lielās lietas ir neskaitāmas, tās ir iepriekš paredzētas un sagatavotas. No svētajiem rakstiem mums ir zināma svētītā mācība par tālu pasauļu iedzīvotājiem. No šiem pašiem avotiem mēs esam dzirdējuši par tērauda pūķiem un dzelzs čūskām, kas ar uguni un dūmiem aprij izplatījumu."

Vai Rērihs sasniedza Sambalu? Par to viņš klusē, tomēr četrās savās gleznās un neskaitāmās norādēs un mājienos, kas atrodami viņa grāmatās, Rērihs tomēr nedaudz pavēris noslēpuma plīvuru. Pirmā no četrām gleznām "Čintamani - pasaules dārgums" radīta 1924. gadā ekspedīcijas sagatavošanas laikā. Tajā attēlots zirgs, tibetiešu leģendas laimes rumaks, kas nāk lejā no sašķeltas kalnu pārejas, ko diben- plānā apsargā akmens sargi. Zirgs nes koka kasti, no kuras paceļas zila spoža liesma: kastē atrodas svētais akmens. Otra glezna "Tumsas sadedzināšana" mums rāda tumši zilā krāsā grimstošu naksnīgu ainavu. No aizas aiz klinšu sienas iznāk deviņi stāvi garos baltos tērpos. Pirmais no tiem nes mirdzošu lādīti ar čintamani akmeni. Tie ir mahatmas, Šambalas Meistari. Taču ceturtajā rindā saskatāms kāds plikgalvains, bārdains stāvs, ko pavada madonnai līdzīga skaista sieviete: Helēna un Nikolajs Rērihi, kas acīmredzot sasnieguši savu mērķi. Trīspadsmit gadus vēlāk mākslinieks portretēja sevi un savu sievu. Pirmajā gleznā Helēna visā savā cieņas pilnajā skaistumā stāv pie zīdā izpildīta zīmējuma, viņai priekšā galds, uz tā grāmata, roze un lādīte: tā ir noslēpumainā koka kastīte, kurā 1924. gada gleznā glabājās čintamani akmens. Šo pašu lādīti, ietinies garā tibetiešu tērpā, godbijīgi tur rokā Rērihs savā pašportretā.

"Vai jums rietumos ir kas zināms par lielo akmeni, kurā koncentrēti maģiskie spēki? Vai jūs zināt, no kuras planētas šis akmens?" Rēriha grāmatā "Himalaji - gaismas valstība" jautā vecs lama. "Cilvēkus vada Oriona starojuma brīnums," viņš turpina, zināmā mērā kā atbildi citējot leģendu par čintamani akmeni. Helēna Rēriha ir precīzāka. Savā grāmatā "Leģenda par akmeni" viņa, aplinkus norādot uz mītu par Grālu, taču noteikti domājot arī par laimes vēstnesi zirgu sava vīra gleznā, raksta: "Es eju pa tuksnesi - es nesu bruņām klātu kausu. Tajā atrodas dārgums - Oriona dāvana." Tad viņa citē senus rakstus: "Kad Saules dēls nokāpa uz Zemes, lai mācītu cilvēci, no debesīm nokrita akmens, kurā paslēpts pasaules spēks." Taču tikai vēlāk sarakstītajā grāmatā "Austrumu krustcelēs" (1930) viņa atklāj, ka pati savām acīm redzējusi šo akmeni, un apraksta tā izskatu: tas esot "mana mazā pirkstiņa garumā ar pelēku mirdzumu kā izkaltēts auglis vai kā sirds; uz tā četri nepazīstami burti… Tā starojums ir spēcīgāks, nekā tas ir rādijam, taču citā frekvencē… Par šo akmeni austrumu mītos teikts šādi: "Stari aptver milzīgu apgabalu un ietekmē norises visā pasaulē. Šā akmens pamat- masa glabājas zvaigznēs dzimušo pilsētas Šambalas tornī Centrālāzijā"".

Arī 13. Dalailamam, domājams, pieder fragments no šā maģiskā akmens, kas nācis no kādas tālas pasaules.

Kur šis teiksmām apvītais akmens atrodas šodien? Varbūt kaut kur Ņujorkā, uz kurieni tūlit pēc atgriešanās no sava lielā ceļojuma 1929. gadā devās Rērihs. Tur viņš - akmens vai Meistaru inspirēts - lika pamatus Rēriha paktam. '1ā noteikti nav nejaušība, ka pakta miera karogā attēlotas trīs sarkanas lodes uz balta fona, ko apņem sarkans aplis - tā budisti apzīmē čintamani. Tagad tas iestājies par zinātnes, mākslas un reliģijas trīsvienību, par cilvēces sasniegumiem pagātnē, tagadnē un nākotnē, ko aizsargā mūžības aplis.

Varbūt tā ir tikai sagadīšanās, ka pēc sešpadsmit gadiem Ņujorka tika pasludināta par Apvienoto Nāciju Organizācijas galvenās mītnes pilsētu. Šis lēmums saistīts arī ar ASV valsts sekretāra Kordela Dala ietekmi, kurš bija viens no tuvākajiem Rēriha draugiem. Un ir pilnīgi iespējams, ka vēl 20. gadsimtā vēstures gaitu ietekmējis kāds me.

Akmens apļu noslēpums

Kad 1967. gada 5. jūnijā Izraēlas gaisa spēku piloti ducināja virs Golānas augstienēm, viņi nenojauta, ka izdara vienu no lielākajiem sava laika arheoloģiskajiem atklājumiem. Nabadzīgajās akmeņainajās ganībās starp ērkšķainiem krūmiem apaugušiem pauguriem, kur viņi meklēja ienaidnieka pozīcijas, piloti pievērsa uzmanību četriem koncentriskiem apļiem ap kādu lēzenu pauguru. Viņi nodomāja, ka tas ir kāds sens kalnu cietoksnis, un, tā kā tuvumā nemanīja ne tankus, ne libāniešu militārās lidmašīnas, tur nebija pat piebraucamo ceļu, viņi bija pārliecināti, ka šī celtne, lai kas arī tā būtu, nerada draudus tuvojošamies sauszemes karaspēka vienībām. Izraēlai vajadzēja ieņemt stratēģiski svarīgas pozīcijas, un šīs mīklas risināšanai neatlika laika. Tikai vairākus mēnešus pēc visveiksmīgākā zibenskara jaunāko laiku militārajā vēsturē, kad Izraēla sešās dienās nostādīja arābu pasauli notikuša fakta priekšā un paplašināja savu teritoriju Golānas augstienēs, Sinajā un pie Jordānas, atkal atcerējās par mīklainajiem apļiem ziemeļos.

Kad jaunās robežas - 6 dienu kara rezultāts - bija nostiprinātas, zemē ieradās arheologu grupa. Tās uzdevums bija reģistrēt šī augstienes apgabala notikumiem bagātās pagātnes mantojumu, it īpaši tādu, kas liecinātu par kādreiz pastāvējušu ebreju apmetni. Izraēlā vēstures zinātne kalpoja ari politisku pretenziju leģitimācijai. Arheologi šķērsoja ar nabadzīgu veģetāciju klāto pauguraino apvidu, ko aizēnoja varenie sniegiem klātie Hermona kalni, kas kā majestātiski valdnieki slējās virs apkārtnes, - un viņi atrada. Taču viņu atradums bija citāds, nekā cerēts. Viņpus ciemiem, kur ganījās vienīgi aitas un kazas, zinātnieki uzgāja simtiem kapu kalniņu un dolmenu, kādi līdz šim bija zināmi tikai Ziemeļ- eiropā. Arī "Kaķu kalns" (arābu vai.: Rujm el-Hiri, ebreju: Rogem Hiri), kā vietējie iedzīvotāji sauca koncentriskos riņķus, drīzāk būtu iederējies Anglijā vai Īrijā. Šo mantojumu nebija atstājuši ebreji.

Kad pēc divdesmit gadiem, 1988. gadā, "Kaķu kalnu" beidzot atraka, dienas gaismu ieraudzīja gigantiska būve: aptuveni 3 m augsta apļu sistēma, kuras ārējais diametrs sasniedza 156 m, apņēma 4,5 m augstu "kapu kalniņu", kas pēc arheologu domām bija veidots no kārtās sakrautiem akmeņiem. Četri koncentriski apļi bija daļēji parcelēti. Divās vietās, pret rietumiem un austrumiem, tie veidoja ieejas vai vārtu ejas, kuru orientācijai acīmredzot bijusi zināma nozīme. Vai celtne kalpojusi astronomiskiem mērķiem kā Stounhendža Anglijas dienvidos? Vai akmens apļi savā veidā simbolizējuši kosmisko kārtību? Noteikti zināms tikai viens: šī būve, kas jau drīz vien tika identificēta kā Bībeles "refajiešu Gilgala", "milžu akmens aplis", ir unikāls fenomens Tuvajos Austrumos. Nekas līdzīgs nav atklāts nekur citur Levantē, ne Izraēlā, ne Sirijā, ne Libānā. Turklāt tas radies sirmā senatnē. Cik vecs tas patiesībā ir, varēja noteikt, kad tika atrastas pirmās šķembas. Senākā to izcelsme bija datējama ar vara laikmetu, halkolītu, tātad tās bija vairāk nekā 5000 gadu vecas: akmens apļi bija senāki par piramīdām! Toreiz celtne ieguva savu sākotnējo formu, ko veidoja četri apļi, kuru centrā, iespējams, atradās kāds svēts akmens. Celtne beidza funkcionēt tikai vēlīnajā bronzas laikmetā (16. gadsimtā pirms Kristus), kad tās iekšienē tika izveidots kapu kalniņš - kā domā arheologi, tās bija kādas cilts vadoņa kapenes. Pārbaudot pauguru ar ultraskaņu, dziļi tā iekšienē tika atklāts dobums. Kad bija izrakti vairāki desmiti tūkstoši tonnu akmens un klinšu gabalu, lai nokļūtu mākslīgi veidotā paugura iekšienē, arheologi beidzot nonāca līdz iedomātajai kapeņu telpai. Taču tajā viņus sagaidīja neizmērojama vilšanās. Ta vietā, lai atrastu Jēkaba un Jāzepa laika cilts vadoņa bagātīgi izrotātās mirstīgās atliekas, viņiem nācās konstatēt, ka akmens kamera ir tukša. Izraēlieši bija pārliecināti, ka kāds viņus apsteidzis un jau senos laikos izlaupījis kapenes, acīmredzot atstājot bez ievērības dažus auskarus, akmens pērles un bultu uzgaļus, kas visi bija attiecināmi uz vēlīno bronzas laikmetu.

"Neticu, ka šo celtni būvējuši milži, taču domāju, ka tā tik ļoti iespaidojusi mūsu senčus, ka, pēc viņu domām, tādu varēja uzbūvēt vienīgi milži," šodien domā Golānas reģiona Senatnes lietu pārvaldes galvenais arheologs Dr. Moše Hartels. Kas bija tie, kas uzbūvēja Gilgalas milzu apli? Ir zināms, ka Golānas reģions nebija blīvi apdzīvots ne 4., ne 1. gadsimtā pirms Kristus. Akmens apļu apkārtnē nebija ne pilsētu, ne ciemu. Nedaudzās pēdas, kuras izdevies atrast, norāda, ka šo apvidu apdzīvojuši vienīgi nomadi ar saviem ganāmpulkiem. Vai Gilgala bijusi sava veida centrālā svētvieta, kur uz gadskārtējo tikšanos pulcējušās ciltis? Vai vēlāk tur apglabāts kādas lielas cilts vadonis? Kas sabēris 37 000 tonnu kaļķu baltā akmens? Kāda izcelsme ir 8500 kapu kalniņiem un dolmeniem šajā apkārtne? "Kaķu kalns" ir un paliek neatminama mīkla izraēliešu arheologiem.

Pētot šī veidojuma plānojumu, 1988. gadā ievērojamu atklājumu izdarīja profesors Jonatans Mizrahi no Hārvarda universitātes Antropoloģijas semināra un profesors Entonijs Aveni no Kolgeitas universitātes. Abi zinātnieki nedomāja, ka "milžu aplis" radies nejauši. Loku un apļu sistēma viņiem atgādināja megalītiskos akmens lokus Ziemeļeiropā, un, kaut arī Golānas nomadu tieša saistība ar Stounhendžas un Eivberi cēlājiem ir drīzāk neiespējama, Gilgala varētu būt pildījusi līdzīgas funkcijas.

Kopš neatminamiem laikiem no ieplakas starp Solsberi līdzenuma zaļajiem pakalniem Anglijas dienvidrietumos paceļas varenie, pelēkie ar sūnām apaugušie Stounhendžas maģiskā apļa akmeņi. Tie fascinējuši jau romiešus, kuru ceļi krustojās šajā vietā, kur tos apsargāja nocietināta nometne Seremā. Šeit ķeltu druīdi izpildīja savus rituālus, šeit netālu no Kamelotas, karaļa Artura pils, par kuru šodien liecina vairs tikai ar zemes vaļņiem aizsargātais pakalns pie Kedberi, dzīvoja gudrais Merlins, varbūt pēdējais svēto akmeņu sargātājs. Runā, ka viņš pats bijis kompleksa cēlājs, turklāt varenie akmeņi ar maģisku spēku palīdzību esot atgādāti no Īrijas, no "milžu deju laukuma". Taču saskaņā ar leģendu Merlins, kurš "sazinājās ar kokiem un runāja ar akmeņiem", šo celtni bija tikai mantojis. Jau tad tā bijusi ļoti veca, un tās sākotne esot meklējama laikā, kad dzimis visu burvju arhetips, pēdējais šamanis. Tolaik, kad dzelzs laikmetā britu salas iekaroja ķelti, par tās sen aizmirstajiem cēlājiem vēstīja vairs tikai mīti un leģendas. Šis veikums pārmaiņus tika pierakstīts milžiem, dieviem un burvjiem. Tajā laikā Stounhendža bija tik slavena, ka ziņas par to nonāca līdz pat Senajai Grieķijai.

Jau ap 300. gadu pirms Kristus Hekatejs no Abderas, viens no ievērojamākajiem Senās Grieķijas ģeogrāfiem, ziņoja par "savādu apaļas formas templi", kas "veltīts Saules dievam". Tas atrodoties uz kādas salas, "ne mazākas par Sicīliju, iepretim ķeltu zemei (Francijai) okeānā, kas apskalo tās krastus", ar ko nepārprotami domāta Britānija. Reizi 19 gados, raksta Hekatejs, "kad Saule un Mēness atkal ieņēma tādu pašu stāvokli", salu esot apmeklējis Apollons. Sengrieķu vēsturnieks Diodors no Sicīlijas turpina šo stāstu 1. gadsimtā pirms Kristus. Ari viņš raksta par "apļveida saules templi", kas paceļas "zaļajā Hiperborejas salā Ziemeļjūrā", ar ko atkal domāta Britānija. Viņš piemin ari Abarīdu, "Apollona augstāko priesteri", gudru burvi un savā ziņā Merlina priekšteci, kas dzīvoja Pitagora laikā (6. gs. pirms Kristus). Diodors apgalvo, ka kādu dienu burvis "uz savas zelta bultas" aizlidojis uz Dienviditāliju, lai personīgi tiktos ar lielo filozofu un matemātiķi.

Šodien mums zināms, ka Stounhendža tiešām bija "Saules templis", kas precīzi orientēts uz punktu, kur pirms 4000 gadiem vasaras saulgriežos lēca saule. Tāpat kā refajiešu Gilgalā, ari Stounhendžā centrālo "altārakmeni" apņēma četri apļi. Pirmo veidoja 19 "zilie akmeņi", kas bija izvietoti pakavveidā ar atvērumu pret ziemeļaustrumiem. Tiem sekoja pieci gigantiski "trilitoni" (trejakmeņi), neapšaubāmi visiespaidīgākā akmens krāvuma sastāvdaļa, un arī tie bija izvietoti pakavveidā. Tie atgādināja milzīgus akmens vārtus, un tos veidoja līdz pat astoņus metrus augsti un 50 tonnu smagi rupji apstrādāti bloki, no kuriem ik divi balstīja uz tiem šķērseniski novietotu ne mazāk masīvu akmeni. Trešo apli veidoja 38 milzīgi stāvus novietoti monolīti, katrs no tiem četrarpus metru augsts, kas balstīja no savstarpēji savienotiem akmens blokiem veidotu gredzenu 29,5 m diametrā.

Šodien mēs zinām, ka kompleksa lielākā daļa izveidota laika posmā no 2100. līdz 1500. gadam pirms Kristus. Turpmākajos gadsimtos "zilo akmeņu" izvietojumā izdarītas dažādas korekcijas.

Patiesībā Stounhendža ir vēl daudz vecāka. Fundamentāli pētījumi, ko svētajā vietā veica britu arheologi, parādīja, ka tas, ko mēs šodien redzam, ir tikai pēdējā no četrām fāzēm šī veidojuma vēsturē. Pirmā no tām datējama ar aptuveni 3100. gadu pirms Kristus, kas pamatā sakrīt ar laiku, kad radusies "refajiešu Gilgala". Šodien mēs zinām, ka toreiz tika izrakts grāvis un uzbērts pret ziemeļaustrumiem atvērts gre- dzenveidīgs valnis vairāk nekā 100 m diametrā. Vaļņa iekšpusē acīmredzot atradās pirmais akmens aplis, par ko šodien liecina vairs tikai 56 padziļinājumi, kas 17. gadsimtā nosaukti to atklājēja Džona Obrija vārdā. Ļoti iespējams, ka šajās vietās sākotnēji atradušies "zilie akmeņi", kas vēlāk pārvietoti uz iekšējo apli. Ja tie patiešām bijuši senākā kompleksa sastāvdaļa, to atrašanās šajā vietā ir jo pārsteidzošāka. Šodien zināms, ka "zilie akmeņi" iegūti akmeņlauztuvēs Priselli kalnājā Velsas dienvidrietumos, un tos no turienes nācies transportēt pa zemi un pa ūdeni vairāk nekā 400 km - neticami, ka to spējuši paveikt akmens laikmeta cilvēki, kas pirms 5000 gadiem it kā plānojuši Stounhendžu. Jau pirmajā fāzē kompleks bija orientēts uz ziemeļaustrumiem, atvērums vaļņa gredzenā pavēra skatienam uz neliela paaugstinājuma novietoto tā saukto "papēža akmeni", kas turpmāk ieņēma galveno pozīciju Stounhendžas veidojumā, kurš drīz tika papildināts ar diviem nelieliem stēlu pauguriem ziemeļrietumos un dienvidaustrumos.

Papēža akmens nozīme kļūst skaidra katram, kas 21. jūnija rītā pēc gada īsākās nakts nostājas akmeņu apļa centrā: tiklīdz aust rīts, vēl joprojām gandrīz precīzi virs monolīta lēnām paceļas saule. Grieķu rakstniekiem Hekatajam un Diodoram bija taisnība: Stounhendža tiešām bija milzīgs Saules templis.

Pēc ilggadējiem pētījumiem britu astronoms sers Normens Lokjers pirmais secināja, ka Stounhendža, tāpat kā virkne citu akmens apļu Britānijā, bija aizvēsturisks kalendārs, kas uzrādīja saules gaitu un saulgriežu punktus. Taču, lai cik arī pārliecinošs būtu Lokjera izskaidrojums un viņa modelis atbilstošs Stounhendžai, tajā nebija ņemti vērā visi citi marķējumi, kuriem nebija nekāda sakara ar saulgriežu punktiem. Tikai 1968. gadā zinātnieki iedomājās noskaidrot arī šos punktus. Pirmo impulsu deva astronoms amatieris Sesils A. Ņūhems, kurš savā grāmatā "Stounhendžas mīkla" (The Enigma of Stonehenge) nāca klajā ar teoriju, ka Stounhendža varētu būt bijusi arī Mēness observatorija. Zinātnieku aprindas uz Ņūhema teoriju reaģēja vispirms ar ironiskiem smiekliem, pēc tam ar uzpūtīgu augstprātību, līdz beidzot bija spiesti atzīt, ka kaut kas tiešām liecinot par labu šai teorijai. Jo abi "stēlu pauguri" ziemeļ-ziemeļrietumos un dienvid-dienvidaustrumos kopā ar saviem pretpoliem Obrija bedrēs tiešām veido četrstūri, ar kura palīdzību var noteikt četras "mēnesstāvju" pozīcijas 18,61 gadu ilgstošajā

Mēness ciklā. Tieši tam negribēja noticēt arheologi un astronomi, jo Mēness novērojumi ir daudzkārt sarežģītāki nekā Saules gada fiksēto punktu noteikšana. Mēness kustība ap Zemi un vienlaikus ap Sauli neatkārtojas katru gadu. Zemes dabiskais pavadonis riņķo ap zilo planētu nelielā slīpumā attiecībā pret Zemes orbītu ap centrālo spīdekli. Šis cikls bija zināms jau antīkajā pasaulē, ko apliecina Hekataja konstatējums, ka ik pēc 19 gadiem "Saule un Mēness atkal ieņem to pašu stāvokli". Viņš ziņo, ka šos notikumus Stoun- hendžā svinējuši kā "Saules dieva atpūšanos". Ja Hekatajam un Ņūhemam izrādītos taisnība, tas nozīmētu, ka komplicētie ekliptikas likumi bijuši zināmi jau akmens laikmeta cilvēkiem, kas pirms vairāk nekā 5000 gadiem izveidoja Stounhendžas pirmo apli.

Tajā pašā gadā, kad Ņūhems Anglijā ar savu pārdrošo teoriju parūpējās par satraukumu zinātnieku aprindās, kāds amerikānis gāja vēl tālāk. Stounhendža, kā apgalvoja Džeralds Hokinss, bijusi milzīgs neolīta laikmeta astronomisks dators. Normālos apstākļos Hokinsu uzskatītu par fantazētāju, ķeceri vai šarlatānu un viņa apgalvojumus nodotu arhīvā, neizlasot nevienu rindiņu no viņa darbiem. Taču šo vīru nevarēja tik vienkārši ignorēt, jo viņš nebija kurš katrs. Džeralds Hokinss bija slavenās Bostonas universitātes astronomijas profesors. Aprēķinus, uz kuriem balstījās šī teorija, viņš bija veicis ar Hārvarda universitātes un Smitsona institūta IBM datora palīdzību un savus rezultātus publicējis atzītajā žurnālā Nature. Divus gadus vēlāk, 1965. gadā, iznāca viņa grāmata "Stounhendža atšifrēta" (Stonehenge Decoded), kas izraisīja kņadu speciālistu aprindās.

Profesors Hokinss apgalvo, ka ar 56 "Obrija bedru" - vai ari ar tur kādreiz uzstādīto "zilo akmeņu" - palīdzību iespējams aprēķināt ne vien Saules, Mēness un Sīriusa ikreizējās pozīcijas, bet arī Saules un Mēness aptumsumus. Ņūhemam bija taisnība, atzīst Hokinss. Abi stēlu pauguri un to pretpoli tiešām varēja uzrādīt Mēness fāzu punktus. Turklāt no diagonālēm, kas novilktas starp tiem, bija iespējams nolasīt arī to blakuspunktus, proti, Mēness rietu un lēktu. Kopā ar četriem citiem Saules kustību raksturojošiem punktiem ar to faktiski bija aptverts viss Saules/ Mēness 18,61 gada cikls, noapaļots uz 19. Jau Hekataja minētais skaitlis 19 faktiski ir celtnes integrāla sastāvdaļa, kas izpaužas ari "zilo akmeņu" izkārtojumā: to ir 19 pirmajā, iekšējā, aplī un 38=2x 19 - trešajā. Saskaņā ar Hokinsa teoriju 56 Obrija bedres kalpoja šī tuvinājuma korekcijai, ar kuras palīdzību notika pielīdzināšana, kad trīs marķējuma akmeņi vienlaicīgi tika pārcelti šā riņķa iekšpusē, jo 182 /3 x 3 — 56. Ar šādu precizitāti varēja pat paredzēt Saules un Mēness aptumsumus, konstatē Hokinss, un tas arī varētu būt bijis šī iekārtojuma izveidošanas galvenais nolūks, jo senatnē, pat vēl viduslaikos, Saules aptumsums tika uzskatīts par briesmu vēstnesi.

Turpmākajos gados Hokinsa atklājums tika plaši apspriests. Viņa aprēķinus pārbaudīja un to pareizību apstiprināja slavenais angļu astronoms un matemātiķis sers Freds Hoils. Taču anglis negribēja piekrist Hokinsa izdarītajiem secinājumiem. Hoils uzskatīja par pilnīgi neiespējamu, ka laikā, kad tika plānota Stounhendža, Britānijā bijis zināms Saules gada garums, kā ari Mēness rotācija un 18,61 gada cikls. Viņš tam varēja dot tikai vienu izskaidrojumu: vai nu runa ir par gluži neticamu nejaušību, vai ari "akmens datora" būvētājiem bijis skolotājs.

Stounhendžas noslēpuma atslēga varētu būt meklējama kādā vēl senākā akmens aplī - Eivberi, kas atrodas uz ziemeļiem no Solsberi līdzenuma. Kaut kad 4. gadu tūkstotī pirms Kristus, tātad vienā laikā ar refajiešu Gilgalas celtniecību, netālajā Vējdzirnavu kalnā akmens laikmeta cilvēki uzsāka monumentālas celtnes būvniecību. Viņi izraka riņķveida grāvi 350 m diametrā, uzbēra 5 m augstu valni, ko pārsedza ar 98 milzīgiem akmeņiem. Vaļņa iekšpusē atradās vēl divi akmens apļi, katrs aptuveni 50 m diametrā, t. i., gandrīz divreiz lielāki nekā Stounhendža, kuras diametrs sasniedza 29,5 m. Šim nolūkam izmantotie 29 vai attiecīgi 27 akmeņi katrs bija līdz pat 6,4 m augsts un svēra ap 60 tonnām. Kaut arī Eivberi pirmajā acu uzmetienā trūkst Stounhendžas harmonijas un precizitātes, iespaido tās izmēri. No centrālā apļa veda divas divus kilometrus garas akmens alejas, un katru no tām ieskāva ap 100 pa pāriem uzstādītu monolītu. Abi ceļi beidzās, respektīvi, noveda pie koka svētnīcas, Sanc- tuary. jau 18. gadsimtā viens no pirmajiem Eivberi pētniekiem Viljams Staklijs konstatēja, ka būve uzreiz atgādinājusi milzīgu čūsku, kas krusto apli. Senajā Ēģiptē sauli krustojoša čūska bija svēts simbols. Varbūt te ir saistība ar Tuvajiem Austrumiem?

Ap 2600. gadu pirms Kristus, aptuveni tajā pašā laikā, kad Ēģiptē radās pirmās piramīdas, sarosījās cilvēki Eivberi. Viņi pulcējās kopā simtiem, un tos atbalstīja tūkstoši, kas, sūtņu un priesteru aicināti, saplūda no visām zemes malām, lai pabeigtu svēto darbu. Viņi gulēja zaru būdās, zvērādu teltīs vai vienkārši uz zemes zem zvaigžņotās debess, ietinušies kažokādās. Viņi pārtika no tā, ko deva Eivberi apkārtnes lauki, no piena un gaļas, ko ieguva no līdzatvestajiem ganāmpulkiem. Viņi valkāja rupja auduma bikses un svārkus, platus kreklus un ādas apavus un bija bruņoti ar lokiem, bultām un akmens nažiem. Kad zeme bija izrakta un atskanēja priestera raga skaņas, viņi ņēma simtiem no salmiem pītu grozu, kurus augām dienām bija gatavojušas viņu sievas, un vāca tajos krīta kaļķa atlūzas: tūkstošiem, simt- tūkstošiem, miljoniem. Sajaucot kaļķus ar dubļiem un mālu, viņi no tā visa izveidoja apaļu platformu, virs tās otru, trešo, līdz pār zaļojošo apvidu 40 metru augstumā pacēlās apaļa pakāpjveida piramīda. Iā visādā ziņā varēja sacensties ar savu līdzinieci Ēģiptē, Džosera piramīdu, kurai ari bija seši stāvi un kas bija uzcelta aptuveni tajā pašā laikā. Tas arhitekts bija Imhoteps, dieva Tota skolnieks, kas mums pazīstams arī kā Hermejs Trismegists vai Enohs, dievišķo me pārvaldnieks. Ēģiptiešu leģenda vēsta, ka viņš kādu dienu izceļojis uz ziemeļiem. Varbūt viņš ir identisks ar Teitu, cilšu apvienotāju ģermāņu tradīcijā, vai Teitātu, ķeltu dievišķo skolotāju. Vai viņš gadījumā nebija ari Eivberi kompleksa garīgais tēvs?

Silberi Hilla, kā šodien sauc Anglijas pakāpjveida piramīdu, ir augstākā aizvēstures laiku celtne Eiropā. Šis nosaukums cēlies no "mirdzošajiem", kas, kā vēsta leģenda, guļ aprakti zem pakalna. Ja varam ticēt britu pētniekam Teren- sam Mīdenam, tas bijis simbols "pasaules nabai", aizvēsturiskajam kalnam, kas radīšanas sākumā pacēlies no pirmatnējās jūras, kad no debesīm nolaidušies dievi: "Ta idejiskais analogs varētu būt 4. gadu tūkstoša pirms Kristus šumeru ziku- rāti, četrsānu kalni no neapdedzinātiem ķieģeļiem ar svētnīcu virsotnē, kur saplūst kopā debesu un zemes spēki." Britu arheologs Maikls Deimss savā ievērības cienīgajā grāmatā "Silberi dārgumi" (The Silbury Treasure) konstatē, ka Silberi Hillu kādreiz apņēmis mākslīgi izveidots ezers, kas, raugoties no gaisa, pēc formas atgādinājis drīzumā dzemdēt gatavu sievieti, zemes māti. Tas atradies it kā milzīgas čūskas vai nosista pūķa figūras centrā ar apli vidū. Priekšstati, kas bijuši pamatā šim akmens laikmeta ainavas pārveidojumam, varētu būt sakņojušies Šumerā. Babiloniešu radīšanas eposā, kura izcelsmei, tāpat kā visai babiloniešu mitoloģijai kopumā, saknes meklējamas Šumerā, dievs Marduks nonāvē pirmatnējo pūķi Tiamatu un no tā ķermeņa daļām veido pasauli. Pirms dievi tajā ievietoja pirmo kalnu, uz kura tie pēc tam nokāpa no debesīm, zeme eksistēja kā pirmatnējā ūdens stihija. Visu dzīvo šajā kalnā dzemdēja dieviete Ninbarsaga. Dievu kalns kļuva par sākotnējo modeli zikurātiem. Vai iespējams šo šumeru radīšanas aktu attēlot labāk nekā ar apli, Zemi, kas rodas no nosista pūķa, čūskas, ar dievu kalnu, kas paceļas no pirmatnējo ūdeņu stihijas, un dzemdējošu sievieti centrā? Vai Eivberi komplekss bija akmenī un ainavā iemiesota šumeru mīta ilustrācija, vai Silberi Hillu var uzskatīt par britu zikurātu?

Iespējams, ka vietējā leģenda par "mirdzošajiem", kas tajā aprakti, leģenda par sen aizmirstu laiku pazaudētiem dārgumiem ir tulkojama kā norāde uz me. Katrā gadījumā to nevar attiecināt ne uz reāliem dārgumiem, ne pat uz kādu aizvēstures valdnieku, kaut gan trīs reizes, 1776., 1849. un 1968. gadā britu ekspedīcijas tomēr raka dziļus tuneļus pakalnā, vispirms vertikālus, tad horizontālus, cerībā atrast kāda aizvēstures priesterķēniņa apbedījumu.

Neviena no ekspedīcijām neguva panākumus: zem pakalna nebija apslēptu pazemes kameru, tas acīmredzot nebija ticis izmantots kā valdnieku kapenes. Un tomēr tur varētu būt glabājušies dārgumi, - pieņemot, ka tie, kā tas mēdz būt zikurātos, atradušies nevis iekšpusē, bet gan "templī", tā virsotnē. Varbūt britu teiksma par pūķi, kas parasti vijas ap dārgumiem un bieži vien ap maģisku akmeni, attiecas tieši uz Eivberi kompleksu, kas simbolizē pirmatnējo briesmoni Tiamatu.

Nav zināms, kas bijuši tie, kas uzcēla Stounhendžu un Eivberi, un, tā kā nav pieejamas rakstiskas liecības par cilvēkiem, kas bija šo ievērojamo kultūras pieminekļu autori, jautājumā par viņu patiesajiem motīviem mēs varam balstīties tikai uz spekulācijām. Taču par kāda cita akmens apļa celtnieku ir iegūstamas apjomīgas rakstiskas liecības, kas par laimi ir tik detalizētas, ka paralēles ar Stounhendžu un Eivberi ir acīmredzamas. Turklāt šis izcilais arhitekts bija ļoti senas pilsētas priesterķēniņš. Viņš nāca no Šumeras, zemes, kurā viss sākās…

Gudeja no Lagašas dzīvoja laika posmā starp 2200. un 2100. gadu pirms Kristus, tātad tieši tad, kad savas mūsdienu formas ieguva Stounhendža. Viņš uzskatāms par šumeru lielo reliģisko reformatoru pēc Naramsina eskapādēm un sekojošās gutiešu kundzības. Viņa pilsēta Lagaša bija veltīta Enlila dēlam Ninurtam, kurš varonīgā cīņā ar Zu atguva me, bet to nolaupītājs tāpat kā Lucifers tika iemests bezdibenī. Viņš varēja kalpot par prototipu Bībeles ercenģelim Miķelim, kurš tāpat kā Ninurta gāza Dieva pretinieku. Gudejas atstātie apraksti vēsta, ka Ninurta no sava tēva Enlila pat saņēmis atļauju celt sev templi Lagašā, kurš, iespējams, atbilstoši tur uzglabājamo me skaitam bija jānosauc par Eninnu, "piecdesmitu namu".

Dienā, kad debesis un zeme lēma likteni,

kad Lagaša pacēla savu galvu pretī debesīm saskaņā ar lielajiem me, Enlils labvēlīgi uzlūkoja kungu Ninurtu.

Un tā Ninurta parādījās savam augstākajam priesterim Gudejam, kurš sevi sauca par "ganu, izraudzītu par ķēniņu", un pavēlēja celt templi.

Sapnī [man] parādījās vīrs, gaišs un mirdzošs kā debesis,

Liels debesīs, liels uz zemes, pēc galvasrotas spriežot, dievs viņš bija. Līdzās tam stāvēja dievišķais vētrasputns, viņa pajūgs,

kas līdzinājās postošai viesuļvētrai. Zem viņa kājām tupēja divi lauvas, pie labās un pie kreisās.

Viņš uzticēja man sava tempļa celtniecību.

Tūlīt pēc tam parādījās dieviete, kas "kāda tempļa, ziku- rāta attēlu", nēsāja kā galvasrotu, rokā tai "svēta grifele [un] labvēlīgā debesu spīdekļa tāfele". Kaut gan viņas vārds netiek nosaukts, runa acīmredzot ir par Nisabu, "dievišķā vārda valdnieci", šumeru Izīdu. Viņa bija pazīstama kā matemātikas, arhitektūras un astronomijas dieviete un tai piederēja ne vien "septiņu skaitļu grifele", bet ari mantotie "piecpadsmit lielie me". Viņai drīz piebiedrojās vēl kāds "varonis" ar lapis lazuli, lazurīta tāfeli rokā. Uz tās viņš zīmēja tempļa plānu. Sniegusi detalizētas instrukcijas, parādība pazuda, un Gudeja pamodās. Viņš tūlīt devās uz veco templi, lai pārdomātu, ko tas viss varētu nozīmēt. It īpaši Gudejam nebija skaidrības par "Sugalamu", "atvēršanas vietu, noteikšanas vietu, no kurienes Ninurta var redzēt atkārtojumu par savām zemēm", kas viņam bija jāierīko. Kad viņš beidzot atkal aizmiga, viņam vēlreiz parādījās dievs un apstiprināja:

"Manas pavēles tev mācīs dievišķo debesu planētu zīmes. Saskaņā ar svētajiem rituāliem manam namam, Eninnu, jāsaista zeme ar debesīm."

Un viņš apsolīja: kad templis būs uzcelts, viņš tur noglabāšot svētos me, un zeme tad uzplaukšot pārpilnībā, lietus līšot savlaicīgi, kanāli piepildīšoties un pat tuksnesis uzziedēšot.

Tagad Gudeja saprata plānu. Viņš savai tautai uzlika par pienākumu piedalīties svētā uzdevuma izpildīšanā un aizmirst visas nesaskaņas. Lai finansētu šo projektu, viņš tūlīt paaugstināja nodokļus. Lai gan Lagašas krogos un lokālos bija dzirdamas zināmas neapmierinātības izpausmes - ja ticam rakstiskām liecībām, - tomēr skaļi neviens neprotestēja, jo visi saprata, ka templis kalpo vispārības labā. Jau drīz vien tika ielikti pamatakmeņi - pa vienam aprakstītam ķieģelim katrā pret debess pusēm orientētā zikurāta stūrī.

Pēc ilgu gadu pūliņiem darbs beidzot bija galā. "Sapnis ir kļuvis par īstenību," rakstīja Gudeja, "Eninnu tika pabeigts… tas lepni pacēlās kā mirdzošs kalns." Tagad bija jāpievēršas tempļa telpu izrotāšanai un visbeidzot noslēpumainajam Šugalamam. Kad darbs bija pabeigts, pēc ceremonijas, kas ilga trīs dienas, Ninurta ievācās savā namā. Gudeja parūpējās, lai dievišķajam viesim nekā netrūktu. Bija sagādāts medus, vīns, piens, labība, olīves, dateles un vīnogas, nokauts vērsis un aita, pie ēdieniem pasniedza baltmaizi, pienu un, protams, lielu daudzumu alus. "Dieva svētais kareivis" ēda un dzēra līdz sātam, kamēr visa pilsēta, uz ceļiem nometusies, sumināja viņu.

Caurām dienām bija dzirdami lūgumi, naktīs lūgšanas.

Rīta krēslā Ninurta, karotājs, iegāja templī,

savā templī ienāca kungs. Ninurta iekliedzās, kas skanēja kā kaujas sauciens, un iesoļoja savā templī. Un Lagašas zeme priecājās.

'Ia bija diena, kad sākās ražas novākšana.

Taču kas bija noslēpumainais Šugalams, ko tik rūpīgi lika iekārtot Gudeja un ko tagad acīmredzami labvēlīgi pieņēma dievs? Arī šajā ziņā visas detaļas mums ļauj uzzināt ķēniņa atstātie uzraksti. Saskaņā ar tiem Sugalamu veidoja septiņas stēlas, sešas no tām izvietotas aplī rūpīgi izvēlētā vietā "uz pamata, uz cokoliem". Septītā stēla atradās nedaudz sāņus.

Pie mirdzošās ieejas Šugalamā Gudeja novietoja labvēlīgu attēlu, vērstu pret uzlēcošo sauli, iepriekš paredzētā vietā viņš uzstādīja saules simbolu.

Tas tātad bija akmens aplis ar izvirzītu "papēža akmeni", vērstu "pret uzlēcošo sauli"; vārdu sakot, "Stounhendža pie Eifratas", kā savā grāmatā "Pirmais laikmets" trāpīgi konstatē orientālists Zeherija Sitčins. Taču paralēles sniedzas tālāk par 6 + 1 stēlu. Šo izkārtojumu, pašu Šugalamu, Gudeja lika apjozt ar "kroņveida apli jaunam mēnesim". To veidoja trīspadsmit savstarpēji savienoti akmeņi: gluži kā Stounhendžas ārējā aplī. Norādījums uz jauno mēnesi nozīmē, ka Šugalama tāpat kā tā britu "dvīņubrālis" kalpoja Saules un Mēness novērošanai. Varbūt četri no sešiem iekšējā apļa akmeņiem, gluži tāpat kā Stounhendžas taisnstūri veidojošie, iezīmēja četru Mēness fāžu galvenos punktus, bet ārējais aplis kalpoja pozīciju noteikšanai. Turklāt stēlu skaitam iekšējā aplī, t. i., 6, pieskaitot 13 no ārējā riņķa, atkal iegūstam 19, kas ir Mēness cikla skaitlis. Taču, kā liecina uzskatāmie Gudejas atstātie uzraksti, viss komplekss kopumā kalpoja ne tikai astronomiskiem mērķiem. Drīzāk to izmantoja laika mērīšanai, lai varētu aprēķināt Ninurtas gaidāmos apmeklējumus. Galu galā čukstošo akmeņu, me, spēks ar tempļa kompleksa palīdzību izplatījās visā zemē un veidoja tādu harmoniju ar radīšanu, ka garantēja bagātu ražu.

Cilvēki bija kaut ko iemācījušies no dieviem. Nepietika iegūt me: to spēks bija jāsadala virs zemes, notverot akmens apļos un izplatot pa akmens alejām, kas varbūt kalpoja kā "akupunktūras punkti" planētas enerģijas plūsmām. To noslēpums bija radīšanas ritms, visas esamības plāns. Un visbeidzot: katrs "akmens, vismaz katrs kvarcs, bija me, tas spēja uzkrāt universa enerģiju un radīšanas likumsakarības un pačukstēt savus noslēpumus tiem, kas prot vērīgi klausīties.

Māksla veidot akmens apļus un stēlas no Šumeras izplatījās visos Tuvajos Austrumos! Zinātnieki nesen izpētīja milzīgos Nabtas akmens stabus Ēģiptes dienvidos. Šo kompleksu veido akmens aplis un piecās rindās stāvus novietoti monolīti. Viena rinda precīzi orientēta austrumu - rietumu, bet divas - ziemeļu - dienvidu virzienā. Atlikušās divas norāda uz vasaras saulgriežu punktu pie horizonta. Nabtas akmens apļu kompleksa vecums sasniedz 6500 gadu.

Bībelē aprakstīts, kā Jozua vedis izraēļus uz apsolīto zemi. Kad viņi ar derības šķirsta palīdzību sausām kājām bija šķērsojuši Jordānu, vadonis izvēlējās divpadsmit vīrus, pa vienam no katras cilts, un pavēlēja izveidot apli no akmeņiem "par piemiņu uz mūžīgiem laikiem". Vietu, kur radās šis monuments, kopš tā laika sauc par Gilgalu, kas nozīmē "apļa vieta".

Mēs nezinām, vai šis akmens aplis bija astronomiski orientēts, kaut ari diena, kad tas tika izveidots, uz to norāda.

Jozuas grāmatas 4. nodaļā, kur stāstīts par Gilgalas izveidošanu, teikts, ka Jordānas šķērsošana notika "pirmā mēneša desmitajā dienā". Tieši šajā "pirmajā mēnesī", "tempļa mēnesī", pēc šumeru kalendāra arī Gudeja no Lagašas svinīgi atklāja savu templi ar Sugalamu.

Profesors Mizrahi un profesors Aveni savos pētījumos par "izraēliešu Stounhendžu" konstatēja, ka refajiešu Gilgala bijusi arī milzīgs astronomisks pulkstenis. Viņi izdibināja, ka ap 3000. gadu pirms Kristus vasaras saulgriežu dienā, 21. jūnijā, raugoties no kompleksa centra, pirmie saules stari iespīdējuši caur ziemeļaustrumu "vārtiem", bet caur dienvidaustrumu "vārtiem" tajā pašā laikā pavēries skats uz Sīriusu. Vai kompleksa celtniecība tiešām saistāma ar Bībeles refa- jiešiem?

Refajieši mums zināmi jau no stāsta par Baalbekas cēlāju Baalu. Kad dievs pats zaudēja dzīvību, cenšoties nonāvēt savu pretinieku Motu, dzīvē viņu atgrieza dziedniece Sapaša, "refajiešu valdniece". 1. Mozus grāmatas 14. nodaļā teikts, ka refajieši dzīvojuši Ašterot-Karnajimas pilsētā. Tikai 16 kilometru attālumā no "Kaķu kalna" atrodas senās kanaā- niešu pilsētas Ašterotas drupas. Šī pilsēta nosaukta Astartes, kara un - kāds paradokss - mīlas dievietes vārdā. Astarte bija identiska babiloniešu Ištarai, Inannai no šumeru mitoloģijas, tātad tai dievietei, kurai Enki pēc liktenīgās kaisles nakts mīlas un alkohola reibumā bija atdevis me. Turklāt kanaānieši par Ašterotu sauca Sīriusu, uz kuru bija orientēti Gilgalas dienvidaustrumu "vārti". 5. Mozus grāmatā teikts, ka "sido- nieši sauc Hermesa kalnu par Sinionu". Saskaņā ar jozuas grāmatu arī "Ogs, Basanas ķēniņš, kas bija nācis no refajie- šiem, valdīja Ašterotā". Viņš pārvaldīja apgabalu "līdz pat

Hermona kalnam ziemeļos". 1. Laiku grāmatā Basana pielīdzināta Golānai. Saskaņā ar 5. Mozus grāmatu refajieši bija "liela, stipra un augumā gara tauta kā ēnakieši [anakimi]", nefilimu milžiem līdzīgie dēli no pirmsplūdu laikiem. Saskaņā ar ebreju tradīciju ķēniņš Ogs bijis vienīgais ana- kims, kurš pārdzīvojis grēku plūdus, paslēpies Noasa šķirstā. Kopā ar Noasa meitu viņš radījis refajiešus, augumā garu un varonīgu vīru un sievu cilti. Vai viņi bija cēluši Gilgalu? To mums nav iespēju uzzināt.

Taču ir zināms, kas licis uzcelt pakalnu gredzenveidīgā kompleksa centrā. 1. Mozus grāmatas 31. nodaļā attēlots, kā Jēkabs ar sievu Rāheli un savu ganāmpulku bēga no tēvoča Lābana, kuram bija kalpojis Haranā. Viņš "pārgāja pāri Eifratai un virzījās uz Gileāda kalnieni", kur uzcēla nometni. Jozuas grāmatā (17:1) "Gileāda un Basana" nosauktas viena aiz otras - tā, it kā tās būtu identiskas vai vismaz atrastos līdzās. Apokrifā "Svēto gadu grāmata", kurā ir tik daudz slepenas informācijas par Enohu un Abraāmu, nav atstātas nekādas šaubas par šā pielīdzinājuma pareizību, jo tur teikts: "Pirms tam Gileāda zemi sauca arī par refajiešu zemi, jo tā piederēja refajiešiem. Un refajieši bija dzimuši kā milži… un viņu zeme pletās no ammoniešu zemes līdz Hermona kalnam, un viņu ķēniņu pils atradās Ašterotā un Edrejā, un Beonā…"

Tatad Jēkabs savu nometni uzcēla Golānas augstienēs, un mums ir labs pamats pieņēmumam, ka viņš šim nolūkam izvēlējās seno zvaigžņu svētvietu, milžu akmens apli. Tulkojot no ebreju valodas, vārds "Gileāda" nozīmē "mūžīgā akmens kaudze"! 1a noteikti bija pazīstama vieta, vienīgais monuments citādi mazapdzīvotā neauglīgā kalnu zemē, sen pagājušu laiku liecinieks, ko tūlīt pēc lielajiem plūdiem izveidojuši milži. Ja kāds viņu meklētu, šeit viņu varētu atrast, šeit viņš ari sagatavojās sarunām ar Lābanu.

Un Lābans atnāca. Viņš bija sekojis aizbēgušajam māsasdēlam un šajā vietā atrada viņa nometni. Jēkabs arī vēlējās, lai tēvocis viņu atrod, jo gribēja noskaidrot attiecības, pirms devās tālāk, atpakaļ uz apsolīto zemi, kas bija kļuvusi par dzimteni viņa vectēvam Abraāmam. Kā jau Austrumos parasts, vispirms viņi kārtīgi izstrīdējās, bet pēc tam uzsāka sarunas un beigu beigās tomēr vienojās.

"Un Jēkabs paņēma akmeni un cēla to par piemiņas zīmi, un sacīja saviem ciltsbrāļiem: "Salasiet akmeņus!" Un tie paņēma akmeņus un izveidoja akmens kaudzi un ēda tur pie tās akmens kaudzes. Un Lābans to nosauca par "Jegar- Sahadutu", bet Jēkabs to nosauca par "Gal'edu". Un Lābans sacīja: "Šī kaudze lai ir par liecību šodien starp mani un tevi."

Ta no Gileādas ("mūžīgās akmeņu kaudzes") radās Galeda ("liecības pakalns"), kas no tā brīža iezīmēja robežu starp Lābana un Jēkaba teritorijām. Uz kādu vēl ne pilnīgi aizmirstu "akmeņu kaudzes" funkciju norāda trešais tās nosaukums, ko lietoja Lābans, proti, "Micpa", burtiski: "observatorija". Un tieši ar to noslēdzas loks…

Atlantu zināšanas par kristāliem

Valodas par kādas neizpētītas pilsētas drupām un tās apslēptajiem dārgumiem Lielbritānijas kolonijas Britu Hon- durasas (tagadējās Belizas) necaurejamajos džungļos klīda jau kopš 1903. gada. Noskaidrot šo jautājumu gubernators toreiz uzdeva arheoloģijas amatierim Tomasam Gannam. Minētajā apgabalā netālu no Riokolumbijas Ganns tiešām atrada senu maiju klintī iecirstu uzrakstu: pierādījumu, ka tuvumā jāatrodas kādai pilsētai. Līdzīgas pēdas 1915. gadā uzgāja R. E. Mervins no Hārvarda universitātes, kurš izgatavoja šā reģiona kartes. Nopietnākiem noslēpumainās pilsētas meklējumiem Hondurasas zaļajā ellē pētniekiem vienkārši pietrūka naudas.

Uzzinājis par neatklāto pilsētu, dedzīgu interesi par to izrādīja britu piedzīvojumu meklētājs un senatnes pētnieks F. Mičels-Hedžess. Jau bērnībā viņš vienmēr bija sapņojis atrast kādu zudušu pilsētu, uziet sen aizmirstas civilizācijas pēdas. īsā laikā Mičels-Hedžess sagatavoja ekspedīciju, par kuras finansētāju kļuva ekscentriskā un piedzīvojumu kārā lēdija Ričmonda-Brauna, ļoti bagāta dižciltīga dāma, kas nepalaida garām iespēju personīgi tajā piedalīties. Ekspedīcijā piedalījās ari Tomass Ganns, kapteinis Džoiss no Britu muzeja, Mičela-Hedžesa sekretāre Džeina Holsone, kā ari viņa audžumeita Anna Le Gijona Mičela-Hedžesa, kas pavadīja savu tēvu visos ceļojumos. Tika nolīgti divi duči indiāņu par nesējiem, un 1924. gada rudenī ekspedīcija beidzot devās ceļā. Kad pēc divu nedēļu ilgiem meklējumiem Ganns atkal atrada klintī iecirstos maiju simbolus, Mičels- Hedžess pārliecinājās, ka ir uz pareizā ceļa. Nekas nespēja atturēt viņu turpināt meklējumus, ne dēļu pārpilnie purvi, ne indīgās čūskas, kas no vareno koku lapotnes bieži krita virsū ekspedīcijas dalībniekiem, ne neskaitāmie asinssūcēji insekti, kas bariem uzklupa vakaros līdz ar krēslas iestāšanos. Kaut arī lietus sezona sen bija beigusies, pēkšņas lietusgāzes, kas sekoja cita citai, lika viņiem burtiski slīkt dubļos un padarīja vēl mitrāku jau tā spiedīgi karsto gaisu, pārvēršot lietus mežu īstā tvaika pirtī.

Pēc šķietami nebeidzamas cīņas zaļajā ellē, ko apgrūtināja bojāta pārtika un sliktas kvalitātes ūdens kopā ar neizbēgamajām sekām, kas izriet no šiem apstākļiem, beidzot viņi bija pie mērķa. Pagājuši garām ar noslēpumainiem hieroglifiem klātai maiju stēlai, viņi apstājās nedabiska paaugstinājuma priekšā, kurā Mičels-Hedžess tūlīt atpazina maiju piramīdas platformu. To klāja sarkanīga augsne, kurā sūna, krūmi un koki bija saauguši tik biezi, ka bija nepieciešami mēneši, lai to attīrītu. Taču mērķis bija šādu pūļu vērts. Britu pētnieks bija atradis sen aizmirstu laiku pilsētu, kuru viņš nosauca par Lubaantunu, "pasargāto akmeņu vietu". Tagad atlika atklāt tās noslēpumus.

Taču līdz tam bija jāiztur mēnešiem ilgs smags darbs tveicīgajos džungļos, ko pārtrauca lietus perioda iestāšanās. 1925. gada vasarā viņš rezignēts atgriezās galvaspilsētā. Mičelu-Hedžesu gaidīja svarīgi sabiedriski pienākumi Anglijā, un tā pagāja vesels gads, līdz viņš varēja atgriezties

Hondurasā. Tikai 1926. gada rudenī ekspedīcija atkal devās ceļā, lai turpinātu izrakumus.

Jau gandrīz bija saskatāmas tempļu un rituālu bumbas spēļu laukuma pamataprises, bija uzieti apbedījumi, kuros atradās krāšņi apgleznota keramika, kad Mičels-Hedžess nolēma ķerties pie akmenī ietērptās tempļa platformas. Kādreiz te atradās piramīda, ko senos laikos bija sagrāvusi zemestrīce. Viņš lika akmeni pa akmenim attīrīt drupas, jo cerēja, ka zem tām varētu atrasties cilts vadoņa kapenes. Viņa grupai un indiāņu strādniekiem šis uzdevums prasīja daudz laika. Akmens kvadri bija tik lieli, ka dienā strādnieki spēja novākt tikai sešus, un pēc tam, mirkdami sviedros, pārgurumā sabruka. Taču beigās, kad arī tas bija paveikts, Anna izdarīja savu sensacionālo atklājumu.

Maiju dievi bija iecerējuši sevišķu dāvanu Annas septiņpadsmitajā dzimšanas dienā. Ta atklājās tikai tad, kad bija novākti pēdējie gruveši no senā tempļa drupām. Meitene fascinēta vēroja, kā indiāņu strādnieki ar zaru palīdzību, kurus viņi izmantoja kā sviras, atsedza varenu altārakmeni. Viņa jau gribēja skriet atpakaļ uz nometni, lai atnestu sev kaut ko dzeramu, kad šajā acumirklī tieši pie altāra kaut kas tik vilinoši iemirdzējās pusdienas saulē, ka ziņkārīgajai Annai tas noteikti bija jāredz. Vislabprātāk meitene būtu pielēkusi kājās un pati ar rokām izkašņājusi noslēpumaino dārgumu, taču viņa to nedrīkstēja darīt, tāpēc pasauca tēvu un lepni parādīja viņam savu atradumu.

Mičels-Hedžess ar mazu lāpstiņu uzmanīgi izbakstīja zemi ap atraduma vietu un tad lēnām, it kā vilcinoties, sāka rakt. Pēc pusstundas kļuva skaidrs, ka tas, ko viņš bija atradis, no augšpuses atgādina lielu gludi slīpētu kristāla lodi. Sāka jau krēslot, kad priekšmets beidzot bija atrakts, un Mičels- Hedžess no mitrās sarkanīgās zemes varēja izcelt no dzidra kalnu kristāla izgatavotu dabiska lieluma cilvēka galvaskausu.

Brīdī, kad viņš ar abām rokām satvēra vērtīgo atradumu un pacēla to augstu gaisā, atskanēja sačukstēšanās indiāņu strādnieku starpā. Līdz tam tie uzmanīgi, tomēr nedaudz distancēti bija vērojuši notiekošo. Taču tagad viņi visi bijīgi nokrita ceļos. Viņi jau sen bija dzirdējuši par kādu dievu, kas rezidējot zem Lubaantunas drupām, un tagad saprata, ka tas ir atrasts. Viņi nekavējoties ierīkoja dievam altāri un sāka to pielūgt, izpildīdami kulta rituālus. Kamēr turpinājās izrakumi, Mičels-Hedžess ļāva viņiem to darīt.

Taču galvaskausam trūka apakšžokļa. To atrada tikai pēc trim mēnešiem, kuru laikā čūskas, skorpioni un simtkāji tika uzieti biežāk nekā arheoloģiski artefakti.

Rūpīgāki pētījumi liecināja, ka 5,3 kilogramus smagais galvaskauss reiz ticis izslīpēts no viena vienīga liela kalnu kristāla. Zinātnieki aprēķināja, ka tas prasījis mazākais 150 gadu, kuru laikā vairākas cilvēku paaudzes katru savas dzīves dienu veltījušas šī milzīgā bloka slīpēšanai ar smiltīm, līdz perfektais galvaskauss bija gatavs.

Izrādījās, ka Lubaantuna dibināta 8. gadsimtā. Tā ātri uzplauka, jo atradās ārkārtīgi auglīgā apvidū. Pilsēta bija pārkraušanas vieta Hondurasas kalnainajās zemēs augušajām kakao pupiņām. Tās lielākās piramīdas sasniedza 14 metru augstumu, bet kulta bumbas spēļu laukums izrādījās lielākais, kāds jebkad ticis atrasts. Taču pilsēta pastāvēja pārsteidzoši īsu laiku. Jau pēc aptuveni 120 gadiem tā tika pamesta. Nav zināms, vai tas bija pēkšņs sausums, sērga vai dabas katastrofa, kas piespieda maijus to darīt. Jāšaubās, vai pilsētas pastāvēšanas laika vispār pietika galvaskausa izgatavošanai. Varbūt tas nemaz nav no Lubaantunas? Vai tas ir aizvēsturisku laiku mantojums, ko sev līdzi atnesuši pirmie pilsētas iemītnieki?

Tiklīdz Mičels-Hedžess pēc izrakumu pabeigšanas 1935. gadā par savu atradumu publicēja informāciju laikrakstā Neiv York American, sākās satraukums zinātnieku aprindās. "Tie nav maiji," plosījās eksperti, un par visiem skaļāk - britu arheologs Normens Hemonds, kurš pats bija vadījis izrakumus Hondurasā. "Kalnu kristālu nav apstrādājuši maiji," tāds bija viņa arguments. Mičels-Hedžess tika apvainots melos un krāpšanā, un daži pat izteica domu, ka galvaskausu viņš apzināti ieracis pie altāra, lai sagādātu savai meitai īpašu pārsteigumu viņas dzimšanas dienā. Šāds "izskaidrojums", protams, ir absurds. Pat visslavenākie Londonas juvelieri neizgatavoja šādus galvaskausus, savukārt īpašs pasūtījums arheologam būtu maksājis tādu naudu, kādas viņam nekad nav bijis, un miroņgalva jau nu noteikti nav tā dzimšanas dienas dāvana, ko mīlošs tēvs izvēlētos savai augošajai meitai.

Un vēl kas. Kaut gan maiju zemē nebija atrasts neviens kristāla galvaskauss, ļoti labi pazīstami bija divi līdzīgi galvaskausi no Meksikas. Jau 1898. gadā kādu kristāla galvaskausu, kas ari bija dabiskā lielumā, ieguva Britu muzejs. Šodien tas atrodas Cilvēces muzejā Londonā. Tā atrašanas vieta nav zināma. Šo priekšmetu 19. gadsimta vidū no valsts esot izvedis kāds Meksikā dienējis spāņu virsnieks. Stila ziņā tas tika pierakstīts mistekiem vai actekiem, divām ciltīm Meksikas ziemeļos. Salīdzinājumā ar Lubaantunas galvaskausu tas šķiet raupjš un nepabeigts. Turklāt tā apakšžoklis nav izstrādāts, bet gan veidots kā nekustīga sastāvdaļa. To gandrīz varētu uzskatīt par Mičela-Hedžesa atraduma primitīvu kopiju. Trešais kristāla galvaskauss atrodas Cilvēka muzejā Parīzē. Francijā tas nonāca 19. gadsimtā no Meksikas. Pēc muzeja kuratoru domām tas radīts 15. gadsimtā un attēlo acteku nāves dievu Miktlantekutli. Kaut ari šis galvaskauss ir dabiskā lielumā, tas apstrādāts vēl rupjāk nekā tā Londonas analogs. Tomēr abi atradumi vismaz pierāda, ka kristāla galvaskausi neapšaubāmi tikuši izmantoti Meksikā, tāpēc ir pilnīgi iespējams, ka pa tirdzniecības ceļiem tie nonāca kaimiņos esošajā Belizā. Arī Dr. Anna Rūzvelta no Amerikas indiāņu muzeja Ņujorkā konstatē: "Pastāv raksturīga sakritība starp Lubaantunas atradumu un citiem ar to salīdzināmiem priekšmetiem, pat ja tie ir mazvērtīgāki, jo tie visi nākuši no Mezoamerikas."

Bet tieši atraduma augstvērtība izvirza jaunu problēmu. Kā izsakās H. J. Braunholts no Britu muzeja, "tajā [Lubaantunas galvaskausā] liela uzmanība pievērsta precīzai detaļu atveidošanai, rūpīgi modelēti ir pat nelieli pacēlumi galvaskausā… šāds reālisms neiederas ierastajā acteku kultūras spektrā un piešķir galvaskausam bezmaz zinātnes laikmeta anatomiskas studijas raksturu".

Turpmākos pētījumos, kas tika veikti 20. gadsimta piecdesmitajos sešdesmitajos gados, atklājās vēl vesela virkne detaļu, kas pierādīja šā kristāla galvaskausa vienreizīgumu.

Amerikāņu restaurators Frenks Dorlends, kuram galvaskausu ekspertīzei bija nodevusi Anna Mičela-Hedžesa, kādu nakti pie kamīna konstatēja, ka galvaskausa acis precīzi reflektē uguni. Zem mikroskopa Dorlends atklāja gluži neticamu optiku: aukslējās atradās plata skaldne, kas darbojās kā 45° prizma. Gaismu, kas nāca no galvaskausa apakšas, tā projicēja tieši acīs. Liekot to uz akmens altāra, kurā bija iekurta uguns, vajadzēja tikai galvaskausu novietot virs nelielas atveres, un tika sasniegts fantastisks efekts: izskatījās, ka tas būtu atdzīvojies, viņa acīs dega uguntiņas. Arī galvaskausa aizmugurējā daļa bija īpaši noslīpēta un kā fotoaparāta objektīvs ievadīja visu gaismu acu dobumos. Aptumšotā telpā tie spīdējuši. Vēl atklājās, ka divi niecīgi caurumiņi, šķiet, kalpojuši par atbalsta ietaisi. Ja galvaskausu uzlika uz diviem balstiem, apakšžoklis precīzi iegāja īpaši izslīpētos dobumos un bija pat kustināms. Tas norāda, ka šis priekšmets acīmredzot izmantots pareģošanai.

Turpmāk ar galvaskausu nodarbojās datorgiganta Heivlett Packarci pētījumu nodaļas vadītājs Džims Prūts. Viņš konstatēja, ka galvaskauss un apakšžoklis neapšaubāmi izgatavoti no viena vesela kristāla. Tas bija gandrīz neiespējami, jo kalnu kristālu nevar skaldīt; tas uzreiz saplīsīs. Vienīgā iespēja būtu bijusi precīzi sazāģēt bloku ar dimanta zāģi. Prūts šaubījās, vai pat šodien, izmantojot visas smalkās tehnoloģijas, būtu iespējams radīt šādu šedevru. Zem mikroskopa izpētot apstrādes pēdas, atklājās, ka acu dobumi izveidoti ar rotējošiem urbjiem, kas bijuši tikpat precīzi kā mūsdienu instrumenti. Prūtu fascinēja galvaskausa "maģiskās acis": "Pārvietojot gaismas avotu vai mainot leņķi, parādās bezgalīgs skaits refrakcijas ornamentu. Tiem ir gluži hipnotiska iedarbība." Dorlends viņam pievienojas un vēl piemetina, ka daudzas sensitīvas personas, kas to redzējušas, "uztvēra neizprotamas un baisas vīzijas, kas it kā nāca no galvaskausa".

Tieši tāpēc, ka kristāla galvaskauss ar savām īpašībām un augstvērtīgumu tālu pārspēj visus Meksikas analogus, Mičels-Hedžess bija gandrīz pārliecināts, ka to radījusi kāda daudz senāka augsti attīstīta civilizācija. "Atlantīda nav mīts, bet gan civilizācijas šūpulis," 1935. gadā viņš paziņoja izdevumā Neiu York American. "Tas nogrimšana izraisīja grēku plūdus, kataklizmu, kas maksāja dzīvību miljoniem cilvēku. Tiem pieskaitāmi arī augsti attīstītie Atlantīdas iedzīvotāji. Atlantīda bija mūsu civilizācijas šūpulis, seno Amerikas tautu izcelsmes vieta." Pēc šādiem izteikumiem speciālisti sarauca degunus. Atlantīda bija tabu, tēma, ko labāk atstāja fantastu ziņā. Un tādu netrūka, kopš grieķu filozofs Platons savos dialogos "Kritijs" un "Tīmajs" tik zaigojošās krāsās aprakstīja salu impēriju no pirmsplūdu laikiem.

Platons raksta, ka laikā, kad dievi savā starpā dalījuši pasauli, jūras dievam Poseidonam krita salu kontinents. Tas atradās kaut kur starp "Hērakla stabiem", Gibraltāra jūras šaurumu un "pretējo kontinentu", ar ko to savienoja salu ķēde. Kādreiz tas bija "tik liels kā Āzija un Lībija, kopā ņemot" - domāta Mazāzija, tagadējā Turcija un Mazais Sirts, - to apdzīvoja desmit ciltis, kuru galvaspilsēta bija pilsētplānošanas šedevrs. Tas akropoli apņēma dārgmetāliem apšūti mūri, trīs kanālu gredzeni, kas pa garenasi bija savienoti ar jūru un kalpoja par ostas baseiniem. Tikpat smalki izstrādāta kanālu sistēma apūdeņoja Atlantīdas lielo līdzenumu, kuru no ziemeļu vējiem aizsargāja kalni. Tur rāpoja un kustējās viss, ko varēja dot paradīze, tur bija sulīgi augļi un eksotiski dzīvnieki, pat ziloņi tur esot mituši.

Taču pienāca bridis, kad šī pārpilnība atlantus vairs neapmierināja. Viņi devās iekarot pasauli. Vispirms viņi ieņēma Ziemeļāfriku un Ēģipti, tad uzbruka aizvēstures Grieķijai. Tikai pateicoties atēniešu varonībai, atlantu uzbrukums atsists, turklāt viņus vēl sodījuši dievi: "Vienā vienīgā šausmu naktī" varenā sala nogrima jūrā. Kopš tā brīža vairs tikai duļķaini sēkļi atgādināja jūrasbraucējiem par tās kādreizējo diženumu.

Kritiski prāti Atlantīdu vienmēr noraidījuši kā dievbijīgu parabolu vai utopiskas sabiedrības projektu. Taču Platons pats galvoja par sava stāsta patiesumu. To viņam esot uzticējis ievērojamais Atēnu valstsvīrs Solons. Kādā ceļojumā uz Ēģipti Solons to esot dzirdējis no Saisas augstākā priestera mutes, kurš viņam vārdu pa vārdam nolasījis priekšā, kas svētajos tekstos un uzrakstos uz kādas noslēpumainas kolonnas teikts par viņu priekšgājēju darbiem.

Kopš tā laika diezin vai atrodama kāda antīka kultūra un zemeslodes daļa, ko atjautīgi pētnieki nebūtu identificējuši ar Atlantīdu. Pašlaik šajā ziņā visaugstāk kotējas Troja un Antarktīda, pirms tam šo nastu pārmaiņus nācās uzņemties Dienvidspānijai un Santorinai, Sumerai un Helgolandei, Karnakai Francijā un Kanāriju salām, Brazīlijai un Peru. 1956. gadā mirušais vācu inženieris Oto Muks bija pārliecināts, ka Azoru salas esot bijušas Atlantīdas augstākās virsotnes, kas, kā viņš aprēķināja ar precizitāti līdz dienai, nogrimušas 8498. gadā pirms Kristus 5. jūnijā ap pulksten 20.00, kad Rietumatlantikā ietriecies asteroīds. Ģeologi tomēr apšauba, ka viļņos varēja nogrimt vesels kontinents. Taču nav apstrīdams fakts, ka pēdējā ledus laikmeta beigās pirms vairāk nekā 12 000 gadu applūda piekrastes reģioni visā pasaulē.

Pirms tam Anglija un Īrija bija Eiropas cietzemes daļa, savukārt pie Floridas krastiem atradās 600 km gara un 320 km plata sala, kuras augstākās vietas šodien ir Bahamu salas. Pie Bimini un Androsas zemūdens arheologi 1968. gadā atklāja megalītiskas struktūras, kuras visādā ziņā varētu uzskatīt par augsti attīstītas senas kultūras atliekām.

To, ka pirms 12 000 gadiem pastāvējušas augsti attīstītas kultūras, pierāda japāņu dziļūdens nirēju sensacionālais atradums. 1995. gada pavasari pie Jonaguni salas, 50 kilometrus uz dienvidrietumiem no Okinavas, 25 metru dziļumā viņi atklāja milzīgu pakāpjveida platformu, kas bija līdzīga peruāņu tempļu platformām. Par turpmākiem pētījumiem 1998. gada 10. maija numurā ziņoja Welt am Sonntag: "Pētnieki atklāja 150 metru platu, 200 metru garu un 90 metru augstu klinšu veidojumu, kas atgādina pakāpjveida piramīdu. Objektu pētīja Okinavas Riukiu universitātes ģeologs profesors Masaki Kimura un bija pārliecināts, ka to varētu būt veidojuši cilvēki. Kimura: "Par to liecina fakts, ka klints pakājē nav erozijas pēdu, kā tas ir nodrupušiem un erozijas saēstiem akmeņiem. Ap iespējamo pakāpjveida piramīdu ved it kā līdzens ceļš. Uzmanību piesaista metru augstie pakāpieni, kas ved uz virsotni!" Pakāpieni ir tik vienādas formas, ka pēc Bostonas universitātes ģeologa profesora Roberta Soha domām tos nevarētu būt veidojusi ūdens erozija.

Kā vēl viens pierādījums, ka atrastas senas tempļu pilsētas pēdas, tika minētas arī nelielās pakāpjveida piramīdas netālu no zemūdens platformas. Tas ir desmit metrus platas un divus metrus augstas. Kā raksta Welt am Sonntag, "zinātnieki tās nosaukuši par minizikurātiem". Ģeologi lēš, ka atraduma vecums ir "vismaz 10 000 gadu". Profesors

Kimura ir pārliecināts, ka to varējuši uzcelt tikai tādi cilvēki, "kas tehniskā ziņā bija tālu priekšā citām tautām". Līdz ar to ari Atlantīda, supercivilizācija pirms 12 000 gadiem, pavirzījusies tuvāk realitātei.

Vēl jo vairāk fascinēts, Mičels-Hedžess ņēma vērā, ka Atlantīdas iedzīvotājiem esot bijušas plašas zināšanas par kristālu lietošanu. Šis apgalvojums liek atcerēties Edgaru Keisiju, gaišreģi, kurš kā "guļošais pravietis" četrdesmitajos gados guva zināmu ievērību Savienotajās Valstīs. Keisijs spēja transā uzstādīt diagnozes slimniekiem, kurus pie viņa nogādāja, tik precīzi, ka pārsteidza pat skeptiski noskaņotus mediķus. Turklāt viņš apgalvoja, ka spējot saskatīt ainas no pagājušiem laikiem. Keisijs apgalvoja, ka Atlantīda pastāvējusi pirms 12 000 gadiem kā salu impērija Atlantijas okeānā. No turienes esot kolonizēta antīkā pasaule, veidotas apmetnes Ziemeļāfrikā un Vidusamerikā, dibināta turienes kultūra. Saskaņā ar gaišreģa teikto, atlanti izmantojuši kristālus kā "galvaniskās un spirituālās enerģijas" avotus un uzkrājējus. Kristāli bija tik spēcīgi, ka uz to pielietojumu balstījās vesela tehnoloģija, kas beigu beigās ķēdes reakcijas rezultātā izraisīja salu nogrimšanu. Kristālus uzglabāja ovālā templī, kura jumts bija atverams, lai saules gaisma un zvaigznes aktivētu "baltās uguns akmeņus". Ar to palīdzību, stāstīja Keisijs, atlanti reģenerēja savas šūnas un pagarināja mūžu. Vai kristāla galvaskauss bija atlantu kristālu tehnoloģijas elements, ko viņu gudrie pirms katastrofas nogādāja drošībā Vidusamerikā? Vai arī tas bija "dievu dāvana", runājošs akmens, kas paredzēja maijiem nākotni un varbūt pat pamudināja viņus pamest Lubaantunas pilsētu? Ta kā akmeni nav iespējams datēt, kristāla galvaskausa mīkla pagaidām paliek neatminēta.

Kristāla galvaskausi ir atrasti tikai Mezoamerikā, savukārt kristāla lodes tiek izmantotas nākotnes pareģošanai arī eiropiešu tradīcijā. Anglijā un Skotijā tie ir "spēka akmeņi". Skotu karaļu scepterim piestiprināta kristāla lode sešu centimetru diametrā. Sākot ar viduslaikiem, gaišreģes izmanto kristāla lodes, lai caur tām ieskatītos nākotnē. Ir bezgalīgi daudz iespēju, kā to pulētā virsma var atstarot gaismu. Lodes radītajā atspulgā ar bagātu fantāziju apveltīts medijs varēja saskatīt pagātnes, tagadnes un nākotnes ainas. Kristāla lodes kā "sapņu akmeni" mēdza likt ari zem spilvena, lai miegā ar to sazinātos un redzētu pravietiskus sapņus. Turklāt uzskatīja, ka kristāls - vienalga, vai noslīpēts lodes formā, vai ari atstāts dabiskajā veidolā - spēj akumulēt, pārvadīt un pastiprināt enerģiju. Savā laikā šveiciešu ģimenes, kas izceļoja uz Ameriku, bieži ņēma līdzi kādu lielu kalnu kristālu, jo cilvēki bija cieši pārliecināti, ka, ielūkojoties dziļi akmenī, sajūt dzimteni. "Kristāls vainago visus dārgakmeņus, tas radies no ugunīgi mirdzošā debesu spožuma. Kurš ar to rokās ienāk templī, tā lūgšanas tiek uzklausītas", teikts viduslaikos no jauna atklātajā Orfeja "Akmens grāmatā", kas bija ļoti populāra tautas dziednieku aprindās. Senajā Indijā kalnu kristāls tika uzskatīts par "balto, dzidro un neaptraipīto dievu dārgakmeni". No kalnu kristāla izgatavoti rožukroņi tika uzskatīti par sevišķi iedarbīgiem. Kalnu kristālus mēdza izmantot ari dziedniecībā. Einšteins, piemēram, mācīja, ka visa matērija ir tikai "sasalusi enerģija". Līdz ar to cilvēka ķermenis būtu uzskatāms par enerģijas centru kompleksu sistēmu, kas interaktīvi saistīta ar miesu, dvēseli un garu. Seno kultūru tautas dziednieki ticēja, ka kvarca kristāli ietekmē bioloģiskus organismus un spēj ari pastiprināt psihisko enerģiju, tādējādi veicinot atveseļošanos. Turklāt, uz čakrām novietoti, kristāli darbojoties harmonizējoši. Par to, cik ļoti kalnu kristāls cienīts jau antīkajā pasaulē, rakstīja 4. gadsimta romiešu dzejnieks Klaudiāns.

To nenonicvājiet, lai cik tas bezformīgs, šo kristālu, par ledus akmeni ko sauc. Tas vērtīgāks par visu karalisko spoztni un visām pērlēm, kas ir jūrā rastas. Šis raupjais akmens, pat bez rotām, ir pirmais man no visiem dārgumiem.

Mūsdienu zinātnes sasniegumi ir apstiprinājuši, ka tautas ticējumi par kvarca kristālu brīnumainajām īpašībām ir pilnīgi pamatoti. Jau 1880. gadā ar kristāliem eksperimentēja fiziķis Pjērs Kiri. Viņš piestiprināja elektrodus kvarca kristāla abos galos un noslogoja to. Kad spiediens pieauga, instrumenti reģistrēja elektriskus lādiņus uz akmens virsmas. Šo efektu sauc par "pjezoelektrību" pēc grieķu "piezein", kas nozīmē "spiest". Deviņus gadus vēlāk viņa sieva, fiziķe Marija Kiri, atklāja, ka kvarca kristāls var oscilēt. Tam bija liela nozīme radio, informācijas bezvadu pārraidīšanas un it īpaši mobilo sakaru izstrādāšanā.

Radioaparāti un televizori uztver noteiktus raidītāja izstarotus elektromagnētiskos viļņus. Šeit spēlē iesaistās pjezokvarca kristāli, kas oscilē ar noteiktu frekvenci. Ja, piemēram, radioaparāts noskaņots uz viļņa garumu 108,34, kvarca kristāls oscilē tieši ar tādu pašu frekvenci un uztver atbilstoši izstarotos elektromagnētiskos viļņus. Šādam nolūkam ir piemēroti vienīgi ļoti tīri kvarca kristāli. Tikai pēdējās desmitgadēs tie aizstāti ar tranzistoriem, aktīviem pusvadītājiem, kas cita starpā sastāv no silīcija, germānija un gallija arsenīda. Kvarcu var arī iesvārstīt, lai iegūtu regulārus elektriskus impulsus, kas darbina datorus un kvarca pulksteņus. Noteiktos apstākļos kvarcs var izstarot augstfrekvences radioviļņus, tā sauktos mikroviļņus. Turklāt tos var koncentrēt šaurā starā. Tā notiek "mikroviļņu pastiprināšana ar inducēto starojumu", angliski abreviatūra MASER. Izmantojot rubīnu, lāzera starā mikroviļņu vietā var koncentrēt un pastiprināt gaismas viļņus. Kvarca kristāliem cita starpā piemīt spēja uzkrāt milzīgu informācijas daudzumu. Ne velti modernajā datorindustrijā silīcijs tiek izmantots kā pamatelements mikročipiem, kas spēj uzkrāt milzīgu informācijas daudzumu.

Kvarcs sastāv no silīcija dioksīda SiOy kas ir izplatītākais minerāls Zemes garozā. Kvarca kristāli rodas ārkārtīgi augstas temperatūras un spiediena apstākļos, kādi veidojas tektonisko zemestrīču un vulkānu izvirdumu laikā. Atdziestot atomi sakārtojas simetriskā struktūrā. Būtībā kristāls ir liela izmēra vienkārša molekulāra struktūra. Atomi sakārtojas regulārā režģī, kā tas ir kvarcā, kur ik divi skābekļa atomi saistās ar vienu silīcija atomu. Kvarca dabisko formu vienmēr veido sešas sānu malas. Dabā kvarca kristāli aug ļoti lēnām. Lai izveidotos piecus centimetrus garš kvarca kristāls, jāpaiet 10 000 gadiem. Starojuma iedarbība maina kristāla krāsu - no dzidri bezkrāsainas līdz pat pelēkai vai noslēpumaini vizuļojošai sulīgi melnai (dūmkvarcs). Ķīmisku piejaukumu rezultātā tas var būt ari violets (ametists - dzelzs oksīda klātbūtne), dzeltens (citrīns - dzelzs klātbūtne), sārts (sārtais kvarcs - titāna dioksīda klātbūtne) vai zaļš (avanturīns - vizlas ieslēgumi). Citai kvarca kristālu grupai pieder halce- doni, kas Tuvajos Austrumos bija iecienīti kā rotakmeņi un orākulakmeņi - tie, piemēram, vēl tagad tiek piestiprināti ebreju augstākā priestera krūšu nozīmei. Halcedoni ir kripto- kristālisks kvarca paveids - tik sīki kvarca kristāliņi, ka tie kļūst saskatāmi tikai rentgena staros. Ieslēgumi tajos var sasniegt līdz pat 20 procentiem.

Pie halcedoniem pieskaitāmi:

•  hrizoprazs, zaļš akmens, kas satur smalkas niķeļa oksīda šķiedras;

•  heliotrops, jaspisa paveids, tumši zaļš ar sarkaniem plankumiem;

• ahāts, dažāda krāsa un caurspīdīgums;

• jaspiss (jašma), var būt sarkans, tumši sarkans, brūns vai dzeltens atkarībā no piejaukuma koncentrācijas;

•  karneols, sarkano krāsu nosaka dzelzs oksīds;

•  onikss, ahāta paveids ar melnu, brūnu un sarkanu slāņu miju;

•  tiģeracs, caurausts ar zeltaini brūnām joslām, kuras veido oksidētas azbesta šķiedras;

• serdoliks, onikss ar karneola un brūnām smilšu joslām, kombinētām ar baltu un zilu oniksu.

Ari tādi dārgakmeņi un pusdārgakmeņi, kas nav kvarci, satur silīciju, un tāpēc tiek saukti par silikātiem: smaragds, akvamarīns, turmalīns, topāzs, cirkons, peridots. Turpretim rubīni un safīri sastāv no skābekļa kombinācijā ar citiem

elementiem, un tāpēc tiek saukti ari par oksīdiem. Minerālu cietības skalā, ko ap 1800. gadu izstrādāja Fridrihs Moss, kvarcs ieņem ceturto no desmit vietām.

10. dimants 5. apatīts

9. korunds 4. fluorīts

8. topāzs 3. kalcīts

7. kvarcs 2. ģipsis

6. ortoklazs 1. talks

Kvarcs ir tik ciets, ka to nesagrauž laikazobs. Tas ir tik tīrs, ka zinātnieki no tā izgatavo caurules, kurām jābūt obligāti tīrām no piemaisījumiem, un izmanto, veicot datēšanu ar radioaktīvā oglekļa metodi. Kvarca kristāli sairst tikai augsta spiediena un temperatūras apstākļos. Izkusuši tie it kā saglabā atmiņā, ka tiem jāsakust ar tuvāko kristālu, lai veidotu jaunu nevainojamu kristālisku struktūru. Savu mehāniski elektrisko vai pjezoelektrisko īpašību dēļ kvarcs ir piemērots dabas enerģijas uzkrājējs.

Mūsdienās kristālus var "audzēt". Tā kā augstvērtīgi, t. i., ārkārtīgi tīri kalnu kristāli ir reti sastopami, datorgiganti tos audzē paši. Kvarca kristāli sastopami visdažādākā sastāva akmeņos, īpaši granītā, taču tie ir arī smilšakmenī, kas sastāv no maziem kvarca kristāliņiem, kas ieguluši citā materiālā. Tātad arī smilšakmens ir kvarcs. Skotijā smilšakmeni vēl šodien pielūdz kā "likteņakmeni", jo uz šāda akmens savu pravietisko vīziju piedzīvoja Jēkabs. Tapat kā varenie Stoun- hendžas un Eivberi akmeņi vai menhiri, kurus senās tautas izmantoja, lai ar akupunktūrai līdzīgām metodēm kontrolētu Zemes spēkus. Visu cilvēces "svēto akmeņu" sastāvā ir

kvarcs, un to funkcionēšana pamatojas uz to pašu pjezoelek- trisko principu. No tā izriet, ka aiz leģendām par "čukstošo akmeni" slēpjas nevis māņticība, bet gan augsti attīstīta tehnoloģija, tieši tas, ko mēs patlaban gatavojamies atklāt. Mc bija dievu čipi (mikroshēmas).

Vairs nav nekāds noslēpums, ka kristāli var spīdēt, koncentrēt starā un pastiprināt gaismu. Par to var pārliecināties vienkāršā eksperimentā, proti, tumšā telpā paberzējot vienu pret otru divus kristālus, tie vāji iespīdas. Berzēšanas ierosināto spīdēšanu sauc par 'triboluminiscenci". Strauji izdarītais spiediens "izjauc" atomāro struktūru, tas savukārt izraisa elektronu izlādēšanos uz vienas kontaktpunkta puses, kas rada spīdēšanu. "Termoluminiscence" ir karsēšanas izraisīta spīdēšana, kad enerģija tiek transformēta gaismā. Noteikti minerāli izstaro gaismu, kad tie tiek pakļauti ultravioleto vai rentgenstaru iedarbībai. To sauc par "fluorescenci". Spīdēšanu pēc enerģijas avota atslēgšanas, kad notiek aizkavēta enerģijas atdošana, sauc par "fosforescenci". Labs tās piemērs ir jāņtārpiņš: šajā gadījumā aizkavēto reakciju izraisa kāds enzīms. Līdzīgi kvarcs reaģē arī uz skaņu viļņiem.

Savā grāmatā Die geheime Sprache der Stunde ("Slepeno vārdu laiks") Dons Robinss norāda, ka daudzos, it īpaši kvarca kristālos, parādās tā sauktais režģa viļņu fenomens: fotoni' un elektroni izraisa pjezoelektrisko efektu, kā rezultātā izveidojas sava veida elektroakustiskais pastiprinātājs. Režģī ievadītie skaņas viļņi var radīt neparastas izpausmes. Robinsa atklājums vedina izprast pat stāstus par "maģisko

' Šeit acīmredzot domāti fononi. (Tulk. piez.) 172

vārdu" - piemēram, "Sezam, atveries!" vai indiešu mantru - iedarbību.

Visās reliģijās svarīga loma ir īpašām skaņu frekvencēm, ritmiem un monotoni dziedātiem dievvārdu atkārtojumiem. Daudzās rituālās ceremonijās tiek izmantoti noteikti instrumenti - visbiežāk zvani un bungas. Vai tas varētu būt izskaidrojams ar atmiņām par tehnoloģiju, kas strādāja ar skaņas un gaismas viļņiem, kā ari ar kvarciem un kristāliem? Modernajā datortehnikā kristālus izmanto balss atpazīšanas sistēmās (voice recognition devices). Tajās verbālus skaņas viļņus sadala bitos, kas savukārt tiek pārveidoti par skaitļiem un matemātiski apstrādāti. Šī tehnoloģija vēl atrodas pašos pirmsākumos, un, raugoties perspektīvā, priekšstats par "runājošiem akmeņiem" šķiet drīzāk kā tehniska nākotnes vīzija, nevis mītiska burvestība.

Divdesmitais gadsimts bija elektronikas laikmets. Divdesmit pirmais gadsimts ieies vēsturē kā optisko tehnoloģiju laikmets. Šī attīstība sākās 1948. gadā, kad ASV Bella telefonu kompānijas laboratorijās tika radīts tranzistors. Tas bija kā kvantu lēciens tehnoloģijā, tik revolucionārs izšāviens, ka līdz pat šodienai neapklust baumas, ka tas nav bijis atklājums šā vārda īstajā nozīmē, bet gan tikai atdarinājums. 1997. gada vasarā Savienoto Valstu Aizsardzības ministrijas nepazīstamo tehnoloģiju nodaļas vadītājs pulkvedis Dž. Korso apgalvoja, ka tranzistora prototips nav radīts uz Zemes. ASV Gaisa spēki to esot atraduši citplanētiešu kosmiskā kuģa vrakā, kas 1947. gada jūlijā nokritis netālu no Rozvelas Ņūmeksikas štatā. Lai vraka detaļu izpēte noritētu pēc iespējas neuzkrītoši un efektīvi, atradumi esot nodoti privātfirmām kopā ar uzdevumu tos atdarināt, neatklājot šo izstrādājumu izcelsmi. Veiksmes gadījumā patents pienāktos konkrētajai firmai. Kā apgalvoja Pentagona virsnieks, tieši šie tranzistoru, optisko šķiedru tehnoloģijas, lāzeru un mikročipu atdarinājumi arī ievadīja informātikas laikmetu. Viņa grāmata kļuva par bestselleru Savienotajās Valstīs, un varēja gaidīt vētrainus protestus no izgudrotāju un viņu firmu puses. Taču tādu nebija, un pulkvedim Korso līdz šim neviens nav iebildis.

Tranzistors ir neliela izmēra pusvadītājs, kas izgatavots no mākslīgi iegūtiem silīcija vai germānija kristāliem. Tas apvieno sevī vadītāja un pretestības īpašības, tāpēc arī šāds nosaukums. Šis atklājums uzreiz padarīja par bezcerīgi novecojušām līdz šim izmantotās elektronu lampas, kuru tehniskās pilnveidošanas iespējas bija jau praktiski izsmeltas. Pusvadītāji ir kristāli ar "piejaukumiem". Tieši šie piejaukumi rada enerģiju, bet pats kvarca kristāls ir izolators. Divu vai vairāku pusvadītāju materiālu izmantošana deva iespēju pārspēt elektronu lampu parametrus, samazināt vai pat pavisam izslēgt sakaršanu un tādējādi patiešām satriecoši samazināt ierīču izmērus. Šīs tehnoloģijas radītās integrālās shēmas ir katras elektroierīces sirds.

Atšķirībā no daudzām citām tehnoloģijām elektronikas attīstības vēsture nevar lepoties ar atsevišķiem novatoriskiem atklājumiem un spilgtām izgudrotāju personībām. Drīzāk tā ir nenogurdināmu pētnieku čaklu pūliņu rezultāts. Izšķirošais nākotnē vērstais izrāviens iezīmējās tikai pēc neskaitāmiem eksperimentiem un tehniskiem risinājumiem, kuru pirmsākumi meklējami vēl 19. gadsimtā.

Tika izstrādātas tik sarežģītas ražošanas metodes, kas pa lielākai daļai ir pilnīgi nesaprotamas nespeciālistiem. Jo vienkāršais, neko neizsakošais šo būvakmeņu ārējais izskats neļauj izdarīt nekādus atpakaļejošus secinājumus par to sarežģīto uzbūvi un funkcionēšanas veidu. Lai parādītu šo pionieru sasniegumus pareizā gaismā, jārod vismaz aptuvens priekšstats par mikročipu izgatavošanas metodēm un funkcionēšanu: elektronikas rītausmā atsevišķi būvelementi - tranzistori, pretestības, kondensatori, spoles un citi - slēgumā tika savienoti ar vadiem un lodējumiem.

Ap 1950. gadu šis dārgais un nepārskatāmais paņēmiens tika nomainīts ar "iespiestajām shēmām". Šajā gadījumā aptuveni pastkartes lieluma sintētiska materiāla plāksnēs ar atsevišķām detaļām paredzētiem ieurbtiem caurumiņiem bija "iespiestas" vadītājjosliņas, visbiežāk tās bija no vara. Elektroniskās detaļas pielodēja īpašās vannās.

Arī šīs shēmas vēl aizvien bija pārāk lielas - šādā veidā samontēts puslīdz darbaspējīgs dators aizņemtu veselu zāli.

Zināmu progresu ienesa integrālās shēmas, taču īstu elektronikas miniaturizāciju spēja nodrošināt vienīgi mikročipu parādīšanās. Pa šo laiku gadiem ilgas attīstības rezultātā sīkie silīcija izstrādājumi sasnieguši tādu sarežģītības pakāpi un produktivitāti, kas robežojas ar fantastiku. Pat zem elektronu mikroskopa arī tehniski izglītots mūsu laikabiedrs spēj saskatīt tikai sarežģītu struktūru neizprotamu labirintu. Laiks, kurā par procesoru dēvētais čips ar tajā iemiesotajām mikroskaitļotāja smadzenēm spēj veikt pārslēgšanas operācijas, mērāms sekundes miljardajās daļās. Šādi procesi jau gandrīz tuvojas gaismas ātrumam - 30 centimetriem sekundes mil- jardajā daļā -, kas teorētiski ir maksimāli iespējamais signāla izplatīšanās ātrums dabā.

Svarīgākais izgudrojums mikroelektronikas jomā ir mikroprocesors, kam piemīt visas būtiskākās skaitļotāja sastāvdaļas; tās ir aritmētiski loģiskā ierīce, komandu skaitītājs, reģistrs un vadības ierīce.

Šis samērā niecīgais procesors vada visu uz silīcija kristāla uzdrukāto, tajā iekodināto un galvanizēto (elektrolīzes procesā pārklātu ar metāla kārtiņu) sistēmu. Procesora dotās komandas tiek izpildītas ar signālu vadības elementu, kā ari programmu un datu atmiņas iekārtu palīdzību. Turklāt mikroprocesors datorā neaizņem daudz vairāk vietas kā piecu marku monēta. Mikroprocesorus izmanto arī dārgākajos un jaudīgākajos printeros.

20. gadsimta 90. gadu sākumā superdatora skaitļošanas jaudu mērīja flopos (Floating Point Operations) sekundē. Tās ir ļoti komplicētas peldošā komata operācijas - aprēķini, kuros tiek saskaitītas vai reizinātas jebkuras divas, parasti ar 15 vietām atmiņā ievadītas vērtības. Jaudīgi skaitļotāji vienā sekundē šādas operācijas veic miljonu un pat miljardu robežās, tātad ietiecas jau megaflopu un gigaflopu robežās.

Teorētiski jau pirms 10 gadiem ātrākie skaitļotāji darbojās trīs gigaflopu robežās, tagad - ap 40 gigaflopiem. Laba programmēšana ļauj faktiski izmantot aptuveni 50 procentus no šīm iespējām. Šādas jaudas datoriem ir daudz paralēlo procesoru.

Ja datoram ir tikai viens procesors, tā jauda samazinās uz aptuveni desmit procentiem. Superdatora jauda, protams, lielā mērā ir atkarīga no šī skaitļotāja operatīvās atmiņas kapacitātes, kas lielākajās iekārtās var sasniegt simtiem miljonu skaitļu. Taču arī ar to bieži vien nepietiek, jo, piemēram, aprēķinot komplicētas dabaszinātniskas sakarības, principā jāņem vērā vienlaikus visas vērtības. Ta kā tas nav iespējams, praktiski līdz pat 30 procentiem skaitļošanas laika tiek iztērēts datu ievadīšanai pastāvīgajā atmiņā un izvadīšanai no tās.

Superdatoru čipu izgatavošanā izmanto ne tikai silīciju, bet arī gallija arsenīdu. Un vadītājjosliņu kodināšanā tagad izmanto rentgenstarus, kas nodrošina lielāku precizitāti nekā lāzers.

Siltuma izdalīšanos, supravadošajiem elektroniem pārnesot informāciju, novērš ar dziļu atdzesēšanu. Tie arī vairs nav elektroni, kas ar neaprakstāmu ātrumu pārvietojas pa vadiem, bet gan fotoni (gaismas daļiņas).

Pētnieks Džons fon Neimanis jau pirms pusgadsimta izstrādāja jaudīga datora koncepciju. Šādu superskaitļotāju veido divi tādi paši pamatkomponenti kā parastu PC: atmiņa ar visu ieprogrammēto informāciju un darba instrukcijām, kā arī procesors, kas izpilda visas skaitļošanas operācijas. Taču šo sastāvdaļu uzbūvei superskaitļotājā vairs nav nekā kopīga ar standarta datoru. Jebkuram no šodien pasaulē darbojo- šamies superdatoriem ir iekšēji paralēli slēgumi. Paralēli saslēgtu, kopīgi strādājošu procesoru priekšrocības apzinājās jau Neimanis, taču pirms mikročipu parādīšanās šādas tandēmu sistēmas nebija tehniski realizējamas. Divdesmitā gadsimta četrdesmito gadu datori bija vēl aprīkoti ar elektronu lampām, kas aizņēma daudz vietas. Viens no šodien pazīstamākajiem ir sava radītāja Seimora Kreja vārdā nosauktais superdators Cray-2. Praktiski visas superdatoru jaunākās paaudzes, kas radītas divās pēdējās desmitgadēs, saistītas ar Kreju. Lielā mērā tas ir viņa nopelns, ka datorteh- noloģijā ASV aizvien vēl ieņem vadošo vietu pasaulē.

Cray-2 bija sava laika viens no ātrākajiem lielajiem skaitļotājiem. Neraugoties uz milzīgo jaudu, tas bija ļoti kompakts, un tieši tāpēc strādājot izdalīja tik daudz siltuma, ka to varēja darbināt tikai iegremdētu ar šķidru tetrafluoroglekli pildītā baseinā. Bez šādas dzesēšanas tas uzreiz uzliesmotu. Neraugoties uz būtiski miniaturizēto konstrukciju salīdzinājumā ar iepriekšējiem modeļiem, Cray-2 centrālais procesors spēja veikt 1,2 miljardus operāciju sekundē. Krejs to panāca, izmantojot četrus paralēli saslēgtus procesorus. Tomēr Crat/-2 vēl nespēja nodrošināt tādu skaitļošanas efektīvo jaudu, kādu pieprasīja dabaszinātnieki un pirmām kārtām astronomi komplicētu nākamās paaudzes aprēķinu veikšanai.

Gluži citu principu savā superdatorā izmantoja Ņujorkas Kolumbijas universitātes datorzinātnieks Deivids Šovs. Četru paralēli saslēgtu jaudīgu procesoru vietā viņš strādāja ar miljons mazu piramīdveidīgi izkārtotu vienā komunikācijas sistēmā saslēgtu procesoru. Vienīgi šīs piramīdas virsotnē atradās daži lieljaudas procesori. Būvējot savu skaitļotāju, Šovs vadījās no pieņēmuma, ka pretstatā nedaudzu "supersmadzeņu" kooperācijai, lielāku rezultējošo jaudu dos daudzu nelielu "smadzeņu" kopdarbība.

Pašreiz viens no jaudīgākajiem pasaulē ir Thinking Machines Corporation paralēlais skaitļotājs CM5 [1] . Taču izrādās, ka pat šie visjaudīgākie superdatori ir un paliek "profesionāli idioti", jo to darbības efektivitāte ir šauri ierobežota. It īpaši šī problēma aktualizējas, ja datoram uzdod izpildīt vairākus uzdevumus vienlaikus.

Šodien ir radīti datori, kas ne vien reaģē uz dabisku runu, bet ari balstās uz cilvēka komunikatīvās izturēšanās veidu un spēj risināt problēmas. Savu komunikatīvās izturēšanās veidu tie pieskaņo lietotāja vajadzībām - tas nozīmē: tie var dot padomus, kritizēt un mācīt. Tas attiecas ne vien uz programmatūru, bet ari uz aparatūru.

Vēl vairāk - tie spēj koordinēt grupas kopīgu darbu, ne vien interpretēt, bet arī koriģēt neprecīzus vai pretrunīgus rīkojumus un atbilstoši lietotāja vēlmei pat sniegt viņam atskaiti par grupas dalībnieku izturēšanos un veikumu.

Bet atgriezīsimies pie kvarca kristāla: tas uzskatāms par vienu no lētākajiem un stabilākajiem radioviļņu avotiem. Šodien neskaitāmi rokas pulksteņi, televizori, datori, mobilie telefoni un videomagnetofoni ir apgādāti ar plānām kvarca plāksnītēm. Kvarca pulksteņos kvarcs oscilē ar 32,768 kilohercu frekvenci, t. i., 32 768 reizes sekundē. Tūkstošiem kvarca plāksnīšu radioaparātos un televizoros atdala citu no citas raidītāju frekvences.

Taču šie elektroniskās ierīcēs iebūvētie kvarca kristāli ir tikai jauna laikmeta - optikas laikmeta - priekšvēstneši. Tas sākās līdz ar tranzistora un optisko šķiedru tehnoloģijas radīšanu, kas datu pārraidīšanā nomainīja vara vadus. Jau šodien lielākā daļa mājokļu Vācijā savienoti ar stikla pavedieniem mata resnumā - simtiem TV kanālu nesēju. Lāzerdiskā var ierakstīt nesalīdzināmi vairāk informācijas nekā iepriekšējo paaudžu disketēs. Optiskie datori strādā nevis ar elektroniem, bet gan ar fotonu plūsmas radītiem lāzer- stariem. Lāzera augstā precizitāte ļauj ierakstīt informāciju daudz mazākā tilpumā un tomēr precīzi to nolasīt. Datorgi- gantu laboratorijās jau strādā pie hologrāfisku atmiņas ierīču radīšanas, kas ātruma un kapacitātes ziņā tālu pārspēs lāzerdiskus. "Holoatmiņas" ierīcēs, ar kuru izstrādāšanu šodien nodarbojas laboratorijā Ostinā, Teksasā, informāciju ieraksta "fotorefraktīvā kristālā trīsdimensiju optiskas hologrammas formā". Dati glabājas kā divdimensiju "lapas" gaismas jutīga kristāla trīsdimensiju tilpumā. Datu sakārtošana lapās vienkāršo pieeju tiem. Lai pārnestu tādu informācijas daudzumu, ar kādu visātrākā diskete spētu tikt galā piecās stundās, "holoatmiņai" nepieciešama viena sekunde.

Bella laboratorijas ziņo par "optiskā datora" izstrādāšanu, kas aprēķinus veic ar gaismas impulsu palīdzību, līdz ar to tas būtu tūkstoškārt ātrāks par parastu datoru. Šādā megada- torā vairs nav nekādu strāvas ķēžu un silīcija čipu. Tas veidots no sarežģītas lāzeru, lēcu un spoguļu sistēmas. Taču optisko tehnoloģiju nākotne ir saistīta ar tīru kvarca kristālu pielietošanu.

Dalu uzkrāšanas apjomu ziņā kvarcs miljoniem reižu pārspēj visus elektromagnētiskos datu nesējus. Mērķtiecīgi implantējot tajā piejaukumus, kvarcu var padarīt par pusvadītāju. Pateicoties savām transkonduktīvajām īpašībām, tas var konvertēt enerģiju no vienas formas citā. Kā kondensators kvarcs ir piemērots enerģijas uzkrāšanai, ko vēlāk atkal spēj atbrīvot. Tā pielietošanas iespējas ir praktiski neierobežotas. Kvarcs reaģē uz enerģijas laukiem un varbūt arī uz cilvēka smadzeņu viļņiem, to var aktivēt pat ar skaņu frekvencēm.

Vai ar kvarca kristālu palīdzību varētu mūsu smadzeņu viļņus ievadīt tieši datorā? Šādā veidā vadīt automobili vai lidmašīnu? Vai mēs galu galā varētu visas mūsu laika zināšanas "saspiest" un ierakstīt vienā vienīgā kristālā? Un noteiktos apstākļos, izmantojot "akmeņus" - līdzīgus šumeru me -, programmēt un vadīt notikumus?

Trešais gadu tūkstotis būs piedzīvojumiem un atklājumiem bagāts ceļojums, kas nekad nebeigsies. Turklāt atziņa, ka viss jau kādreiz ir bijis, padarīs šo piedzīvojumu vēl fascinējošāku. Ceļš nākotnē vienlaikus ir atgriešanās pie avotiem - pie sākotnes.

Drakonu projekts

Saulainā rudens dienā angļu ierēdnis Pīters Tērnborovs apmeklēja aizvēstures akmens apļu kompleksu "Garā Mega un viņas meitas" Kambrijā, Anglijas ziemeļrietumos. Pastaigājoties starp menhiriem, viņš pēkšņi sajuta reiboni, atbalstījās pret granīta bloku un jau nākamajā acumirklī sajuta it kā elektrisku triecienu, no kā kājas kļuva ļenganas. Viņš steigšus pameta neviesmīlīgo vietu, cik vien ātri tas šādā stāvoklī bija iespējams. Pēc tam viņš atkal ātri atguvās.

Tā kā par līdzīgiem piedzīvojumiem pēc aizvēsturisku objektu apmeklēšanas bija ziņojuši daudzi cilvēki, lai izpētītu šo fenomenu, tika uzsākts "Drakonu projekts". Darba grupa, kuras sastāvā ietilpa zinātnieki, šī projekta ietvaros konstatēja, ka dažiem menhiriem, kā ari citiem no akmens veidotiem kulta priekšmetiem piemīt paaugstināta dabīgā radioaktivitāte.

Vēl nebija praktiski nekādu zinātnisku pētījumu par šāda starojuma ietekmi uz dzīvu būtņu organismu, nemaz nerunājot par psihisko stāvokli. Tomēr nevienam nebija noslēpums, ka šādās radioaktīvās vietās bieži vien notiek visai mistiski starpgadījumi. "Drakonu projekta" pamatuzdevums bija noskaidrot notikumu apstākļus un kopsakarības, lai konstatētu, vai tiem ir kāds dabisks izskaidrojums.

Pamatojoties uz cietušo izteikumiem, zinātnieki guva pārliecību, ka starp šo vietu enerģētiskajiem fenomeniem un cilvēku pārdzīvojumiem tiešām pastāv kopsakarība. Ļoti uzskatāmu ziņojumu sniedza kāda sieviete, kas bija piedzīvojusi ko neparastu 3000 gadu vecā pazemes kamerā Bolī Fogovā, Kornvolā, Anglijā: vienatnē pavadot tur nakti, viņa pēkšņi vīzijā redzēja sevi spožā dienas gaismā stāvam pie baznīcas un vērojam kāzu ceremoniju. Viņas acu priekšā skrejošās ainas bija tik skaidras kā televizora ekrānā. Parādība pēc dažām sekundēm atkal izzuda.

Šajā kamerā valdošā paaugstinātā dabīgā radioaktivitāte īpaši interesēja "Drakonu projekta" vadītāju Polu Deverū, jo, mērot starojuma līmeni, projektā iesaistītie brīvprātīgie bija ziņojuši par līdzīgām skaidri saskatāmām vīzijām "Rol- reitas akmeņos" pie Oksfordas Anglijā. Ilgstošu mērījumu rezultātā vienā no Rolreitas kompleksa daļām, tā sauktajā "Kings Menas akmens aplī" tika konstatēts fona starojums, ko izmērīja 0,8 km garā lokā. Ņemot par pamatu normāla fona vērtības, varēja noskaidrot, kurās vietās konstatējamas īstas anomālijas. Šo darbu gaitā nejauši atklājās, ka paaugstināta radioaktivitāte novērojama 90 m garā posmā uz lauku ceļa, kas veda garām netālu no akmens apļa. Tieši šajā vietā trīs projekta līdzstrādnieki neatkarīgi cits no cita piedzīvoja neparastas halucinācijas. Viens no līdzstrādniekiem, zinātnieks, ziņoja par sastapšanos ar milzīgu sunim līdzīgu dzīvnieku ar pinkainu galvu. Otrais, mērnieks pēc profesijas, esot redzējis sev virsū joņojam ratus ar diviem braucējiem. Parādība izzudusi tikpat ātri, kā uzradusies. Trešais ziņotājs, arī zinātnieks pēc profesijas, redzējis vecu čigānu pajūgu, kas izgaisis uzreiz pēc tā parādīšanās. Projekta līdzstrādnieki šo ceļa posmu nosaukuši par "spoku ceļu".

5000 gadu vecā akmens kamerā (dolmenā) Anglijas grāfistē Kornvolā radioaktivitātes mērījumi uzrādījuši vēl augstākas vērtības nekā Bolī Fogovā. Šis megalīts veidots no granīta. Granīta ieži ir bagāti ar urānu saturošiem slāņiem un uzskatāmi par radioaktīviem minerāliem, tāpēc savādās vīzijas varētu būt izskaidrojamas ar dažu cilvēku īpaši jutīgo reakciju uz dabīgo radioaktivitāti. Akmeņu neparastās īpašības viņiem var izraisīt vizuālas vai akustiskas halucinācijas. Varbūt šo kulta vietu ierīkotājiem jau bijis zināms, ka akmeņi, "kuros mīt spēks", var izraisīt maģiskas vīzijas.

Dabīgās radioaktivitātes konstatēšana tomēr nebija vienīgais zinātniskais rezultāts, ko izdevās iegūt "Drakonu projekta" ietvaros, pētot senās kulta vietas. Londonas Karaliskās koledžas zinātnieki Lenginidras menhirā netālu no Krikhauelas Velsā ar jutīgu magnetometru palīdzību atklāja magnētiskus "mezglus". Jau strādājot pie Rolreitas megalī- tiem, projekta līdzstrādnieki, kā arī kāds neatkarīgs inženieris mērījumu gaitā konstatēja neizskaidrojamas, acīm redzami patvaļīgas magnētiskas svārstības. Tātad šī kompleksa ierīkotājiem, neskaitot radioaktivitāti, bijušas zināmas arī citas enerģijas formas.

Magnētiskā lauka mērījumi veikti ari daudzās citās vietās. Raksturīgs magnētiskais lauks konstatēts arī Karnakvilas megalītu kompleksā Bretaņā, Francijā, kas ir viens no lielākajiem pasaulē. Zinātnieki nespēj noskaidrot, vai par to atbildīgas ir šīs vietas ģeoloģiskās īpatnības vai arī megalīti. Tādi rajoni kā Stounhendža Viltšīrā, Anglijā, kopš seniem laikiem pazīstami kā "spēka vietas". Tāpat ari no 38 akmeņiem veidotais Kāslrigas akmens aplis Kamberlendā, kas ir viens no iespaidīgākajiem megalītiem Lielbritānijā. Tā lielākie bloki sver 15 tonnas. Šā akmens apļa apkārtnē novērotas savādas gaismas, un kāds akmens bloks, kas atrodas kompleksa rietumu punktā, rada tādu magnētisko enerģiju, kas spēj novirzīt kompasa adatu. Turpretī Geigera skaitītājs šajā vietā neuzrāda nekādu radioaktīvo starojumu.

Neviens nebija rēķinājies, ka šie aizvēsturiskie akmeņi varētu radīt tik ievērojamas magnētiskā lauka novirzes. Kāslrigā izrādījās, ka magnētisms ir tikai akmens kompleksa rietumu punktā. Gos Foras kompleksā Velsā spēcīgs magnētiskais lauks konstatēts ap vienu no diviem akmeņiem, starp kuriem uzlēcošās saules stari veido līniju 24. jūnija rītā. Šim akmenim "ar gudru ziņu" ir sēdekļa forma, jo, sēžot uz tā, galva atrodas precīzi vienā no magnētiskajiem punktiem.

Tuvinot kompasu kādam Mičelsfouldas akmens apļa menhiram, instrumenta adata tūlīt sāk kustēties. Ari citās svētvietās visā pasaulē konstatētas līdzīgas parādības. Kādā Maunttamalpaju priekškalnē Kalifornijā, kas pazīstama kā indiāņu "spēka punkts", tur novietota kompasa adata apraksta loku. Ari šeit akmeņi veido sava veida sēdekli, uz kura var novietoties tā, ka mugurkaula lejasdaļā magnētiskā lauka spēka līnijas iet vienā virzienā, bet augšdaļā - citā.

Vai būtu iespējams, ka aizvēstures akmens monumentos uz gadu tūkstošiem iesaistīti īpaši informācijas lauki, ar kuriem sensibli cilvēki var "ieiet rezonansē"?

Angļu bioenerģētiķis Kembridžas universitātes profesors Rūperts Šeldreiks balstās uz pieņēmumu, ka dabā visas formas nosaka formējoši lauki. Šie morfoģenētiskie lauki iemieso sevī savdabīgu atmiņu, kurā glabājas visu viena veida indivīdu kopējā pieredze - vienalga, vai tie ir akmeņi, kristāli, augi, dzīvnieki vai cilvēki. Katrs indivīds "morfiskās rezonanses" rezultātā ir saistīts ar šiem laukiem. Tādā ceļā tiek noteikta gan tā forma un attīstība, gan arī raksturīgākās īpašības.

Rūperts Šeldreiks savus morfoģenētiskos laukus atvasina no desmitdimensiju pirmatnējā lauka, kas eksistējis pirms "Lielā sprādziena", tātad no vienas laika un deviņām telpas dimensijām. Pēc viņa pārliecības visām pasaulē pastāvošajām formām un struktūrām ir savi organizējoši lauki, kuru rašanās beigu beigās atvedināja atpakaļ uz vienotu pirmatnējo lauku. Līdz ar sākotnējās vienotības sabrukumu-simetrijas izzušanu pēc "Lielā sprādziena" - radušies dažādi dabas lauku spēki, iesaistot visaptverošu evolucionējošas dabas pasaules lauku. To varētu nosaukt par pasaules dvēseli.

Seldreika morfoģenētisko lauku teorija balstās uz neskaitāmiem netiešiem pierādījumiem. Tā, piemēram, veidojoties kristālam, tā forma atkarīga no tā, kā līdzīgi kristāli veidojušies pagātnē. Vai ari cits piemērs: ja Ņujorkā žurkas apmāca ātrāk atrast ceļu labirintā, šī informācija morfoģenētiskās rezonanses ceļā nonāk pie visām pasaules žurkām, un tās ātrāk iemācās veikt šādu uzdevumu. Savā hipotēzē Šeldreiks balstās uz to, ka mēs, cilvēki, savu mācīšanās procesu ar kolektīvās atmiņas palīdzību varam būvēt uz pamata, ko veido mūsu līdzcilvēku iepriekš apgūtais.

Morfoģenētisko organizējošo lauku teorija norāda uz kādu interesantu konsekvenci: tā sauktās pašorganizējošās dzīvības sistēmas morfiskās rezonanses ceļā saņem informāciju no jau eksistējošām sistēmām. Tāpēc dzīvībai un saprātam labvēlīgu ekoloģisko priekšnosacījumu gadījumā jābūt plaši izplatītām parādībām visā universā. Pēc šī principa priekšnoteikums humanoīdu dzīvības formu pastāvēšanai būtu jāmeklē Visumā, citās planētu sistēmās.

Visu dzīvības formu uz Zemes pirmatnējā substance bija radusies zvaigznēs. Lai izveidotos būvakmeņi, no kuriem veidots viss dzīvais, bija nepieciešami ap 10 miljardiem gadu. Dažādu dzīvības formu izveidošanās uz mūsu planētas bija atkarīga no noteiktas šo būvakmeņu kombinācijas. Tātad materiāls, no kā sastāv dzīvība, ir zvaigžņu putekļi, kas starpzvaigžņu telpā savācas gāzu un putekļu mākoņos. To savstarpējās reakcijās rodas dzīvības būvakmeņi. Starpzvaigžņu vidē astronomi atklājuši vairāk nekā septiņdesmit dažādu organisku molekulu.

Dzīvības rašanās fenomens ir daudz problemātiskāks, nekā tika pieņemts vēl 20. gadsimta piecdesmitajos gados. Pieņēmums, ka uz jaunās Zemes ķīmiskie savienojumi saplūduši kopā sava veida pirmatnējā buljonā un beigu beigās tīrās nejaušības rezultātā saslēgušies dzīvības konstrukcijā, neiztur kritiku. Pirmā eiforija par to, ka atklāts dzīvības rašanās process, bija saistīta ar amerikāņu bioķīmiķa Stenlija Millera eksperimentiem. 1953. gadā viņš stikla kolbā sajauca kopā ūdeni, ūdeņradi, metānu un amonjaku, lai simulētu pirmatnējo Zemes atmosfēru. Tad viņš pakļāva šo mikstūru mākslīgi radītām zibens izlādēm. Šajā procesā tiešām veidojās organiskas molekulas, tostarp arī aminoskābes, kas uzskatāmas par visa dzīvā būvakmeņiem un ir sastopamas arī starpzvaigžņu telpā gāzes un putekļu mākoņos. Taču šiem būvakmeņiem nebija nekā kopīga ar "dzīvības brīnumu", jo ar to veidošanos vēl nebija izskaidrota reduplicēties spējīgās substances - ģenētiskā DNS koda - rašanās, kas nepieciešama dzīvības tālākas pastāvēšanas, vairošanās un diferencēšanās nodrošināšanai. Hipotēze, kas apgalvo, ka dzīvības būvak- meņi tikuši samaisīti kā numurētas bumbiņas lototronā un tādējādi izveidojusies, tā sakot, "saprātīga datorprogramma", ir absurda. Jau pirms 3,8 miljardiem gadu, t. i., samērā "neilgi" pēc Zemes rašanās, uz mūsu planētas pastāvēja dzīvība. Šai ziņā nejaušības faktors kā Zemes dzīvības rašanās iemesls laika trūkuma dēļ ir jāizslēdz pat datorsimulācijā. Bet, ja tā nav nejaušība, kas tad tas ir?

Vai dzīvības rašanos nosaka kāda radīšanas stratēģija, vispārīga pasaules formula? Varbūt atbildi uz šo jautājumu var sniegt haosa teorija. Saskaņā ar to vismazākās izmaiņas var būtiski ietekmēt visu sistēmu kopumā un vienlaikus noteikt jaunas sistēmas rašanos. Turklāt haosa teorija pierāda vēl arī to, ka izolētu sistēmu nemaz nav, un viss ir savstarpēji saistīts. Taču vispirms tiek pierādīts, ka aiz šķietami haotiskiem nejaušiem notikumiem slēpjas kāda augstāka kārtība - tā sakot: determinēts haoss. Kā visas citas sistēmas, arī šajā gadījumā dzīvība sastāv no tā sauktajiem fraktāļiem, haosa brīnumakmeņiem. Taču pat haosam ir metodes, jeb, citiem vārdiem sakot: nejaušībai ir metode.

Varbūt jau starpzvaigžņu vidē gāzu un putekļu mākoņos veidojas dzīvības iedīgļi, kas pēc tam ar meteorītiem un komētām nonāk uz planētām. Piena Ceļā ir milzīgs skaits komētu, no kurām dažas ik pa brīdim "iemaldās" mūsu Saules sistēmas ārējos apgabalos un reizi pa reizei viena otra lielāka ietriecas kādā no planētām.

Astrofiziķis Freds Hoils un viņa kolēģis Candra Vikra- masinghs no Kembridžas aizstāv hipotēzi, ka mikroorganismi nonākuši uz Zemes no Visuma ar komētām un meteorītiem. Pēc viņu vērtējuma Piena Ceļā izkaisīti pavisam 1033 tonnu mikroorganismu, kas tur 30 Kelvina grādu temperatūrā virs absolūtās nulles (-273,16 °C), tā sakot, aukstajā Visuma klusumā gaida savu "misiju".

Ja šis dzīvības transportēšanas process ir "nostrādājis" uz Zemes, pēc līdzīga scenārija notikumi varētu būt risinājušies arī uz citu sauļu sistēmu planētām. Tātad dzīvība varētu būt attīstījusies uz atbilstoša lieluma planētām, kur valda piemērots smaguma spēks un kas atrodas noteiktā attālumā no to saulēm, tas ir, uz planētām ar piemērotu ekosfēru. Aprēķini liecina, ka šādi apstākļi nebūt nav retums, tāpēc mūsu Piena Ceļš varētu būt mājvieta arī citām planētu sistēmām.

Jezuīts un paleontologs Pjērs Tailards de Sardēns uzskata, ka viss universs kopumā no sākta gala līdz pat bezgalībai ir vienota struktūra, kas atrodas attīstībā. Kosmisko norišu raksturīga iezīme pēc viņa domām ir tendence uz pieaugošu daudzveidību. Nelielām vienībām piemīt tendence izveidoties par lielām struktūrām, kas pakāpeniski paver aizvien jaunas iespējas. Neorganisko molekulu evolūcija tādējādi noveda pie sarežģītu organisko molekulu un visbeidzot pie dzīvu organismu izveidošanās. Tailards de Sardēns uzskata, ka šī attīstīšanās par aizvien sarežģītākām sistēmām notiek pilnīgi bez jebkādas dievišķas ietekmes. Tā esot pašas matērijas pieaugošas sarežģītības rezultāts, un dabā noteikts, lai tā tiektos pēc aizvien pilnīgākām formām līdz pat cilvēkam un vēl tālāk.

Dzīvības attīstības vēsturē ceļā uz evolucionārās daudzveidības paplašināšanos liela nozīme bija daudzšūnu organismiem un dzimumvairošanās principam.

Fosilie atradumi no 600 miljonu gadu senas pagātnes liecina, ka evolūcijas ceļu lielā mērā noteikušas ari pārmaiņas apkārtējā vidē. Zemestrīces, vulkānu izvirdumi, klimata pārmaiņas, ledus laikmeti, komētu un asteroīdu ietriekšanās zemē - šie notikumi izraisīja veselu sugu izzušanu, ko nomainīja vēl lielāka daudzveidība. Šīs veselas attīstības fāzes laikā pastāvīgi pieauga vismaz dažu sugu neirofizioloģiskā sarežģītība. Fosilajos atradumos diemžēl nekas neliecina par saprāta rašanās neizbēgamību, lai gan daži fakti liecina, ka tas dod priekšrocības cīņā par izdzīvošanu. Šķiet, ka tieši saistība starp attīstītām rokām un saprātu novedusi mūsu senčus līdz darbarīku izgatavošanai. Darbarīku lietošana kopā ar progresējošu kultūras evolūciju nesa sev līdzi tādas tehnoloģijas attīstību, ar kuras palīdzību varēja pārveidot apkārtējo pasauli. Pagājušajos 10 000 gados cilvēks iemācījās kultivēt zemi, taču viņš iemācījās arī rakstīt. Un pēdējos 100 gados mēs esam apguvuši spēju sazināties ar gaismas ātrumu. Kāpēc gan šādi uz augstu attīstību vērsti procesi nebūtu varējuši norisināties arī ārpuszemes dzīvības formās?

No vienas puses, komētas un meteorīti kā dzīvības nesēji ievadīja bioloģisko evolūciju uz jaunās planētas Zeme, bet no otras - nolēma bojāejai veselas sugas. Nevar nenovērtēt ari briesmas, ko dzīvībai uz Zemes var nest šīs klejojošās klinšu atlūzas no Visuma dzīlēm. Zinātnieki uzskata, ka kontinentu dreifu un dinozauru izmiršanu izraisījuši asteroīdi un meteorīti. Pēc viņu vērtējuma ap Sauli riņķo aptuveni 250 000 asteroīdu, kas laiku pa laikam ietriecas planētās un to pavadoņos.

Ik pa brīdim kāds no tiem šķērso Zemes orbītu. Lielākoties meteorīti sadeg, saskaroties ar Zemes atmosfēras blīvajiem slāņiem, taču ne visi. Ta, piemēram, 1992. gadā argentīniešu pilots Ruvens Liansa Argentīnas pampā netālu no Riokvarto atklāja virkni gari izstieptu padziļinājumu, no kuriem lielākais pārsniedza 4 km diametrā un kuri bija izvietoti koridorā virzienā no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem. Zinātniska izpēte, ko veica ģeologs Pēters Sulcs, parādīja, ka šeit zemē ietriecies un sasprādzis samērā liels meteorīts, kas lidojis no ziemeļaustrumiem, un tā atlūzas izveidojušas tālākos krāterus. Aplēses liecināja, ka debess ķermeņa diametrs pārsniedzis 150 metrus.

Kad vēl pavisam nesen, 1992. gadā, asteroīds Toutatis, kura diametrs sasniedza trīs kilometrus, palidoja garām Zemei, to no mūsu planētas šķīra tikai 3,5 miljoni kilometru, kas ir ļoti niecīgs attālums astronomiskā mērogā.

Abas reizes Zeme par mata tiesu izbēga no katastrofas. "Ja Riokvarto meteorīts būtu iegāzies nevis pampā, bet, piemēram, Atlantijas okeāna ziemeļu daļā, tas būtu radījis desmit metru augstus viļņus, kas izplatītos ar ātrumu no 300 līdz 500 kilometriem stundā un kā milzīgas pavasara palu straumes pārvērstu tuksnesī Amerikas un Eiropas piekrastes rajonus," paziņoja meteorītu eksperts Dr. Marks Beilijs no Džona Mūra universitātes Liverpūlē. "Varbūtība, ka kaut kas tāds var notikt mūsu dzīves laikā, ir aptuveni 1:100."

Pēc Reilija aplēsēm katru mēnesi Zemes ārējos atmosfēras slāņos eksplodē kāds meteorīts, kura sprādziena jauda pārsniedz 1 kilotonnu trotila ekvivalenta. Tas izriet no amerikāņu satelītu mērījumiem, par kuru rezultātiem 1993. gadā tika ziņots kongresā Sicīlijā, kurā piedalījās 60 astronomu, matemātiķu un militārpersonu. Šajā konferencē, kas noritēja ūdeņraža bumbas izgudrotāja Edvarda Tellera vadībā, tika apspriesta iespēja radīt globālu brīdināšanas sistēmu, lai stātos pretī meteorītu radītajām briesmām. Šajā nolūkā Tel- lers ierosināja Zemes orbītā izvietot kodolgalviņas, kas nepieciešamības gadījumā uzspridzinātu tuvojošo asteroīdu.

Tas varētu būt viens no iespējamiem risinājumiem, lai novērstu šāda veida katastrofu. Austrāliešu astronoma no Sidnejas Dankana Stila aprēķini liecina, ka šādas briesmas mums draud 2116. gada 14. augustā. Šajā dienā pēc viņa aprēķiniem Zeme saduršoties ar asteroīdu piecu kilometru diametrā. Trieciena brīdī notiktu sprādziens, kas jaudas ziņā pielīdzināms 1,6 miljoniem Hirosimas bumbu. Vispirms nāktu triecienvilnis ar ātrumu 32 000 kilometru stundā, kas izsistu 240 kilometru platu stigu. Tam sekotu stundām ilga akmeņu krusa no atlūzām kalna lielumā, un visbeidzot nolītu nāvējošs slāpekļskābes lietus. Cilvēki izmirtu kā kādreiz dinozauri. Varbūtība, ka šāds scenārijs realizēsies, ir vērā ņemama, proti, 1:10 000, apgalvo Stils.

Tam, ka Zemi apdraud asteroīdi, šodien piekrīt daudzi zinātnieki. Tāpēc jau 1996. gadā Pentagons aicināja mūsu planētas aizsardzībai izveidot raķešu aizsardzības sistēmu Clementine 2.

"Eridu," es satrūkstas. Vai kāds teica: "Eridu"?

"Excuse me, do you mind?" Kāds piesardzīgi spraucas man garām. Apkārtne pamazām atgūst aprises. Es stāvu pie vitrīnas Britu muzejā Londonā. Vai tiešām kāds šeit teica "Eridu" -5800 gadu pēc Eridu? Jautājoši es palūkojos apkārt.

"Apmeklējot šo vietu, mēs atrodam tuksneša apņemtu smilšu pakalnu, kurā nekas neliecina par dižas pagātnes mītiem un realitāti.

Abū Šahreina, kā šodien sauc Eridu, ir neapdzīvota un pat neapdzīvojama vieta starp mūžīgi klejojošām smilšu kāpām, kuras centrā - kādreizējā Eridu tempļa kalnā k.i vienīgā cilvēka eksistenci apliecinošā zīme paceļas stabs irākiešu nacionālajās - sarkanā, baltā un melnā - krāsās.

Mūžīgi kustīgajās smiltīs izkaisītus, mēs atrodam māla ķieģeļus ar ķīļraksta zīmogiem. Tā ir vienīgā pazīme, kas liecina, ka šeit kādreiz bija apmetušies cilvēki, ka šeit kūsāja dzīve. No senajām celtnēm nav palikušas nekādas pēdas.

Aso vēju dzīta, plūst bezgalīga smilšu jūra, kas pārklāj senās pilsētas, kuras arheologi spēj atrakt tikai uz neilgu brīdi. Pēc izrakumu beigām tās atkal 110 jauna apsedz smiltis, kā tas bijis tūkstošiem gadu. Tikpat nepastāvīgi kā Divupes kultūra ir arheologu centieni to atkal atklāt. Vēju dievs Enlils vēl pat šodien izrādās stiprāks, Eridu ir tam pierādījums. Teritorija, kur saskaņā ar šumeru mītiem sākusies vēsture, jau sen ir vieta bez vēstures un formas, tā ir vieta, kur cilvēku dzīve apstājusies - kur laiks pārgājis mūžībā," savā darbā "Sumeri"(Die Sumerer) raksta 1 lelmuts Ūligs.

Vai uzplaukums un noriets ir dabisks civilizācijas cikls? Vai ari mūsu civilizācijas noriets jau nav iepriekš noteikts? Vai cilvēce jau ir uzsākusi ceļu uz pašnāvību, jo vēl līdz šim nav atradusi simbiozi starp jūtām un prātu - starp dabu un tehniku? Cilvēks nogalina cilvēku un nogalina dabu - gan floru, gan faunu -, viņš nogalina savu pasauli, man iešaujas prātā, atstājot Britu muzeja ēku.

Un tomēr - vai viss neatkārtojas?

Ir sastrēgumstunda. Pa ejām starp akmens mājām steidzas cilvēki, māj pēc taksometra vai pacietīgi stāv rindā pieturā un pēc tam ieņem vietu divstāvu autobusā. Es pastaigājoties eju gar antikvāru priekšmetu tirgotavām, apbrīnoju senas monētas, ēģiptiešu figūriņas un neticīgi raugos uz šumeru zīmogu.

"Viss norāda uz to, ka universa plašumos aizvien no jauna atkārtojas vieni un tie paši organizatoriskie modeļi un tā pati informācija. Turklāt ir absolūti vienalga, vai runa ir par molekulām, akmeņiem, kristāliem, zvaigznēm, galaktikām vai dzīvības formām," uzskata Rūperts Šeldreiks. "Jāpieņem, ka universā eksistē kosmisks rezonanses tīmeklis, un tā nav kļūda - iztēloties Visumu kā visaptverošu organismu ar savu morfisko lauku, kas aptver, ietekmē un sasaista visus pakārtotos laukus."

Tā raugoties, matērijai, vai tā būtu atoms, akmens vai zvaigzne, ir dvēsele, tāpēc tā spēj komunicēties.

Sāk līt. Lāses sitas sejā aizvien spēcīgāk. Es atrodu patvērumu pie kāda veikala ieejas un ieklausos vējā.

"Ieklausies vējā, kas liek čukstēt klintīm, un tu uzzināsi

patiesību,"

saka Ziemeļamerikas indiāņi.

Literatūras saraksts

Alford, Alan: Gods of the New Millenium. London 1997 Alter Orient und Altes Testament. Veroffentlichungen zur Kultur und Ge- sclīichte des Alten Orients und des Alten Testaments. Bergerhof, Kurt/Dietrich, Manfred/Loretz, Oswald (Hrsg.). Ncukirchen-Vluyn o.J. Asher-Greve, Julia M.: Frauen in altsumeiischei Zeit. Biblioteca Meso- potamica. 18. Malibu 1985

Baigent, Michael/Leigh, Richard: The Elixier and the Stone. London 1997

-          Verschlufisache lesus. Mūnchen 1991

Bailey, Alice A.: Die geislige Hierarchie tritt in Erscheinung. Genf 1967 Barthel, Manfred: Was wirklich in der Bibel steht. Dūsseldorf 1991 Baucr, Martin: Die Tempelritter. Mūnchen 1997 Bchm, F.: Ausgrahungen und Ausgrāber. Stuttgart 1955 Behrens, H.: Enlil und Ninlil. Ein sumerischer Mythos aus Nippur. Rom 1978

Bcnnett, ļohn G.: Gurdjieff - Aufbau einer neuen Welt. Freiburg 1976

-         Die Meister der Weisheit. Freiburg 1979

Bcrnbaum, Edwin: Der Weg nach Shambhala. Hamburg 1982 Bibby, G.: Dilmun - Die Entdeckung der āltesten Hochkultur. Hamburg 1973

Biedermann, Hans: Das verlorene Meistervvort. Bausteinc zu einer Kultur-

und Geistesgeschichte des Freimaurertums. VVien 1986 Blavatsky, Helēna Petrowna: Die Geheimlehre. Die Syntbese von Wissen-

schaft, Religion und Philosophie. Den Haag o.J. Boulay, R.A.: Dragon Power. Clearvvater 1992

-         Flying Serpents and Dragons. Clearvvater 1990 Braghine, Anthony: Atlantis. Stuttgart 1939 Bramlcy, VVilliam: The Gods of Eden. San Jose 1990

Brentjes, B.: Land zwischen den Strdmen. Eine Kulturgcschichte des alten

Zweistromlandes Irak. Leipzig 1963 Bryant, Alice/Galde, Phyllis: The Message of the Crystal Skull. St. Paul 1989

Buttlar, Johannes v.: Ādams Planēt. Mūnchen 1991

-          Die Auflerirdischen von Rosvvell. Bergisch Gladbach 1996

-         Drachenwege. Mūnchen 1990

-         Einstein hoch zwei. Mūnchen 1998

-          Die Einstein-Rosen-Brucke. Mūnchen 1982

-          Gottes Wūrfel. Mūnchen 1992

-         Leben auf dem Mars. Mūnchcn 1987

-         Sie kommen von fremden Sternen. Kiiln 1986

-        Supernova. Munchen 1988

-         Das UFO-Phanomen. Mūnchcn 1978

-          IJnsichtbare Krāfte. Munchen 1985

-         Die Wdchter von Eden. Munchen 1993

-         Zeitreisen. Bcrgisch Gladbach 1998

-        Zeitrifi. Munchen 1988

Cayce, Edgar: Edgar Cayce on Atlantis. New York 1968

Charles, Robert H.: The Book of Henoch. London 1917

Charlesworth, James H.: The Old Testament Pseudepigrapha. Vol. 1.2.

New York 1983/85 Charpentier, John: Die Tempiet. Berlin 1981

Charpentier, Louis: Macht und Geheimnis der Tempiet. Olten 1978 Childress, Dāvid H.: I.ost Cities and Ancient Mysteries of Africa and Ara- bia. Stellē 1990

-        Lost Cities and Ancient Mysteries of South America. Stelle 1988

-        I.ost Cities of China, Central Asia and India. Stelle 1987

-         Vimana Airciaft of Ancient India and Atlantis. Stelle 1991 Chippindale, Christopher: Stunehenge Complete. London 1983 Churchvvard, Hames: Mu - Der versunkene Kontinent. Aitrang 1990 Clarke, Grahame/I'iggott, Stuart: l'rehistoric Societies. London 1970 Coulborn, R.: Der Ursprung der Hochkulturen. Stuttgart 1962

Dalley, Stephanie (Hrsg.ļ: Myths from Mesopotamia. Oxford 1989

Dames, Michael: The Silbury Treasure. London 1976

Decter, )acquelinc: Nicholas Roerich - Leben und Werk eines russischen

Meisters. Basel 1989 Dendl, Jorg: Wallfahrt in Waffen. Munchen 199!?

Donnelly, Ignatius/Sykes, Egerton: Atlantis, the Antediluvian World. New York 1949

Drake, Rayrnond W.: Gods and Spacemen in Ancient lsrael. London 1976

-         Gods and Spacemen in Greece and Rome. London 1976

-         Gods and Spacemen in the Ancient F.ast. London 1968

-         Gods and Spacemen in the Ancient West. London 1974

-         Gods and Spacemen throughout History. London 1975

Edzard, Dietz O.: Sumerische Rechtsurkunden des III. ļahrtausends. Munchen 1968

-         Die ■Zweite Zwischenzeit< Habyloniens. Wiesbaden 1957 Egli, Hans: Das Schlangensymbol. Olten, Freiburg 1985 Eigen, Manfred: Perspektiven der Wissenschaft. Stuttgart 1988 Ellis, Ralph: Thoth - Architect of the Universe. Dorset 1997 Evans, Hilary (Hrsg.ļ: Frontiers of Reality. o.O. 1989

Falkenstein, A.: Archaische Texte aus Uruk. Leipzig 1936 Falk-Ronne, Arne: Auf Ābrahams Spuren. Graz 1971 Ford, Julian: The Story of Paradise. Aylesbury 1981 Fowden, Garth: The Egyptian Hermes. Chichcstcr 1986 Frankfort, Henri: Kingship and the Gods. Chicago 1948/78

Das Gilgamesch-Epos. Stuttgart 1958

Grant, Michael: Das Heilige Land. Bcrgisch Gladbach 1976

-         Die romischen Kaiser. Bcrgisch Gladbach 1989 Grantham, A.E.: Hills of Blue. London 1927

Gray,).: Near Eastern Mythology, Mesopotamie, Syria. Palcstinc London 1949

Groves Campbell, F.W.: Appolonius von Tyana. Chicago 1968 Gurdjieff, Gcorgc I.: Meetings with Remarkable Men. London 1963

Haas, Volker: Magie und Mythen in Babylonien. Vastorf 1986 Hamblin, Dora Jane: Die ersten Stādte. Rcinbck 1977 Hancock, Graham: The Sign and the Seal. London 1992 Hapgood, Charles H.: Maps of the Ancient Seakings. Philadelphia 1966 Hart, M.N./Zuckermann, B.: Extraterrestrials: Where are Theyl Ncw Yoil< 1982

Hawkins, Gerald S.: Mindsteps to the Cosmos. London 1983 Havvking, Stephen W.: A Brief History of Time. London/Nevv Yoik I9HK Hawking, Stephen W./Ellis, G.F.: The Large Scale Structure of Spa< t l'inu-

Cambridge 1973 Heidel, Alexander: The Babylonian Genesis. Chicago 1942 Die Heilige Schrift. Aschaffenburg 1987

Herodot: Neun Būcher der Geschichte. Stein, H. IHrsg.l, Essen 1984 Hesemann, Michael: Botschaft aus dem Kosmos. Ncuvvied 1993

-         Botschafter der Schdnheit. In: Magazin 2000, Nr. 78. Gottingen/I'ossen hofen 1988, S. 72-79

-         Geheimsache UFO. Ncuvvied 1994

-         Kornkreise - Geschichte eincs Phānomens. Ncuvvied 1996

-         Das Land der Gotter. In: Magazin 2000, Nr. 90, Dūsseldorf 1992, S. 61 -67

-         Die Schriftrollen vom Toten Meer. In: Magazin 2000plus, Nr. 133, Neuss 1998, S. 22-40

-       /Chamish, Barry: Der Zirkel der Riesen. In: Magazin 2000plus, Nr. 134, Neuss 1998, S. 42^9

Hohl, Ernst (Hrsg.l: Historia Augusta. Zūrich 1976 Horneffer, August: Symbolik der Mysterienbūnde. Heidelberg 1924 Hoult, Janet: Dragons. Glastonbury 1978 Hoyle, Fred: Evolution aus dem All. Berlin 1981

-         Das intelligente Universum. Frankfurt a. M. 1984

-       /VVickramasinghe, N.C.: Does Epidemic Disease Come from Space! In: New Scientist 1977

Jamblichus: Uber die Geheimlehren. Leipzig 1922

Jirku, A.: Kanaanāische Mythen und Epen aus Ras Schamra-Ugarit. Gti- tersloh 1965

Keller, VVerner: Und die Bibel hat doch recht. Dūsseldort 1978 Kish, C.: Creations Dawn. Haymarket 1908 Klengel-Brandt, Evclyn: Der Turm von Babylon. Berlin 1982/92 Klima, J.: Gesellschaft und Kultur des alten Mesopotamien. Prag 1964 Knight, Christophcr/Lomas, Robert: The Hiram Key. London 1996 Kramer, Noah Samuel: Geschichle beginnt mit Sumer. Munchen 1959

-         Mesopotamien. Hamburg 1971

-         The Sumerians. Chicago 1963

-         Sumerische literarische Texte aus Nippur. Berlin 1961

-      /Maier, John: Myths of Enki, The Crafty God. Oxford 1989

-      /VVolkenstein, Diane: Inanna. New York 1983

Laidler, Keith: The Head of God. London 1998 Laurence, Richard: The Book of Henoch the Prophet. London 1883 Lemesurier, Peter: The Great I'yramid Decoded. Shafterbury-Dorset 1989

Leonard, Ccdric R.: Quest for Atlantis. New York 1979 Lincoln/Baigent/Leigh: Der Heilige Gral und seine Erben. Bcrgisch Glad- bach 1984

-         Das Vermāchtnis des Messias. Bergisch Gladbach 1987 Lissner, Ivar: So lebten die romischen Kaiser. Munchen 1977 Luckenbill, Daniel D.: Ancient Records of Assyria and Babylonia. Bd. 1.2.

London 1989

Lurker, Manfred: Lexikon der Gotter und Symbole der alten Āgypter. Bern, Munchen 1987

MacKenzie, Norman: Geheimgesellschaften. Genf 1969 Maclcllan, Alex: The Lost World of Agharti. London 1982 Malone, Caroline: Book of Avebury. London 1989 Markalo, Joan: Die Druiden. Munchen 1989 Matthevvs, John: The Grail Tradition. Shaftesbury 1990 McCall, Henriette: Mesopotamian Myths. London 1990 Meade, Marion: Madame Blavatsky- The Women Behind the Myth. New York 1980

Medavvar, I'cter B./Mcdawar, Jean S.: Von Aristoteles bis Zufall. Munchen 1986

Michell, John: Die Geomantie von Atlantis. Munchen 1984

-         A Little History of Astro-Archaeology. London 1989

-         The New View over Atlantis. London 1983

Moller, Jens M.: Geomantie in Mitteleuropa. Freiburg 1988 Moortgat, A.: Die Entstehung der Sumerischen Hochkultur. Leipzig 1945

-         Geschichte Vorderasiens bis zum Hellenismus Iii: Agypten und Vorder- asien im Altertum. Mūnchen 1950

-         Tammuz - Der Unsterblichkeitsglaubu in der altorientalischen Bilā- kunst. Berlin 1949

-          Vorderasiatische Rollsicgel. Berlin 1940 Muck, Otto: Ailes uber Atlantis. Dūsseldorf 1976

Oates, Joan: Babylon. London 1979

Orthmann, W.: Der Ahe Orient. In: Propylāen Kunstgeschuhte. Berlin 1975

Pagels, Heinz R.: Die Zeit vor der Zeit. Berlin 1987

Papke, W.: Die Sterne von Babylon. Diegeheime Botschaft des Gilgamesch

- nach 4000 ļahren entschliissell. Bergisch Gladbach 1989 Parrot, A.: Sumer. In: Universam der Kunst. Mūnchen 1970

-         Sumer/Assur. Erganzung 1969. Mūnchen 1970 Pauvvels, Louis: Gurdjevv, der Magier. Bern 1974

Pennick, Nigel: Die nlte Wissenschaft der Geomantie. Mūnchen 1982

-         Einst war uns die Erde heilig. Mūnchen 1989

Perry, John Weir: Lord of the Four Quarters. Ncw York 1991 Pettinato, G.: Das altorientalische Menschenbild und die sumerischen

und akkadischen Schopfungsmythen. Heidelberg 1971 Philostratos, Flavius: Das Leben des Apollonios von Tyana. Ūbers. und erl.

von Vroni Mumprecht. Mūnchen 1983 Platon: Politiķos, Philebos, Timaios, Kritias. Reinbek 1959 I'ricc, Randall: In Search of the Temple Treasures. Eugene 1994 ■Pritchard, James B.: The Ancient Near East. Princeton 1975

Reichenbach, Hans: Der Aufstieg der wissenschaftlichen Philosophie. Stuttgart 1977

Ringgren, Helmer: Die Religionen des Alten Orients. Berlin 1987 Roerich, Nicholas: Sharnbhala. Das geheime Wchzentrum im Herzen

Asiens. Freiburg 1988 Rothmann, Tony: Science ā la Mode. Princeton 1989 Russel, Edvvard Wriothesley: Design for Destiny. London 1971

Saggs, H.W.F.: Mesopotamien. Zūrich 1966 Schmokcl, H.: Funde im Zweistromland. Gottingen 1963

-         Geschichte des Alten Vorderasien. In: Handbuch der Orientalistik. II.3. Leiden 1957

-         Heilige Hochzeit und Hohes Lied. Stuttgart 1956

-         Kulturgeschichte des Alten Orient. Stuttgart 1961

-         Das Land Sumer. Stuttgart 1956

-          Ur. Assur und Babylon. Stuttgart 1955

Schurč, Eduard: Diegrofien Eingevveihten. Bern 1965 Sciarna, D.W.: Modern Cosmology. Cambridge 1985 Scott, Ernest: Die Geheimnistrager. Mūnchen 1989

Shcherbakov, Vladimir: Why did Atlantis Sink! In: Antonio Huneeus (Hrsg.ļ: A Study Guide to UFOs, Psychic and Paranormal l'henomcna in the USSR. New York 1990 Sheldrake, Rupcrt: Das Gedāchtnis det Natur. Bcrn, Munchen, Wicn 1990 Sitchin, Zecharia: The Cosmic Code. New York 1998

-        Das erste Zeitalter. Munchen 1994

-         Genesis Revisited. Ncw York 1990

-         Gotter, Mythen, Kulturen, Pyramiden Miinchen 1990

-         The Lost Realms. New York 1990

-        Stufen zum Kosmos. Untcragcri 1982

-         Und die Anunnaki schufen den Menschen. Essen 1996

-         The Wars of God and Men. New York 1985

-         DerZwolfte Planēt. Untcragcri 1979

Soden, VVolfram v.: Einfuhrung in die Ahorientalistik. Darmstadt 1985

-         Sumer, Bahylon und Hethiter. In: Propyliien Weltgeschichte. Bd. I. Berlin 1961

Stober, Harald: Herr der Gotter. Dūsseldorf 1987

Stollbcrger, Edmond: The Bahylonian Legend cf the Flood. London 1962

Tetzlaff, Irene: Der Graf von St. Germain. Stuttgart 1982

Thompson, Richard L.: Vedic Cosmography and Astronomy. London 1989

Tomas, Andrew: Atlantis. London 1973

-        Das Geheimnis von Atlantiden. Stuttgart 1971

-         Wir sind nicht die Ersten. Bonn 1972 Tompkins, Peter: Cheops. Bern, Munchen 1976 Toth, Max: Pyramid Prophecīes Rochester 1988

Uhlig, Helmut: Die Sumerer. Bergisch Gladbach 1989 Uyldert, Mellie: Mutter Erde - Orte der Kraft und ihre Wirkung. Munchen 1987

VVcgner, Helēna: Beitrāge zur Geschichle der Weisheitsreligion. Pforzheim o.ļ.

Wehr, Gerhard (Hrsg.ļ: Die Bruderschaft der Rosenkreuzer. Munchen 1984 VVilson, Colin: Beyond the Occult. London 1989

VViseman, D.J.: Gotter und Menschen im Rollsiegel Westasiens. Prag 1958 Wolfe, J.H./Edelson, R.E /Billingham, !./Crow, R B /C.ulkis, S. u.a.: The Search for Extraterrestrwl lntelligences/Life in the Umverse. Cam- bridge 1981

Woolley, Leonard C.: The Sumerians. New York 1965 Woolley, L.: Mesopotamien und Vorderasien. In: Kunst der Welt. Baden- Baden 1961

-         Ut in Chaldaa - Zwolf ļahre Ausgrahungen in Ābrahams Heirnat. VVies- baden 1957

Ziegler, C.: Die Terrakotten von Warka. Berlin 1962 Zink, Dāvid: The Stonēs of Atlantis. Toronto 1978

[1] grāmatas tulkošanas laikā visjaudīgākais bija japāņu superdators NEC Earth Simulator, kas spēja veikt 35,6 triljonus operāciju sekundē. (Tulk. piez.)

Content

fon Butlars Johanness Čukstošais akmens

Atpakaļ uz Šumeru

Eridu, 3800 g. pirms Kristus

Iesākumā bija akmens

Runājošo akmeņu meistars

Dieva mobilais telefons

Svētais Grāls

Derības šķirsta spēks

Pasaules naba

Akmens apļu noslēpums

Atlantu zināšanas par kristāliem

Drakonu projekts

Literatūras saraksts