Olivera Lorena

Delīrijs

Lorena Olivera

Delīrijs

Visiem, kas savulaik aplipinājuši mani ar amor deliria nervosa, -jūs paši zināt, kuri tie ir.

Visiem, kas inficēs mani nākotnē, -degu nepacietībā jūs satikt. Paldies gan vieniem, gan otriem!

Pirmā nodaļa

Visbīstamākās slimības ir tās, kas liek mums ticēt, ka esam veseli.

DVL rokasgrāmatas pamācība Nr. 42

agājuši jau sešdesmit četri gadi, kopš Prezidents un

Konsorcijs pasludinājuši mīlestību par slimību, un

četrdesmit trīs, kopš zinātnieki pilnībā izstrādājuši tās dziedniecības kursu. Mūsu ģimenē visi ir to pārdzīvojuši. Mana vecākā māsa Reičela ir vesela jau deviņus gadus. No mīlestības viņa ir pasargāta jau tik ilgi, ka pat aizmirsusi tās simptomus. Man procedūra ir paredzēta tieši pēc deviņdesmit piecām dienām, trešajā septembrī. Manā dzimšanas

dienā.

No procedūras daudzi baidās. Daži tai pat pretojas. Es gan nebaidos. Nevaru vien to sagaidīt. Ja varētu, nokārtotu visu jau rīt, taču zinātnieki var ārstēt tikai tos, kas sasnieguši astoņpadsmit gadu vecumu. Pretējā gadījumā procedūra var neizdoties un beigties ar smadzeņu bojājumiem, daļēju paralīzi, aklumu vai vēl ļaunākām sekām.

Negribas pat domāt, ka staigāju pa pasauli ar asinīs riņķojošu slimību. Goda vārds, dažreiz jūtu, kā tā pretīgi burbuļo manos asinsvados - kā rūgušpiens. Jūtos netīra. Šī sajūta man atgādina bērnībā redzētu slimas meitenes pretošanos - viņa ar nagiem skrāpēja ietvi un, siekalām šķīstot, plēsa sev matus.

Protams, šī sajūta man atgādina arī māti.

Pēc procedūras būšu laimīga un pasargāta līdz mūža galam. Tā apgalvo visi - zinātnieki, māsa un krustmāte Kerola. Būšu sapārota ar zēnu, kuru man izvēlēsies novērtēšanas komisija. Pēc vairākiem gadiem mēs apprecēsimies. Pēdējā laikā sapņos bieži redzu savas kāzas. Es stāvu zem balta kupola ar matos saspraustiem ziediem. Esmu sadevusies rokās ar kādu puisi, bet, tiklīdz pagriežu galvu, viss izplūst kā neskaidrā fotogrāfijā un es nespēju saskatīt viņa seju. Taču rokas viņam ir vēsas un sausas, un mana sirds pukst vienmērīgi. Sapnī es zinu, ka tā nekad neizlaidīs nevienu sitienu, nelēkās, neraustīsies, neskries ātrāk, tikai sūknēs, sūknēs, sūknēs līdz pašai nāvei.

Es būšu drošībā un brīva no sāpēm.

Taču ne vienmēr viss ritējis tik gludi kā tagad. Skolā mums māca, ka senajos, drūmajos laikos cilvēki pat neaptvēra, cik mīlestība ir nāvējoša. Daudzus gadus tā tika uzskatīta par labu, apsveicamu parādību, pēc kuras jātiecas. Šāds uzskats, protams, tikai liecina, cik mīlestība ir bīstama: tā ietekmē prātu, neļauj skaidri domāt un pieņemt saprātīgus lēmumus attiecībā uz savu labklājību. Tieši tā norādīts Drošības, veselības un laimes (saīsināti DVL) rokasgrāmatas divpadsmitajā izdevumā, nodaļas Amor deliria nervosa divpadsmitajā paragrāfā, kas veltīts simptomiem. Tolaik cilvēkus uztrauca citas problēmas - stress, sirdskaites, nemiers, depresija, hipertonija, bezmiegs, bipolāri traucējumi, un neviens pat nenojauta, ka tas viss radies amor deliria nervosa dēļ.

Protams, mēs, Savienoto Valstu iedzīvotāji, vēl neesam pilnīgi atbrīvojušies no neprāta. Kamēr procedūra nav izstrādāta pilnībā un neesam aizsargāti jau pirms astoņpadsmit gadu sasniegšanas, tikmēr nevaram justies droši. Delīrijs nemanāmi pārvietojas mūsu vidū, izstiepis taustekļus un smacēdams savus upurus. Pati savām acīm esmu redzējusi, kā uz procedūru piespiedu kārtā ved nepilngadīgos, kurus mīlestība tā nomocījusi un satracinājusi, ka viņi labāk izraus sev acis vai ļaus savu augumu saplosīt laboratoriju žoga dzeloņdrātīm nekā atteiksies no mīlas.

Pirms dažiem gadiem kādai meitenei procedūras laikā izdevās no kabineta aizbēgt un uzrausties uz laboratorijas jumta. Ātri, pat neiekliegusies, viņa nolēca zemē. Pēc tam televīzijā vairākas dienas rādīja mirušās seju, brīdinot mūs no neprāta briesmām. Meitenei acis bija vaļā, kakls nedabiski sagriezies, bet vaigs piespiests ietvei tā, it kā viņa būtu atgūlusies tikai pasnaust. Asiņu bija pārsteidzoši maz: vienīgi tumšas strūkliņas mutes kaktiņos.

Pēc deviņdesmit piecām dienām es būšu drošībā. Protams, es uztraucos. Prātoju, vai procedūra būs sāpīga. Gribu, lai nepatīkamais pārbaudījums ātrāk ir garām. Pusaudža gados ir grūti būt pacietīgai un nebaidīties, lai gan līdz šim neprāts vēl nav mani skāris.

Diez ko mierīga sirds man nav. Stāsta, ka senāk dažs labs mīlestības dēļ zaudējis prātu. Nevēlos neko tādu piedzīvot. DVL rokasgrāmatā aprakstīti arī gadījumi, kad cilvēki miruši zudušas vai neatrastas mīlestības dēļ, un no tā man visvairāk bail.

Mīlestība ir nāvējošākā no visām nāvīgajām slimībām -tā nogalina gan tad, ja tev tā ir, gan tad, ja tev tās nav.

Otrā nodaļa

Mums jāstāv nepārtrauktā sardzē pret Slimību.

No pastāvīgas modrības ir atkarīga tautas, ģimenes un katra cilvēka garīgā veselība.

Veselības aizsardzības vispārējie līdzekļi. Drošības, veselības un laimes rokasgrāmata, 12. izdevums

pelsīnu smarža man vienmēr saistījusies ar bērēm.

Novērtēšanas rītā tieši tā mani pamodina. Pametu

skatienu pulkstenī, kas stāv uz naktsgaldiņa. Ir seši no rīta.

Istabā, kurā guļu kopā ar māsīcas Mārsijas meitām, ielaužas blāva gaismiņa, un uz sienām sāk dejot saulstari. Mazākā, Greisija, jau ir apģērbusies un sakņupuši sēž gultā, skatīdamās uz mani. Vienā rokā viņa tur apelsīnu, kurā mēģina iekosties kā ābolā. Man kuņģis saraujas čokurā. Aizveru acis, lai atvairītu atmiņas par silto, biezo kleitu, kurā biju ieģērbta mātes bērēs, balsu murdoņu un lielu, raupju roku, kas sniedza man vienu apelsīnu pēc otra, lai es tos grauztu un neizdvestu ne skaņas. Bērēs apēdu četrus apelsīnus, daiviņu pēc daiviņas, un, kad klēpī palika tikai mizu kaudzīte, košļāju tās. Rūgtā mizu garša palīdzēja man novaldīt asaras.

Atveru acis, un Greisija pastiepj uz manu pusi plaukstu ar apelsīnu.

- Nē, Greisij.

Nometu segu un pieceļos kājās. Kuņģis man savelkas un atveras kā dūre.

- Tu taču zini, ka mizu nevar ēst.

Mirkšķinādama lielās, pelēkās acis, Greisija klusēdama

skatās mani. Nopūtusies apsēžos viņai blakus.

- Skaties!

Rādu, kā nomizot spilgto mizu, sloksnīti pēc sloksnītes, kas beigās iekrīt Greisijai klēpi, bet pati aizturu elpu, lai nejustu augļa smaržu. Greisija klusēdama mani vēro. Nomizoto apelsīnu viņa paņem abās rokās kā stikla bumbu, kuru baidās saplēst.

Viegli viņu iedunkāju.

- Ēd taču!

Bet viņa tikai skatās, un man neatliek nekas cits kā sadalīt augli daiviņās. Darbodamās iespējami maigi čukstu:

- Zini, ja tu kādreiz pateiktu kaut vienu vārdu, citi pret tevi izturētos labāk.

Greisija neatbild. Taču es to ari negaidu. Krustmāte Kerola no mazmeitas mutes nav dzirdējusi ne pušplēsta vārdiņa visus trīsarpus gadus, kopš Greisija ir šajā pasaulē. Kerola domā, ka vaina slēpjas smadzenēs, lai gan ārsti neko nav atklājuši.

- Mēma kā zivs, - krustmāte viendien lietišķi noteica, vērojot Greisiju, kas grozīja rokās spilgti krāsainu klucīti, it kā gaidīdama, ka tas pārvērtīsies citā priekšmetā.

Es pieceļos un pieeju pie loga, tālāk no Greisijas lielajām, pētošajām acīm un tievajiem, kustīgajiem pirkstiņiem. Man viņas ir žēl.

Greisijas māte Mārsija ir mirusi. Viņa gan mēdza atkārtot, ka nekad nav gribējusi bērnus. Tas ir viens no procedūras

trūkumiem - bez deliria nervosa dažs labs vecāku lomā neko pievilcīgu neredz. Par laimi, izteikti atsvešināšanās gadījumi, kad māte vai tēvs nespēj normāli, apzinīgi, ar atbildības izjūtu pieķerties bērnam un beigās to noslīcina, nosmacē vai par raudāšanu piekauj līdz nāvei, ir reti.

Mārsijai novērtētāji nolēma piešķirt divus bērnus. Tolaik tā šķita laba izvēle. Viņas ģimene ikgadējā skatē saņēma augstu stabilizācijas novērtējumu. Mārsijas vīrs bija godājams zinātnieks. Ģimene dzīvoja lielā savrupmājā Vinter-strītā. Lai sevi nodarbinātu, Mārsija trīsreiz dienā gatavoja maltītes visai ģimenei, bet brīvajā laikā mācīja klavierspēli.

Kad atklājās, ka viņas vīru tur aizdomās kā piekritēju, ģimenes dzīve sagriezās ar kājām gaisā. Mārsijai ar abām meitām, Dženiju un Greisiju, bija jāatgriežas pie mātes -manas krustmātes Kerolas, un, lai kur viņas gāja, cilvēki sačukstējās un rādīja ar pirkstiem. Greisija to, protams, ir aizmirsusi: būtu brīnums, ja viņa vispār atcerētos savus vecākus.

Mārsijas vīrs pazuda jau pirms tiesas. Varbūt labi, ka tā. Tiesas sēdes lielākoties notiek vien skata pēc. Piekritējus gandrīz vienmēr soda ar nāvi. Ja ne, tad ieslēdz Kapenēs uz trim mūža ieslodzījumiem. Mārsija to, protams, zināja. Krustmāte Kerola domā, ka tieši tāpēc tikai dažus mēnešus pēc vīra pazušanas Mārsijas sirds neizturēja, kad apsūdzība tika vērsta pret viņu. Nākamajā dienā pēc pavēstes saņemšanas Mārsija uz ielas saļima. Sirdslēkme.

Sirdis ir trauslas, ar tām nevar jokot.

Jūtu, ka gaidāma karsta diena. Guļamistabā jau tagad ir smacīgi, un, kad atrauju logu, lai izvējotu apelsīnu smaržu, gaiss ārā šķiet tik biezs, ka tajā varētu pakārt cirvi. Dziļi ieelpoju, uzsūkdama tīro ūdenszāļu un mitra koka smaržu, un ieklausos, kā tālumā brēc kaijas, kas nenogurdamas riņķo virs līča aiz zemajām, slīpajām pelēkajām ēkām. Aiz loga negaidot eksplozīvi ieslēdzas dzinējs. Pārsteigta satrūkstos.

- Uztraucies par novērtēšanu?

Pagriežos. Uz sliekšņa, sakrustojusi uz krūtīm rokas, stāv krustmāte Kerola.

- Nē, - es atbildu, lai gan tas nav tiesa.

Viņa tikko manāmi pasmaida.

- Neuztraucies! Viss būs kārtībā! Ieej dušā, bet pēc tam sakārtošu tev matus. Pie reizes varam arī atkārtot jautājumus.

- Labi.

Krustmāte neatlaiž no manis skatienu. Nezinādama, kur likties, es ar nagiem ieķeros palodzē sev aiz muguras. Man nekad nav paticis, ka uz mani skatās. Protams, pie tā būs jāpierod. Eksāmenā gandrīz divas stundas mani pētīs četri novērtētāji. Būšu ģērbusies pa pusei caurspīdīgā, vieglā polietilēna tērpā, tādā kā slimnīcās, lai viņi redzētu manu augumu.

- Es teiktu, septiņi vai astoņi, - krustmāte savelk lūpas.

Tas būtu labs novērtējums, par kuru es justos laimīga.

- Lai gan, ja nesavedīsi sevi kārtībā, vairāk par seši nesaņemsi.

Pēdējais gads iet uz beigām, un novērtējums ir mans pēdējais pārbaudījums. Četru mēnešu laikā mums bijuši vairāki eksāmeni: matemātikā, dabaszinībās, retorikā un rakstu valodā, socioloģijā, psiholoģijā un fotogrāfijā (izvēles priekšmets). Rezultātus uzzināšu tuvākajās nedēļās. Esmu pārliecināta, ka koledžai pietiks. Es vienmēr esmu bijusi centīga skolniece. Izvērtējuši manas stiprās un vājās puses, akadēmiskie novērtētāji izvēlēsies man skolu un mācību priekšmetus.

Novērtēšana ir pēdējais solis pirms sapārošanas. Tuvāko mēnešu laikā es saņemšu sarakstu ar četriem pieciem apstiprinātiem kandidātiem. Kad beigšu skolu, viens no viņiem kļūs par manu vīru (ja būšu nolikusi visus eksāmenus; meitenes, kas pārbaudījumos izkrīt, tiek sapārotas un apprecinātas uzreiz pēc vidusskolas). Novērtētāji darīs visu, kas viņu spēkos, lai saistītu mani ar zēnu, kas būs ieguvis līdzīgas atzīmes, un izvairītos no būtiskām intelekta, temperamenta, sabiedriskā stāvokļa un vecuma atšķirībām. Protams, reizēm gadās dzirdēt šausmu stāstus: ir bijis arī tā, ka nabaga astoņpadsmitgadīga meitene tiek atdota astoņdesmit gadus vecam naudas maisam.

Neganti nočīkst kāpnes, un parādās Greisijas māsa Dže-nija. Savam deviņu gadu vecumam viņa ir pārāk izstīdzējusi un briesmīgi tieva. Viņas krūtis atgādina veļas dēli. Nav labi tā teikt, bet man viņa diez ko nepatīk. Dženijai piemīt tā pati nogurusī sejas izteiksme, kas savulaik piemita viņas mātei.

Dženija nostājas uz sliekšņa blakus Kerolai un skatās uz mani. Mans augums ir metrs piecdesmit pieci, bet viņa ir tikai pāris centimetru īsāka. Būtu muļķīgi kautrēties no krustmātes un māsīcām, taču rokas man dursta karstas adatas. Zinu, ka visi uztraucas par manu eksāmenu un novērtējumu. Visiem rūp, lai man tiktu sameklēts labs precinieks. Dženijai un Greisijai līdz procedūrai vēl tālu. Ja man izdotos izdevīgi apprecēties, ģimenei pēc vairākiem gadiem būtu vairāk naudas. Un tad varbūt aiz muguras vairs nebūtu jādzird čuksti un jāredz zīmīgie skatieni, kas četrus gadus pēc skandāla joprojām seko mums pa pēdām, lai kur mēs ietu, kā lapu čaboņa vējā: Piekritējas. Piekritējas. Piekritējas.

Šis vārds ir tikai nedaudz labāks par to, kurš skanēja pēc mammas nāves un atgādināja čūskas šņācienus, atstājot aiz sevis indes pēdas: Pašnāvība. Vārds, kuru čukst, murmina un izkāsē, purpina otram ausi vai aiz slēgtām durvīm. Tikai sapņos es to dzirdēju kā kliedzienu.

Dziļi ieelpojusi, izvelku no pagultes plastmasas kasti, lai krustmāte nemanītu, ka es drebu.

- Vai Lēna šodien precas? - Dženija prasa Kerolai.

Viņas balss man vienmēr atgādinājusi trulu bišu sanoņu

tveicē.

- Nerunā muļķības, - krustmāte atbild, taču viņas balsī nav jūtams aizkaitinājums. - Vai tad tu nezini, ka pirms procedūras viņa nevar precēties?

Izņēmusi no kastes dvieli, nogludinu to un piespiežu pie krūtīm. Dzirdot vārdu precēties, man izkalst mute. Pēc izglītības iegūšanas visi precas. Tā ir pieņemts. Laulība ir Kārtība un Stabilitāte, Veselīgas sabiedrības pamats (sk. DVL, Sabiedrības pamati, 114. lpp.). Tomēr, jau par to iedomājoties vien, sirds drudžaini raustās - kā kukainis aiz loga rūts. Protams, es vēl nekad neesmu pieskārusies zēnam, jo fizisks kontakts starp neārstētiem pretējā dzimuma pārstāvjiem ir aizliegts. Atklāti sakot, pat sarunājusies neesmu ilgāk par piecām minūtēm, ja neskaita brālēnus, tēvoci un Endrū Markusu, kas palīdz tēvocim pārtikas veikalā, mūždien baksta degunu un noslauka puņķus gar dārzeņu konservu bundžām.

Ja būšu izkritusi eksāmenos (mīļais Dievs, dari tā, lai es būtu nolikusi), vajadzēs precēties uzreiz pēc procedūras, ne vēlāk kā pēc trim mēnešiem. Un tad būs kāzu nakts.

Apelsīnu smarža joprojām ir stipri jūtama, un mans kuņģis apmet kārtējo kūleni. Noslēpusi seju dvielī, elpoju, mēģinādama pārvarēt nelabumu.

Apakšstāvā jau šķind šķīvji. Krustmāte nopūtusies paskatās rokas pulkstenī.

- Pēc nepilnas stundas iesim, - viņa paziņo. - Sāc taisīties!

Trešā nodaļa

Kungs, palīdzi noturēt kājas pie zemes Un nenovērst acis no ceļa, Neaizmirst kritušos eņģeļus,

j:

Kas gribēja pacelties gaisā,

Bet sadega saulē un, spārniem kūstot, Iegāzās atpakaļ jūrā.

Kungs, palīdzi noturēt kājas pie zemes Un nenovērst acis no ceļa,

Lai es nekad nepaklūpu.

42. psalms

Krustmāte par katru cenu grib pavadīt mani uz laboratorijām. Tāpat kā citas valdības iestādes, ari laboratorijas blīvējas ap piestātni - baltu ēku rinda, kas izskatās kā žilbinoši zobi šļakstošajā okeāna mutē. Bērnībā pēc pārcelšanās pie Kerolas viņa mani katru dienu veda uz skolu. Mēs ar māti un māsu savulaik dzīvojām tuvāk robežai, tāpēc mani pārsteidza un šausmināja vēji un pustumšās, pēc atkritumiem un zivīm smaržojošās ielas. Gaidīju, ka krustmāte paņems mani aiz rokas, bet to Kerola nekad nedarīja, tāpēc, savilkusi dūres, sekoju viņas hipnotizējoši švīkstošajām velveta biksēm, baidoties no brīža, kad aiz pēdējā pakalna pacelsies Svētās Annas meiteņu akadēmija, - tumša mūra ēka, izraibināta ar spraugām un plaisām kā veca jūras vilka seja.

Var tikai pabrīnīties, kā viss mainās. Tolaik mani biedēja Portlendas ielas un es negribīgi šķiros no krustmātes. Tagad pilsētā viss ir tik pazīstams, ka varu iet pa tās līkumotajām takām un pakalniem ar aizvērtām acīm. Šodien vairāk par visu es gribu būt viena. Jūtu nomierinošu smaržu - tā plūst no okeāna, kas slēpjas aiz kalnainajām, līkumotajām ielām. No jūras atvējotās sāls dēļ gaiss šķiet blīvs un smags.

- Neaizmirsti, - Kerola jau kuro reizi atkārto, - viņi gribēs izpētīt tavu personību, tomēr, jo vispārīgāk atbildēsi, jo plašākas iespējas var pavērties.

Krustmāte par laulībām vienmēr runā kā no DVL grāmatas - pienākums, atbildība, neatlaidība.

- Skaidrs, - es pamāju.

Mums garām aizsteidz autobuss. Uz tā sāniem pavīd uzraksts “Svētās Annas akadēmija”. Ātri novēršos, iedomādamās, ka pie sen nemazgātajiem logiem stāv Kara Mak-namara vai Hilarija Pakere un ķiķinādamas māj uz manu pusi. Visi taču zina, ka es šodien eju uz novērtēšanu. Tādi pasākumi notiek tikai četras reizes gadā, un to datumi ir zināmi labu laiku iepriekš.

Krustmāte ir piespiedusi mani uzkrāsoties, un tagad mana seja ir pavisam gluda. Mājās pie vannas istabas spoguļa pati sev atgādināju zivi, jo sevišķi tāpēc, ka mani mati ir pilni ar metāla matadatām un saspraudēm: zivi, kurai no galvas rēgojas metāla āķi.

Krāsoties man nepatīk, un nekad neesmu interesējusies par apģērbu un lūpu spīdumiem. Mana labākā draudzene Hana domā, ka esmu traka, un nav jau nekāds brīnums.

Viņa pati ir vienkārši satriecoša un pat ar nevīžīgi saliktu blondo matu mezglu uz pakauša izskatās stilīgi. Es neesmu neglīta, bet nekāda skaistule ari ne. Viss manī ir tāds - ne šis, ne tas. Acis nav zaļas vai brūnas, bet nenosakāmas krāsas. Neesmu tieva, bet resna ari ne. Vienīgais, kas mani ir noteikts, - mazais augums.

-Ja tev jautā par māsīcām, dieva dēļ, neaizmirsti pateikt, ka nebijāt labi pazīstamas...

- Aha. - Klausos pa ausu galam.

Ārā ir sutlgi, par karstu jūnijam. Muguras lejasdaļā un padusēs jūtu sviedrus, lai gan šorīt kārtīgi iepūtu dezodorantu. Pa labi plešas Kasko līcis, Pika un Lielo Dimantu salas ar sargtorņiem. Tālāk jau ir atklāts okeāns, bet vēl tālāk -panīkušās valstis un pilsētas, kuras sagrāvusi slimība.

- Lēna! Vai tu mani vispār dzirdi?

Kerola paņem mani aiz rokas un pagriež ar seju pret sevi.

- Zila, - es kā papagailis noķērcu, - mana mīļākā krāsa ir zila. Vai zaļa.

Melnā ir pārāk drūma, sarkanā var novērtētājus satracināt, sārtā ir pārāk bērnišķīga, oranžā - dīvaina.

- Un ar ko tev patīk nodarboties brīvajā laikā?

Maigi atbrīvojos no krustmātes tvēriena.

- Par to mēs jau runājām.

- Bet tas ir būtiski, Lēna! Iespējams, šī ir tavas dzīves visnozīmīgākā diena.

Nopūšos. Vārti, kas noslēdz ceļu uz valdības laboratorijām, mehāniski čikstēdami, atveras. Aiz tiem jau veidojas divas rindas: vienā pusē stāv meitenes, bet piecpadsmit metru attālumā pie otras ieejas - zēni. Saulē piemiegusi acis, meklēju paziņas, taču okeāns mani apžilbina, un es redzu tikai lēkājošus melnus plankumus.

- Lēna! - krustmāte mani mudina.

Dziļi ievilkusi elpu, sāku monologu, kuru esam izspēlējušas simtiem reižu.

- Es labprāt veidoju skolas avīzi. Interesējos par fotografēšanu, jo man patīk notvert un iemūžināt mirkli. Daudz laika pavadu kopā ar draudzenēm. Vēl man patīk iet uz koncertiem Dīringouksas parkā un skriet. Divus gadus biju skriešanas komandas kapteine, turklāt esmu skolas čempione brīvajā skrējienā. Bieži pieskatu jaunākos mūsu ģimenes locekļus. Man tiešām patīk bērni.

- Tu saviebies, - krustmāte aizrāda.

- Es mīlu bērnus, - atkārtoju, savilkdama seju smaidā.

Atklāti sakot, reti kuru, bet Greisiju noteikti. Bērni vienmēr ir tik neaprēķināmi un skaļi, vienmēr kaut ko aiztiek un slapina biksēs. Tomēr zinu, ka ari man kādudien būs jādzemdē bērni.

- Labi, - krustmāte saka, - turpini!

- Mani mīļākie priekšmeti ir matemātika un fizika, -noslēdzu savu runu.

Kerola apmierināta pamāj.

- Lēna!

Pagriežos. No vecāku mašīnas izkāpj Hana. Viņas seju ieskauj gaišo matu šķipsnas, pa pusei caurspīdīgā tunika noslīdējusi no iedegušā pleca. Visas meitenes un zēni, kas stāv rindā pie laboratoriju durvīm, pagriezušies noskatās. Manai draudzenei piemīt spēja piesaistīt uzmanību.

- Lēna! Pagaidi! - Hana pa gabalu brēc, drudžaini mādama.

Mašīna šaurajā piebrauktuvē lēni ripo turp un atpakaļ, līdz tai šaurajā piebraucamajā ceļā izdodas apgriezties. Hanas vecāku mašīna ir kā melna, lunkana pantera. Dažas reizes esmu tajā braukusi, juzdamās kā princese. Reti kuram ir savs auto, vēl mazāk cilvēku ar tiem brauc. Degvielas normas ir stingri ierobežotas, turklāt tā ir ārkārtīgi dārga. Daži vidusšķiras pārstāvji novieto autiņu pie parādes durvīm kā pieminekli - nedzīvu un nelietotu, ar nenodilušām riepām, bez neviena plankuma.

- Sveika, Kerola! - pienākusi klāt, Hana aizelsusies sveicina.

No draudzenes pavērtās somiņas rēgojas žurnāls, un viņa pieliecas, lai iebāztu to atpakaļ. Tas ir viens no valdības izdevumiem -Māja un Ģimene. Ieraudzījusi manas jautājoši paceltās uzacis, Hana saviebj seju grimasē.

- Mamma lika paņemt. Lai es palasot, kamēr stāvēšu rindā. Tā es radīšot vajadzīgo iespaidu.

Hana pieliek roku pie rīkles un izliekas, ka smok.

- Hana! - Kerola nikni nošņāc.

Krustmātes bažīgā balss liek manai sirdij sastingt. Kerola reti zaudē savaldību, pat uz mirkli ne, bet tagad sāk drudžaini grozīt galvu uz visām pusēm, it kā meklēdama regulatorus un novērtētājus gaismas pielietajā ielā.

- Neuztraucieties! Neviens mūs neizspiego!

Uzgriezusi muguru Kerolai, Hana smaidīdama nočukst

manā virzienā: Pagaidām.

Meiteņu un zēnu rindas mums priekšā stiepjas garumā, izlocīdamās uz ielas, lai gan laboratoriju stiklotās durvis ik pa brīdim strauji atveras un tajās parādās medmāsas ar mapēm rokās, aicinot rindā stāvētājus uzgaidāmajā telpā. Krustmātes roka viegli kā putns pieskaras manam elkonim.

- Labāk ieņemiet vietu rindā, - viņas balss atkal skan kā parasti.

Žēl, ka nevaru aizņemties Kerolas aukstasinību.

- Lēna?

-Jā?

Nejūtos diez cik labi. Laboratoriju ēkas vel ir tālu un tik spilgti baltas, ka nespēju uz tām skatīties. Acu priekšā spīd sakarsusī ietve. Galvā atkārtojas vārdi tavas dzīves visnozīmīgākā diena. Saule pārvērtusies milzīgā gaismas plankumā.

- Veiksmi! - krustmāte sev raksturīgi aši pasmaida.

- Paldies!

Gribētos, lai Kerola saka vēl kaut ko, kaut vai: Nešaubos, ka jums ies labi vai Neuztraucieties. Bet viņa stāv un klusē, mirkšķinādama acis, ar aukstasinīgu sejas izteiksmi, kas ir tikpat neizdibināma kā vienmēr.

- Neraizējieties, misis Tidla, - Hana man pamirkšķina, - es gādāšu, lai viņa neizgāžas. Apsolu.

Mans satraukums izgaist, kā nebijis. Hana pārbaudījumu uztver mierīgi, bezrūpīgi un dabiski.

Abas ejam uz laboratoriju pusi. Hana ir gandrīz metru astoņdesmit gara. Ejot man jāsper trīs soļi, kamēr viņa sper divus, tāpēc jūtos kā pīle, kas gāzelēdamās cilājas augšup un lejup. Tomēr šodien tas mani neuztrauc. Priecājos, ka Hana ir man blakus. Bez viņas es būtu beigta un pagalam.

- Ak kungs, - kad esam pienākušas pie rindas, draudzene saka. - Tava krustmāte gan šito visu uztver baigi nopietni, vai ne?

- Bet tas taču ir nopietni!

Nostājamies rindas galā. Pamanu pāris pazīstamu seju -dažas meitenes, ko nedaudz pazīstu no skolas, un puišus, kas redzēti spēlējam futbolu pie Spensera koledžas. Viens no viņiem pagriežas uz manu pusi un notver manu skatienu. Viņš sarauc uzacis, un es ātri noduru skatienu, juzdama, ka vaigi man jau svilst un kuņģis nervozi raustās. Nepaies ne trīs mēneši, un tu būsi sapārota, es sev domās saku, taču vārdi šķiet tukši un smieklīgi kā bērnībā, kad kaldinājām bezjēdzīgus teikumus: Manai ātrlaivai vajag banānu, uzliec manu mitro kurpi uz savas tulznainās kūkas.

- Jā, zinu. Vari man ticēt, DVL rokasgrāmatu esmu lasījusi tikpat bieži kā citi.

Uzgrūdusi saulesbrilles uz pieres un plivinādama savas garās skropstas, Hana medussaldā balsī saka:

- Novērtēšanas diena ir satraucošs pārejas rituāls, kas sagatavo tevi laimei, stabilitātei un partnerībai nākotnē.

Nolaidusi saulesbrilles atpakaļ uz acīm, viņa novaik-stās.

- Vai tad tu tā nedomā? - pieklusinu balsi līdz čukstam.

Hana pēdējā laikā ir pavisam dīvaina. Jāsaka gan, ka viņa

vienmēr atšķīrusies no citiem, būdama atklātāka, neatkarīgāka un bezbailīgāka. Tieši tāpēc es gribēju ar viņu draudzēties. Pati vienmēr esmu bijusi kautrīga, vienmēr esmu baidījusies pateikt kaut ko lieku un izdarīt kaut ko nepareizi. Hana ir mans pretstats.

Taču pēdējā laikā Hana kļuvusi vēl brivdomīgāka. Par skolu viņa vairs neuztraucas. Vairākas reizes viņa ir izsaukta pie mācību pārzines par runāšanu pretī skolotājiem. Dažreiz Hana pusvārdā pēkšņi apklust, it kā atdūrusies pret kādu šķērsli. Citreiz atkal pieķeru viņu skatāmies uz okeānu, un šķiet, ka viņa gribētu būt kur citur.

Lūkojoties draudzenes dzidri pelēkajās acīs un lūpās, kas ir tik plānas un cieši savilktas kā stopa stiegra, mani sagrābj bailes. Iedomājos savu māti, kas uz sekundi sastinga gaisā un tad kā akmens iekrita okeānā, atceros tās meitenes seju, kas nolēca no laboratorijas jumta, viņas ietvei piespiesto vaigu. Gaiņāju projām domas par delīriju. Hana taču nav slima. Noteikti nav. Tad es to zinātu.

- Ja viņi mums tiešām vēlētu laimi, tad ļautu izvēlēties pašām, - viņa noburkšķ.

- Hana, - es skarbi saku. Sistēmas kritika ir visļaunākais pārkāpums. - Ņem savus vārdus atpakaļ!

Draudzene paceļ rokas.

- Labi jau, labi, padodos!

- Tu taču zini, ka tā nav. Vai tad esi aizmirsusi, kā bija senāk? Visur haoss, kaujas un kari. Cilvēku dzīve bija nožēlojama.

- Es taču teicu, ka padodos!

Hana smaida, taču es saērcināta novēršos.

- Turklāt, - nekādi nevaru rimties, - mums ir gan izvēle.

Novērtētāji parasti sastāda sarakstu ar četriem pieciem apstiprinātiem kandidātiem, no kuriem var izvēlēties. Tādējādi visi ir apmierināti. Visus šos gadus, kopš ieviesta procedūra un tiek organizētas laulības, Menas štatā nav bijis vairāk par desmit šķiršanās gadījumiem, bet visā ASV - ap tūkstoti, un gandrīz vienmēr šādos gadījumos vīrs vai sieva tiek turēti aizdomās kā piekritēji, tāpēc šķiršanās bijusi neizbēgama un valsts apstiprināta.

- Ierobežota izvēle, - Hana mani pārlabo. - Jāizvēlas no tiem, kurus citi mums izvēlējušies.

- Jebkura izvēle ir ierobežota, - es atcērtu. - Tāda ir dzīve.

Draudzene atver muti, grasīdamās atbildēt, bet tad negaidot iesmejas. Pasniegusies viņa paspiež man roku -divreiz īsi, divreiz gari. Tas ir mūsu vecais signāls, ko izdomājām otrajā klasē, kad viena no mums bija nobijusies vai uztraukusies: Esmu tev blakus, neuztraucies!

- Labi, labi. Nestrīdēsimies! Novērtēšana ir viens lielisks pasākums, viss kārtībā! Lai dzīvo novērtēšanas diena!

- Tas jau izklausās labāk, - es atbildu, joprojām raižpilna un sapīkusi.

Rinda lēni virzās uz priekšu. Esam jau tikušas garām dzelzs vārtiem ar savīto dzeloņdrāšu kroni un iegājušas pievadceļā, kas ved uz laboratoriju kompleksu. Meitenēm jādodas uz ēku 6-C, zēniem - uz 6-B, tāpēc abas rindas sāk attālināties.

Soli pa solim mēs virzāmies uz priekšu, un ikreiz, kad atveras stikla durvis, jūtam gaisa kondicionētāja brāzmu. Pēc tam durvis šņākdamas aizveras. Pārsteidzoša sajūta: it kā mēs uz bridi būtu no galvas līdz kājām pārklātas ar ledus kārtiņu, kā saldējums. Pagriezusies paceļu zirgasti, vēlēdamās, kaut nebūtu tik sasodīti karsti. Mājās mums kondicionēšanas sistēmas nav, tikai gari, neglīti vēdinā-tāji, kas naktī mūždien sprakšķ. Turklāt Kerola reti ļauj tos ieslēgt, jo, viņasprāt, tie patērē daudz elektrības, un mums ir jātaupa.

Beidzot rindā pirms mums ir tikai dažas meitenes. No ēkas iznāk medmāsa ar mapēm un pildspalvām, kuras izdala mums.

- Lūdzu, centieties sarakstīt visu vajadzīgo informāciju, - viņa saka, - ari slimību un ģimenes vēsturi.

Sirds šķiet iesprūdusi rīkles galā. Glīti sanumurētās ailītes - uzvārds, vārds, otrais vārds, adrese, vecums - saplūst kopā. Labi, ka man priekšā ir Hana. Viņa ātri aizpilda anketu, uzlikusi to uz mapes un aši slidinot pildspalvu pār papīru.

- Nākamā!

Durvis atkal atsprāgst, parādās cita medmāsa un pamāj Hanai, lai nāk iekšā. Vēsajā pustumsā aiz medmāsas muguras saskatu baltu uzgaidāmo telpu un zaļu paklāju uz grīdas.

- Turies! - uzsaucu Hanai.

Pagriezusies draudzene man aši uzsmaida. Tomēr redzu, ka nu arī viņu pārņēmis uztraukums. Starp uzacīm Hanai ievilkusies smalka rieviņa, un viņa kodī lūpas kaktiņu.

Jau gandrīz iegājusi laboratorijā, Hana pēkšņi metas atpakaļ ar mežonīgu, svešādu izteiksmi sejā, ieķeras man plecos un piespiež muti man pie auss. Aiz pārsteiguma izlaižu no rokām mapi.

- Tu taču zini, ka cilvēks nevar būt īsti laimīgs, ja dažreiz nav nelaimīgs, vai ne? - viņa čukst, un draudzenes balss ir aizsmakusi, it kā viņa nupat būtu raudājusi.

-Ko?

Hanas nagi ieurbjas manos plecos, un man kļūst no viņas bail.

- Cilvēks nevar būt īsti laimīgs, ja dažreiz nav nelaimīgs. Tu to zini, vai ne?

Nepagūstu atbildēt, kad Hana jau ir atrāvusies un viņas seja ir tikpat rāma, skaista un mierīga kā vienmēr. Noliekusies viņa paceļ manu nokritušo mapi un smaidot atdod to man. Nākamajā mirklī Hana pazūd aiz stikla durvīm, kas atveras un aizveras mierīgi kā ūdens virsma virs grimstoša priekšmeta.

Ceturtā nodaļa

Sātans iezagās Ēdenes dārzā un atnesa sev līdzi slimību - amor deliria nervosa -sēklu, no kuras izauga un uzplauka krāšņa ābele, kas nesa asiņaini spilgtus augļus.

Stivens Horass, filozofijas zinātņu doktors. “Genesis:

Pilnīga pasaules un zināmā Visuma vēsture”,

Hārvarda Universitāte

Kad medmāsa ieved mani uzgaidāmajā telpā, Hana jau ir prom, izgaisusi aiz vienām no antiseptiskajām, pilnīgi vienādajām baltajām durvīm, taču tuvumā grozās un gaida pusducis citu meiteņu. Viena sēž krēslā, noliekusies pār mapi, skribelēdama, labodama un vēlreiz pārrakstīdama savas atbildes. Cita izmisusi prasa māsiņai, ar ko “hronisks medicīniskais stāvoklis” atšķiras no “potenciāla medicīniskā stāvokļa”. Meitene izskatās kā pirms lēkmes, uz pieres viņai izspiedies asinsvads, balss histēriski spalga - nez vai viņa savā lapā ierakstīs tieksme uz pārmērīgu uztraukšanos?

Tas nemaz nav smieklīgi, taču jūtu, ka tūliņ iespurgšos. Pielieku roku pie mutes un klusītēm ieķiķinos. Kad esmu

sanervozējusies, nespēju savaldīties. Skolā kontroldarbu laikā ķiķināšanas dēļ allaž iekuļos nepatikšanās. Nez vai man nevajadzēja to pieminēt slimību vēsturē?

Paņēmusi manu mapi, māsiņa izšķirsta lapas un pārbauda, vai esmu atbildējusi uz visiem jautājumiem.

- Lēna Heloveja? - viņa jautā možā, lietišķā balsī, kas raksturīga visām medmāsām, it kā viņas būtu to apguvušas mācību laikā.

- Aha, - es pamāju un, atcerējusies krustmātes brīdinājumu, ka novērtētāji gaida oficiālāku toni, aši piebilstu: - Tieši tā.

Vēl aizvien jūtos dīvaini, dzirdot uzvārdu Heloveja, un arī tagad kuņģī iekņudas. Pēdējos desmit gadus dzīvoju ar krustmātes uzvārdu - Tidla. Lai gan tas ir visai stulbs (Hana reiz teica, ka Tidla atgādinot maza bērna vārdu čurāšanai), tas vismaz nav saistīts ar māti un tēvu. Tidli vismaz ir īsta ģimene, turpretī Heloveji - tikai atmiņas. Taču oficiālos gadījumos jālieto īstais uzvārds.

- Nāciet man līdzi!

Māsiņa pamāj uz vienu no gaiteņiem, un es sekoju glīti knakšķošajiem papēdīšiem pa linoleja grīdu. Telpās ir žilbinoši spilgts apgaismojums. Kņudēšana pārceļas no kuņģa uz galvu, un es apreibusi mēģinu nomierināties, iztēlojoties okeānu, tā saraustīto elpošanu un kaiju riņķošanu debesīs.

Necik ilgi, un viss būs galā, domās sevi mierinu. Vēl mazliet, un tu varēsi iet mājās, un par novērtēšanu tev vairs nekad nebūs jādomā!

Gaitenis šķiet bezgalīgs. Priekšā atveras un aizveras durvis, un brīdi vēlāk, kad nogriežamies gar stūri, mums garām aizbrāžas kāda meitene. Seja viņai ir sasarkusi, droši vien no raudāšanas. Acīmredzot viņas pārbaudījums jau ir galā. Neskaidri atceros, ka viņa iegāja jau pašā sākumā.

Nevaru nejust žēlumu. Novērtēšana parasti ilgst no pusstundas līdz divām stundām, un visi zina: jo garāka novērtēšana, jo labāks rezultāts. Protams, ne jau vienmēr. Pirms diviem gadiem Mārsija Deivisa kļuva slavena, ieejot laboratorijā un izejot no tās pēc četrdesmit piecām minūtēm ar visaugstāko novērtējumu - desmit punktiem. Pērn Korija Vinde pārspēja visus ilguma rekordus - trīsarpus stundas, tomēr saņēma tikai trijnieku. Acīmredzot novērtētājiem ir sava sistēma, tomēr zināmā mērā daudz ko nosaka nejaušība. Dažkārt liekas, ka galvenais procesa mērķis ir mūs iebaidīt un samulsināt.

Pēkšņi iedomājos, ka skrienu pa tīrajiem, sterilajiem gaiteņiem, spārdīdama visas durvis pēc kārtas. Jau nākamajā mirklī to nožēloju. Šis ir visnepiemērotākais laiks šaubām. Domās sāku lamāt Hanu. Acīmredzot mani ietekmējuši viņas vārdi: Cilvēks nevar būt īsti laimīgs, ja dažreiz nav nelaimīgs. Ierobežota izvēle. Jāizvēlas no tiem, kurus citi mums izvēlējušies.

Es gan priecājos, ka manā vietā izvēlas citi. Labi, ka tas nav jādara pašai, un vēl labāk, ka nevienam nav jāizvēlas mani. Hanai, protams, būtu pa prātam, ja viss notiktu kā senāk. Hanai ar viņas zeltaino matu vilni, mirdzošajām, pelēkajām acīm un nevainojami līdzenajiem zobiem, un smiekliem, kas vairāku metru rādiusā visiem liek pagriezties, paskatīties uz viņu un smieties līdzi. Hanai piestāv pat neveiklība - ikvienam gribas pasniegt roku, lai palīdzētu viņai piecelties vai salasīt nokritušās grāmatas. Kad es paklūpu vai uzleju sev uz blūzes kafiju, visi novēršas. Gandrīz vai redzu, ko cilvēki domā. Cik neveikli! Cilvēkos man galva kļūst smaga, piemirkusi un pelēka kā iela atkusnī pēc lieliem sniegiem, bet Hana vienmēr zina, ko teikt.

Neviens normāls čalis mani neizvēlēsies, jo pasaulē ir tādas meitenes kā Hana: tas taču būtu tikpat kā samierināties ar sakaltušu cepumu, kad patiesībā gribas lielu saldējumu ar putukrējumu, ķiršiem un šokolādes skaidiņām. Tāpēc būšu laimīga, saņēmusi glītu lapu, uz kuras rakstīts: Apstiprinātie kandidāti. Tad vismaz kādu satikšu. Nav nozīmes, vai es viņam patikšu (lai gan dažreiz, īsu mirkli, man to gribētos). Nav nozīmes, vai man ir divas acis vai viena.

-Tur.

Māsiņa beidzot apstājas pie durvīm, kas ir tieši tādas pašas kā citas.

- Apģērbu un personiskās lietas varat atstāt garderobē. Lūdzu, kleita, kas jums sagatavota, - ar aizdari uz muguras. Varat bridi sagatavoties - iedzert ūdeni, pameditēt.

Iedomājos simtiem meiteņu, kas sakrustotām kājām sēž uz grīdas, salikušas plaukstas uz ceļgaliem un skandinādamas Om, un man atkal jāapslāpē mežonīga smieklu lēkme.

- Tomēr, lūdzu, ņemiet vērā: jo ilgāk gatavosieties, jo mazāk laika novērtētājiem atliks jūsu iepazīšanai.

Medmāsa stingri pasmaida. Viss viņā ir stingrs: āda, acis, laboratorijas halāts. Viņa skatās man tieši acīs, taču rodas iespaids, ka mani neredz un domās jau knakšķina atpakaļ uz uzgaidāmo telpu, lai tūlīt vestu nākamo meiteni uz citu gaiteni un teiktu to pašu, ko man. Jūtos pavisam vientuļa biezajos mūros, kas noklusina visas skaņas, nošķirta no saules un tveices. Te viss ir tik ideāls un nedabisks.

- Kad būsiet sagatavojusies, ejiet iekšā pa zilajām durvīm! Novērtētāji laboratorijā jūs jau gaida.

Medmāsa aizknakšķina projām, un es dodos uz garderobi, kas ir maza, bet tikpat gaiša kā gaitenis. Jūtos kā profilaktiskās apskates kabinetā. Stūri stāv milzīga medicīniskā aparatūra, kas ik pa brīdim iepīkstas. Vēl redzu ar salveti pārklātu galdu un sajūtu kodīgu antiseptisku smaržu. Noģērbjos. Kondicionētāja brāzmas uzdzen man zosādu un saceļ uz rokām spalviņas. Lieliski! Tagad novērtētāji domās, ka esmu spalvains nezvērs.

Es saloku drēbes un krūšturi, salieku glītā kaudzītē un ieslīdu procedūras tērpā. Tas izgatavots no īpaši plānas plastmasas, un, apņēmusi to ap augumu un sastiprinājusi pie vidukļa, zinu, ka gandrīz viss spīd tērpam cauri, ari apakšveļa.

Beigsies. Drīz tas beigsies.

Dziļi ievelku elpu un ieeju pa zilajām durvīm.

Laboratorijā apgaismojums ir vēl spilgtāks - tas ir žilbinošs, tāpēc novērtētāju pirmais iespaids droši vien ir šāds: meitene piemiegtām acīm atkāpjas soli atpakaļ un paceļ plaukstu pie sejas. Man priekšā peld kanoe laiva ar četrām ēnām. Kad acis beidzot pierod pie gaismas, ieraugu četrus novērtētājus, kas sēž pie gara, zema galda. Telpa ir plaša, un tajā nekā nav, ja neskaita viņus un tērauda operāciju galdu istabas stūri. No augšas mani žilbina divas prožektoru rindas, un ievēroju, ka griesti ir vismaz deviņus metrus augsti. Izmisīgi vēlos sakrustot uz krūtīm rokas, lai kaut cik paslēptu augumu. Mute man ir izkaltusi, prāts - tikpat karsts, tukšs un balts kā gaismas. Esmu aizmirsusi, kas jādara un jāsaka.

Par laimi, ierunājas novērtētāja:

- Vai papīri jums ir kārtībā?

Balss skan draudzīgi, taču dūre mana kuņģa dziļumos neatlaižas.

Ak kungs, nodomāju, es tūlīt apčurāšos. Apčurāšos uz līdzenas vietas. Mēģinu iedomāties, ko teiks Hana, kad viss būs garām un mēs pastaigāsimies pēcpusdienas saulē, jūtot gaisā smagi karājamies sāls un sakarsušās ietves smaržu.

Augstā debess, Hana sacīs, tā tik bija laika nosišana! Sēž rindā kā četras vardes un bolās.

- Ē... jā.

Eju tuvāk, juzdama, ka gaiss kļūst arvien blīvāks un palēnina manu gaitu. Pietuvojusies novērtētājiem, pastiepju roku un atdodu mapi. Pie galda sēž trīs vīrieši un sieviete, taču ne uz vienu nevaru ilgi skatīties. Aši pārlaižu viņiem skatienu un šļūcu atpakaļ, paguvusi ievērot tikai degunus, tumšas acis un briļļu zibšņus.

Mape ceļo pa novērtētāju rindu. Piespiedusi rokas pie sāniem, cenšos izlikties, ka jūtos pavisam brīvi.

Man aiz muguras aptuveni sešu metru augstumā no zemes atrodas auditorija. Iekļūt tajā var pa nelielām sarkanām durvīm, kas ierīkotas krietni augstāk par balto sēdekļu rindām. Acīmredzot laboratorija paredzēta studentiem, ārstiem, praktikantiem un jaunajiem zinātniekiem. Te notiek ne tikai procedūra, bet arī vēlākā izmeklēšana pēc tās, kurā bieži vien konstatē smagas slimības.

Iedomājos, ka droši vien tieši šeit, šajā telpā, notiek dziedniecība. Tāpēc jau stūri stāv operāciju galds. Dūre kuņģī atkal nervozi sažņaudzas. Lai gan esmu bieži prātojusi, kā notiek ārstēšana, tomēr nekad neesmu nopietni domājusi par pašu procedūru: cieto metāla galdu, mirgojošām gaismām, caurulītēm, vadiem un sāpēm.

- Lēna Heloveja?

-Jā. Tā esmu es.

- Labi. Varbūt sākumā mazliet pastāstīsiet par sevi?

Briļļainais novērtētājs paliecas uz priekšu, iepleš rokas

un pasmaida. Viņam ir lieli, stūraini, balti zobi, kas atgādina vannas istabas flīzes. Brillēs atspīd gaisma, tāpēc acis aiz tām neredzu un vēlos, kaut viņš noņemtu brilles.

- Pastāstiet par savām mīļākajām nodarbēm! Interesēm, hobijiem, mācību priekšmetiem.

Sāku mājās sagatavoto runu par fotografēšanu, skriešanu un laika pavadīšanu kopā ar draudzenēm, taču nespēju sakopot domas. Novērtētāji māj ar galvu, sāk šo to atzīmēt, viņu sejas vairs nav tik saspringušas, tāpēc nospriežu, ka laikam man izdodas tīri labi, taču es nedzirdu vārdus, kas nāk pār manām lūpām. Nespēju nedomāt par metāla operāciju galdu un ik pa brīdim slepšus ar acs kaktiņu uzmetu tam skatienu: gaismā tas mirdz kā naža asmens.

Pēkšņi atceros māti, kuru nespēja glābt pat trīs procedūras: slimība ņēma virsroku, izpostot viņu no iekšpuses, padarot acis tukšas un vaigus - bālus. Beigās kājas aiznesa māti uz smilšakmens klinti, un spožajā, retinātajā gaisā viņa ielēca ūdeni.

Tā vismaz visi saka. Man tolaik bija seši gadi. Atceros tikai mātes karsto pirkstu pieskārienu un pēdējos naktī čukstus izteiktos vārdus: Es tevi mīlu. Atceries! Neviens to nevar tev atņemt.

Aši aizveru acis, domās redzēdama māti, kas lokās sāpēs, kamēr ducis zinātnieku laboratorijas uzsvārčos viņu vēro un bezkaislīgi raksta piezīmes. Trīs reizes māti piesēja pie metāla galda, trīs reizes novērotāju bars no auditorijas vēroja, kā viņa reaģē uz adatu dūrieniem un pēc tam - uz lāzera staru, kas kapāja viņas ādu. Parasti pacients pirms procedūras saņem anestēziju un neko nejūt, taču krustmāte reiz izpļāpājās, ka trešajā reizē zinātnieki izvēlējušies narkozi neizmantot, uzskatot, ka tā, iespējams, neļauj mātes smadzenēm reaģēt uz dziedniecību.

- Vai nevēlaties ūdeni? - Novērtētāja pamāj uz ūdens pudeli un glāzi, kas stāv uz galda.

Acīmredzot viņa ievērojusi manu mirkļa vājumu, taču tas nekas. Pēc novērtētāju skatieniem spriežu, ka viņi ir ar mani apmierināti, it kā es būtu mazs bērns, kas salicis klucīšus īstajās vietās.

Ieleju glāzē ūdeni un mazliet iedzeru, pateicīga par šo pauzi. Jūtu, ka padusēs, uz galvas un skausta sanesušies sviedri, un lūdzu Dievu, lai neviens to nepamana. Cenšos skatīties tikai uz novērtētājiem, taču ar acu kaktiņu redzu ņirdzam nolādēto galdu.

- Labi, Lēna. Tagad uzdosim jums dažus jautājumus. Gribam dzirdēt godīgas atbildes. Atcerieties, ka vēlamies iepazīt jūs kā personību.

Diez kā tad vēl? prātā iešaujas jautājums. Kā dzīvnieku?

Dziļi ieelpojusi, piespiežu sevi pamāt un pasmaidīt.

- Lieliski!

- Lūdzu, nosauciet savas mīļākās grāmatas!

- Kristofera Malija Mīlestība, karš un iejaukšanās, - nedomādama atbildu, - Filipas Haroldes Robeža.

Nespēju atvairīt ainas, kas straumēm vien nāk man virsū. Smadzenēs iestrēdzis viens vārds. Sāpes. Viņi gribēja pakļaut māti ceturtajai procedūrai. Nakti, kad māte nomira, viņi ieradās, lai vestu viņu uz laboratoriju. Taču māte izgaisa tumsā, paguvusi pamodināt mani ar vārdiem Es tevi mīlu. Atceries! Neviens to nevar tev atņemt. Vēl ilgi pēc tam, kad māte bija pazudusi, šos vārdus man atnesa vējš, atkārtoja koki un šalca lapas, čukstot pelēkajā rīta gaismiņā.

-... un Viljama Šekspīra Romeo un Džuljeta.

Novērtētāji māj, piezīmē kaut ko savos pierakstos. Romeo un Džuljeta ir katra 10. klases skolēna obligātā lasāmviela veselības mācībā.

- Un kāpēc? - trešais novērtētājs painteresējas.

Tāpēc, ka šī grāmata ir brīdinoša - tā man tagad būtu jāatbild. Literārais darbs atklāj briesmas, kas valdīja vecajā pasaulē, kad vēl nebija ieviesta dziedniecība. Taču rīkle man ir iekaisusi un vāra, un vārdi netiek ārā. Tie ir iesprūduši, tāpat kā dadži pielīp pie biksēm pēc pastaigas pa laukiem. Ausīs sāk šalkt okeāns, uzstājīgi murminādams, un domās redzu, kā tas saslēdzas ap māti, ciets kā akmens. Beigās atbildu:

- Skaisti.

Visas četras sejas strauji pagriežas un raugās manī kā diegā savērtas marionetes.

- Skaisti? - Otrais novērtētājs sarauc degunu.

Gaisā karājas švīkstoša, salta spriedze, un es aptveru, ka esmu pieļāvusi milzīgu, milzīgu kļūdu.

Briļļainais novērtētājs paliecas uz priekšu.

-Jūs izmantojāt interesantu vārdu. Tiešām interesantu.

Šoreiz viņa līkie, baltie zobi atsauc man atmiņā suni.

- Vai, jūsuprāt, ciešanas ir skaistas? Varbūt jums patīk vardarbība?

- Nē. Nē, tur ir kaut kas cits.

Cenšos domāt skaidri, taču galvā rēc okeāns. Ar katru mirkli rēkšana pieņemas spēkā. Un tad man šķiet, ka saklausu ari kliedzienu - it kā pēc desmit gadiem mani būtu sasniedzis mātes sauciens.

- Es tikai gribēju teikt... Tajā ir kaut kas skumjš...

Cīnos, stostos, juzdama, ka slīkstu baltajā gaismā un

okeāna rēcienos. Ziedošanās. Gribu teikt kaut ko par ziedošanos, bet vārdi nenāk pār lūpām.

- Turpināsim, - novērotāja, kura, piedāvādama ūdeni, bija tik laipna, vairs netēlo draudzeni. Tagad viņa ir lietišķa. - Pavisam vienkāršs jautājums. Kāda ir jūsu mīļākā krāsa?

Daļiņa no smadzenēm, mans loģiskais, izglītotais un racionālais Es, sauc: Zilā! Saki - zilā! Tikmēr otra, mans vecais Es, traucas pa skaņu viļņiem, uzbangojot līdz ar augošo troksni.

- Pelēkā, - es izmetu.

- Pelēkā? - ceturtais novērtētājs pārjautā.

Sirds man raustās kā sveces liesma. Zinu, ka esmu izgāzusies, redzu, ka mans novērtējums krīt arvien zemāk. Taču ir jau par vēlu. Ar mani ir cauri: ausīs skan rēkoņa, tā kļūst arvien skaļāka un skaļāka, un mani pārņem tāds izmisums, ka vairs nespēju padomāt. Aši izstostu paskaidrojumu:

- Nē, ne īsti pelēkā. Pirms saullēkta ir tāds brīdis, kad visas debesis kļūst bālas un bezkrāsainas - ne īsti pelēkas, ne īsti baltas, un šī krāsa man vienmēr ir patikusi. Tā saistās ar sajūtu, ka tūliņ notiks kaut kas labs.

Taču neviens manī vairs neklausās. Novērtētāji, pieliekuši galvas, apjukušām sejām skatās man garām, it kā cenzdamies saklausīt pazīstamus vārdus svešā valodā. Murdoņa un kliedzieni pieņemas spēkā, un es saprotu, ka nebūt neesmu tos iztēlojusies. Tik tiešām - kliedz cilvēki, un vēl dzirdama dobja, trula, smaga skaņa, it kā tuvumā mīdītos tūkstošiem kāju, un murmināšana bez vārdiem, kas neizklausās cilvēciska.

Apjukumā viss šķiet tikpat nesaistīti kā sapnī. Novērtētāja pieceļas un saka:

- Velns lai parauj...

Briļļainais izmet:

- Sēdi, Helēn! Aiziešu paskatīties, kas te notiek.

Bet tad atsprāgst durvis un parādās govju bars - īstas, dzīvas, nosvīdušas, maurojošas govis trokšņaini iebrūk laboratorijā.

Tiešām kāju duna, nodomāju un jūtos lepna, ka esmu pareizi noteikusi trokšņa avotu.

Tad aptveru, ka man virsū metas ļoti smagu un pārbiedētu lopu bars, kas pēc divām sekundēm mani samīdīs.

Daudz nedomādama, skrienu uz istabas stūri un paslēpjos aiz operāciju galda. Tas mani pasargā no satracināto dzīvnieku bara. Pabāžu galvu gar galda stūri, lai redzētu, kas notiek. Novērtētāji salēkuši uz galda, vairīdamies no brūnajiem un raibajiem govju sāniem. Sieviete spiedz pilnā rīklē, bet briļļainais, lai gan pats pieķēries viņai kā glābšanas riņķim, sēc:

- Mieru, tikai mieru!

Vienai otrai govij uz galvas nebēdnīgi grozās parūka, citām uz muguras plandās tādi paši tērpi kā man. Vienubrīd esmu pārliecināta, ka sapņoju. Varbūt visa šī diena ir sapnis, un es pamodlšos savā gultā un pēc dažām stundām iešu uz novērtēšanu. Bet tad ievēroju uz govju sāniem uzrakstu: NEĀRSTĒJAMAS. NOLEMTAS NĀVEI. Tinte izplūdusi tieši virs kārtīgi iededzinātiem marķējuma numuriem - ar tādiem lopus sūta uz kautuvi.

Man pār muguru pārskrien auksti šermuļi, un pēkšņi viss nostājas savās vietās. Katru otro gadu slimie (cilvēki, kas dzīvo Mežonīgajā zemē, pār kuru valdībai nav teikšanas, lai gan tā atrodas starp kārtīgām lielpilsētām un mazpilsētām) iezogas Portlendā un īsteno protesta akcijas. Reiz viņi ieradās nakti un uz visām pazīstamo zinātnieku mājām uzkrāsoja sarkanus galvaskausus. Citu reizi slimajiem izdevās ielauzties galvenajā policijas pārvaldē, kas Portlendā koordinē patruļas un sargu maiņu, un sanest visas mēbeles, ieskaitot kafijas automātus, uz jumta. Patiesībā jocīgi un visai pārsteidzoši, jo pārvaldei taču vajadzētu būt drošākajai vietai pilsētā. Mežonīgajā zemē mīlestību par slimību neviens neuzskata un dziedniecību neatzīst. Tā esot cietsirdības izpausme, nevis ārstēšana.

Viss skaidrs: govis ir saģērbtas kā mēs, novērtējamie. It kā arī mēs būtu ganāmpulka lopiņi.

Mazliet nomierinājušās, govis vairs nav tik kareivīgas un sāk stampāt turp un atpakaļ pa laboratoriju. Novērtētāja, paķērusi mapi, vicina to uz visām pusēm, kamēr lopi grūstās ap galdu, maurodami un košļādami izmētātos papīrus. Kad redzu, kā viena govs pagrābj papīra lapu un sāk to zelēt, aptveru, ka tās ir novērtētāju piezīmes. Paldies dievam! Varbūt lopiņi apēdīs visas piezīmes, un tad neviens nezinās, ka esmu ar blīkšķi izgāzusies. Paslēpusies aiz galda, drošībā no asajiem, stampājošajiem nagiem, atzīstu, ka esmu pārgalvīgi jautra pasākuma aculieciniece.

Bet tad saklausu vēl kaut ko. Stampāšanas, sprauslāšanas un brēcienu vidū kaut kur augšā dzirdu smieklus - klusus, īsus un melodiskus kā dažas uz klavierēm uzplinkšķi-nātas taktis.

Pametu skatienu uz auditoriju. Tur stāv puisis, kas vēro visu šo jampadraci un smejas.

Svešinieka acis, juzdamas skatienu, pārslīd manai sejai. Man aizraujas elpa, it kā es lūkotos fotoobjektīvā, koncentrēdamās tikai uz viņu, un pasaule visapkārt būtu sastingusi.

Mati viņam ir zeltaini brūni kā rudenī dzeltēt sākušas lapas, bet acis - spoža dzintara krāsā. Viņu ieraugot, man top skaidrs - viņš ir viens no tiem, kas sarīkoja jampadraci. Droši vien viņš ir no Mežonīgās zemes, no slimo tautas. Bailēs man sažņaudzas kuņģis, un es atveru muti, lai kliegtu (pati nezinādama, ko), bet tieši tajā brīdī puisis viegli pamāj, un es nespēju izdvest ne skaņas. Pēc tam viņš izdara kaut ko pilnīgi un galīgi neiedomājamu.

Viņš man pamirkšķina!

Beidzot iedarbojas signalizācija. Tā ir tik skaļa, ka man ar plaukstām jāaizspiež ausis. Pametu skatienu uz novērtētāju pusi, lai redzētu, vai viņi puisi pamanījuši, bet visi četri joprojām dejo pa galdu, un, kad vēlreiz paceļu acis augšup, viņš jau ir projām.

Piektā nodala

Ielēksi bedrē, iebrauksi veldrē,

Kāpsi uz akmens, paliksi viens, Uzkāpsi skaidai, slimību gaidi, Skaties zem kājām, lai tiktu uz mājām.

Izplatīts bērnu skaitāmpantiņš, ko parasti skaita, lecot ar auklu vai sitot plaukstas

Tonakt atkal redzu to pašu sapni.

Es stāvu uz baltas smilšakmens klints. Pamats zem kājām nav īsti drošs. Radze, uz kuras stāvu, sāk drupt, tā sāk slīdēt projām un krist lejup. Simtiem metru zemāk ir okeāns, kas kuļ viļņus un skaļi šņāc, no augšienes atgādinot milzīgu, kūpošu sautējumu. Redzu tikai baltas putas un bangojošu ūdeni. Baidos, ka nokritīšu, taču nezin kāpēc nevaru pakustēties un atvirzīties no klintsradzes, lai gan pamats zem kājām zūd, gaisā pārkārtojas miljoniem molekulu un es kuru katru mirkli varu iegāzties okeānā.

Brīdī, kad jūtu, ka man zem kājām vairs nav zemes un tūlīt, vējam šalcot gar ausīm, iekritīšu ūdenī, bangojošie viļņi pēkšņi uz brīdi pašķiras, atklājot mātes seju - bālu, uzpūstu, ar pelēku putu plankumiem, pie pašas ūdens

virsmas. Acis viņai atvērtas, mute saviebta kliedzienā, bet ieplestās rokas kustas līdz ar bangām, it kā viņa gribētu mani apskaut.

Un tad es pamostos. Kā vienmēr.

Spilvens ir mitrs, un rīklē kņud. Miegā esmu raudājusi. Man blakus ir saritinājusies Greisija. Vienu vaigu stingri piespiedusi spilvenam, viņa nepārtraukti kustina lūpas. Kad sapņoju, Greisija vienmēr ielien pie manis gultā. Nezinu gan, kā viņa to nojauš.

Atglaužu Greisijai matus no pieres un noņemu palagu no viņas sasvīdušajiem pleciem. Kad braukšu projām, man būs žēl no viņas šķirties. Noslēpumi mūs ir satuvinājuši. Greisija vienīgā zina par Aukstumu, kas mani dažreiz pārņem gultā, - melnu tukšuma sajūtu, kas liek aizrauties elpai un elsot, it kā es būtu iemesta ledainā ūdeni. Tādās naktīs, lai gan tas ir nepareizi un nelikumīgi, es domāju par tiem neparastajiem, baisajiem vārdiem Es tevi mīlu, prātoju, kā tie skanētu manā mutē, un mēģinu atsaukt atmiņā ritmisko, melodisko mātes balsi.

Protams, Greisijas noslēpumu es paturu pie sevis. Tikai es zinu, ka viņa ir nevis dumja un neapķērīga, bet pavisam normāla meitenīte. Neviens cits nav dzirdējis Greisiju runājam. Reiz nakti viņa ielīda pie manis gultā, un agri no rīta, kad uz istabas sienām sāka gaist ēnas, piespiedusi muti spilvenam, tikko dzirdami šņukstēja, atkārtojot vienu vārdu:    /

Mammīt, mammīt, mammīt. It kā gribēdama izlauzties brīvībā vai miegā smakdama nost. Cieši viņu apskāvu, un pēc brīža, kas šķita stundām ilgs, Greisija ar sakarsušu, saraudātu sejiņu pagurusi aizmiga, pamazām nomierinādamās.

Lūk, kāpēc Greisija nerunā. Visu vārdu krājumu viņai nosprostojis viens milzīgs vārds, kas atbalsojas atmiņas tumšākajos nostūros. Mammīt.

Es zinu. Es atceros.

Uzslējusies sēdus, vēroju sienas, kas, austot rītam, kļūst arvien gaišākas, un klausos kaiju brēcienos aiz loga. Paņemu no naktsgaldiņa ūdens glāzi un padzeros. Šodien ir otrais jūnijs. Deviņdesmit četras dienas.

Greisijas dēļ es gribētu, lai dziedniecības procedūra notiek ātrāk. Mierinu sevi ar domu, ka pienāks diena, kad arī viņai būs jāiet uz procedūru. Un tad Greisija būs glābta, jo pagātne ar visām sāpēm šķitīs tikpat viegli sagremojama kā ēdiens, kuru ar karoti iebaro mazulim.

Kādudien mēs visi būsim glābti.

Kad novelkos lejā uz brokastīm, jūtoties tā, it kā acis būtu piebirušas smiltīm, nācis klajā oficiālais paziņojums par negadījumu laboratorijā. Kerola, gatavojot brokastis, mēdz klusītēm ieslēgt mūsu mazo televizoriņu, un diktoru murmināšana gandrīz atkal ieaijā mani miegā. “Vakar vagons, kurā atradās kautuvei paredzēti lopi, sadūrās ar medikamentu kravu, izraisot neiedomājamu un nepiedzīvotu haosu, kas redzams ekrānā." Parādās spiedzošas medmāsas, kas ar mapēm dzenā maurojošas govis.

Sižets ir pilnīgi nesakarīgs, taču, kamēr netiek pieminēti slimie, neviens neuztraucas. Mums par viņiem nav jāzina, nav pat jānojauš par šo cilvēku eksistenci. Oficiālais viedoklis ir tāds, ka visi Mežonīgās zemes iedzīvotāji pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem tika iznīcināti zibenskarā.

Pirms pusgadsimta ASV slēdza savas robežas, un tagad tās nepārtraukti sargā militāras vienības. Neviens mūsu valstī nevar iekļūt. Neviens nevar no tās izbraukt. Jebkurai sankcionētai un likumīgai sabiedrības daļai jādzīvo šaipus robežai, kā to paredz likums, un ceļojumi pa valsti var notikt tikai ar oficiālu rakstisku vietējās pašvaldības atļauju, kas jāsaņem sešus mēnešus iepriekš. Mūsu valsts devīze ir drošība, svētums un sabiedrība.

Lielākoties valdība darbojas sekmīgi. Pēc robežu slēgšanas neesam pieredzējuši karu, pie mums tikpat kā nav noziegumu, ja nu vienīgi savu reizi uzdarbojas vandaļi vai kabatzagļi. Savienotajās Valstīs vairs nav naida, vismaz izārstēto cilvēku vidū ne. Laiku pa laikam gan novērojami atsvešināšanās gadījumi, taču katra medicīnas procedūra nes sev līdzi zināmu risku.

Diemžēl valdībai līdz šim nav izdevies tikt galā ar Mežonīgo zemi, kas ir vienīgais administrācijas un arīdzan visas sistēmas kauna traips. Tāpēc par slimajiem mēs nerunājam. Visi izliekas, ka Mežonīgā zeme un slimie vispār nepastāv. Viņus piemin pavisam reti: parasti tad, kad pazūd aizdomās turēts piekritējs vai arī pirms noteiktā dziedniecības kursa nozied jauns, inficējies pāris.

Viens jaunums gan man ir pa prātam: visi vakardienas novērtējumi ir atzīti par nederīgiem. Mums visiem tiks paziņots jauns novērtēšanas datums, tātad man būs jauna iespēja. Apsolu sev otrreiz neizgāzties. Jūtos kā pēdējā muļķe, atceroties vājuma brīdi laboratorijā. Sēžot pie brokastu galda, kur viss ir tīrs, jauks un parasts - ieplīsušās zilās tases ar kafiju, haotiski pīkstošā mikroviļņu krāsns (viena no elektroierīcēm, kuru, ja neskaita gaismas, Kerola ļauj mums izmantot), - vakardiena šķiet kā garš, murgains sapnis. Nudien brīnums, ka fanātisku slimo bariņš sarīkoja jandāliņu tieši tobrīd, kad izkritu savas dzīves svarīgākajā eksāmenā. Nezinu, kas man bija uznācis. Atceroties briļļaino novērtētāju ar atieztajiem zobiem un mirkli, kad izdzirdu sevi kā mīļāko krāsu nosaucam pelēko, samirkšķinu acis. Muļķe, muļķe.

Pēkšņi attopos, ka ar mani runā Dženija.

- Ko? - jautāju, skatīdamās uz viņas rokām, kas griež grauzdiņus precīzi četrās daļās.

- Es prasīju, vai tev ir slikti, vai?

Šķindēdams pret šķīvi, turp un atpakaļ kustas nazis.

- Izskatās, ka tūlīt korķēsi.

- Dženij! - Kerola viņu apsauc. Viņa stāv pie izlietnes un mazgā šķīvjus. - Nerunā tā, kamēr tēvocis nav paēdis.

- Ar mani viss ir kārtībā! - es saku.

Nolauzusi grauzdiņa gabalu, uzlieku virsū gabaliņu sviesta, kas galda vidū jau pakusis, un piespiežu sevi ēst. Mazāk par visu man pietrūkst izprašņāšanas no ģimenes puses.

- Esmu nogurusi, tas ari viss.

Kerola uzmet man skatienu. Krustmātes seja man no sākta gala atgādinājusi lelli. Pat aizkaitinājumā, laimē vai apjukumā tā ir dīvaini stinga.

- Negulēji?

- Gulēju, - es atbildu. - Redzēju sliktu sapni, tas arī viss.

Tēvocis Viljams, kas sēž galda galā, atrauj acis no avīzes.

- Ak kungs. Zini, tu man nupat kaut ko atgādināji. Ari es pagājušo nakti sapņoju.

Kerola sarauc uzacis, un pat Dženija izskatās ieinteresēta. Pēc procedūras reti kurš sapņo. Kerola savulaik man teica, ka tajās retajās reizēs, kad viņa sapņo, redzot tikai šķīvju grēdas, kas paceļas līdz pašām debesīm. Dažreiz viņa kāpjot pa tiem augšup, solīti pa solītim, mēģinot sasniegt virsotni. Taču grēdai nav gala, tā šķiet bezgalīga. Cik zinu, mana māsa Reičela vairs nesapņo.

Viljams pasmaida.

- Špaktelēju vannas istabā logu. Vai atceries, Kerol, es tev nesen teicu, ka tur velk caurvējš. Lieku špakteli, bet, kad esmu beidzis, tas ņem un nobirst, gandrīz kā sniegs. Beigās saceļas vējš, un darbs jāsāk no jauna. Un tā bez gala - šķita, ka stundām ilgi.

- Dīvaini gan, - krustmāte smaidot nosaka, pienesusi šķīvi ar ceptām olām.

Tēvocim tās garšo pusjēlas, un dzeltenumi šķīvī trīc un peld kā receklis ar eļļas plankumiem. Man apskrienas dūša.

Viljams turpina:

- Nav brīnums, ka šorīt esmu pārguris. Visu nakti noņēmos ar remontu.

Visi smejas, izņemot mani. Noriju vēl kumosu, prātodama, vai man pēc procedūras rādīsies sapņi.

Cerams, ka ne.

Kopš sestās klases šis ir pirmais mācību gads, kad mums ar Hanu vairs nav nevienas kopīgas stundas, tāpēc varam satikties tikai pēc stundām garderobē vai skrienot. Sezona gan ir beigusies jau pirms vairākām nedēļām (starp citu, kad mūsu vienība devās uz apgabala sacīkstēm, es tikai trešo reizi izbraucu no Portlendas, un, lai gan mēs pabraucām tikai sešdesmit kilometrus pa pelēku, drūmu šoseju, no satraukuma nespēju neko ieēst), mēs pat brīvlaikā cenšamies pēc iespējas biežāk satikties kopīgam skrējienam.

Skriešanai pievērsos sešu gadu vecumā pēc tam, kad mamma izdarīja pašnāvību. Pirmajā - bēru dienā noskrēju veselu pusotru kilometru. Man pieteica palikt augšstāvā ar māsīcām, kamēr krustmāte gatavo bēru mielastu. Mār-sijai un Reičelai bija mani jāsaģērbj, taču, velkot kleitu, abas pēkšņi sastrīdējās un par mani aizmirsa. Tāpēc kāpu lejā pa kāpnēm ar līdz galam neaizvilktu rāvējslēdzēju uz muguras, lai lūgtu palīdzību krustmātei. Tobrīd bija ienākusi Kerolas toreizējā kaimiņiene misis Eisnere. Kad iegāju virtuvē, viņa teica:

- Protams, tas viss ir šausmīgi. Taču viņai nebija nekādu cerību. Arī Lēnai būs labāk. Kam gan gribas tādu māti?

Tas nebija domāts manām ausīm. Misis Eisnere, ieraudzījusi mani, aprāvās un aizvēra muti, kā iegrūžot korķi pudeles kaklā. Krustmāte klusēja, un tajā mirklī man šķita, ka pasaule un nākotne sabrūk. Es sapratu, ka šī virtuve, nevainojami tīrais krēmkrāsas linolejs, spožās gaismas un spilgti zaļais želatīns uz letes ir viss, kas man palicis pēc mātes nāves.

Pēkšņi es vairs nespēju tur palikt. Nespēju skatīties uz krustmātes virtuvi, kas, kā sapratu, būs arī mana virtuve. Nespēju panest zaļo želeju. Mātei tā riebās. Mani viscaur pārņēma sajūta, ka asinīs riņķo tūkstošiem odu, kozdami no iekšpuses, un es gribēju kliegt, lēkāt, locīties.

Metos prom, ko kājas nes.

Kad ierodos norunātajā vietā, Hana, uzlikusi kāju uz sola, sien kurpju auklu. Man patīk skriet kopā ar Hanu ari tāpēc, ka tikai šajā ziņā es varu viņu pārspēt, lai gan skaļi es to nemūžam neatzīšu.

Nepagūstu pat nolikt somu, kad Hana pieliecas un sagrābj mani aiz rokas.

- Vai tu spēj tam noticēt? - Viņa cenšas apvaldīt smaidu, bet acis dzirkst kā kaleidoskops - zilas, zaļas, zeltainas -kā vienmēr, kad draudzene uztraucas. - Tie noteikti bija slimie. Vismaz visi tā runā.

Garderobē esam tikai mēs, jo visas sporta vienības sezonu jau noslēgušas, tomēr es aši pametu skatienu visapkārt:

- Klusāk!

Soli atkāpusies, Hana pārmet matus pār plecu.

- Nomierinies! Es jau visu pārbaudīju. Ieskatījos pat tualetēs. Gaiss tīrs.

Atveru skapīti, kas kalpojis man desmit gadus, kopš mācos Svētās Annas skolā. Tā dziļumos mētājas vairākas gumijas saites, apdriskāta piezīmju grāmatiņa, noklīdušas papīra saspraudes, bet virsū nekārtīgā kaudzītē sporta tērps, divi pāri kurpju, skriešanas komandas jaka, ducis pustukšu dezodorantu un smaržas. Pēc nepilnām divām nedēļām beigšu skolu un vairs nevarēšu ielūkoties skapītī, un uz brīdi man sametas skumji. Varbūt tas ir pretīgi, bet man vienmēr patikusi sporta zāļu smarža - tīrīšanas līdzekļu, dezodoranta, futbola bumbu un vecas sviedru smakas sajaukums. Mani tas nomierina. Dzīve tomēr ir dīvaina: tu kaut ko gaidi, gaidi un gaidi, un šķiet, ka tas nekad nenotiks. Bet, kad beidzot esi to sagaidījis, gribas pagriezt laiku atpakaļ.

- Kas tad ir tie visi? Ziņās teica, ka tā bija tikai piegādes kļūme vai kas tamlīdzīgs.

Uzskatu par nepieciešamu atkārtot oficiālo versiju, lai gan tikpat labi kā Hana zinu, ka vainīgi slimie.

Uzsēdusies uz sola jāteniski, draudzene mani vēro. Kā parasti, viņa ignorē faktu, ka man nepatīk pārģērbties citu priekšā.

- Neesi nu muļķe! Ja ziņās tā teica, tad tā noteikti nav. Turklāt, kā var sajaukt govis ar recepšu zālēm? Manuprāt, sajaukt ko tādu vienkārši nav iespējams.

Paraustu plecus. Droši vien viņai taisnība. Hana neatlaiž no manis skatienu, un es novēršos. Man nav tāda auguma kā viņai un citām skolas meitenēm, tāpēc nespēju pārvarēt neveiklību, zinot, ka esmu tālu no ideāla. Manu izskatu var salīdzināt ar amatiera zīmējumu: pirmajā acu uzmetienā tas šķiet tīri ciešams, bet, ieskatoties vērīgāk, skaidri redzami visi traipi un nepilnības.

Hana pasper kāju uz priekšu un sāk staipīties. Viņa nav noskaņota mainīt sarunas tematu. Nevienu no maniem paziņām Mežonīgā zeme nevaldzina tā kā viņu.

-Ja tā padomā, visai apbrīnojami. Viņiem taču bija jāizstrādā rīcības plāns. Vajadzēja iesaistīt četrus piecus cilvēkus, varbūt pat vairāk, lai visu saskaņotu.

Uz bridi man ienāk prātā puisis, kuru redzēju auditorijā, un viņa spilgtie mati rudens lapu krāsā. Atceros, ka viņš, atgāzis galvu, smējās tā, ka redzēju viņa melno, izliekto mutes dobumu. Nevienam neesmu to stāstījusi, pat Hanai ne, bet tagad jūtu, ka vajadzēja.

Tikmēr draudzene turpina:

- Kāds noteikti piekļuva drošības kodiem. Varbūt kāds piekritējs...

Telpas otrā galā skaļi noklaudz durvis. Mēs satrūkušās ieplešam acis un saskatāmies. Pa linoleju strauji tuvojas soļi. Bridi vilcinājusies, Hana sāk mierīgi apspriest izlaiduma kleitas krāsu, kas šogad būs oranža. Gar skapīšu rindu, šūpodama pirkstā svilpi, mums tuvojas sporta sekcijas direktore misis Johansone.

- Labi, ka vismaz nav brūnas kā Fīlstona skolā, - es saku, lai gan klausos Hanā pa ausu galam.

Sirds man sitas kā negudra. Domās joprojām kavējos pie svešā puiša un prātoju, vai misis Johansone dzirdēja mūs pieminam piekritējus. Viņa paiet garām klusēdama un tikai pamāj: acīmredzot nedzirdēja.

Laikam esmu apguvusi īpašo mākslu runāt vienu, domāt citu, izlikties, ka klausos, bet domās atrasties citur, ārēji būt mierīgai un līksmai, lai gan īstenībā esmu pārbijusies kā diegs. Droši vien tas nāk ar gadiem. Nedrīkst aizmirst,

ka vienmēr kāds klausās. Pirmo reizi zvanot Hanai no krustmātes un tēvoča kopējā mobilā telefona, biju pārsteigta par regulārajiem pārtraukumiem sarunā, un tad krustmāte paskaidroja, ka valdības noklausīšanās ierīces patvaļīgi pieslēdzas sarunām un ieraksta tās, medījot tādus vārdus kā mīlestība, slimie vai piekritēji. Nevienu gan īpaši nemeklē, viss ir balstīts uz nejaušību un notiek godīgi. Tomēr tas ir vēl ļaunāk. Tagad es visu laiku jūtos kā milzis, pār kuru ik mirkli var pārslīdēt rotējošais skatiens, izgaismojot visas manas sliktās domas: nepārtraukti mainīgās bākuguns spilgtajā gaismā jūtos kā sastindzis dzīvnieks.

Dažreiz šķiet, ka mani mīt divi cilvēki, kas savstarpēji pārklājas: mākslīgais, kas allaž pamāj, kad jāpamāj, un saka to, ko vajag teikt, un otrs, dziļākais Es, kas uztraucas, redz sapņus un saka pelēkā. Lielākoties abi darbojas vienlaikus un plaisu starp tiem nemanu, tomēr dažreiz jūtos tā, it kā manī būtu divi pilnīgi atšķirīgi cilvēki, kas kuru katru brīdi pāršķels mani uz pusēm. Reiz izstāstīju to Reičelai. Viņa tikai pasmaidīja un atbildēja, ka pēc procedūras būšot labāk. Viss nostāšoties savā vietā un būšot tik skaidrs kā divreiz divi.

- Kārtībā. - Es aizveru skapīti.

Pa gabalu dzirdam, ka misis Johansone svilpodama ieiet tualetē. Nošalc ūdens, tiek atgriezts krāns.

- Mana kārta izvēlēties maršrutu, - Hana paziņo, acīm dzirkstot, un es nepagūstu pat pavērt muti protestā, kad viņa jau strauji metas man klāt un uzsit pa plecu. - Tu ķer! v

Smiedamās Hana skrien uz durvīm, un man neatliek nekas cits kā sekot.

Pirms dažām stundām ir lijis, un negaiss ir atvēsinājis pasauli. No peļķēm ceļas garaiņi, ieskaujot Portlendu

mirdzošā miglā. Virs galvas mirdz spilgti zilas debesis. Līcis ir rāms un sudrabots, krasta līnija atgādina milža jostu, kas to notur vietā.

Neprasu Hanai, kur tagad skriesim, tomēr neesmu pārsteigta, kad viņa nogriežas uz veco ostu un seno taku, kas vijas gar Komercstritu uz laboratoriju pusi. Cenšamies izvēlēties klusākās ieliņas, taču velti. Ir pusčetri pēcpusdienā. Mācību diena jau galā, un ielās mudž skolēni, kas dodas mājup. Aizdārdina daži autobusi, aizsteidz pāris mašīnu. Automašīnas pie mums simbolizē veiksmi. Garāmbraucošiem auto cilvēki stiepj pretī rokas, glāsta spīdīgo mašīnu spārnus un mirdzoši tīros logus, kas drīz pārklājas ar pirkstu nospiedumiem.

Abas ar Hanu skrienam blakus, apspriezdamas svaigākās baumas. Vakardienas neveiksmīgo novērtēšanu nepieminam, ari baumas par slimajiem ne. Apkārt ir pārāk daudz cilvēku. Hana stāsta par ētikas eksāmenu, es - par Koras Dervišas un Minnas Vilkinsones strīdu. Runājam arī par Vilovu Marksu, kura nav rādījusies skolā kopš pagājušās trešdienas. Viens otrs zina teikt, ka regulatori pagājušajā nedēļā pieķēruši viņu parkā pēc komandantstundas kopā ar kādu puisi.

Tādas baumas par Vilovu klīst jau gadiem. Viņa ir blondīne ar daudzkrāsainām matu šķipsnām un vienmēr ir citiem mēles galā. Atceros, ka 10. klasē, kad bijām ekskursijā uz muzeju, gājām garām Spensera skolas zēniem, un viņa skaļi, tomēr tā, lai nedzirdētu mūsu pavadones, izteicās, ka labprāt noskūpstītu kādu uz lūpām. Runāja, ka viņa esot noķerta pastaigā ar kādu desmitās klases zēnu un saņēmusi brīdinājumu, jo delīrija izpausmes vēl neesot konstatētas. Laiku pa laikam ķīmiskās un hormonālās nelīdzsvarotības dēļ kāds sper kļūmīgu soli. Šī pati nelīdzsvarotība dažkārt noved līdz pretdabiskām tieksmēm, proti, zēnu piesaista zēni, meiteni - meitenes. Ari tādus impulsus novērš dziedniecība.

Taču šoreiz laikam nav nekādi joki, un, kad nogriežamies gar Centru, Hana izsper, ka misters un misis Marksi piekrituši paātrināt meitas procedūru par veselu pusgadu. Izlaiduma diena Vilovai ies secen.

- Par pusgadu? - atkārtoju.

Pieklājīgā ātrumā rikšojam jau divdesmit minūtes, tāpēc nesaprotu, vai mana sirds bungo slodzes vai jaunumu dēļ. Esmu aizelsusies vairāk nekā parasti - tā vien liekas, ka uz krūtīm kāds uzsēdies.

- Vai tad tas nav bīstami?

Paliekusi galvu pa labi, Hana pamāj uz īsāko ceļu cauri alejai.

- Nav jau pirmā reize.

- Jā, bet agrāk tas ir izrādījies nesekmīgi. Kā būs ar bla-kusefektiem? Garīgajām problēmām? Aklumu?

Ir vairāki iemesli, kāpēc zinātnieki aizliedz pakļaut procedūrai jauniešus, kas jaunāki par astoņpadsmit gadiem. Galvenokārt tāpēc, ka jaunāku pacientu dziedniecība nedod tik labus panākumus un ļaunākajos gadījumos pat izraisa briesmīgas sekas. Zinātnieki spriež, ka smadzenes un nervu ceļi tādā vecumā ir pārāk plastiski un nenobrieduši. Tātad, jo vecāks pacients, jo labāk iedarbojas procedūra, tomēr vairums tiek nosūtīti ārstēties uzreiz pēc astoņpadsmit gadu vecuma sasniegšanas.

- Laikam jau, viņuprāt, ir vērts riskēt, - Hana turpina, - tomēr labāk nekā alternatīva. Amor deliria nervosa. Nāvīgākā no visām nāvīgajām slimībām.

Šī frāze ir ietverta katrā veselības brošūrā par delīriju, un Hanas balss, to atkārtojot, skan tik mehāniski, ka man saraujas kuņģis. Vakardienas trako notikumu dēļ esmu piemirsusi komentārus, ko draudzene izteica pirms novērtēšanas. Tagad atceros, cik neparasta viņa izskatījās - ar aizmiglotām, neizdibināmām acīm.

- Saraujam! - es saucu, lai gan krūtīs spiež un kreiso augšstilbu sāk raut krampis. Tādās reizēs vislabākais ir izturēt un skriet vēl sparīgāk un ašāk. - Gāzi grīdā, gliemezi!

- Skaidrs. - Hanas sejā atplaukst smaids, un mēs uzņemam ātrumu.

Krūtīs svilina, un drīz dedzinošās sāpes jūtamas visā augumā. Tā vien šķiet, ka šūnas un muskuļi tūlīt pārplīsīs. Krampis kājā liek saviebties pie katra soļa. Pēc trim četriem kilometriem tā notiek vienmēr, it kā visa spriedze, bažas, aizkaitinājums un bailes būtu pārvērtušās fizisku sāpju adatiņās. Tad es vairs nespēju paelpot un vienīgā doma manā prātā ir: Es nespēju. Es nespēju. Es nespēju.

Bet tad tikpat pēkšņi sāpes atkāpjas. Nekas vairs ne-smeldz, krampis izgaist, spriedze krūtīs atslābst, un atkal varu mierīgi elpot. Vienā acumirklī mani pārņem pilnīgas laimes izjūta: zem kājām atkal jūtu stingru pamatu, kustos veikli, droši atsperos no papēžiem, virzos uz priekšu laikā un telpā un esmu pilnīgi brīva. Paskatos uz Hanu. Pēc sejas redzu, ka viņa jūtas tāpat. Esam izlauzušās cauri mūrim. Juzdama skatienu, draudzene apsviežas riņķī, blondajai zirgastei nozibot slaidā lokā, un paceļ īkšķi augšup.

Dīvaini, bet skrienot Hana man ir tuvāka nekā parasti. Pat nerunājot mūs saista neredzama saikne, kas saskaņo skrējiena ritmu, rokas un kājas, it kā mēs abas dzirdētu vienu un to pašu bungu rīboņu. Arvien biežāk iedomājos, ka pēc procedūras mūsu attiecības mainīsies. Hana paliks Vestendā un sadraudzēsies ar kaimiņiem, kas ir bagātāki un smalkāki par mani. Es savukārt palikšu noplukušajā

Kamberlendā, un Hanas man nepietrūks. Es arī neatcerēšos, cik jauki bija skriet viņai blakus. Esmu jau brīdināta, ka pēc procedūras, iespējams, man vairs negribēsies skriet. Tas ir vēl viens dziedniecības blakusefekts: bieži mainās paradumi, zūd interese par vaļaspriekiem un visu, kas agrāk paticis.

Izārstētie vairs nejūt spēcīgas alkas, tāpēc atbrīvojas gan no pagātnes, gan nākotnes sāpēm. (Drošības, veselības un laimes rokasgrāmata. Pēc procedūras, 132. lpp.)

Pasaule pēkšņi sagriežas, un cilvēki un iela pārvēršas garā, neatritinātā krāsu un skaņu lentē. Mēs paskrienam garām Svētā Vincenta skolai, lielākajai zēnu mācību iestādei Portlendā. Pusducis puišu sasaukdamies spēlē basketbolu, laiski driblēdami bumbu pār laukumu. Vārdi saplūst, un dzirdami tikai neskaidri izsaucieni un kliedzieni, īsi smieklu izvirdumi, kas raksturīgi zēniem bariņos: kaut ko tamlīdzīgu esmu dzirdējusi aiz stūra, otrā ielas pusē un okeāna krastā. Varētu domāt, ka viņiem ir sava valoda, un jau kuro reizi es nopriecājos, ka saskaņā ar segregācijas noteikumiem meitenes un zēni lielākoties dzīvo šķirti.

Vienubrīd, varbūt sekundes simtdaļu, man šķiet, ka sajūtu - visi pagriežas un noskatās uz mums. Augums man sakarst līdz baltkvēlei, it kā es ar galvu pa priekšu būtu iegrūsta krāsnī. Bet tad jūtu, ka skatieni aizslīd man garām un apstājas pie Hanas. Draudzenes gaišie mati plīvo man blakus, mirdzēdami saulē kā zelts.    ^

Ceļos atkal ielīst sāpes, un kājas kļūst smagas kā svins, tomēr piespiežu sevi nesamazināt tempu, līdz nokļūstam līdz Komercstritas stūrim un Svētā Vincenta skola palikusi aiz muguras. Jūtu, ka Hana saspringusi cenšas turēties man blakus. Pagriezusi galvu, izdvešu:

- Apdzinu!

Hana saņemas un, vēzējot rokas, gandrīz patraucas man garām, taču es noliecu galvu un tomēr izraujos uz priekšu. Cilāju kājas, cik ātri vien spēju, mēģinu ievilkt gaisu plaušās, kas šķiet sarāvušās zirņa lielumā, un ciņos ar sāpēs brēcošajiem muskuļiem. Acu priekšā rēgojas melni plankumi, tāpēc redzu tikai žogu rindu, kas pēkšņi iznirst mūsu priekšā, aizšķērsojot ceļu. Tomēr skrienu uz priekšu, līdz ietriecos šķērslī tik spēcīgi, ka tas sašūpojas. Pagriezusies gavilēju:

- Uzvarēju gan!

Hana seko man pa pēdām, cīnīdamās pēc elpas. Abas sākam smieties, žagoties un vilkt iekšā gaisu, lēnā solī staigādamas uz riņķi.

Beidzot atguvusi elpu, draudzene iztaisnojas un smejot izdveš:

- Es ļāvu tev uzvarēt!

Mūsu vecais jociņš.

Ar kāju pasperu uz viņas pusi granti. Hana spiegdama izvairās.

- Kā tad!

Mati man izlīduši no astes, un, norāvusi gumiju, es noliecu galvu, lai kaklam piekļūtu gaiss. Acīs pil kodīgi sviedri.

- Skaists skats. - Hana mani viegli pagrūž, un es paslīdu sāņus, bet tad strauji paceļu galvu, lai sadotu pretī.

Hana pabēg sāņus. Žogu rindā rēgojas sprauga, no kuras sākas šaurs zemesceļš, un turpat ari spīd zemi metāla vārti. Pārlēkusi tiem pāri, Hana pamāj, lai sekoju. Pametu skatienu visapkārt. Ceļš ved lejup garām autostāvvietai, rūpniecisku atkritumu džungļiem un kravu noliktavām. Tālāk kā milža zobi paceļas pazīstamas baltas taisnstūra ēkas. Droši vien laboratoriju kompleksa sānu ieeja. Ievēroju žogu rindas

augšmalā nostieptas dzeloņdrātis un ik pēc sešiem metriem izkārtus uzrakstus PRIVĀTĪPAŠUMS. IEEJA AIZLIEGTA. TIKAI AR ATĻAUJĀM.

- Manuprāt, mēs nedrīkstam... - iesāku, bet Hana mani pārtrauc.

- Nu beidz, - viņa sauc, - galvu augšā!

Aši pārskrienu ar acīm stāvvietai aiz vārtiem un ceļam mums aiz muguras: neviena tuvumā nav. Ari sarga būdiņa pie vārtiem ir tukša. Pieliekusies ielūkojos iekšā. Uz pergamenta neapēsta sviestmaize, izmētātas grāmatas pie vecmodīga radioaparāta, kas klusumā raida sprakšķošus mūzikas gabalus. Novērošanas kameras neredz, lai gan tām vajadzētu būt. Visas valdības iestādes ir aprīkotas ar signalizāciju. Mirkli vilcinājusies, pārlecu pāri vārtiem un sekoju Hanai. Draudzenes acis satraukti deg, un man kļūst skaidrs, ka viņa šo gājienu ieplānojusi.

- Droši vien slimie iekļuva pa šejieni, - Hana pēkšņi izšauj, it kā turpinādama sarunu par vakardienas dramatiskajiem notikumiem laboratorijā. - Vai tu tā nedomā?

- Neizskatās, ka tas būtu grūti, - mēģinu runāt nevērīgi, lai gan tukšais ceļš un plašā autostāvvieta, kas spīd saulē, zilie atkritumu konteineri un elektrizētās dzeloņdrātis, kas līkločiem vijas debesīs, tāpat arī mirdzošie, slīpie laboratoriju jumti vieš manī neomulību. Visapkārt nāves klusums - pasaule ir sastingusi gandrīz kā sapnī vai pirms barga negaisa. Negribu atzīties Hanai, tomēr šobrīd atdotu nezin ko, lai tikai mēs pagrieztos atpakaļ uz veco ostu, uzv pazīstamo ielu labirintu un veikaliem.

Lai gan tuvumā neviena nav, jūtos tā, it kā kāds mani vērotu. Sajūta ir ļaunāka nekā parasti, kad mūs novēro skolā, uz ielas vai pat mājās, kad jādomā, kā rīkoties un ko teikt.

- Neizskatās, - Hana spārda netīro ceļu, saceldama putekļu mākoni, kas lēnām nosēžas. - Draņķīga drošības sistēma tik nozīmīgam medicīnas objektam.

- Draņķīga drošības sistēma zoodārzam, - es piebalsoju.

- Es varu to ņemt ļaunā, - aiz muguras atskan balss, un mēs ar Hanu satrūkstamies.

Apcērtos apkārt. Pasaule uz bridi sastingst.

Aiz mums, sakrustojis rokas uz krūtīm un pieliecis galvu, stāv puisis. Viņam ir karameļkrāsas āda un zeltaini brūni mati, kas atgādina rudens lapas.

Tas ir viņš. Puisis, kuru vakar redzēju novērtēšanas beigās. Slimais.

Taču acīmredzot slims viņš nav. Viņam mugurā ir zils sarga formas tērps ar īsām piedurknēm un džinsi, uz apkakles redzama laminēta valdības darbinieka apliecība.

- Uz divām sekundēm aizeju pēc ūdens, - viņš pamāj ar pudeli, ko tur rokā, - un atgriezies redzu ielaušanos skaidrā dienas laikā.

Esmu tik apjukusi, ka nespēju ne pakustēties, ne parunāt. Hana noteikti domā, ka esmu nobijusies, jo tūlīt atbild:

- Mēs neielauzāmies. Neko neesam noziegušās. Vienkārši skrējām garām un... un iemaldījāmies.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, puisis sāk šūpoties no papēžiem uz pirkstgaliem.

- Vai tad neredzējāt zīmes? “Ieeja aizliegta. Tikai ar atļaujām”?

Hana novēršas. Ari viņa uztraucas. Es to jūtu. Hana ir simtreiz pašpārliecinātāka par mani, taču ne viena, ne otra neesam pieradušas runāt ar puišiem, kur nu vēl ar sargiem, un laikam Hana saprot, ka viņam ir pietiekami daudz iemeslu mūs aizturēt.

- Laikam nebūsim ievērojušas, - viņa nomurmina.

- Kā tad! - puisis sarauc uzacis. Redzu, ka viņš mums netic, bet dusmīgs ari neizskatās. - Mikroskopiskas. Tikai kādas pārdesmit. Kur nu tādas ievērot!

Bridi viņš novēršas, piemiedzis acis, un man rodas sajūta, ka viņš cenšas novaldīt smieklus. Puisis nemaz neizskatās pēc sarga, vismaz ne pēc tāda, kādi redzēti uz robežas un visā Portlendā - tie gandrīz visi ir resni, drūmi un veci. Atceros, ka vakar ne mirkli nešaubījos - viņš ieradies no Mežonīgās zemes.

Acīmredzot kļūdījos. Puisis pagriež galvu, un es ievēroju nepārprotamu ārstniecības zīmi, procedūras pēdas -trīsžuburainu rētu aiz kreisās auss, kur zinātnieki iedur speciālu adatu, lai pacients nekustētos un viņi varētu veikt procedūru. Cilvēki demonstrē rētas kā godazīmes, un reti kurš izārstētais audzē garus matus; pat sievietes, kas nav nogriezušas matus pavisam īsus, tos rūpīgi atglauž.

Bailes pamazām atkāpjas. Ar izārstētajiem sarunāties nav aizliegts. Uz tādiem gadījumiem segregācijas likums neattiecas.

Nevaru saprast, vai puisis mani ir pazinis vai ne. Ja pazinis, viņš to nekādi neizrāda. Beigās neizturu un izspļauju:

-Jūs. Es jūs redzēju... - Pēdējā mirklī apraujos, nepabeigusi teikumu līdz galam. Es jūs redzēju vakar.

Jūs man pamirkšķinājāt.

Hana ir pārsteigta.

- Vai jūs esat pazīstami?

Viņa uzmet man ašu skatienu, labi zinādama, ka ar puišiem tikpat kā neesmu runājusi, ja nu vienīgi Atvainojiet uz ielas vai Piedodiet, uzkāpjot kādam uz kājas. Ārpus ģimenes loka ar neārstētiem zēniem drīkst sazināties minimāli.

Tāpat ari ar ārstētiem. Izņēmums ir ārsti, skolotāji un tamlīdzīgi speciālisti.

Puisis mani uzlūko. Savaldīga profesionāļa seja, taču varu apzvērēt, ka acis nozibsnī pārsteigumā vai patikā.

- Nē, - viņš rāmi saka, - mēs neesam tikušies. Es to noteikti atcerētos.

Viņa acis atkal nozibsnī - vai izsmējīgi?

- Mani sauc Hana, - draudzene paziņo. - Un tā ir Lēna.

Hana piebiksta man ar elkoni. Droši vien izskatos pēc

beigtas zivs, kas plāta žaunas, tomēr jūtos pārāk aizvainota, lai runātu. Melis! Es taču zinu, ka vakar viņu redzēju, varu galvot.

- Aleksis. Prieks iepazīties.

Pasniedzis roku Hanai, Aleksis nenovērš acis no manis. Tad viņš sniedz roku ari man.

- Lēna, - viņš domīgi novelk. - Pirmo reizi dzirdu tādu vārdu.

Nezinu, ko teikt. Rokasspiediens liek man justies neveikli, tā, it kā būtu uzvilkusi pieaugušo apģērbu, kas man par lielu. Turklāt nekad neesmu bijusi tik tuvā saskarsmē ar svešu cilvēku. Tomēr Aleksis stāv ar izstieptu roku, tāpēc, mirkli vilcinājusies, sniedzu pretī savējo. Brīdī, kad saskaramies, man cauri izskrien zibens, un es atraujos kā dzelta.

- Saīsinājums no Magdalēnas, - paskaidroju.

- Magdalēna. - Atgāzis galvu un piemiedzis acis, Aleksis skatās uz mani. - Jauki.

Man patīk, kā viņš izrunā manu vārdu. Alekša mutē Magdalēna skan melodiski, nevis lempīgi un stūraini kā skolotājiem. Acis viņam ir maiga dzintara krāsā, un, tajās skatoties, es pēkšņi atceros, kā māte lēja uz pankūkām sīrupu. Nokaunējusies novēršos, it kā Aleksis būtu vainīgs par atmiņu uzurdīšanu - it kā viņš būtu pasniedzies un izrāvis man tās no sirds. Dusmojos pati uz sevi par apjukumu, tomēr sadūšojusies turpinu:

- Es tevi gan pazīstu. Redzēju vakar laboratorijā. Tu sēdēji novērotāju auditorijā un skatījies.

Jau atkal man nav dūšas pateikt Tu skatījies uz mani.

Jūtu, ka Hana uzmet man niknu skatienu, taču neliekos par to ne zinis. Droši vien viņa dusmojas, ka neesmu viņai to izstāstījusi.

Alekša sejā nepakustas ne vaibsts. Acis ir stingas, no smaida - ne ēnas.

- Droši vien tu mani ar kādu sajauci. Sargus novērtēšanas laikā laboratorijā nelaiž. Sevišķi tos, kas strādā nepilnu slodzi.

Mirkli stāvam, skatīdamies cits citā. Nešaubos, ka Aleksis melo, un, redzot viņa sejā bezrūpīgu, laisku smaidu, man gribas viņu iepļaukāt. Savilkusi pirkstus dūrē, dziļi ieelpoju, lai nomierinātos. Pēc rakstura neesmu agresīva. Pati nezinu, kāpēc esmu tā iekarsusi.

Beigās Hana pārtrauc klusumu.

- Te nu bija! Sargs uz pusslodzi un pāris aizlieguma zīmju!

Alekša acis vēl bridi pakavējas pie manis. Pēc tam viņš pievēršas Hanai, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

- Kā to lai saprot?

- Laboratorijas taču vajadzētu apsargāt kārtīgāk. Neizskatās, ka te iekļūt būtu diez ko sarežģīti.    v

Aleksis sarauc uzacis.

- Grasāties pamēģināt?

Hana nekustas, un man dzīslās sastingst asinis. Draudzene ir pāršāvusi pār stripu. Ja Aleksis ziņos par mums kā potenciālām piekritējām vai nemierniecēm, vai tamlīdzīgi, mēs mēnešiem ilgi tiksim uzraudzītas un pētītas un uz labu novērtējumu varam necerēt. Man visu mūžu līdz vēmienam būs jāskatās uz Endrū Markusu, kas ar īkšķi ķeksē no deguna puņķus.

Aleksis, laikam ievērojis mūsu izbailes, paceļ abas rokas.

- Neuztraucieties! Es pajokoju. Jūs pēc teroristēm neizskatāties.

Pēkšņi attopos, ka šortos, piesvīdušajos topos un čībās ar atstarotājiem izskatāmies pēc ķēmiem. Vismaz es jau nu noteikti. Hanu gan var noturēt par sporta apģērbu modeli. Jau atkal pietvīkstu, dusmodamās pati uz sevi. Nebrīnos par regulatoru lēmumu nošķirt zēnus no meitenēm, pretējā gadījumā mana dzīve būtu murgs - es visu laiku dusmotos, mēģinātu saglabāt pašcieņu, mulstu un piktotos.

- Pie mums notiek tikai dažādu preču un materiālu pārkraušana, - Aleksis pamāj uz noliktavu rindu. - īstais drošības dienests atrodas tuvāk ēkām. Pilnas slodzes sargi, kameras, elektriskais žogs un tā tālāk.

Hana uz mani neskatās, taču, kad draudzene ierunājas, jūtu viņas balsi iezogamies satraukumu.

- Pārkraušanas vieta? Tāds kā piegādes punkts?

Domās sāku lūgties: Nesarunā muļķības! Nesarunā muļķības! Nepiemini slimos!

- Pareizi.

Hana nepacietīgi mīņājas.

Raidu brīdinošus skatienus, bet viņa neliekas par mani ne zinis.

- Tātad te ieved kravas? Ar medicīnas iekārtām... un tamlīdzīgi?

- Tieši tā.

Jau atkal man šķiet, ka Alekša acis nozibsnī, lai gan viņa sejā nepakustas ne vaibsts. Saprotu, ka viņam neuzticos: kāpēc būtu jāmelo par vakardienu laboratorijā? Varbūt tikai tādēļ, ka viņam tur atrasties ir aizliegts, kā viņš pats teica? Varbūt tādēļ, ka tā vietā, lai palīdzētu tikt galā ar haosu, viņš tikai smējās?

Bet varbūt Aleksis mani tiešām nepazina. Mēs taču saskatījāmies tikai īsu mirkli, un es viņa acīs biju pelēka, neizteiksmīga seja, kuru ātri aizmirst. Neesmu skaista. Arī neglīta ne. Vienkārša, parasta seja kā tūkstošiem citu, kas redzamas ielās.

Aleksis gan ir neparasts. Laikam esmu traka, stāvēdama un runādama ar svešu puisi, lai arī izārstētu, un, kaut gan man reibst galva, es redzu visu neparasti skaidri līdz pēdējam sīkumam. Ievēroju, ka viņam ap rētu vijas matu cirta, to it kā ierāmējot; ievēroju lielās, brūnās plaukstas, žilbinoši baltos zobus un nevainojami veidoto seju. Aleksis ir ģērbies izbalējušos džinsos ar pazeminātu jostasvietu, un viņa krosenēm ir neparastas auklas zilas tintes krāsā, it kā viņš būtu tās apstrādājis ar pildspalvu.

Interesanti, cik Aleksim gadu? Izskatās, ka tikpat, cik man, lai gan varētu arī būt mazliet vairāk, varbūt deviņpadsmit. Mirkli pārlieku, vai viņš jau ir sapārots. Protams, ir, noteikti!

Esmu kādu brīdi uz viņu blenzusi, kad Aleksis strauji pagriežas un palūkojas manī. Noduru galvu, mirkli pārdzīvodama iracionālas šausmas, ka viņš varētu būt nolasījis manas domas.

- Labprāt apskatītu jūsu saimniecību, - Hana ierunājas.

Aleksim neredzot, lūkoju draudzenei iekniebt, bet viņa izvairās, laikam juzdamās vainīga. Labi, ka Hana vismaz nesāk viņu izprašņāt par vakardienu, ar saviem jautājumiem novedot mūs līdz cietumam vai pratināšanai.

Aleksis pamet gaisā ūdens pudeli un noķer to ar vienu roku.

- Varat man ticēt, te nav ko redzēt. Ja nu vienīgi aizraujaties ar rūpnieciskiem atkritumiem. To gan te ir bez sava gala. - Viņš pamāj uz konteineru pusi. - Jā, un vēl te ir labākais skats uz līci visā Portlendā.

- Tiešām? - Hana sarauc degunu, acumirklī zaudējusi interesi par savu detektīva uzdevumu.

Aleksis pamāj, atkal pamet pudeli un noķer. Iezīmējot gaisā loku, ūdens saulē iemirdzas kā dārgakmens.

- To gan es varu jums parādīt, - viņš saka. - Ejam!

Personiski man vairāk par visu gribas laisties lapās, bet

Hana atsaucas:

- Ar lielāko prieku!

Man neatliek nekas cits kā vilkties nopakaļ, klusībā lādot draudzenes ziņkārību par visu, kas saistīts ar slimajiem, un soloties nekad vairs neļaut viņai izvēlēties skrējiena maršrutu. Hana un Aleksis iet pa priekšu, un es uzlasu viņu sarunas drumslas: viņš saka, ka mācoties koledžā, nesaklausu gan, kurā; Hana pastāsta, ka mēs šogad beigsim skolu. Aleksis saka, ka viņam ir deviņpadsmit gadu, bet Hana paziņo, ka mums abām pēc dažiem mēnešiem apritēs astoņpadsmit. Par laimi, ne viens, ne otrs nepiemin vakardienas izjukušo novērtēšanu.

Ceļš savienojas ar citu, mazāku piebrauktuvi, kas vijas paralēli Forstritai, strauji pagriežoties augšup uz Austrumu promenādi. Parādās garas metāla noliktavu rindas. Saule nepielūdzami karsē, un man drausmīgi slāpst, tomēr, kad Aleksis pagriežas un piedāvā savu ūdens pudeli, strauji un pārāk skaļi atsakos. Bail pat domāt, ka es varētu ar muti pieskarties tur, kur tikko bija viņa lūpas.

Tikuši līdz virsotnei, mēs visi esam nedaudz aizelsušies. Pa labi kā milzīga atvērta karte plešas līcis - dzirkstoša, mirdzoša zilganzaļa pasaule. Hana sajūsmā iespiedzas. Aina tiešām ir burvīga. Debesīs drūzmējas mākoņi, kas atgādina dūnu spilvenus, virs ūdens laiski riņķo kaijas, veidojot rakstus, kas tūlīt izgaist.

Hana pasper dažus soļus uz priekšu.

- Vienreizēji! Kolosāli, vai ne? Lai cik ilgi es te dzīvotu, šis skats man nekad neapnīk.

Pagriezusies pret mani, viņa turpina:

- Laikam tagad ir vislabākais laiks vērot okeānu. Dienas vidū, saulainā laikā. Izskatās kā fotogrāfijā, vai ne, Lēna?

Kalna virsotnē tīksmi baudot vēju, kas brāžas gar kājām un rokām un patīkami atvēsina, un priecājoties par saulē mirdzošo ūdeni, esmu gandrīz aizmirsusi, ka ar mums kopā ir Aleksis, kurš turas gabaliņu aiz muguras un kopš uzkāpšanas kalnā klusē.

Tāpēc satrūkstos, kad viņš pieliecas un iečukst man ausī vienu vārdu: Pelēkā.

- Ko? - Apsviežos riņķī, un sirds man lec laukā no krūtīm.

Hana, uzgriezusi muguru līča ūdeņiem, nebeidz vien nožēlot, ka nav paķērusi līdzi fotoaparātu, un purpina, ka nekad nav tā, kā vajag. Aleksis ir pieliecies man pavisam tuvu - tik tuvu, ka redzu katru viņa skropstu kā filigrāni gleznotā portretā uz audekla, un šobrīd viņa acīs burtiski dejo gaisma un deg uguns.

- Ko tu teici? - pa pusei nočērkstu, pa pusei nočukstu.

Aleksis pieliecas vēl tuvāk. Viņa acis liesmo, un viss mans

ķermenis kaist kā ugunī. Nekad vēl neesmu bijusi tik tuvu kādam puisim. Man ir bail, ka tūlīt noģībšu vai aizskriešu prom, taču nespēju pakustēties.

- Es teicu, ka man okeāns labāk patīk pelēks. Ne īsti pelēks, drīzāk bāls, tādā nenosakāmā krāsā. Man tā saistās ar sajūtu, ka tūliņ notiks kaut kas labs.

Viņš atceras! Viņš tur bija! Pamats zem manām kājām izgaist tāpat kā sapni par māti. Neredzu neko, tikai Alekša acis, kurās ēnas mijas ar gaismu.

- Tu meloji, - beigās izdvešu. - Bet kāpēc?

Aleksis neatbild. Mazliet atrāvies no manis, viņš saka:

- Saulrietā, protams, te ir vēl skaistāk. Ap pusdeviņiem debesis deg kā ugunis, sevišķi tālajā galā. Tev tas noteikti jāredz. - Aleksis apraujas, un, lai ari balss plūst klusi un nevērīgi, jūtu, ka viņš grib teikt ko svarīgu.

- Šovakar te noteikti būs neaprakstāmi skaisti.

Manas smadzenes sāk darboties un lēnām apstrādāt

Alekša vārdus un balsi. Beigās man pielec: viņš taču nosauca vietu un laiku.

- Vai tu mani ielūdz...? - Nepagūstu pabeigt, kad pieskrien Hana un sagrābj mani aiz rokas.

- Augstā debess, - viņa smejas. - Vai tu spēj noticēt, ka ir jau pāri pieciem? Tagad gan mums jāiet!

Hana velk mani projām tik aši, ka nepagūstu iebilst, un, kad iedomājos pamest skatienu atpakaļ, lai redzētu, vai Aleksis mūs vēro vai dod man kādu zīmi, viņš jau ir pazudis.

Sestā nodaļa

Mammu, palīdzi tikt man mājās,

Mežā es esmu apmaldījies.

Redzu vilkati, pretīgu plušķi,

Kas rāda zobus un iekost grib kājās.

Mammu, palīdzi tikt man mājās.

Mežā es esmu apmaldījies.

Redzu vampīru, vecu kraķi,

Kas rāda zobus un iekampt grib kaklā.

Mammu, negaidi mani vairs mājās,

Šķiet, es nepārnākšu, vai dzirdi,

Satiku slimo un iemīlējos,

Viņš paņēmis sev ir manu sirdi.

“Bērna mājupceļš”. Šūpļadziesmas un tautas pasakas. Kori Levinsona redakcijā

Vakarā es nespēju koncentrēties. Klādama vakariņu galdu, nejauši ieleju Greisijas sulas glāzē vīnu, bet tēvoča vīna glāzē - apelsīnu sulu, pēc tam, rīvējot sieru, vairākas reizes iegrūžu nagus rīvē, līdz krustmāte patriec mani no virtuves, teikdama, ka savos ravioli negrib redzēt ādas gabaliņus. Atceros Alekša pēdējos vārdus, gaismēnas viņa acīs un neparasto sejas izteiksmi - it kā viņš aicinātu mani uz tikšanos. Ap pusdeviņiem debesis deg kā ugunīs, sevišķi tālajā malā. Tev tas noteikti jāredz...

Vai tiešām iespējams, kaut nedaudz iespējams, ka ar šiem vārdiem Aleksis gribēja man ko teikt? Vai tiešām viņš grib mani satikt?

No šīs domas man griežas galva.

Domāju arī par to vārdu, kuru Aleksis klusi iečukstēja man ausī: Pelēkā. Tātad viņš tiešām bija laboratorijā, redzēja mani un atceras! Jautājumi drudžaini drūzmējas manā galvā, it kā slavenā Portlendas migla būtu atbrāzusies no okeāna un iesēdusies manās smadzenēs, neļaujot tām strādāt normālā režīmā.

Krustmāte beigās ievēro, ka ar mani nav labi. Pirms vakariņām, kā allaž, palīdzu Dženijai izpildīt mājasdarbu, pārbaudīdama, kā viņa zina reizrēķinu tabulu. Mēs sēžam viesistabā uz grīdas, turpat blakus ēdamistabai (pareizāk sakot, nišai, kurā ir tikai galds un seši krēsli). Uzlikusi darba burtnīcu uz ceļiem, skaidroju Dženijai uzdevumu, taču tikmēr prāts autopilotā klaiņo zilās tālēs. Precīzāk, piecus, komats, četrus kilometrus no šejienes - purvainā līča krastā. Attālumu zinu tāpēc, ka no mājām uz turieni būtu jāskrien labs gabals. Tagad rēķinu, cik ātri varētu tur nokļūt ar divriteni, beigās iekaustīdama sevi par tādām domām.

- Septiņi reiz astoņi?

Dženija sakniebj lūpas.

- Piecdesmit seši.

- Deviņi reiz seši?

- Piecdesmit divi.

Ja tā padomā, nav taču likuma, kas aizliegtu runāt ar izārstēto. Viņi nav bīstami un var būt nedziedināto darbaudzinātāji un vadītāji. Aleksis ir tikai gadu vecāks par mani, tomēr mūs šķir nepārvarama plaisa - procedūra. Tikpat labi viņš varētu būt mans vectēvs.

- Septiņi reiz vienpadsmit?

- Septiņdesmit septiņi.

- Lēna!

Izlīdusi no virtuves nišas garām galdam, Dženijai aiz muguras stāv krustmāte. Negribīgi atgriezdamās īstenībā, samirkšķinu acis. Kerola izskatās nobažījusies.

- Vai kaut kas noticis?

- Nē! Kāpēc tu tā domā?

Ātri nolaižu acis. Man nepatīk krustmātes skatiens, kas ieurbjas manas dvēseles ļaunākajos stūrīšos. Jūtos vainīga par to vien, ka domāju par kādu puisi, lai ari izārstētu. Ja krustmāte to zinātu, tad teiktu: Ai, Lēna, uzmanies! Neaizmirsti, kas notika ar tavu māti, un beigās piebilstu: Tādas slimības mēdz pārmantot.

Pētu padilušo paklāju uz grīdas. Kerola pieliecas, paķer Dženijas darba burtnīcu un savā skaidrajā, spalgajā balsī skaļi noskaita:

- Deviņi reiz seši ir piecdesmit četri, - viņa ar troksni aizcērt darba burtnīcu, - nevis piecdesmit divi, Lēna. Jādomā, ka reizrēķinu tu zini?

Dženija parāda man mēli.

Aptveru, ka esmu kaut ko palaidusi garām, un piesarkstu.

- Atvaino. Laikam... esmu izklaidīga.

Uz mirkli iestājas klusums. Kerolas skatiens aizķēries man pie skausta. Jūtu tur viņas degošās acis. Ja viņa ilgi tā skatīsies, sākšu vai nu kliegt, vai raudāt, vai ari atzīšos.

Krustmāte uzmet man saprotošu skatienu.

- Tu laikam domā par novērtēšanu, vai ne?

Atviegloti nopūšos un jūtos tā, it kā būtu nometusi no pleciem smagu nastu.

-Jā. Laikam gan.

Uzdrīkstos krustmāti uzlūkot, un viņa raida sev raksturīgo ašo smaidu.

- Saprotu, tu uztraucies, ka jāiet otrreiz. Bet padomā labi: šoreiz tu būsi vēl labāk sagatavojusies.

Pamāju, tēlodama prieku, lai gan sirdi sāk grauzt vainas apziņa. Par novērtēšanu šorīt neesmu pat iedomājusies -nevienu pašu reizi.

-Jā, tev taisnība.

- Bet tagad nāciet! Laiks vakariņām!

Krustmāte pastiepj roku un pārlaiž to man pār pieri. Viņas pirksti ir vēsi un nomierinoši un pieskāriens - tik ašs kā viegla vēja pūsma. Manī uzbango sirdsapziņas pārmetumi, un tagad pašai grūti noticēt, ka pirmīt vispār apsvēru gājienu uz līci. Tā būtu nepiedodama kļūda. Uz vakariņām eju, juzdamās tīra un viegla kā spalviņa, - tik laimīga kā pirmajā dienā pēc ilgas slimības.

Taču, man sēžot pie galda, atgriežas ziņkāre un arī šaubas. Nespēju sekot sarunai. Domāju tikai par vienu: Iet? Neiet? Iet? Neiet? Tēvocis kaut ko stāsta par saviem klientiem, un visi smejas, tāpēc smejos arī es, taču skaļāk un ilgāk par citiem. Visi raugās manī, pat Greisija, saraukusi deguntiņu kā šunelis, kas saodis jaunumus.

- Kas tev kaiš, Lēna? - tēvocis jautā, sakārtodams brilles, it kā gribēdams redzēt mani skaidrāk. - Tu liecies drusku jocīga.

- Viss kārtībā.

Slidinu pa šķīvi ravioli. Parasti varu apēst puspaciņu, sevišķi pēc gara skrējiena, un vēl uzēst pa virsu saldo, bet šodien esmu norijusi tikai pāris kumosu.

- Esmu drusku sastresojusies, nekas vairāk.

- Liec viņai mieru, - krustmāte iejaucas. - Cilvēks uztraucas par novērtēšanu. Tur negāja gluži tā, kā plānots.

Kerola pievēršas tēvocim, un abi pārmij ātrus skatienus. Jūtu uzvilnījām satraukumu. Reti kad viņi tā saskatās - bez vārdiem, taču daiļrunīgi. Kerolas un Viljama saziņa lielākoties aprobežojas ar parastu sarunu - viņš stāsta par darbu, viņa - par kaimiņiem. Kas vakariņās?Jumts caurs. Tā un šitā. Gaidu, ka viņi pieminēs Mežonīgo zemi un slimos. Taču tēvocis tikai pašūpo galvu.

- Tādi pārpratumi jau notiek vienā laidā. - Viņš ar dakšiņu baksta ēdienu. - Nesen lūdzu Endrū pasūtīt trīs kastes apelsīnu sulas. Bet šis sajauc kodus, un ziniet, ko mums beigās atsūta? Tris kastes ar bērnu putriņām! Tad es viņam teicu tā: Bet, Endrū...

Es atkal atslēdzos no sarunas, priecīga, ka tēvocis ir tik pļāpīgs, un laimīga, ka krustmāte nostājusies manā pusē. Kautrīgam cilvēkam laba dzīve: kad gribi, lai liek tevi mierā, neviens neuzbāžas. Pametu skatienu uz virtuves pulksteni. Tas rāda pusastoņi, un mēs pat vēl neesam pavakariņojuši. Pēc tam man būs jāpalīdz novākt galdu un nomazgāt traukus, un tas ilgs veselu mūžību. Trauku mazgājamā mašīna patērē daudz strāvas, tāpēc mēs traukus mazgājam ar rokām.

Aiz loga sauli jau caurvijušas zeltaini sārtas šķiedras. Tā izskatās kā konfekte, kas griežas pie Sugar Shack veikala: spīdīga, garena un krāsaina. Šovakar tiešām būs skaists saulriets. Alkas doties uz līci ir tik spēcīgas, ka ieķeros ar rokām krēsla malās, lai nepielēktu kājās un nemestos laukā pa durvīm.

Beigās piespiežu sevi neuztraukties un paļauties uz veiksmi vai likteni, vai kā nu to sauc. Ja tūlīt pabeigsim ēst un ātri nomazgāšu šķīvjus, vēl pagūšu. Ja ne, sēdēšu mājās. Pieņēmusi šo lēmumu, jūtos neizsakāmi labāk un pat apēdu vēl dažus kumosus, bet Dženija (īsts radars), visu laiku ēdusi nesteigdamās, pēkšņi aši izēd šķīvi, un krustmāte paziņo, ka varu novākt galdu.

Pieceļos un ķeros pie šķīvju novākšanas. Pulkstenis jau rāda gandrīz astoņi. Pat ja es nomazgātu traukus triecien-tempā - piecpadsmit minūtēs -, tik un tā būtu grūti tikt norunātajā vietā līdz pusdeviņiem un varētu pat nesapņot par atgriešanos pulksten deviņos, kad neārstētajiem pilsēta izsludinājusi komandantstundu.

Ja mani notvers uz ielas pēc deviņiem...

Godīgi sakot, nezinu, kas būs. Līdz šim komandantstundu nekad neesmu pārkāpusi.

Brīdī, kad esmu samierinājusies, ka nokļūt līdz līcim un atgriezties mājās pirms deviņiem nebūs iespējams, krustmāte mani necerēti pārsteidz. Kad sniedzos pēc šķīvja, viņa mani aptur.

- Šovakar tev trauki nav jāmazgā, Lēna. Es pati tikšu galā.

Runādama viņa pastiepjas un papliķē man pa roku. Kā vienmēr, pieskāriens ir ašs un vēss kā vējš.

Vēl neaptverdama savu laimi, noberu:

- Zini, man vajadzētu aši aizskriet līdz Hanas mājām.

- Tagad? - Krustmātes sejai pārslīd ēna (satraukums vai aizdomas?). - Tūlīt būs jau astoņi.

- Zinu. Mēs... viņai ir grāmata, kas man jāpaņem. Tikko atcerējos.

Aizdomas, neapšaubāmas aizdomas omulīgi ieņem Kero-las sarauktās uzacis un sakniebtās lūpas.

- Bet jums taču vairs nav kopīgu stundu. Eksāmeni garām. Kas tā par tik svarīgu grāmatu?

- Tā nav mācību grāmata. - Nobolu acis, mēģinādama apburt Kerolu ar tēlotu bezrūpību, lai gan delnas man sasvīdušas un sirds lec laukā pa krūtīm. - Tā ir instrukcija ar norādījumiem. Novērtēšanai. Hana zina, ka man jāgatavojas rūpīgāk, jo vakar gandrīz izgāzos.

Krustmāte un tēvocis atkal aši pārmij skatienus.

- Pēc stundas ir komandantstunda, - viņa paziņo. - Ja tevi noķers...

Satraukumā vairs nevaldu pār sevi.

- Es taču zinu par komandantstundu, - nošņācu. - Visu dzīvi to vien dzirdu.

Mirkli jūtos vainīga, ka vārdi izsprukuši no mutes, un, nodūrusi acis, vairos no Kerolas skatiena. Līdz šim neesmu runājusi viņai pretī un vienmēr esmu centusies būt pacietīga, paklausīga un laba, allaž esmu mēģinājusi būt pēc iespējas neredzamāka, jauka meitene, kas novāc no galda traukus un noņemas ar bērniem, izpilda visus mājasdarbus, klausa un nepaceļ galvu. Zinu, ka esmu Kerolai parādā: viņa pēc mātes nāves pieņēma mūs abas ar Rei-čelu savās mājās. Ja nebūtu krustmātes, es droši vien nīktu bērnunamā - neizglītota, neievērota, paredzēta darbam kautuvē, varbūt aitu vai govju mēslu tīrīšanai un tamlīdzīgi. Varbūt (varbūt!), ja paveiktos, es tiktu pie apkopējas darba.

Audžuvecāki negrib bērnu ar slimības aptraipītu pagātni.

Žēl gan, ka nevaru nolasīt Kerolas domas. Man nav ne jausmas, kas viņai prātā: droši vien viņa analizē manu uzvedību un cenšas nolasīt kaut ko no manas sejas izteiksmes. Es nedaru neko ļaunu, neviens no tā necietīs, viss būs kārtībā, domās atkārtoju bez sava gala, slaucīdama delnas džinsos un droši vien atstādama tajos sviedru pēdas.

- Pasteidzies! - krustmāte beigās saka, un es zibenīgi metos augšā pa kāpnēm, lai nomainītu sandales pret kedām.

Pēc minūtes vai divām jau skrienu lejā pa kāpnēm un beidzot tieku laukā pa durvīm. Krustmāte tikmēr paguvusi tikai ienest šķīvjus virtuvē. Kad skrienu garām, viņa kaut ko uzsauc, taču es jau esmu pie durvīm un neko nedzirdu, tikai seno vectēva pulksteni, kas viesistabā sāk sist apaļu stundu. Astoņi.

Atslēdzu riteni un minos pa taciņu uz ielu. Pedāļi čīkst un vaid. Pirms manis ar to brauca māsīca Mārsija - ritenim ir vismaz piecpadsmit gadu, un dzīve svaigā gaisā tam nav nākusi par labu.

Laižos uz līča pusi, par laimi, lejup no kalna. Ielas šai vakara stundā parasti ir gandrīz tukšas. Lielākā daļa izārstēto sēž pie vakariņu galda vai veic mājas soli, varbūt jau klāj gultu, kurā pavadīt kārtējo nakti bez sapņiem, un arī neārstētie sēž mājās vai steidzas uz turieni, nervozi skaitīdami minūtes, kas skrien pretim deviņiem - komandantstundai.

Kājas vēl smeldz no šodienas skrējiena. Ja pagūšu nokļūt līcī laikā un Aleksis mani tur gaidīs, izskatīšos pēc sasvīduša un pretīga mērkaķa. Tomēr braucu. Tikusi laukā no mājas, aizgaiņāju visas šaubas un jautājumus un koncentrējos uz pedāļu mīšanu, cik nu krampjiem pakļautās kājas spēj. Pa tukšajām ielām dragāju uz līci, cenzdamās atrast tuvāko ceļu. Redzu, ka saule nepielūdzami slīd uz liesmojoši zeltaino apvāršņa līniju, it kā debesis, kas šobrīd izskatās spilgti elektriski zilas, būtu ūdens, caur kuru spīd gaisma.

Tādā laikā ārpus mājām esmu bijusi tikai pāris reižu, tāpēc jūtos neparasti: gan nobijusies, gan pacilāta, tāpat kā pirms vairākām stundām, runājot ar Aleksi, - gandrīz vai jādomā, ka rotējošā acs, kuru vienmēr jūtu, uz mirkli būtu kļuvusi akla, bet roka, kas mani visu mūžu turējusi, pēkšņi būtu atslābusi, un tagad varu iet, kur sirds kāro.

Visapkārt logos jau iedegas gaismas, galvenokārt sveces un lukturi: mūsu rajons ir nabadzīgs, un viss tiek taupīts, sevišķi jau degviela un elektrība. Vienubrīd saule pazūd aiz četrstāvu un piecstāvu ēkām, kas, pagriežoties uz Preblu, blīvējas arvien ciešāk: augstas, izkāmējušas, tumšas mājas saspiedušās kopā, it kā gaidīdamas ziemu un sildīdamās cita pie citas. Neesmu izgudrojusi, ko teikšu Aleksim, un, iedomājoties, ka būsim divi vien, man kuņģis apmet kūleni. Man pat jānokāpj no divriteņa un jācīnās pēc elpas. Sirds drudžaini pukst. Pēc minūtes atkal minu pedāļus, nu jau lēnāk. Atlicis apmēram pusotrs kilometrs, labajā pusē jau redzu mirdzam līci. Saule jau slīgst virs tumšajiem kokiem pie apvāršņa. Vēl desmit, augstākais piecpadsmit minūtes, un tad iestāsies pilnīga tumsa.

Tad mani gandrīz aptur cita doma, iesizdama kā dūre: Alekša tur nebūs! Es nokavēšu, un viņš būs aizgājis. Bet varbūt tas vispār ir tikai joks, varbūt viņš vienkārši grib mani izāzēt?

Ar vienu roku turēdama vēderu, ceru, ka ravioli to nepametīs, un uzņemu ātrumu.

Esmu tik aizņemta, mīdama pedāļus - kreiso, labo, kreiso, labo - un cīkstēdamās ar gremošanas problēmām, ka nedzirdu tuvojamies regulatorus.

Grasos mesties garām sen mirušajam luksoforam uz Baksteru, kad mani negaidot apžilbina spēcīgu, kustīgu gaismu siena: ducis lukturu spīd man tieši acīs, tāpēc strauji piebremzēju, paceļot roku pie sejas, un gandrīz pārlidoju pāri stūrei. Tad gan diez kas nebūtu, jo steigā esmu aizmirsusi mājās ķiveri.

- Stāt! - nobrēc viens no regulatoriem, droši vien patruļas vadītājs. - Personības pārbaude.

Regulatoru grupa - gan brīvprātīgi pilsoņi, gan valdības algoti ierēdņi - katru nakti dodas reidā, medīdami neārstētos, kas pārkāpj komandantstundu. Regulatori pārbauda ielas un, ja aizkari nav aizvilkti, ielūkojas ari logos, vērodami, vai nav manāmas nelikumīgas darbības: piemēram, divu neārstēto tikšanās, pastaiga tumsā vai divu ārstēto iesaistīšanās “aktivitātēs, kas varētu liecināt par delīrija izpausmēm pēc procedūras”, piemēram, kaislīgi apskāvieni vai skūpsti. Tā gadās reti, tomēr gadās.

Par pārkāpumiem regulatori ziņo valdībai, cieši sadarbojoties ar laboratoriju zinātniekiem. Uz regulatoru sirdsapziņas ir arī manas mātes nosūtīšana uz trešo procedūru: patruļa garāmejot ievēroja, ka naktī pēc otrās nesekmīgās procedūras viņa raudādama skatījās fotogrāfijā. Tā bija mana tēva ģīmetne, un māte bija aizmirsusi aizvilkt aizkarus. Pēc dažām dienām viņu atkal nogādāja laboratorijā.

Parasti no regulatoriem ir viegli izvairīties. Viņi ir dzirdami jau pa gabalu. Savstarpējiem sakariem reida dalībnieki ir aprīkoti ar rācijām, un statiskie traucējumi, tās ieslēdzot un izslēdzot, rada skaļu, siseņu baram līdzīgu dūkoņu, kas dzirdama tālu. Diemžēl šodien es to neievēroju. Domās lādēdama sevi par stulbumu, izvelku no aizmugurējās kabatas maku. Labi, ka vismaz to neatstāju mājās. Bez personu apliecinoša dokumenta Portlendā staigāt aizliegts. Neviens nevēlas pavadīt nakti cietumā, kamēr varasvīri noskaidro viņa personību.

- Magdalēna Ella Heloveja, - sniedzot apliecību galvenajam regulatoram, cenšos mierīgi nosaukt savu vārdu.

Aiz luktura, kas spīd man tieši sejā un žilbina acis, nevaru viņu kārtīgi saskatīt. Liela auguma. Garš, slaids, stūrains.

- Magdalēna Ella Heloveja, - viņš atkārto.

Turēdams apliecību savos garajos pirkstos, regulators

pēta manu personas kodu, kuru man, tāpat kā visiem ASV pilsoņiem, piešķīrusi valdība. Pirmie trīs cipari apzīmē štatu, nākamie trīs - pilsētu, vēl nākamie trīs - asinsgrupu un pēdējie četri - personību.

- Ko tu meklē uz ielas, Magdalēna? Līdz komandantstundai vairs nav pat četrdesmit minūtes.

Mazāk par četrdesmit minūtēm. Tātad pulkstenis ir gandrīz pusdeviņi. Mīņājos, mēģinādama slēpt nepacietību. Daudzi regulatori, sevišķi brīvprātīgie, ir zemu atalgoti tehniskie darbinieki - logu mazgātāji, gāzes skaitītāju kontrolieri un sargi.

Dziļi ievilkusi elpu, pēc iespējas nevainīgāk atbildu:

- Gribēju aši aizbraukt uz līča malu. - Tad, izmocījusi smaidu un tēlodama muļķīti, turpinu: - Pēc vakariņām piepūtās vēders.

Vairāk melot nav jēgas, citādi iekulšos nepatikšanās.

Galvenais regulators mani pēta, spīdinādams lukturi tieši sejā un grozīdams rokās apliecību. Brīdi viņš svārstās, un es jau esmu pārliecināta, ka tikšu cauri sveikā, bet nekā - apliecība aizceļo uz citām rokām.

- Lūdzu, pārbaudi ar validēšanu. Jāpārliecinās, vai nav viltota.

Mana sirds sastingst. Zinu, par ko viņš runā - par Drošās validēšanas sistēmu, visu ASV pilsoņu datubāzi. Personas identificēšanai datoriem vajadzēs divdesmit līdz trīsdesmit minūtes atkarībā no tā, cik pieprasījumu iesniegts. Neticu, ka regulatoram ir aizdomas par viltojumu, drīzāk viņš grib ar kārtējo pārbaudi nozagt man laiku.

Bet tad notiek brīnums. Bariņā atskan balss:

- Es viņu pazīstu, Gerij! Personiski. Dažreiz ienāk manā veikalā. Dzīvo Kamberlendas ielā 172.

Gerijs apmetas riņķī un nolaiž lukturi. Mirgojošie punkti manā acu priekšā pazūd. Nu jau izšķiru vairākas sejas. Redzu sievieti, kas strādā ķīmiskajā tīrītavā un stundām stutē stenderi, košļādama gumiju un pa reizei nospļaudamās uz ielas; Franklin Arterial ceļu policistu, kurš strādā vienā no retajām Portlendas ielām ar pietiekami dzīvu satiksmi, lai to regulētu; vienu no vīriem, kas savāc mūsu atkritumus, un aizmugurē - Devu Hovardu, Quikmart veikala īpašnieku no mūsu ielas.

Parasti produktus - konservus, makaronus, šķēlēs sagrieztu gaļu - tēvocis nes mājās no sava pārtikas preču veikala pie Mandži kalna, taču savu reizi, kad steidzīgi ievajagas tualetes papīru vai pienu, es aizskrienu uz Quik-mart. Veikala saimnieks ir baisi kārns, it kā nāvei parādā. Ar melnajām acīm zem smagajiem plakstiņiem viņš man atgādina žurku. Taču šovakar man gribētos viņu apskaut. Pat nenojautu, ka Quikmart boss zina manu vārdu. No viņa mutes pēc pirkumu pārskatīšanas esmu dzirdējusi tikai Vai tas šodien viss?, acīm glūnot no smago plakstu apakšas. Domās apsolu nākamreiz pateikt viņam paldies.

Gerijs mirkli vilcinās, taču redzu, ka citi regulatori jau kļūst nepacietīgi un mīņājas, gribēdami doties tālāk un meklēt jaunu upuri.

Droši vien arī Gerijs to jūt, jo aprauti pamet ar galvu uz manu pusi.

- Atdod viņai to apliecību!

Aiz atvieglojuma gribu smieties un, saņemot dokumentu un noliekot to vietā, ar grūtībām saglabāju nopietnu seju. Man nedaudz trīc rokas. Jābrinās, kāds spēks piemīt regulatoriem. It kā viņi ir laipni, tomēr no prāta neiziet dzirdētie šausmu stāsti par reidiem, sitieniem un pēkšņu izlīšanu no slēpņa.

- Iesaku uzmanīties, Magdalēna, - Gerijs brīdina, kad atliecu muguru. - Mājās jābūt pirms deviņiem!

Viņš atkal iespldina man acīs lukturi. Piemiegusi acis, paceļu roku, lai izvairītos no gaismas.

- Negribēsi taču iekulties nepatikšanās.

Vārdi skan bezrūpīgi, taču vienu mirkli man šķiet, ka aiz tiem saklausu dusmas vai agresivitāti. Tomēr tad saku sev, ka esmu paranoiķe. Regulatori taču mūs aizsargā, strādā mūsu labā.

Patruļa dodas projām, uz brīdi mani aplenkdama: jūtu stūrainus plecus, kokvilnas jakas, nepazīstamas smaržas un sviedru smaku. Rācijas pamostas un atkal pieklust, ļaujot saklausīt vien atsevišķas frāzes: Tirgus iela; zēns un meitene; iespējams, inficēti; nelikumīga mūzika pie Svētā Lorensa; jādomā, dejas... Mani grūsta rokas, krūtis un elkoņi, līdz grupa beidzot ir prom un atkal esmu brīva, palikdama uz ielas viena. Aiz muguras dzirdamie soļi kļūst arvien klusāki. Nogaidu, līdz beidzot apklust rāciju dūkoņa un zābaku duna uz ietves.

Pēc tam pacilāta dodos tālāk ar pirmītējo laimes un brīvības izjūtu. Brīnums, ka tik viegli izspruku no mājām. Nezināju, ka spēju samelot krustmātei, vispār kādam samelot. Daudz netrūka, ka regulatori būtu mani tirdījuši stundām, bet šobrīd gribu palēkties un uzvaroši pavicināt dūri. Šovakar visa pasaule ir manā pusē. Pēc dažām minūtēm sasniegšu līča krastu. Sirds man līksmi iepukstas, domājot, kā traukšos lejup pa stāvo pļavu un tad pēdējo, žilbinošo saules staru gaismā ieraudzīšu Alekša siluetu. Domās vēl dzirdu vārdu, ko viņš iečukstēja man ausī: pelēkā.

Traucos cauri Baksterai, mezdama pēdējo loku pirms galamērķa. Strauji piebremzēju. Ēkas jau palikušas aiz muguras, atkāpdamās pussagruvušu šķūņu priekšā, kas izmētāti abpus bedrainā, nolaistā ceļa. Aiz tiem redzu šauru savēlušās zāles joslu, kas slīpi aug līdz pašam krastam. Ūdens atgādina milzīgu spoguli ar sārtiem un zeltainiem debesu plankumiem. Neatkārtojamā, žilbinošā mirklī, kad veicu pēdējo līkumu, virs apvāršņa kā milzīga zelta arka izliecas saule, raidot pēdējos mirdzošos gaismas starus un sadrumstalojot tumšo ūdeni. Pasaule vienubrīd izskatās balta, bet jau nākamajā mirklī visi sārtie, sarkanie un violetie toņi izgaist un debesīm tiek laupītas visas krāsas, atstājot tikai tumsu.

Aleksim taisnība. Satriecoša aina - viena no skaistākajām, kādu esmu redzējusi.

Brīdi stāvu un skatos, skaļi elsdama un nespēdama pakustēties. Tad mani pārņem sastingums. Esmu nokavējusi. Jādomā, regulatori sajauca laiku. Jābūt jau pāri pusdeviņiem. Pat tad, ja Aleksis nolemtu mani gaidīt, nav iespējams satikt viņu un laikus atgriezties mājās.

Acis sūrst, pasaule kļūst valga, krāsas un silueti saplūst. Mirkli šķiet, ka raudu, un esmu tik pārsteigta, ka aizmirstu visu - vilšanos un sāpes, domu par krastā stāvošo Aleksi un viņa matiem, kas pēdējos saules staros mirdz kā varš. Neatceros, kad pēdējo reizi esmu raudājusi. Ar delnas virspusi noslauku acis un pasauli atkal redzu skaidri. Atvieglota secinu, ka tie ir tikai sviedri - esmu tā nosvīdusi, ka tie pil acīs. Tomēr nepatīkamā, stingā sajūta neatkāpjas.

Nogaidu vēl dažas minūtes, jāteniski sastingusi uz divriteņa, un stingri turu rokās stūri, līdz nedaudz nomierinos. Vienu mirkli gribas atmest visam ar roku, atsperties un krist lejā pa nogāzi ūdenī, vējam raustot matus, sūtot pie velna komandantstundu un visus regulatorus. Tomēr es to nevaru un nekad nevarēšu. Tāpēc neatliek nekas cits kā doties mājās.

Neveikli pagriežu velosipēdu atpakaļ uz ielu. Pirmītējā sajūsma un satraukums ir noplakuši, un tagad manas kājas ir smagas kā svins. Pēc brīža aizelšos. Ausis gan spicēju, lai atkal neuzskrietu virsū regulatoriem vai policijas patruļai.

Pa ceļam sevi mierinu, ka labi vien ir. Jābūt taču galīgi aptaurētai, lai dauzītos pa pasauli pustumsā tāpēc vien, lai krastmalā tiktos ar kādu čali. Turklāt viss ir viegli izskaidrojams: viņš strādā laboratorijā un novērtēšanas laikā vienkārši ieklīda auditorijā pavisam nevainīga iemesla dēļ, piemēram, lai aizietu uz tualeti vai ielietu pudelē ūdeni.

???????????

Tik tiešām, varbūt es tikai iedomājos, ka Aleksis

Vienpadsmitā nodaļa

Tomēr parasti viņš runā par ikdienišķām lietām, pa

- Tev paveicās, - Aleksis saka.

- Ko tu dari? - mēģinu pārkliegt propelleru, klied

Tik tiešām, varbūt es tikai iedomājos, ka Aleksis deva mājienu par tikšanos. Varbūt viņš mierīgi sēž mājās un raksta kursa darbu, jau aizmirsis par divām meitenēm, kuras šodien satika pie laboratorijām. Varbūt tikai pieklājības pēc parunājās ar mums, un viss.

Labi vien ir. Tomēr, lai kā cenšos sev to iestāstīt, dīvainais tukšums sirdī paliek. Nez kāpēc nespēju atvairīt uzmācīgu, sāpīgu domu, ka esmu kaut ko aizmirsusi, palaidusi garām vai pazaudējusi uz visiem laikiem.????????

Septītā nodaļa

No visām ķermeņa sistēmām - nervu, izziņas, specifiskajām, maņu - visjutīgākā un visātrāk uzbudināmā ir kardiolo-ģiskā sistēma. Sabiedrībai jāsargā šīs sistēmas no infekcijas un sabrukuma, pretējā gadījumā uzspēles ir likta cilvēku dzimuma nākotne. Tāpat kā modernā lauksaimniecība aizsargā augļus no kukaiņu un grauzēju uzbrukumiem un puves, mūsu uzdevums ir aizsargāt sirdi.

DVL rokasgrāmata. Sabiedrības loma un mērķi

Mani nosauca par Mariju Magdalēnu, piešķirot man tās sievietes vārdu, kura mīlestības dēļ gandrīz gāja bojā. “Viņa bija tā inficējusies ar delīriju, ka pārkāpa sabiedrības fundamentālos likumus un iemīlējās vīriešos, kuri negribēja vai nevarēja būt kopā ar viņu." (Žēlabu grāmata, Marija 13:1)

To mums stāstīja Bībeles mācībā. Vispirms bija Jānis, tad - Matejs, pēc tam - Jeremija, Pēteris un Jūda, bet pa vidu - daudzi citi vīrieši, kuru vārdus neviens neatceras.

Marijas Magdalēnas pēdējā mīlestība, kā runā, esot bijusi viskvēlākā. Kāds rūdīts vecpuisis, vārdā Jāzeps, atrada viņu uz ielas ievainotu, salauztu un pustraku delīrija dēļ. Nav īstas skaidrības, vai Jāzeps rīkojās pareizi vai ne, vai viņš pakļāvās slimībai vai ne, tomēr jebkurā gadījumā viņš par Mariju krietni parūpējās. Viņš to kopa, kamēr viņa atlaba, un centās palīdzēt atgūt sirdsmieru.

Taču bija jau par vēlu. Mariju mocīja pagātne un vajāja zudusī, izpostītā un sagrautā milestība, ļaunums, ko viņa bija nodarījusi citiem un citi - viņai. Marija tikpat kā neko nespēja ieēst, viņa visu dienu raudāja, piekļāvusies Jāzepam un lūgdamās, lai viņš to nepamet, tomēr nespēja viņa labestībā rast īstu mierinājumu.

Kādu ritu pamodusies, Marija atklāja, ka Jāzeps ir aizgājis, neko viņai neteicis un nepaskaidrojis. Šis pārdzīvojums Mariju salauza, un viņa nokrita pie zemes, lūgdama Dievu atbrīvot viņu no mokām.

Dievs viņas lūgšanu uzklausīja un savā bezgalīgajā žēlastībā atbrīvoja Mariju no delīrija lāsta, kam pakļauti visi cilvēki un kas ir sods par Ādama un Ievas grēku. Zināmā mērā Mariju Magdalēnu var uzskatīt par pirmo izārstēto.

Un tā pēc posta un sāpju gadiem viņa staigāja taisnīgumā un mierā līdz pēdējai dzīves stundai. (Žēlabu grāmata, Marija 13:1)

Vienmēr esmu brīnījusies, kāpēc māte izvēlējās man Magdalēnas vārdu, jo dziedniecībai viņa neticēja. Tā bija mātes liktenīgā kļūda. Visa Žēlabu grāmata vēsta par delīrija briesmām. Daudz esmu prātojusi un nonākusi pie secinājuma, ka, neraugoties ne uz ko, māte tomēr beigās atzina savu kļūdu un saprata, ka dziedniecība un procedūra nāk cilvēkam par labu, lai gan beigās viņa rīkojās pa savam. Magdalēnas vārds, jādomā, bija viņas pēdējā dāvana man. Tas bija vēstījums.

Māte droši vien gribēja teikt: Piedod man. Kādudien arī šīs sāpes izgaisīs.

Saprotat? Lai ko citi saka, par spīti visam, es zinu, ka māte nebija slikts cilvēks.

Nākamās divas nedēļas ir darbīgākās manā dzīvē. Port-lendā trako vasara. Jūnija sākumā valda karstums, lai gan zaļums vēl ir bāls un nenoteikts un no rītiem vaigos kniebj aukstums. Taču pēdējā skolas nedēļā pasaule pārvēršas spilgti krāsainā fotogrāfijā: neredzēti zilas debesis, violeti pērkona negaisi, ogļu melnas naktis, asinssarkani ziedi. Katru dienu pēc stundām mums ir sanāksme vai izlaiduma balle. Hana saņem ielūgumus uz visiem pasākumiem, pārsteidzošā kārtā arī es - uz gandrīz visiem. Hārlova Deivisa, kuras tēvs strādā valdībā, ielūdz mani uz atvadu ballīti. Pat necerēju, ka viņa zina manu vārdu, jo, runājot ar Hanu, Hār-lovas acis vienmēr slīdēja man pāri kā tukšai vietai. Tomēr ielūgumu pieņemu. Deivisu nams manī no laika gala modinājis ziņkārību, un atklājas, ka tas ir tikpat iespaidīgs kā manā iztēlē. Hārlovas ģimenei ir ari mašīna un daudzas elektriskas ierīces, kas acīmredzot kalpo ikdienā, - mazgājamās mašīnas, žāvētāji, milzīgas lustras ar desmitiem spuldžu. Hārlova ielūgusi gandrīz visu izlaiduma klasi -kopā esam sešdesmit septiņas, bet ballē - aptuveni piecdesmit, tāpēc neesmu nekas īpašs, tomēr vienalga priecājos. Mēs sēžam pagalmā, kamēr saimniece skraida iekšā ārā ar ēdienu šķīvjiem - kāpostu un kartupeļu salātiem, dažnedažādiem piknika gardumiem. Hārlovas tēvs uz milzīgām grila restēm atnes ribiņas un hamburgerus. Ēdu, līdz jūtu, ka pārplīsīšu, un man jāatguļas uz segas, kas piešķirta mums ar Hanu. Paliekam gandrīz līdz komandantstundai, kad cauri tumšzilajiem aizkariem iemirdzas zvaigznes un uzbrukumā dodas odi, liekot mums smejot un gaiņājoties skriet mājup. Pēc tam prātoju, ka tā bija viena no jaukākajām dienām daudzu gadu laikā.

Pat meitenes, kuras īsti neciešu, piemēram, Šellija Pīr-sone, kas mani ienīst kopš sestās klases, kad uzvarēju zinību oliiripiādē, atstājot viņu otrajā vietā, sāk man izrādīt laipnību. Varbūt tāpēc, ka drīz beigsim skolu. Pēc izlaiduma lielākā daļa no mums vairs nesatiksies, un, ja satiksies, tas būs jau citādi. Mēs būsim citādas. Būsim pieaugušas, izārstētas, iezīmētas, izvērtētas, sapārotas un identificētas, katra uz s^va dzīves ceļa kā apaļi oļi, kam jāripo lejup pa nevainojanii gludu nogāzi.

Terēzei Grasai astoņpadsmitā dzimšanas diena iekrīt pirms izlaiduma un līdz ar to - ari dziedniecība, Morga-nai Dellai tāpat. Dažas dienas abu meiteņu nav skolā, un viņas parācļās tikai pirms izlaiduma. Abas ir pārsteidzoši mainījušās. Mierīgākas, pieaugušākas, zināmā mērā distan-cētākas, it kā pārklātas ar plānu ledus kārtiņu. Vēl pirms divām nedēļām Terēzei bija iesauka Lielā, un visi smējās par viņas lempīgo gaitu un paradumu košļāt matu galus. Tagad Terēze staigā ar taisnu muguru, skatīdamās tikai uz priekšu, un. kad viņa iet pa gaiteni, visi paraujas malā, lai dotu viņai ceļu. Arī Morgana pārvērtusies līdz nepazīšanai. Šķiet, ka līcļz ar slimību novērsts ari viss nervozums un kautrība. Morganai vairs pat netrīc kājas. Agrāk, kad vajadzēja piecelties un atbildēt, viņa trīsēja tā, ka drebēja viss sols. Pēc procedūras drebuļi izgaisuši kā uz burvja mājienu. Protams, viņas nav pirmās mūsu klasē, kas izgājušas dziedniecības procedūru: jau rudenī to piedzīvoja Elinora Rena un Annija Hāna, pusducis meiteņu - pagājušajā semestrī, taču neviena tik krasi nemainījās.

Skaitu dienas. Astoņdesmit viena, astoņdesmit, septiņdesmit deviņas.

Vilova M[arksa skolā tā arī neatgriežas. Līdz mums atklīst dažācļas baumas: vieni saka, ka procedūra beigusies veiksmīgi; citi atkal zina teikt, ka viņa nojūgusies un ir jau ceļā uz Kapenēm jeb Portlendas pilsētas garīgo slimnieku palātu; vēl dzird runājam, ka Vilova esot aizbēgusi uz Mežonīgo zemi. Viens gan ir skaidrs: visa Marksu ģimene tiek nepārtraukti novērota. Regulatori vaino misteru un misis Marksus, pat visu dzimtu, ka tie nav Vilovu pareizi audzinājuši, un dienu pēc viņas notveršanas parkā nejauši noklausos Viljama un Kerolas čukstus sarunu, ka abi Marksi atlaisti no darba. Vēl pēc nedēļas uzzinām, ka viņiem jāpārceļas pie attāliem radiem. Marksu logos esot mesti akmeņi, un visa viņu mājas siena aprakstīta ar vienu vārdu: PIEKRITĒJI. Nav saprotams, kāpēc: misters un misis Marksi taču paši uzstāja, ka meitai jādodas uz procedūru agrāk, neraugoties uz risku, taču krustmāte zina teikt, ka visi cilvēki aiz bailēm rīkotos tāpat. Visi baidās, ka delīrijs varētu izplatīties pa visu Portlendu. Ikviens grib izvairīties no epidēmijas.

Protams, es jūtu līdzi Marksu ģimenei, taču dzīve paliek dzīve. Tāpat kā ar regulatoriem: var jau nepatikt patruļas un dokumentu pārbaude, bet, zinot, ka viņi strādā mūsu labā, nav iespējams nesadarboties. Varbūt tas izklausās briesmīgi, bet par Vilovas ģimeni ātri aizmirstu. Beidzot skolu, jānokārto daudzas formalitātes, kas prasa nervus un spēku, - jātīra skapīši, jāgatavojas izlaiduma eksāmeniem un no visiem jāatvadās.

Mums ar Hanu tikpat kā nav laika krosam. Ja skrienam, tad kā norunājušas izvēlamies vecās takas. Man par pārsteigumu, draudzene nekad nepiemin to pēcpusdienu pie laboratorijām. Taču Hanai ir paradums domās klīst apkārt, un tagad viņa ir kā uzburta uz sagrauto robežu ziemeļu galā, kas, kā runā, esot slimo darbs. Es pat neiedomājos, ka mēs varētu atkal doties uz laboratorijām. Domāju par visu ko, tikai ne par Aleksi. Tas nenākas grūti, jo tagad nespēju noticēt, ka vēlā vakara stundā skrēju ar divriteni augšup lejup pa Portlendas ielām, meloju Kerolai un regulatoriem, lai ar viņu satiktos. Jau nākamajā dienā man šķita, ka tas bijis sapnis vai ilūzija. Saku sev, ka uz bridi nojūdzos -nesties kaut kur tādā karstumā var tikai prāta aptumsuma bridi.

Izlaidumā Hana sēž trīs rindas man priekšā. Iedama garām uz savu vietu, viņa paspiež man roku - divreiz gari, divreiz īsi - un apsēdusies pagriež galvu atpakaļ, lai redzu, ka viņa uz absolventu cepurītes ar marķieri uzrakstījusi PALDIES DIEVAM!. Es apspiežu smieklus, un Hana pagriezusies uzlūko mani tēlotā nopietnībā. Visas esam kā apdullušas, un vēl nekad Svētās Annas skolas meitenes nav bijušas man tik tuvas kā izlaiduma dienā. Visas esam nosvīdušas saulē, kura karsē pārlieku dāsni, liekot mums vēdekļu vietā izmantot izlaiduma brošūras, valdām žāvas un cenšamies nebollt acis, kad skolas direktore Makintoša runā par pieaugušo dzīvi un mūsu ienākšanu sabiedriskajā apritē, kamēr mēs bikstām cita citu un raustām izlaiduma kleitu apkaklītes, lai kaklam tiktu klāt gaiss.

Mūsu piederīgie sēž baltos plastmasas krēslos zem plīvojošiem skolas, pilsētas, štata un ASV karogiem. Ejot saņemt diplomus, katru no mums pavada pieklājīgi aplausi. Kad pienāk mana kārta, sāku ar acīm meklēt krustmāti un māsu, taču esmu tā norūpējusies, ka varētu aizķerties un pakrist, ka, nostājoties savā vietā uz skatuves un saņemot diplomu no direktores rokām, redzu tikai zaļus, zilus, baltus, sārtus un brūnganus plankumus un dzirdu vien aplausu švīkstoņu. Izceļas vienīgi Hanas balss, saukdama skaļi un dzidri kā zvans: Urā, Halēna! Tas ir uzmundrinošais sauciens, kuru parasti skandinājām pirms vieglatlētikas sacensībām, - mūsu vārdu salikums.

Pēc tam mēs stāvam rindā ar diplomiem rokās un fotografējamies. Skola ir nolīgusi profesionālu meistaru, un stadionā uzsliets spilgti zils fons, pie kura stāvam un pozējam. Taču esam pārāk satrauktas, lai uztvertu to nopietni. Viena otra smiedamās pieliecas, un tad bildēs redzams tikai pakausis.

Kad pienāk mana kārta, pēdējā bridi Hana pielec klāt un apķer man plecus, un fotogrāfs ir tik pārsteigts, ka nospiež pogu. Klikš! Te nu mēs esam: es ar pavērtu muti pagriezusies pret Hanu, pārsteigta, gatava smieties. Hana - galvas tiesu garāka, aizvērusi acis, atvērusi muti. Man tiešām šķiet, ka tā bija īpaša diena, varbūt pat maģiska - tāpēc vien, ka, par spīti sasarkušajai sejai un uz pieres uzkritušajiem matiem (droši vien Hana tos izjauca), izskatos glīta. Pat vairāk. Skaista!

Skolas orķestris spēlē gandrīz bez kļūdām, pār visu laukumu plūst mūzika, kurai piebalso debesīs riņķojošie putni. Un tad seko pēkšņs pacēlums. Es nepagūstu apjēgt, kas notiek, kad klasesbiedrenes, cita citu apķērušas, jau lec augšup, saukdamas: Mums izdevās! Mums izdevās! Mums izdevās! Nedz vecāki, nedz skolotāji nemēģina mūs izšķirt. Kad pamazām nomierināmies, redzu, ka viņi sastājušies apkārt un pacietīgi mūs vēro, sakrustojuši rokas uz krūtīm. Notverot krustmātes skatienu, man pārskrien auksti šermuļi: tāpat kā visi, viņa šo mirkli mums atvēl - pēdējās minūtes kopā, lai pēc tam viss mainītos uz mūžīgiem laikiem.

Un viss tiešām mainīsies, patiesībā viss mainās jau šajā mirklī. Kad sapulcējamies bariņos un vēlāk izklīstam pa vienam, ievēroju, ka Terēze Graša un Morgana Della jau dodas pāri laukumam uz ielas pusi. Nodurtu skatienu abas neatskatīdamās iet kopā ar savām ģimenēm. Apķeros, ka viņas nelīksmoja kopā ar mums, un tad pamanu, ka pazudušas ari

Elinora Rena, Annija Hāna un visas pārējās izārstētās klasesbiedrenes. Droši vien visas jau mājās. Man kaklā sakāpj sāpīgs kamols, lai gan tā tas, protams, notiek - viss reiz beidzas un cilvēki dodas projām neatskatīdamies. Tā tam vajadzētu būt.

Pamanījusi drūzmā Reičelu, skriešus metos pie viņas, pēkšņi gribēdama nostāties māsai blakus un atkal just, kā viņa tāpat kā bērnībā noliecas un sabužina man matus, teikdama: Labi, dumiķīt (tā viņa mani bija iesaukusi).

- Reičela! - Nezin kāpēc aizelsusies nespēju lāgā parunāt.

Redzot viņu, aiz laimes gribu raudāt, tomēr savaldos.

- Tu atnāci...

- Bet, protams! - Reičela smaida. - Citas māsas man nav, vai tad esi aizmirsusi?

Viņa sniedz man pīpeņu pušķi, vaļīgi satītu brūnā papīrā.

- Apsveicu, Lēna!

Piespiedusi seju puķēm, ieelpoju to smaržu, apspiezdama vēlmi māsu samīļot. Brīdi stāvam, skatīdamās viena otrā, un tad Reičela pieliecas tuvāk. Esmu pārliecināta, ka viņa tūlīt mani apskaus kā sendienās, vismaz ar vienu roku.

Bet Reičela tikai viegli uzsit man knipi pa pieri.

- Diez kas nav, - viņa, joprojām smaidīdama, saka, - tu esi viscaur nosvīdusi.

Zinu, ka tas ir muļķīgi un bērnišķīgi, tomēr jūtos vīlusies.

- Vainīga kleita, - es saku un attopos, ka tiešām - kleitā es smoku nost un jūtos kā sapīta, nevaru pat normāli paelpot.

- Ejam, - Reičela saka, - krustmāte Kerola arī grib tevi apsveikt.

Krustmāte Kerola stāv laukuma malā kopā ar tēvoci, Greisiju un Dženiju un runā ar manu vēstures skolotāju misis Springeri. Pieskaņojos Reičelas gaitai. Māsa ir tikai pāris centimetru garāka par mani, tāpēc ejam vienā solī, bet ne gluži blakus. Reičela klusē. Zinu, ka māsa jau prāto, kad varēs doties mājās un atpakaļ savā dzīvē.

Atļaujos pamest skatienu atpakaļ. Nespēju noturēties. Redzu meitenes riņķojam apkārt oranži liesmojošās kleitās. Tad aina pēkšņi izplūst. Balsis pārvēršas murdoņā, vārdus vairs nevaru izšķirt tāpat kā okeāna šalkas, kas caurauž Portlendas pilsētu ritmu tik dabiski, ka cilvēki gandrīz to nedzird. Viss šķiet sastindzis, spilgts un sasalis kā smalkā tušas zīmējumā - stingi vecāku smaidi, fotoaparātu zibšņi, pavērtas mutes, mirdzoši balti zobi, melni, spīdīgi mati un tumšzilas debesis, nepielūdzama gaisma, kas visu apņem, -viss ir tik skaidrs un nevainojams, ka nešaubos - tās jau ir atmiņas vai sapnis.

Astotā nodaļa

H apzīmē ūdeņradi, pirmo numuru, Atoms dalās, spoži mirdz,

Karsts kā saules stars.

He apzīmē hēliju, otro numuru,

Cēlgāzi, rēgainu vielu,

Kas pasauli uzceļ no jauna.

Li apzīmē litiju, trešo numuru,

Bēru sārtu, uguns skarto,

Nāves miegu.

Be apzīmē beriliju, ceturto numuru... Pamatlūgsnas. DVL rokasgrāmata. Lūgsnas un mācības

Vasarā man jāpalldz tēvocim veikalā - pirmdienās, trešdienās un svētdienās parasti salieku plauktos preces. Bieži stāvu ari aiz letes, kuras priekšā saliktas vitrīnas, savu reizi palīdzu sakārtot dokumentus un rēķinus kantoritī aiz maizes un tekstilpreču nodaļas. Paldies dievam, jūnijā Endrū Markuss pēc dziedniecības kursa pārceļas pastāvīgā darbā uz citu pārtikas veikalu.

Ceturtā jūlija ritā dodos pie Hanas. Katru gadu kopā ejam skatīties uguņošanu Austrumu promenādē. Spēlē orķestris, tirgotāji piedāvā uz iesma ceptu gaļu, kukurūzas vālītes, saldējumā peldošu ābolkūku papīra kuģītī. Ceturtais jūlijs, mūsu Neatkarības diena, kad pieminam nācijas robežu nospraušanu uz visiem laikiem, ir mani mīļākie svētki. Man patīk stabuļu melodijas un biezie gaļas cepešu tvaiki, kas ietin ielas dūmakā, kurā kustas izplūduši, neskaidri cilvēku silueti. Visvairāk, protams, man pa prātam ir komandantstundas pārbīde: visi nedziedinātie drīkst atgriezties mājās vienpadsmitos, nevis deviņos. Pēdējos gados mēs-ar Hanu pārvēršam Neatkarības svētkus spēlē, paliekot laukā teju līdz pēdējam brīdim, ar katru gadu arvien tuvāk noteiktajai stundai. Pērn pārrados mājās pulksten 22.58, sirdij dauzoties krūtīs un pārgurumā trīcot, jo bija jāskrien sprinta tempā. Tomēr apgūlusies nevarēju vien beigt smaidīt, juzdamās kā uzvarētāja.

Nospiedusi Hanas četrciparu ārdurvju kodu (to viņa man uzticēja astotajā klasē ar piebildi, ka tā esot uzticības zīme, un apsolīja novilkt man ādu pār acīm, ja kodu kādam atklāšu), ieslīdu pa durvju spraugu. Es nekad neklauvēju. Draudzenes vecāku parasti nav mājās, bet Hana pie durvīm neiet. Neviens cits pie viņas nenāk, tikai es. Dīvaini, jo skolā Hana vienmēr bijusi populāra, visas uz viņu skatās un lūko atdarināt, taču, lai cik jauka viņa būtu pret citiem, sirdsdraudzene viņa ir tikai man.

Dažreiz domāju, ka varbūt Hana gribēja sev citu sola biedreni, kad misis Jablonska otrajā klasē ierādīja man vietu blakus viņai, tā aizsākot mūsu draudzību. Hanas uzvārds ir Teita, tāpēc mūs satuvināja ari alfabētiskais klases žurnāls (tad jau biju krustmātes uzvārdā: Tidla). Varbūt Hana justos labāk blakus Rebekai Trelonijai, Ketijai Skārpai vai pat Meliscū Portofino? Dažreiz iedomājos, ka viņa pelnījusi labāku draudzeni, kurai piemīt kaut kas īpašs. Hana reiz atzinās - ds viņai patīkot tāpēc, ka esmu īsta un visu uztveru neviltoti. Diemžēl tieši uztvere sarežģī manu dzīvi.

- Sveiki! - ienākusi saucu.

Gaitenī, kā vienmēr, valda vēsums un pustumsa. Uz rokām man uzmetas zosāda. Pie Hanas ciemojos bieži, taču vienmēr brīnos par sienās iebūvētā kondicionētāja jaudu. Brīdi stāvu, ieelpodama mēbeļu spodrinātāja, stikla tīrītāja Windex un svaigi griezto ziedu smaržu. No Hanas augšstāva istabas nāk pulsējoša mūzika. Cenšos uzminēt, kas tā ir par dziesmu, taču nespēju izšķirt vārdus, dzirdu tikai basus, kas dun cauri grīdas dēļiem.

Kāpņu galā sastingstu. Hanas guļamistabas durvis ir aizvērtas. Skanošā, nē, dārdošā dziesma man ir pavisam sveša. Mūzika ir ļoti skaļa, taču māju no visām pusēm ieskauj koki un mauriņš, tāpēc neviens nevar uzrīdīt regulatorus. Tādu mūziku vēl neesmu dzirdējusi. Kliedzoša, spalga, neganta. Nevaru pat; noteikt, kas dzied: vīrietis vai sieviete. Pa muguru man tekalē skudriņas kā bērnībā, kad zagos virtuvē, lai nočieptu cepumus no skapīša. Vienā brīdī man aiz muguras nočīkstēja grīda, atskanēja mammas brēciens, un es apmetos riņķī ar nodevīgajām drupačām uz sejas un rokām.

Atvairījusi nepatīkamo sajūtu, atveru Hanas istabas durvis. Draudzene sēž pie datora, salikusi kājas uz galda, šūpodama galvu un ar pirkstiem bungodama ritmu. Ieraudzījusi mani, viņa strauji paliecas uz priekšu un uzsit pa kādu datora taustiņu. Mūzika uzreiz apraujas. Dīvaini, bet klusums šķiet tikpat skaļš.

Pārmetusi matus pār plecu, Hana novēršas no datora. Viņas sejā kaut kas nozib, taču tik ātri, ka nenotveru, kas tas ir.

- Sveika! - Hana uzspēlēti līksmi čivina. - Pat nedzirdēju, ka ienāci.

- Šaubos, vai tu dzirdētu pat tad, ja es ielauztos.

Iekrītu gultā. Hanai tā ir plata, ar trim spilveniem. īsta

paradīze.

- Kas tā bija? - jautāju.

- Kas tad? - viņa atbild ar pretjautājumu.

Pievilkusi ceļgalus pie krūtīm, Hana apgriežas krēslā par

trīssimt sešdesmit grādiem. Tik dumji viņa uzvedas tikai tad, ja grib no manis kaut ko noslēpt.

- Kas tā bija par mūziku?

Viņa veras mani ar neizteiksmīgu skatienu.

- Dziesma, ko dārdināji, kad ienācu. Man gandrīz vai pārplīsa bungādiņas.

- Ak tu par to.

Hana nopūš no pieres matu cirtu. Kārtējais pierādījums. Ari blefojot pokerā, viņa niekojas ar matiem.

- Jauna grupa, atradu internētā.

- Autorizētajā bibliotēkā? - neatlaižos. Hana ir apsēsta ar mūziku: vidusskolas gados viņa stundām sērfoja AMF -Autorizētās mūzikas un filmu vietnē.

Hana novērš skatienu.

- Ne gluži.

- Ko nozīmē “ne gluži”?

Internets, tāpat kā viss Savienotajās Valstis, mūsu aizsardzības labad tiek kontrolēts. Visas tīmekļa vietnes un to saturs tiek izstrādāts valdības aģentūrās, ari Autorizētās mūzikas un filmu bibliotēka, kas ik pēc diviem gadiem tiek papildināta. Par labu atzītās elektroniskās grāmatas atrodamas Autorizēto grāmatu bibliotēkā, filmas un mūzika -AMF. Par simbolisku samaksu katrs var ielādēt failus savā datorā. Protams, ja tev tāds ir. Man, piemēram, nav.

Hana nopūšas, joprojām skatoties kur citur. Beigās viņa mani tomēr uzlūko.

- Vai spēsi glabāt noslēpumu?

Izslejos gultā taisni. Man nepatīk viņas skatiens. Es tam neuzticos.

- Ar ko tas saistīts, Hana?

- Vai tu spēsi glabāt noslēpumu? - draudzene atkārto.

Atceros novērtēšanas dienu pie laboratorijām karstajā

saulē, kad viņa piespieda muti man pie auss un čukstēja par laimi un nelaimi. Pēkšņi man sametas bail: par viņu un no viņas, tomēr beigās pamāju:

- Bet, protams.

- Labi, - Hana nodur skatienu, brīdi parausta šortu vīli, dziļi ievelk elpu.

- Pagājušajā nedēļā es satiku to puisi...

- Ko? - Gandrīz vai izveļos no gultas.

- Nomierinies! - Hana paceļ roku. - Viņš taču izārstēts, vai ne? Strādā pilsētā. Vai zini, par cenzoru.

Sirds man gandrīz apstājas, un es atkrītu spilvenos.

- Pieņemsim. Nu un?

- Nu un, - Hana novelk, - mēs abi stāvējām rindā pie ārsta. Pie terapeita, tu jau zini, kāpēc.

Hana rudenī sastiepa ceļgalu un vēl tagad reizi nedēļā iet uz procedūrām, lai to nostiprinātu.

- Sākām pļāpāt.

Hana pieklust. Nesaprazdama, kāds šim stāstam sakars ar mūziku, kuru viņa klausās, gaidu, kas sekos. Beidzot viņa turpina:

- Pastāstīju par mūsu eksāmeniem, par to, ka tiešām gribu tikt Misisipi Universitātē, bet viņš - par savu darbu. Zini, viņš kodē internēta pieeju, lai katrs nevarētu rakstīt, ko iedomājas, un neievietotu viltus informāciju vai “musinošus viedokļus”, - pēdējos vārdos jaušama ironija, - un tamlīdzīgas lietas. Var teikt, intemeta drošībnieks.

- Labi, - es atkal novelku, gribēdama aizrādīt, lai runā konkrētāk, jo par intemeta ierobežojumiem zinu tāpat kā visi citi, bet neko nesaku - tad Hana apklustu.

Draudzene skaļi ieelpo.

- Viņš ne tikai kodē, bet ari pārbauda atkāpes no normas, teiksim, ielaušanos. Viens otrs apiet drošības sistēmu un nopublicē savu informāciju, galvenokārt jau hakeri. Valdība viņu lapas sauc par klaidonēm, jo tās pastāv stundu, varbūt dienu vai divas un tad tiek atklātas. Tās ir lapas ar nelikumīgu saturu - viedokļiem, diskusijām, videoklipiem un mūziku.

- Un tu tādu atradi.

Man sametas nelabi. Prātā kā neona izkārtnes uzzibsnī un nodziest vārdi: nelikumīgi, pratināšana, uzraudzība. Hana.

Draudzene pat nemana, ka esmu pilnīgi sastingusi. Seja Hanai pēkšņi atdzīvojusies, tā ir mundra un sparīga kā vienmēr, un, notupusies uz ceļiem, viņa ber vārdus kā pupas.

- Ne jau vienu. Desmitiem. Internetā to ir cik tik uziet, ja zini, kā meklēt. Ja zini, kur meklēt. Neticami, Lēna. Turklāt šie cilvēki, gan jau no visas valsts, ložņā starp cilpām un caurumiem. Tev vajadzētu redzēt, ko viņi tur raksta. Par... par dziedniecību. Ne jau slimie, bet tie, kas tai netic. Mums visapkārt staigā cilvēki, kas domā... - Mans skatiens liek Hanai mainīt tematu. - Tev būtu jāpaklausās mūzika. Neticama, pārsteidzoša, neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējusi. Tā ir mūzika, kuras dēļ var zaudēt galvu, saproti? Gribas spiegt, lēkāt, visu lauzt, aurot...

Hanas istaba ir divreiz lielāka par manējo, taču šobrīd man tā šķiet šaura. Ja ari kondicionētājs strādā, es to vairs nejūtu. Gaiss kļuvis karsts un smags kā mitra elpa, un es piecēlusies dodos uz loga pusi. Hana beidzot apklust. Gribu atvērt logu, bet tas nepadodas. Atspiedusies pret palodzi, grūžu.

- Lēna, - bridi klusējusi, Hana nedroši ierunājas.

- Neveras vaļā!

Šobrīd man prātā tikai svaigs gaiss. Pārējās domas saplūdušas kopā: statiski troksnīši un fluorescējošas gaismas laboratorijā, mirdzoši tērauda galdi un ķirurga naži, kliedzoša Vilova Marksa, kuru velk laukā no laboratorijas, ar krāsu un marķieriem notašķītā māja.

- Lēna! - Hana jau skaļāk atkārto. - Paklausies!

- Iesprūdis. Laikam koks karstumā piebriedis. Nu, taisies taču vaļā!

Beigās logs tomēr padodas. Atskan troksnis, loga bulta atsprāgst vaļā un nokrīt uz grīdas. Bridi stāvam un skatāmies. Pa atvērto logu istabā ieplūst gaiss, tomēr nejūtos labāk. Ārā ir vēl karstāk.

- Atvaino, - es murminu, nezinādama, kur likt acis. - Es tā negribēju. Nezināju, ka tas ir aizbultēts. Mūsu mājās tā nav.

- Neņem galvā! Es par tādiem sīkumiem neuztraucos.

- Greisija reiz bērnībā, izlīdusi no šūpuļa, gandrīz izrāpoja uz jumta. Pavēra logu - un aiziet!

- Lēna. - Hana pasniedzas uz priekšu un apņem manus plecus.

Varbūt man piemeties drudzis vai vēl kaut kas: te karsti, te auksti. Hanas pieskāriens man uzdzen šermuļus, un es atraujos kā dzelta.

- Tu uz mani dusmojies.

- Es nedusmojos! Es par tevi uztraucos!

Tā gan ir tikai puspatiesība. Es dusmojos gan - varētu pat teikt, ka esmu nikna. Iznāk, ka visu laiku, neko nenojaušot, esmu staigājusi apkārt kā stulbs piedēklis, domādama par mūsu pēdējo vasaru, uztraukdamās par sapārošanu, procedūru, eksāmeniem un visu pārējo. Hana tik māja ar galvu, smaidīja un teica, ka viss būs labi, bet aiz muguras pārvērtās citā cilvēkā ar saviem noslēpumiem, dīvainiem paradumiem un viedokļiem par lietām, par kurām nedrīkst pat domāt. Tagad zinu, kāpēc novērtēšanas dienā biju tik pārsteigta, kad viņa pagriezās un, lielajām acīm mirdzot, iečukstēja man ausī. Tobrīd Hana no labākās draudzenes uz brīdi pārvērtās svešiniecē.

Jā, tieši tas ir noticis: Hana nemanot ir pārvērtusies svešiniecē.

Atkal pieeju pie loga.

Jūtu caur sirdi aši izskrienam griezīgi asas, dziļas skumjas. Droši vien tas ir neizbēgami. Es jau to zināju. Katrs, kuram uzticies un uz kuru, tavuprāt, vari paļauties, kaut kad tevi pieviļ. Cilvēki melo, daudz ko noklusē, mainās un beigās pazūd - viens aiz svešas sejas vai personības, otrs biezā rīta miglā aiz klints. Tāpēc jau dziedniecība ir tik svarīga un nepieciešama.

- Paklau, es negribu, lai mani saņem ciet par klīšanu internētā vai mūzikas klausīšanos, vienalga par ko.

- Taču tā var notikt. Cilvēkus apcietina arī par mazākiem grēkiem.

Viņa to zina. Zina un neņem galvā.

- Man tas viss ir līdz kaklam! - Hanas balss nedaudz ietrīcas.

Esmu satriekta. Mana draudzene taču ir pašpārliecinātības iemiesojums.

- Mēs par to nedrīkstam pat runāt. Kāds taču var...

- Noklausīties? - Hana pārtrauc, pabeigdama teikumu manā vietā. - Ak kungs, Lēna, arī tas man ir līdz kaklam. Un tev ne? Nelabi metas, visu laiku skatoties, vai kāds neseko, un uzmanoties, ko teikt, domāt vai darīt. Es vairs nespēju... nespēju elpot, nespēju gulēt, nespēju kustēties. Visur priekšā mūris. Lai kur es ietu - bumi Priekšā ir mūris. Ja ko gribu - bumi Atkal mūris.

Hana izbrauc ar pirkstiem caur matiem. Šobrīd viņa nepavisam neizskatās glīta un savaldīga. Viņa ir bāla un nelaimīga, un draudzenes seja man kaut ko atgādina, lai gan nespēju atcerēties, ko.

- Tas taču ir mūsu pašu aizsardzībai, - es saku, nožēlodama, ka mana balss neskan pārliecinoši. Argumentu cīņas nav mana stiprā puse. - Viss būs labāk, kad mūs...

Hana atkal mani pārtrauc:

- Kad mūs izārstēs?

Viņa iesmejas, taču bez jautrības, gandrīz rejoši, bet vismaz neapstrīd mani:

- Pareizi. Tā visi saka.

Pēkšņi man kļūst skaidrs, ko Hana pirmīt atgādināja: dzīvniekus, ko redzējām klases ekskursijā uz kautuvi. Govis, kas mēmi noskatījās uz mums, kad gājām garām. Dzīvnieku acīs bija bailes, rezignācija un... izmisums. Man tiešām bail par Hanu. Esmu pārbijusies līdz nāvei.

Taču, kad viņa ierunājas, balss skan jau nedaudz mierīgāk.

- Varbūt. Varbūt pēc procedūras būs labāk. Bet līdz tai... Lēna, tā ir mūsu pēdējā iespēja kaut ko izdarīt. Pēdējā iespēja izvēlēties.

Izvēlēties - tā Hana teica ari novērtēšanas dienā, tomēr pamāju, negribēdama draudzeni sarūgtināt.

- Ko tu tagad domā darīt? - pajautāju.

Hana, kodīdama lūpu, novēršas, un redzu, ka viņa šaubās, vai var man uzticēties.

- Šovakar ir ballīte...

- Kas? - Acīs man satumst, atkal uzpeld bailes.

Draudzene steidzīgi izmet:

- Hakeru mūzikas ziņās atradu, ka šovakar pierobežā, Stroudvoterā, vienā lauku mājā spēlēs dažas grupas.

- Tu taču nerunā nopietni! Tu... tu taču negrasies uz to iet, pareizi? Tu par to pat nedomā.

- Tur nav nekā bīstama, saproti? Goda vārds. Tās internēta vietnes ir tiešām pārsteidzošas, Lēna, varu saderēt, ka tev ari patiktu, ja tu apskatītos. Tās ir paslēptas. Saite uz tām parasti ir ievietota vienkāršā, valdības apstiprinātā lapā, tomēr zini, kaut kā var just. Neiederīgas.

- Vai tad tas nav bīstami? Kā tad tā? Tas puisis, kuru tu satiki, tas cenzors - viņš taču to vien dara, kā ķer cilvēkus, kas ir tik stulbi, lai ievietotu kaut ko tādu... - es purpinu.

- Viņi nav stulbi! Patiesībā viņi ir neticami gudri...

- Un neaizmirsti par regulatoriem, patruļām, sargiem, komandantstundu, segregāciju. Šī iedoma ir pilnīgi nejēdzīga.

-Jauki. - Hana paceļ rokas un uzsit sev pa augšstilbiem, turklāt tik skaļi, ka es satrūkstos. - Jauki. Tātad nejēdzīga iedoma. Risks. Zini ko? Man tas ir pie kājas.

Uz brīdi iestājas klusums. Mēs glūnam viena uz otru; gaisotne šķiet uzlādēta līdz baltkvēlei kā pirms sprādziena.

- Bet es? - beigās jautāju, ar pūlēm apspiezdama balsī trīsas.

- Nāc līdzi! Pusvienpadsmitos Rēcošā strauta mājās. Mūzika. Dejas. Saproti pati - jautrība. Tieši tas, kas vajadzīgs, pirms mums izgriezīs pusi smadzeņu.

Pēdējo komentāru izliekos nedzirdam.

- Es gan tā nedomāju, Hana. Ja esi aizmirsusi, tad atgādināšu, ka mums šovakar bija citi plāni, kurus kalām, ak vai, pēdējos piecpadsmit gadus.

-Jā, bet viss mainās.

Hana uzgriež man muguru, bet es jūtos kā saņēmusi belzienu pa vēderu.

-Jauki.

Man aizžņaudzas rīkle. Valdīdama asaras, eju uz Hanas gultu savākt savas mantas. Soma, protams, apgāzusies uz sāniem, un uz segas izbirušas papīra strēmeles, saspraudes, monētas un pildspalvas. Sāku krāmēt visu atpakaļ somā, jau pavisam tuvu asarām.

- Uz priekšu! Vari šovakar darīt, ko gribi. Man vienalga.

Varbūt Hana jūtas neērti, jo viņas balss skan nedaudz maigāk:

- Tiešām, Lēna. Padomā! Apsolu, ka nepatikšanu nebūs.

- Tu nevari to garantēt. - Dziļi ievilkusi elpu, cenšos apvaldīt balsī trīsas. - Neko taču nevar paredzēt. Kā tu vari būt tik pārliecināta?

- Bet kā tu vari dzīvot vienās bailēs?

Taisnība vien ir. Dusmīga apsviežos riņķī, juzdama dziļi sevī mostamies kaut ko tumšu un senu.

- Protams, baidos. Un ne bez pamata! Ja tu nebaidies, tad tikai tāpēc, ka tev ir ideāla dzīvīte, ideāla ģimenīte, tev viss ir ideāls, ideāls, ideāls. Tu nesaproti. Tu nezini.

- Ideāla? Tev tā šķiet? Tu domā, ka mana dzīve ir ideāla?

Draudzenes balss skan klusi, bet nikni.

Gribu novērsties, tomēr piespiežu sevi runāt.

-Jā. Es tā domāju.

Hana atkal rejoši iesmejas, ātri un eksplozīvi.

- Ak tad tā tu domā? Man viss ir tik labi, ja?

Viņa apcērtas riņķī.

Jūtos pārsteigta.

- Kas vēl ir tajās lapās?

- Viss, Lēna! - Hana šūpo galvu. - Paklau, es netaisno-šos. Zinu, ka tev ir pamats baidīties. Tas, kas notika ar tavu mammu, ir šausmīgi...

- Manu mammu liec mierā!

Es saspringstu kā uzlādēta.

- Bet tu taču nevari uzvelt visu vainu mammai. Viņa nomira pirms vairāk nekā desmit gadiem.

Dusmas mani ietin kā bieza migla. Prāts mežonīgi sasveras kā riteņi uz ledus, bet galvā cits pēc cita dun vārdi: Bailes. Vaina. Neaizmirsti. Mamma. Es tevi mīlu. Bet tad man kā zvīņas nokrīt no acīm. Nu gan čūska - tik ilgi gaidīja, lai tagad to pateiktu, locīdamās un iedzeldama pēc iespējas dziļāk un sāpīgāk.

- Ej pie velna! - iebrēcos.

Hana paceļ abas rokas.

- Paklau, Lēna, es taču tikai saku, ka tev tas viss jāaizmirst. Tevī no viņas nav nekā. Tava dzīve tā nebeigsies. Tu neesi tā ieprogrammēta.

- Ej pie velna!

Hana grib būt jauka, bet mans prāts dumpojas, un vārdi izskan paši no sevis. Vēlos, kaut katrs izteiktais vārds būtu dūre, ar ko iešaut viņai pa ģīmi.

- Tu par viņu neko nezini. Arī mani tu nepazīsti. Tu vispār neko nezini.

- Lēna!

Hana pastiepj roku.

- Nepieskaries man!

Steberēju atpakaļ, krampjaini ieķērusies somā un pa ceļam uz durvīm uzgrūzdamās rakstāmgaldam. Acu priekšā man ir migla, kāpnes tikpat kā neredzu. Varbūt Hana sauc, bet es neko nedzirdu, jo ausīs un galvā skan rēkoņa. Klupdama krizdama tikusi lejā, taustos uz ārdurvīm. Ārā spīd saule, spoži balta gaisma. Mani pirksti pieskaras vēsam tēraudam - vārtiem. Jūtu okeāna un degvielas smaržu. Skan sirēna, troksnis pieņemas spēkā. Gaudo vienā laidā.

Pēkšņi atguvusies, pēdējā brīdī palecu malā. Garām aiz-traucas policijas mašīna, kaukdama un zibinādama bākugunis. Palieku putekļos klepojam. Neganti sūrst kakls, it kā tajā kaut kas būtu iestrēdzis, un, kad beidzot no acīm izsprāgst asaras, jūtos tā, it kā pēc gara pārgājiena būtu nocēlusi no pleciem smagu nastu. Sākusi pinkšķēt, nevaru rimties. Visu ceļu līdz mājām ik pēc pāris soļiem berzēju acis un slauku asaras, lai vispār redzētu, kur likt kāju. Mierinu sevi, ka nepaies ne divi mēneši, un varēšu par to visu pasmīnēt. Vecā dzīve nogrims pagātnē, bet es pacelšos jauna un brīva kā putns debesīs.

Hanai to nesaprast. Nav jau runa tikai par delīriju. Dažiem laimīgajiem būs iespēja atdzimt un atjaunoties, kļūt tīrākiem un labākiem, izārstētiem, veseliem un ideāliem - tie būs kā bezveidīgi dzelzs kluči, kas iznāk no svelmainas uguns kā mirdzošs asmens.

Tieši to es gribu - vienmēr esmu gribējusi. Un tieši to sola dziedniecība.

Devitā nodaļa

Kungs,

Turi mūsu sirdis stingri Kā planētas orbītā,

Atvēsini kā pirmatnējo haosu,

Tāpat kā gravitācija notur zvaigznes, lai tās nenokrīt, Un planētas, lai tās nesaduras,

Lai saules neuzsprāgst,

Tāpat, Kungs, turi mūsu sirdis stingri Pastāvīgās orbītās Un palīdzi noturēties uz pareizā ceļa.

21. psalms DVL rokasgrāmata. Lūgsnas un mācības

Tovakar, ielīdusi gultā, domās dzirdu Hanas vārdus, kas atkārtojas bez sava gala: Tevī no viņas nav nekā. Tava dzīve tā nebeigsies. Zinu, ka draudzene gribēja mani mierināt un uzmundrināt, bet nez kāpēc viņas teiktajam ir pretējs efekts: es esmu noskumusi un dziļi krūtīs jūtu tādas sāpes, it kā tur būtu ieperinājies kaut kas liels, auksts un ass.

Hana nesaprot, ka bažas par to, vai neesmu delīriju mantojusi, ir mana vienīgā saikne ar māti.

Vienīgā.

Man gan ir arī atmiņas, turklāt spilgtas, lai gan mātes nāves dienā biju pavisam maza. Atceros, ka tad, kad bija uzsnidzis sniegs, mamma sūtīja mani laukā un lika katliņos atnest sniegu. Istabā aplaistījām to ar kļavu sīrupu, kas acumirklī sastinga, pārvērzdamies dzintarkrāsas našķī: līkumotās un trauslās, saldi filigrānās, gardās mežģīnēs. Atceros, ka mammai patika dziedāt, peldinot mani Austrumu promenādes pludmalē. Toreiz nezināju, ka tas ir neparasti. Citas mātes māca bērnus peldēt, uzziež tiem sauļošanās krēmu un dara visu, kas mātēm jādara saskaņā ar DVL rokasgrāmatas vecāku nodaļu.

Taču viņas nedzied.

Kad saslimu, mamma nesa man uz gultu grauzdētu maizi ar sviestu. Kad nokritu, viņa skūpstīja manus nobrāzumus. Reiz, kad apgāzos ar visu divriteni, mamma paņēma mani rokās un sāka šūpot, un kāda sieviete nikni aizrādīja, ka viņai būtu jākaunas. Es, nesaprazdama, par ko mammai jākaunas, raudāju vēl skaļāk. Pēc tam mamma mani mierināja tikai tad, kad tuvumā nebija svešu acu. Ļaudīs viņa tikai sarauca uzacis un teica: Viss kārtībā, Lēna. Celies augšā!

Mums bija pat savi deju vakari. Mamma tos sauca par zeķu ballēm: viesistabā sarullējām paklāju, uzvilkām kājās biezākās zeķes un slidinājāmies turp un atpakaļ pa koka grīdām. Mums piebiedrojās pat Reičela, lai gan vienmēr apgalvoja, ka esot par lielu bērnu rotaļām. Aizvilkusi aizkarus un sabāzusi spilvenus parādes un sētas durvju priekšā, mamma ieslēdza mūziku. Smējāmies tā, ka gulēt gāju ar sāpošu vēderu.

Ar laiku es sapratu, ka zeķu balles laikā aizkari jāaizvelk tāpēc, lai mūs neredzētu garāmejošās patruļas, bet spilveni pie durvīm jāliek tāpēc, lai kaimiņi neziņotu, ka pie mums skan mūzika un skaļi smiekli, kas tika uzskatīti par iespējamu delīrija izpausmi. Sapratu, ka tēva militāro nozīmīti - sudraba duncīti, kuru viņš bija mantojis no sava tēva un kurš mammai vienmēr bija ķēdītē ap kaklu, - ārpus mājām viņa paslēpj zem blūzes apkaklītes, lai to neredzētu sveši cilvēki un viņiem nerastos aizdomas. Sapratu, ka visi laimīgākie bērnības mirkļi balstās uz meliem. Tie bija nepareizi, bīstami un nelikumīgi. Tie bija dīvaini. Mana māte bija dīvaina, un to, iespējams, esmu no viņas mantojusi.

Pirmo reizi cenšos iedomāties, kā māte jutās un ko domāja, liktenīgajā naktī soli pa solim tuvodamās klintij. Vai viņai bija bail? Vai viņa domāja par mums ar Reičelu, vai viņai nebija žēl mūs atstāt?

Domāju arī par tēvu. Viņu es atceros tikai kā pa miglu -siltas, raupjas plaukstas un milzīga seja virs manis, bet arī par to laikam jāpateicas portretam rāmītī, kuru māte turēja guļamistabā. Fotogrāfijā esmu pāris mēnešu veca, un tēvs, paņēmis mani klēpī, smaidīdams skatās objektīvā. Neko vairāk no mūsu dzīves neatceros. Man nebija pat gads, kad tēvs nomira. No vēža.

Drausmīgā tveice šķiet saķepusi ap sienām. Dženija guļ uz muguras, izbāzusi rokas un kājas no segas apakšas, un, pavērusi muti, klusi elpo. Pat Greisija ir cieši aizmigusi, mēmi murminādama spilvenā. Istabā smaržo pēc mitras elpas, ādas, mutes un silta piena.

Izlienu no gultas jau melnos džinsos un krekliņā. Nevīžoju noģērbties un uzvilkt pidžamu. Zināju, ka šonakt ne-aizmigšu. Pirms dažām stundām biju pieņēmusi lēmumu. Sēdējām pie vakariņu galda kopā ar krustmāti Kerolu, tēvoci Viljamu, Dženiju un Greisiju. Klusēdami ēdām un neredzošām acīm skatījāmies cits citā, un man šķita, ka gaiss kļūst arvien smagāks, elpot arvien grūtāk, it kā divas dūres arvien ciešāk spiestu ūdens balonu. Un tad es sapratu.

Hana teica, ka mani nekā no tā nav, bet viņa kļūdījās.

Sirds pukst tik skaļi, ka es to dzirdu, un nešaubos, ka to dzird arī citi, ka krustmāte Kerola tūlīt uzrausies sēdus un teiks, ka taisos izlavīties ārā no mājas. Tieši to patlaban grasos darīt. Es pat nenojautu, ka sirds var sisties tik neganti. Atceros Edgara Alana Po stāstu, kas mums bija jālasa sabiedrības mācībā: par cilvēku, kas nogalina otru, bet pēc tam piesakās policijā, jo ir pārliecināts, ka zem grīdas dēļiem dzird mirušā sirdspukstus. Stāsts acīmredzot ir par vainas apziņu un sabiedrības likumu pārkāpšanu, tomēr, lasot pirmo reizi, man tas šķita neveikls un sentimentāls. Tagad gan saskatu tajā jēgu. Droši vien Po jaunībā bieži šmauca ārā no mājām.

Elpu aizturējusi, atveru guļamistabas durvis un lūdzu Dievu, kaut tās nečīkstētu. Vienā brīdī Dženija iekliedzas, un man pamirst sirds. Par laimi, viņa tikai pagrozās, pārliek roku pār spilvenu, un es atviegloti nopūšos - acīmredzot viņa joprojām guļ.

Gaitenī valda melna tumsa. Arī krustmātes un tēvoča istabā ir tumšs. Ārā šalc koki, sienas vaid un nopūšas - kā jau vecās, slimīgās mājās. Beidzot saņemu drosmi, aizveru guļamistabas durvis un ieslīdu gaitenī. Tipinu lēni, uz pirkstgaliem (pašai šķiet, ka stāvu uz vietas), iztaustīdama kāpņu paklāja mezglus un rievas, centimetru pa centimetram slidinādama roku pa margu. Lai kā cenšos, tā vien šķiet, ka māja ir nostājusies pret mani un tūlīt mani nodos. Katrs pakāpiens čīkst, spiedz un vaid. Grīdas dēļi zem kājām trīc un dreb, un domās sāku ar māju tirgoties: Ja tikšu līdz ārdurvīm, nepamodinājusi krustmāti Kerolu, goda vārds, nekad vairs necirtīšu durvis. Nekad vairs nesaukšu tevi par vecu ērmu, pat domās ne, nekad nelamāšu pagrabstāvu, kad tas applūdīs, un nekad, nemūžam nesperšu pa guļamistabas sienu, lai kā mani nokaitinās Dženija.

Varbūt māja tiešām mani sadzird, jo brīnumainā kārtā tieku līdz ārdurvīm. Vēl mirkli uzkavējos, lai pārliecinātos, vai augšstāvā nav dzirdami soļi un čuksti, taču nedzirdu itin neko, izņemot savu sirdi, kas zvetē kā ar āmuru. Šķiet, ka pat māja aizturējusi elpu, jo ārdurvis atveroties tikai klusi nočukst. Pirms izslīdu nakti, pametu skatienu atpakaļ; visās istabās ir kapa klusums un tumsa.

Uz lieveņa atkal apstājos. Uguņošana pirms stundas beigusies, pēdējos saraustītos sprādzienus kā tālus šāvienus dzirdēju, līzdama gultā, un tagad ielas ir neparasti klusas, tukšas kā izslaucītas. Pāris minūšu pāri vienpadsmitiem. Austrumu promenādē, iespējams, vēl būs kāds izārstētais. Visi pārējie jau sen mājās. Uz ielas nedeg ne mazākā gaismiņa. Laternas tika atslēgtas jau pirms vairākiem gadiem un darbojas tikai bagātākajos Portlendas kvartālos, bet te tās atgādina aklas acis. Pateicos debesīm par spožo mēnesnīcu.

Sasprindzinu dzirdi, ausīdamās, vai netuvojas patruļa vai regulatoru vienība, un gandrīz ceru, ka tūliņ to sadzirdēšu, jo tad man nāksies vien atgriezties drošībā - mājās un gultā. Esmu tuvu panikai. Taču pasaulē valda pilnīgs klusums un miers, gandrīz sastingums. Mana saprātīgā, pareizā un krietnākā prāta daļa brēc, lai griežos atpakaļ un dodos augšup pa kāpnēm, bet spītība mudina doties uz priekšu.

Aizgājusi pa taku līdz vārtiem, atslēdzu riteni.

Mans velosipēds mazliet grab, sevišķi, kad sāku mīt pedāļus, tāpēc kādu gabalu stumju to sev līdzās. Riteņi uzmundrinoši tikšķ uz ietves. Pirmo reizi dzīvē tik vēlā stundā esmu ārpus mājām. Nekad neesmu pārkāpusi komandantstundu. Tomēr līdzās bailēm (kuras, protams, vienmēr ir satriecošā pārsvarā) manī deg mazs, mirgojošs satraukums, kas bailēm liek nedaudz atvirzīties sāņus. Viss kārtībā. Nekas slikts ar mani nenotiks. Es to varu. Esmu tikai meitene - parasta meitene, metrs piecdesmit pieci, nekā īpaša -, tomēr uzdrīkstos, un nekāda komandantstunda vai patruļa nespēs mani aizkavēt. Apbrīnojami, cik ļoti šī doma mani nomierina, izkliedējot bailes kā svecīte tumsā, kas iedegta nakts vidū un ar savu gaismiņu rāda ceļu.

Aizgājusi līdz ielas galam, uzlecu divriteņa mugurā un jūtu, ka tas jau gatavs darbam. Sāku mīt pedāļus, sejā pūš patīkams vējiņš. Pārāk ātri nebraucu un modri ausos, vai tuvumā nav regulatoru. Par laimi, Stroudvotera un Rēcošā strauta mājas atrodas tieši pretī Ceturtā jūlija svinību vietai Austrumu promenādē. Jātiek tikai līdz platajai lauku strēlei, kas apņem Portlendu kā josta, un tad es būšu drošībā. Pie lauku mājām un kautuvēm patruļas bieži negrozās. Taču vispirms man jādodas cauri Vestendai, kur dzīvo Hana un citi bagātnieki, un Libitaunai, turklāt jāšķērso Foras upe pa Kongresstritas tiltu. Par laimi, visas ielas, kurās iegriežos, ir tukšas.

Līdz Stroudvoterai jāminas vēl krietnu pusstundu pat tad, ja uzņemšu ātrumu. Uzgriezusi muguru pussalai ar Portlendas iekšpilsētas ēkām un uzņēmumiem un pagriezdamās uz nomali, ievēroju, ka mājas kļūst arvien mazākas un atrodas arvien tālāk cita no citas. Ar nezālēm aizaugušie pagalmi atgādina ielāpus. īsti lauki te vēl nav, lai gan iezīmes ir manāmas - pussabrukušos lieveņus apvij augi, tumsā sērīgi ūjina pūce, debesīs pēkšņi aiztraucas melnu sikspārņu bars. Gandrīz pie visām šīm mājām stāv automašīnas tāpat kā pie Vestendas lepnākajiem namiem, taču tās droši vien savāktas un atvestas no izgāztuvēm. Tagad tās stāv uz izdedžu kalniem pamestas un sarūsējušas. Vienam autiņam pa jumta lūku izspraucies koks, it kā tas būtu nokritis no debesīm un te ieaudzis, cits stāv ar paceltu spārnu, bez dzinēja. Braucot garām, nobīstos no kaķa, kas izlec no tumšā salona un ņaudēdams mani noraugās.

Viņpus Foras upei mājas parādās vēl retāk, tīrums seko tīrumam, sēta - sētai. Lauku sētām raksturīgi tādi nosaukumi kā Pļavas gatve, Aitu līcis, Vītolu strauts - mīļi un jauki, droši vien tur cep gardas maizītes un no krējuma kuļ svaigu sviestu. Diemžēl lielākā daļa īpašumu pieder lieluzņēmējiem - tie tur te lopus, kurus bieži vien kopj bāreņi.

Man laukos vienmēr ir paticis, taču tumsā un tik klajā, tukšā vietā diez kas nav, turklāt nevilšus iedomājos, ka no patruļas te nebūtu kur aizbēgt, jo nav pat ieliņas, kur iegriezties. Pāri laukiem redzu zemus, tumšus šķūņu un skābbarības torņu siluetus. Dažas ēkas šķiet pavisam jaunas, bet citas - nāvei parādā, ieķērušās zemē kā zobi. Gaisā virmo saldena augu un mēslu smaka.

Rēcošā strauta mājas atrodas pie dienvidrietumu robežas. Tās jau sen ir pamestas, jo galveno ēku un abas klētis iznīcinājis ugunsgrēks. Piecu minūšu brauciena attālumā saklausu vieglu bungu rīboņu, kas sienāžu skaļās čīgāša-nas dēļ ir teju nedzirdama. Brīdi man šķiet, ka dzirdu to tikai iztēlē vai ari atkal vainīgi manas sirds skaļie puksti. Taču, pabraucot tālāk, šaubu vairs nav. Vēl nesasniegusi putekļaino ceļu, kas ved uz šķūni vai, precīzāk, tā daļu, dzirdu mūzikas taktis. Tās kristalizējas nakts gaisā, atsaucot atmiņā lietu, kas, krītot zemē, negaidot pārvēršas sniegā.

Mani atkal sagrābj bailes. Prātā nepārtraukti dun vārdi: nevajadzēja šurp braukt, nevajadzēja, nevajadzēja. Ja krustmāte Kerola zinātu, kur es esmu, viņa mani nosistu. Nosistu vai iemestu Kapenēs, vai varbūt aizvestu uz laboratorijām uz priekšlaicīgu procedūru tāpat kā nabaga Vilovu Marksu.

Ieraudzījusi pagriezienu uz Rēcošo strautu un zemē iespraustu lielu metāla zīmi PORTLENDAS ĪPAŠUMS. IEEJA AIZLIEGTA, nolecu no divriteņa un iestumju to mežiņā pie ceļa. Pati māja un vecais šķūnis atrodas pārsimt metru tālāk, tomēr atstāju velosipēdu tepat. Es to nepieslēdzu. Negribu pat domāt, kas notiks, ja ieradīsies patruļa, bet tad vismaz man nevajadzēs pustumsā taustīties gar slēdzeni. Visu izšķirs ātrums.

Ejot garām aizlieguma zīmei, atceros, kā nesen ar Hanu pārlēcām vārtiņiem, lai tiktu laboratoriju teritorijā, un iedomājos, ka nu jau esmu kļuvusi par profesionālu pārkāpēju. Sen nebiju domājusi par to pēcpusdienu, bet tagad acu priekšā atkal parādās Aleksis, un es atceros viņu auditorijā smejamies ar atgāztu galvu.

Cenšos koncentrēties uz ceļu, spožo mēnesnīcu un pļavas puķēm, lai atvairītu slikto dūšu, kas, jūtu, piemeklēs mani kuru katru bridi. Grūti pateikt, kas mani dzina ārā no mājas un kāpēc gribu pierādīt Hanai, ka viņai nav taisnība. Mēģinu nedomāt par to, kas mani satrauc visvairāk - ka strīds ar Hanu bija tikai aizbildināšanās.

Ka sirds dziļumos mani mocīja ziņkāre.

Šobrīd ne. Šobrīd esmu nobijusies kā diegs un jūtos kā pēdējā muļķe.

Lauku māja un vecais šķūnis paslēpušies ieplakā, šaurā ielejā starp diviem pakalniem - man ienāk prātā, ka ēkas noliktas uz sakniebtām lūpām. Nogāzes dēļ pašu māju vēl neredzu, taču tuvojoties mūzika dzirdama arvien skaidrāk un skaļāk. Neko tamlīdzīgu līdz šim neesmu dzirdējusi. Tā noteikti neizklausās pēc autorizētas mūzikas, kas ir likumīga un tikumīga, lejuplādējama digitālajā bibliotēkā un dzirdama Dīringouksas parka estrādē oficiālos vasaras koncertos.

Kāds dzied. Dzirdu skaistu, aizsmakušu, zemu balsi, kas plūst kā silts medus, un tembrs mainās tik strauji, ka man sareibst galva. Fona mūzika ir neparasta un mežonīga. Tā ne tuvu neatgādina to kaķu koncertu, ko pirms dažām stundām dzirdēju Hanas datorā, lai gan zināma līdzība melodijā un ritmā ir. Hanas mājās mūzika bija metāliska un šausmīga, skaļruņos čērkstoša. Šeit tā plūst un viļņojas nevienmērīgi un skumji. Nezin kāpēc man ienāk prātā okeāns negantā vētrā, kas triec viļņus un putas pret krastu; man aizraujas elpa, tāpat kā apzinoties ūdens spēku un lielumu.

Lūk, kā jūtos, kāpdama pakalnā un skatoties pa pusei sabrukušajā lauku mājā. Ieraugot skaisto, satriecošo ainu, man aizraujas elpa. Brīdi šķiet, ka tiešām lūkojos okeānā -cilvēku jūrā, kas no šķūņa plūstošajā gaismā lokās un dejo kā ēnas ap liesmu. Šķūnis gan ir grausts - ugunsgrēks to izpostījis, laika apstākļi piepalīdzējuši. Palikusi tikai puse: trīs sienu fragmenti, daļa jumta un paaugstināta platforma, kas savulaik, jādomā, kalpojusi siena žāvēšanai. Tagad uz tās uzstājas grupa. Uz lauka aug sīki, lakstaini krūmi. Vecākiem kokiem, kurus uguns pilnīgi izpostījusi, ir balti stumbri un kaili zari, kas slejas debesīs kā spocīgi pirksti.

Piecpadsmit metrus aiz šķūņa stiepjas tumšs līdzenums, un tur sākas zona, kas atrodas ārpus likuma. Mežonīgā zeme. No šejienes neredz žogu, tomēr man ir tāda sajūta, ka tam tur jābūt, ka gaisā sprakšķ elektrība. Robežas tuvumā esmu bijusi tikai pāris reižu. Pirms daudziem gadiem bijām tur kopā ar māti, un viņa teica, lai ieklausos, kā sīc elektrība. Strāva bija tik spēcīga, ka gaiss zumēja. Mamma piekodināja, lai netuvojos žogam tuvāk par metru, jo tad var saņemt elektrisko triecienu, un lika man apsolīt, ka žogam nekad un nemūžam nepieskaršos. Toreiz uzzināju, ka sākumā, kad dziedniecība kļuva obligāta, dažs labs mēģināja bēgt pāri robežai. Tomēr pietika ar roku pieskarties žogam, un cilvēks izcepās kā bekons. Atceros, ka tieši tā mamma teica: kā bekons. Kopš tā laika mēs ar Hanu esam pāris reižu skrējušas žoga tuvumā, vienmēr uzmanigi ievērodamas vismaz trīs metru attālumu.

Šķūnī ielikti skaļruņi un pastiprinātāji, pat divi prožektori, kuru gaismā visi, kas atrodas skatuves tuvumā, izskatās pilnīgi balti un pārspīlēti skaidri, bet soli tālāk jau ir tumsa, un tur stāvošo stāvi ir izplūduši un neskaidri. Dziesma beigusies, un drūzma vienbalsīgi šalc kā okeāns. Nodomāju: Droši vien strāva zagta no tuvākās saimniecības. Es nu gan esmu muļķe, cerēdama te satikt Hanu, tādā drūzmā! Tad sākas cita dziesma, tikpat mežonīgi skaista, un mūzika plūst pār tumšajiem laukiem, aizkustinādama manas sirds stīgas. Dodos lejup pa kalnu uz šķūni. Savādi - es to neizvēlos. Kājas pašas nes mani uz priekšu, it kā redzēdamas slepenu taku, pa kuru var droši iet.

Uz mirkli aizmirstu, ka man jāmeklē Hana. Jūtos kā sapnī, kurā notiek savādas lietas, kas šķiet dabiskas. Viss ir izplūdis un dūmakā tīts, un mani no galvas līdz kājām pārņem degoša vēlme atrasties tuvāk skatuvei, lai dzirdētu skaidrāk. Gribu, lai mūzika skan un skan.

- Lēna! Augstā debess, Lēna!

Dzirdot savu vārdu, atgriežos īstenībā un saprotu, ka stāvu milzīgā pūlī. Ap mani ir daudz citu cilvēku.

Nē, ne jau cilvēku vien. Te ir puiši. Un meitenes. Turklāt visi neārstēti, bez zīmes uz kakla - vismaz tie, kas stāv tik tuvu, ka varu apskatīt. Puiši un meitenes sarunājas. Puiši un meitenes smejas. Puiši un meitenes dzer no vienas krūzes. Pēkšņi jūtu, ka tūlīt zaudēšu samaņu.

Hana traucas pie manis, ar elkoņiem lauzdama pūlī ceļu, un nepagūstu atvērt muti, kad viņa jau pielēkusi klāt un cieši apskāvusi mani kā izlaiduma dienā. Pārsteigta pakāpjos soli atpakaļ, gandrīz zaudēdama pamatu zem kājām.

- Tomēr atnāci, - saņēmusi mani aiz pleciem, Hana sauc, - tu esi šeit!

Kārtējā dziesma galā, un soliste - sīka meitene ar gariem, melniem matiem - izziņo starpbrīdi. Manas smadzenes pamazām ieslēdzas, un prātā iešaujas pavisam muļķīga doma: Viņa taču ir sīkāka par mani, bet dzied piecsimt cilvēku priekšā.

Domāju tālāk: Piecsimt cilvēku, piecsimt cilvēku, ko gan es meklēju piecsimt cilvēku pūlī?

- Es negrasos te palikt, - aši izmetu un atviegloti nopūšos.

Lai ko es gribēju pierādīt, atbraucot uz šejieni, esmu to pierādījusi un tagad varu laisties projām. Jātiek laukā no drūzmas, balsu murdoņas, krūšu un plecu aplenkuma. Pirmīt mūzika mani tā apbūra, ka neko neredzēju, bet tagad izšķiru krāsas, jūtu smaržas un visapkārt redzu vijamies rokas.

Hana paver muti (varbūt, lai iebilstu), bet tajā brīdī mēs tiekam pārtrauktas. Mums tuvojas puisis ar pelēki blondiem acīs krītošiem matiem, nesot divas lielas plastmasas krūzītes. Vienu viņš pasniedz Hanai. Paņēmusi un pateikusies draudzene atkal pievēršas man.

- Lēna, - Hana paziņo, - mans draugs Drū.

Uz bridi notveru draudzenes sejā vainas apziņu, taču jau nākamajā mirklī Hana saulaini pasmaida kā Svētās Annas skolas pagalmā, apspriežot bioloģijas testa jautājumus.

Atveru muti, bet vārdi nenāk pār lūpām, un varbūt labi vien ir, jo manā galvā jau brēc ugunsdzēsēju sirēnas. Varbūt esmu stulba un naiva, bet, braucot uz šejieni, man pat prātā nenāca, ka ballītē būs puiši. Pat prātā nenāca.

Neievērot komandantstundu ir slikti, klausīties aizliegtu mūziku - vēl sliktāk. Taču segregācijas likuma neievērošana ir viens no smagākajiem pārkāpumiem. Vilovu Marksu par to priekšlaicīgi nosūtīja uz procedūru, bet viņas mājas sienas noķēpāja ar grafīti. Celsiju Bronsoni izslēdza no skolas, jo pēc komandantstundas viņu pieķēra kopā ar kādu puisi no Spensera skolas, viņas vecākus atlaida no darba, un visai ģimenei vajadzēja atstāt mājas. Turklāt, vismaz Čelsijas gadījumā, nebija nekādu pierādījumu, pietika ar baumām vien.

Drū man pavirši pamāj.

- Sveika, Lēna!

Atveru muti un atkal to aizveru, nespēdama izdvest ne skaņas. Uz bridi iestājas nepatīkams klusums. Tad Drū strauji padod man krūzīti.

- Viskiju?

- Viskiju? - es atķērcu.

Alkoholu lietoju reti. Ziemassvētkos krustmāte Kerola ielej man pusglāzi vīna, un reiz Hanas mājās nočiepām melleņu liķieri no viņas vecāku bāriņa un dzērām, līdz pasaule sāka griezties. Hana toreiz smējās un ķiķināja, bet man nepatika saldā, pretīgā garša mutē un sajūta, ka domas izšķīst kā migla saulē. Es nevaldīju pār sevi, un tas man nepavisam nepatika.

Drū parausta plecus.

- Nekā cita vairs nav. lādos gadījumos šņabi izdzer vispirms.

Tādos gadījumos, tātad regulāri.

- Nē, - es atgrūžu krūzīti, - ņem!

Viņš pamāj, laikam mani pārpratis.

- Labi. Tūlīt atnesīšu tev svaigu.

Aši uzsmaidījis Hanai, Drū iejūk drūzmā. Man patīk viņa smaids: greizs, uz kreisās auss pusi, taču, jūsmojot par smaidu, cauri augumam izšaujas panika. Tā šalc man asinis un paredz bezgalīgus čukstus un apsūdzības.

Paškontrole. Galvenais ir valdīt pār sevi.

- Man jāiet, - beidzot paziņoju Hanai. Zināms progress.

- Tu taisies projām? - Hana sarauc pieri. - Skrēji tādu gaisa gabalu, lai...

- Es ar divriteni.

- Vienalga. Dragāji uz šejieni tādu gabalu, lai uzreiz nestos atpakaļ?

Hana grib satvert manu roku, bet es aši sakrustoju rokas uz krūtīm, lai izvairītos no viņas tvēriena. Pirmajā acumirklī draudzene izskatās aizvainota. Sāku trīcēt, lai viņa nodomā, ka man salst. Prātoju, kāpēc ir tik savādi runāt ar viņu. Hana taču ir mana labākā draudzene, meitene, kuru pazīstu kopš otrās klases, meitene, kas pusdienās lauza cepumu uz pusēm un vienreiz iebrauca ar dūri Džiliānas Dosones ģīmī, kad tā pateica, ka mana ģimene esot slima.

- Esmu nogurusi, - taisnojos, - turklāt man nevajadzētu te būt.

Gribu piebilst, ka viņai ari ne, tomēr iekožu sev mēlē.

- Vai dzirdēji to grupu? Vienreizīga, vai ne?

Hana šobrīd ir pārāk salda, nedabiski mīļa, un man zem ribām kaut kas dziļi, asi ieduras. Viņa cenšas būt pieklājīga, it kā mēs būtu svešinieces. Ari viņa jūtas neveikli.

- Es... es neieklausījos.

Nezin kāpēc negribu Hanai atzīties, ka grupu dzirdēju gan un viņi tiešām ir vienreizīgi, pat vairāk. Tas būtu pārāk intīmi, man būtu kauns. Un, neraugoties uz to, ka skrēju uz Rēcošo strautu un pārkāpu komandantstundu tāpēc vien, lai satiktu Hanu un viņai atvainotos, atkal jūtu, ka draudzeni vairs nepazīstu un viņa mani ari ne.

Esmu jau pieradusi pie divkosības, esmu pieradusi domāt vienu un darīt ko citu, nepārtraukti cīnoties ar sirdsapziņu. Tikmēr Hanai izdevies veiksmīgi iejusties svešajā pasaulē, kuras domas, lietas un cilvēkus nedrīkst pat pieminēt.

Vai iespējams, ka visu laiku esmu dzīvojusi savā pasaulē, gatavodamās eksāmeniem, dodoties garos skrējienos ar Hanu, kamēr šī otra pasaule dzīvojusi blakus manējai, gatava izlīst no paslēptuves uzreiz pēc saulrieta? Nelikumīgas ballītes, aizliegta mūzika, cilvēki, kas pieskaras cits citam, nebaidoties no slimības, nebaidoties par sevi.

Pasaule bez bailēm. Neiespējama pasaule.

Pirmo reizi dzīvē, stāvēdama tādā drūzmā, jūtos ļoti vientuļa.

- Paliec, - Hana klusi saka. Lai gan tā ir pavēle, viņas balss skan nedroši, drīzāk kā lūgums. - Tu vēl vari noklausīties otro daļu.

Papurinu galvu. Man nevajadzēja šurp skriet. Nožēloju, ka zinu to, ko tagad zinu, ka nevaru rīt piecelties un aizbraukt pie Hanas vai gulēt blakus viņai Austrumu promenādes pludmalē un žēloties par garlaicīgo vasaru kā parasti. Gribu, lai viss būtu pa vecam.

- Laidīšos projām, - tik tikko valdu balsī trīsas. - Bet tas jau nekas. Tu taču vari palikt.

Uzreiz apķeros - Hana nemaz neteica, ka ies projām kopā ar mani. Draudzenes seja pauž gan nožēlu, gan līdzjūtību.

- Ja gribi, es ari iešu, - Hana saka, bet es zinu, ka viņa tā saka tikai tāpēc, lai es justos labāk.

- Nē, nē, es tikšu galā pati.

Man sāk svilt vaigi, un es pakāpjos soli atpakaļ, izmisīgi gribēdama tikt projām. Uzskrienu kādam virsū - puisim, kurš pagriežas un man uzsmaida. Strauji metos sāņus.

- Lēna, pagaidi!

Hana atkal vēlas mani satvert. Vienā rokā viņai ir dzēriens, bet otrā es tagad iegrūžu savu krūzi, lai kaut uz mirkli draudzeni aizkavētu. Hana saviebusies mēģina abas iespiest azotē, un pa to laiku es metos prom.

- Viss būs labi, tiešām! Parunāsim rit.

Iespraukusies starp diviem cilvēkiem, nodomāju, ka

vienīgais labums no maza auguma ir tas, ka visur var iešmaukt. Hana paliek man aiz muguras un izgaist ļaužu drūzmā.

Nodūrusi skatienu, līkločiem laužu sev ceļu pūli, lai izkļūtu no šķūņa, cerēdama beidzot atvēsināt vaigus.

Garām slīd izplūduši silueti, un jau atkal jūtos kā sapni. Puisis. Meitene. Puisis. Meitene. Visi smejas, grūstās, pieskaras cits cita matiem. Vēl nekad mūžā nekur neesmu jutusies tik neiederīga un sveša. Atskan spalgs, mehānisks spiedziens, un grupa atsāk spēlēt, bet šoreiz mūzika mani nesaviļņo. Es pat nepalēninu gaitu. Eju uz priekšu pretim kalnam, iztēlē redzēdama klusos, zvaigžņu apmirdzētos laukus, pazīstamās, tumšās Portlendas ielas, patruļas, kas klusi maršē vienā solī un sazinās pa rāciju - viss tik ierasts, normāls, pazīstams, savs.

Beidzot drūzma vairs nav tik bieza. Pie skatuves bija karsti, cilvēks pie cilvēka. Tagad jūtu vēsmu un vaigi vairs tā nedeg. Esmu mazliet nomierinājusies un atļaujos pamest skatienu atpakaļ uz skatuvi. Šķūnis zem klajām debesīm naktī mirdz baltā gaismā kā dūrē noslēpta spuldzīte.

- Lēna!

Savādi, bet es uzreiz pazīstu balsi, lai gan esmu to dzirdējusi tikai vienreiz, desmit, augstākais piecpadsmit minūšu ilgas sarunas laikā. Balsij ir smieklu pieskaņa, it kā kāds grasītos atklāt man īpašu noslēpumu nāvīgi garlaicīgas stundas laikā. Pasaule sastingst. Sastingst arī asinis man dzīslās. Aizturu elpu. Kādu bridi pat nedzirdu mūziku, tikai pastāvīgu, klusu, patīkamu bungu dunoņu. Nospriežu, ka tā būs mana sirds, lai gan tas nav iespējams - tā taču ir apstājusies. Fokusēju skatienu un redzu tikai Aleksi, kas lauž ceļu pūlī, lai tiktu pie manis.

- Lēna! Pagaidi!

Līdz nāvei pārbijusies, pirmajā acumirklī nodomāju, ka viņš šeit ir kopā ar patruļu, reida vienību vai kaut ko tamlīdzīgu, bet tad apķeros, ka Aleksis nav formā. Viņam mugurā ir izbalējis krekliņš un džinsi, kājās - pāris padilušu kroseņu ar tintes zilajām auklām.

- Ko tu te dari? - stostīdamās prasu, kad viņš pienāk klāt.

Aleksis pasmīn.

- Man ari prieks tevi redzēt.

Viņš apstājas pāris metru attālumā, un es nopriecājos. Pustumsā neredzu viņa acu krāsu, bet uzmanības novēršanu man šobrīd nevajag - negribu justies kā toreiz pie laboratorijām, kad viņš pieliecies iečukstēja man ausī un viņa lūpas bija tik tuvu, ka jutu gan bailes, gan vainas apziņu un neskaidru prieku.

- Es runāju nopietni, - cenšos būt nelaipna.

Smaids Alekša sejā apdziest, taču neizgaist pavisam. Viņš nopūšas.

- Atnācu paklausīties mūziku, - Aleksis saka, - tāpat kā visi.

- Bet tu taču nevari... - cenšos atrast īsto vārdu, nezinādama, kā pateikt to, ko gribu teikt. - Tas taču ir...

- Ārpus likuma? - viņš parausta plecus.

Virs kreisās acs Aleksim vijas matu cirta, un, kad viņš pagriežas, lai uzmestu skatienu ballītei, skatuves gaismā cirta mirdz neparasti zeltaini brūnganā nokrāsā.

- Viss ir kārtībā, - Aleksis jau klusāk turpina, un man jāpieliecas, lai mūzikas trokšņos viņu saklausītu, - neviens te neko ļaunu nedara.

To nu tu nezini, gribu atbildēt, tomēr Alekša skumjā balss liek man aprauties. Viņš ar roku izbrauc cauri matiem, un es atkal redzu tumšo, trisžuburaino, ideāli simetrisko rētiņu aiz kreisās auss. Varbūt viņš nožēlo, ka pēc procedūras šo to zaudējis? Ari mūzika taču visus neaizkustina vienādi, un, lai gan pēc dziedniecības Aleksim nevajadzētu just skumjas un nožēlu, varbūt procedūra uz viņu iedarbojās citādi nekā uz pārējiem, jo ne vienmēr tā ir veiksmīga. Krustmāte un tēvocis taču ari redz sapņus, un Mārsija histēriski raud bez redzama iemesla.

- Bet tu pati? - pagriezies pret mani, Aleksis ķircinošā balsī vaicā un pasmaida. - Kādu aizbildinājumu tu esi atradusi?

- Nemaz negribēju nākt, - es attraucu, - bet man vajadzēja... - Apraujos, saprotot, ka pati nezinu, kāpēc te esmu. - Bija kādam šis tas jāatdod, - beigās izspiežu.

Aleksis sarauc uzacis, laikam neticēdams.

Steidzīgi turpinu:

- Hanai. Manai draudzenei. Tu viņu viņdien satiki.

- Atceros, - Aleksis pamāj.

Nepazīstu nevienu citu cilvēku ar tik ilgstošu smaidu. Acīmredzot tā ir Alekša parastā sejas izteiksme.

- Starp citu, tu man esi parādā paskaidrojumu.

- Par ko tad?

Pūlis ir pietuvojies skatuvei, un ap mums neviena nav. Pa brīdim gan kāds aiziet garām, šūpodams rokā pudeli vai mazliet greizi dziedādams, bet lielākoties esam divatā.

- Par to, ka liki man veltīgi gaidīt.

Alekša mutes kaktiņš paraujas augšup, un man jau atkal šķiet, ka viņš vēlas atklāt man kādu noslēpumu, kaut ko paziņot.

- Tovakar tu neatnāci.

Piedzīvoju triumfa mirkli - Aleksis tomēr mani gaidījal Viņš tiešām gribēja ar mani satikties! Tomēr vienlaikus sirdi mostas bažas. Viņam kaut ko no manis vajag. Nezinu, ko, bet tāda sajūta ir, un tā mani biedē.

- Ko teiksi? - Sakrustojis rokas uz krūtīm, Aleksis, joprojām smaidot, sāk šūpoties uz papēžiem. - Ko tagad darīsi -atvainosies?

Viņa atbrīvotība un pašpārliecinātība mani kaitina tāpat kā toreiz pie laboratorijām. Tas taču nav godīgi: viņš jūtas omulīgi, turpretī es - kā pirms sirdslēkmes vai izšķīšanas peļķē.

- Meļiem es neatvainojos. - Pati brīnos, ka mana balss skan tik mierīgi.

Aleksis samirkšķina acis.

- Kā to lai saprot?

- Paklau, - es nobolu acis, ar katru sekundi juzdamās pašpārliecinātāk. - Tu noliedzi, ka būtu mani redzējis novērtēšanas dienā. Tu teici, ka mani nepazīsti.

Uzskaitu viņa melus, pēc kārtas saliecot pirkstus.

- Tu meloji, sakot, ka todien nebiji laboratorijā.

- Labi, labi, - Aleksis paceļ gaisā rokas. - Nožēloju, skaidrs? Atzīstu, man būtu jāatvainojas tev.

Mirkli raudzījies mani, viņš nopūšas.

- Es jau teicu, ka drošības dienestam nav tiesību novērtēšanas laikā atrasties laboratorijās. Lai process notiktu objektīvi un tā tālāk, nezinu, kāpēc. Bet man sakārojās tasi kafijas, un C kompleksa otrajā stāvā ir automāts, kur var dabūt labu kafiju ar īstu pienu, tāpēc izmantoju savu kodu un iegāju. Tā, lūk. Viss. Pēc tam man bija jāmelo, lai nezaudētu darbu. Tajā stulbajā vietā strādāju tikai tāpēc, lai segtu mācību maksu... - Viņa balss apraujas, vismaz reizi zaudējot pašpārliecību.

Aleksis izskatās satraukts - šķiet, viņš baidās, ka es varētu viņu kādam nosūdzēt.

- Bet kāpēc tu sēdēji auditorijā? - es neatlaižos. - Kāpēc tu mani novēroji?

- Līdz otrajam stāvam es nemaz netiku, - Aleksis skaidro, cieši vērojot manu reakciju. - Iegājis iekšā, izdzirdēju vājprātīgu troksni un tad ieraudzīju, kas tur notiek. Kliegšana un tā tālāk.

Uz mirkli aizveru acis, atceroties žilbinoši baltās gaismas, šķietamās okeāna brāzmas aiz loga un mātes kliedzienu pirms desmit gadiem. Kad atkal atveru acis, Aleksis joprojām skatās manī.

- Starp citu, es pat nenojautu, kas tur notiek. Varbūt izklausās stulbi, bet tiešām nospriedu, ka laboratorijās kāds ielauzies vai notikusi kāda nelaime. Un tad ieraugu simtiem govju, kas metas man virsū... - Aleksis parausta plecus. - Kreisajā pusē bija kāpnes. Nobijos un kāpu augšā. Govis taču neprot kāpt pa kāpnēm. - Alekša sejā atkal atplaukst smaids, šoreiz aši un nenoteikti. - Tā es nokļuvu auditorijā.

Pilnīgi normāls, ticams izskaidrojums. Man kā akmens noveļas no pleciem, arī bailes atkāpjas. Tomēr krūtīs truli kņud vilšanās. Un arī stūrgalvība - tajā prāta stūrītī, kas par Aleksi vēl šaubās. Atceros skatienu laboratorijās, kad viņš, atgāzis galvu, smējās un man pamirkšķināja. Atceros, kāds viņš izskatījās - pārsteigts, pašpārliecināts un laimīgs. Ne ēnas no bailēm.

Pasaule bez bailēm...

- Tātad tu nezini, kā... kā tas notika?

Pati neticu savai drosmei. Savelku pirkstus dūrē un saspiežu, cerēdama, ka Aleksis nejūt pēkšņo sasprindzinājumu manā balsī.

- Tu domā tās piegādes jukas? - Aleksis mierīgi un pārliecināti saka, izgaisinādams manī pēdējās šaubas. Kā jebkurš izārstētais viņš tic oficiālajam paziņojumam. - Todien man nebija jāparakstās par kravām. Tas čalis, Sals, tika atlaists no darba. Kravas taču jāpārbauda. Laikam viņš to neizdarīja.

Pieliecis galvu uz sāniem, Aleksis iepleš rokas.

- Vai tagad esi apmierināta?

- Esmu, - pamāju.

Tomēr spriedze krūtīs paliek. Pirms dažām stundām izmisīgi gribēju tikt ārā no mājām, bet tagad vēlos, kaut varētu samirkšķināt acis un atkal būt tur, sēdēt savā gultā, noraut no kājām segu un zināt, ka viss - gan ballīte, gan Aleksis - bijis tikai sapnis.

- Nu un...? - Aleksis pamāj ar galvu uz šķūņa pusi.

Grupa spēlē skaļu, ritmisku, ātru gabalu. Šobrīd nesaprotu, kāpēc pirmīt mūzika mani apbūra. Dzirdu tikai troksni, drudžainu troksni.

- Kā tu domā, vai mūs nesamīdīs, ja pieiesim tuvāk?

Izliekos nedzirdam vārdu mūs, kas Alekša jautrajā, smejošajā balsī skan neiedomājami patīkami.

-Ja godīgi, es tikko grasījos doties mājās.

Pat nezinu, kāpēc, bet dusmojos. Laikam tāpēc, ka Aleksis nav tas, par ko viņu turēju, lai gan būtu jāpriecājas, ka viņš ir normāls, izārstēts cilvēks, kas mani nekādi neapdraud.

- Mājās? - Alekša balsī skan neticība. - Tu taču nevari tagad skriet projām!

Parasti cenšos neiekaist dusmās un aizkaitinājumā. Kerolas mājā nevaru to atļauties. Esmu viņai parādā, turklāt labi atceros, kā pēc dažiem niķošanās gadījumiem bērnībā viņa mani dienām ilgi neuzkrītoši pētīja, it kā analizēdama un vērtēdama. Zināju, ko viņa domā: Tāda pati kā māte. Bet tagad gan ļaujos dusmām. Man jau līdz kaklam cilvēku izturēšanās svešajā pasaulē: it kā tā būtu normāla, bet es - sajukusi. Tas nav godīgi: it kā pēkšņi būtu mainīti visi likumi, bet man to neviens nebūtu pateicis.

- Varu gan un tā arī darīšu!

Pagriežos un dodos uz kalna pusi, domājot, ka Aleksis liks mani mierā. Man par pārsteigumu, tā nenotiek.

- Pagaidi!

Aleksis skrien man pa pēdām.

- Ko tu dari? - Apcērtos ar seju pret viņu, atkal brīnīdamās par to, cik pašpārliecināti skan mana balss, lai gan sirds skrien un sitas kā negudra. Varbūt būšu atklājusi noslēpumu, kā runāt ar puišiem, - vienkārši visu laiku jādusmojas.

- Kā - ko daru?

Skrienot kalnup, abi esam aizelsušies, tomēr Aleksim izdodas pasmaidīt.

- Es gribu ar tevi mazliet parunāt.

- Tu man seko. - Sakrustojusi rokas uz krūtīm, iedomājos, ka tā no viņa norobežojos. - Tu atkal man seko.

Tā, lūk. Aleksis atsprāgst atpakaļ, un es izjūtu ļaunu prieku par to, ka esmu viņu pārsteigusi.

- Atkal? - Aleksis atkārto.

Priecājos, ka reizi par visām reizēm es neesmu tā, kas stostās un nevar atrast īstos vārdus. Vārdi paši laužas ārā:

- Vai nav brīnums, ka līdz šim esmu dzīvojusi, tevi neredzēdama, un tad pēkšņi satieku tevi uz katra soļa?

Nemaz negribēju tā teikt, jo līdz šim man tas nemaz tik dīvaini nešķita, taču vārdi paši izrāvās no mutes, un es saprotu, ka taisnība vien ir.

Gaidu, ka Aleksis sadusmosies, bet, man par pārsteigumu, viņš atgāž galvu un ilgi, skaļi smejas, mēnesnīcai iekrāsojot viņa vaigus, kaklu un degunu sudrabotus. Esmu tik pārsteigta par viņa reakciju, ka apstulbusi stāvu un skatos. Beidzot Aleksis mani uzlūko. Lai gan viņa acis joprojām neredzu, jo mēness gaismā viss izskatās ārkārtīgi spilgts un graudaini sudrabots, man rodas sajūta, ka tās izstaro siltumu vai gaismu tāpat kā todien pie laboratorijām.

- Varbūt agrāk tu neskatījies gana vērīgi, - viņš klusi saka, viegli šūpodamies šurpu turpu uz papēžiem.

Neapzināti speru neveiklu soli atpakaļ. Alekša tuvums mani biedē, un, lai arī mūsu augumus šķir pāris metru, man ir tāda sajūta, it kā mēs saskartos.

- Ko... ko tu ar to gribi teikt?

- Gribu teikt, ka tu maldies.

Pieklusis viņš vēro mani, un es cenšos tēlot vienaldzību, lai gan kreisā acs nodevīgi raustās. Cerams, tumsa to slēpj.

- Mēs esam redzējuši viens otru ne vienu reizi vien.

- Tad es to atcerētos.

- Es jau nesaku, ka mēs satikāmies.

Aleksis nemēģina man tuvoties, un esmu viņam pateicīga kaut vai par to. Viņš kodi mutes kaktiņu, tāpēc izskatās jaunāks.

- Vai varu tev ko pajautāt? - Aleksis prasa. - Kāpēc tu vairs neskrien garām Gubernatoram?

Man negribot izlaužas pārsteiguma elsas.

- Kā tu to zini?

- Man ir lekcijas PU, - Aleksis paskaidro.

Portlendas Universitātē! Tagad atceros, ka reiz, kad no

laboratoriju kompleksa sētas puses gājām skatīties okeānu, dzirdēju vēja atnestus sarunas fragmentus, un Aleksis taču teica, ka studē.

- Pagājušo semestri strādāju Grind, Monumenta skvērā. Redzēju tevi visai bieži.

Aiz pārsteiguma vārstu muti. Nespēju parunāt: ikreiz, kad manas smadzenes man vajadzīgas visvairāk, tās atslēdzas. Protams, es zinu Grind, kafejnīcu, kam abas ar Hanu skrējām garām divas trīs reizes nedēļā. Toreiz redzējām koledžas studentus ejam un nākam kā virpuļojošas sniegpārslas, pūšot garaiņus no karstajām tasītēm. Grind fasāde ir iepretim nelielam skvēram, kas noklāts ar bruģakmeni un nosaukts Monumenta vārdā. Atrodas aptuveni pusceļā no mūsu parastā, deviņus kilometrus garā skrējiena maršruta.

Skvēra centrā stāv piemineklis - laikazoba saēsts vīrs, kas krustām šķērsām noklāts ar grafīti. Ar roku pieturēdams cepuri, viņš soļo uz priekšu, jādomā, šaušalīgā vētrā vai pretvējā. Otru roku vīrs izstiepis sev priekšā. Acīmredzot senāk viņš tajā kaut ko nesis, iespējams, lāpu, taču kādu dienu tā nolauzta vai nozagta. Tāpēc tagad Gubernators soļo ar tukšu dūri, kurā ir apaļš caurums, kā radīts zīmīšu un noslēpumainu lietu slēpšanai. Mēs ar Hanu mēdzām šad tad pārbaudīt, vai Gubernatora dūrē nav kas labs. Taču mums neveicās, jo atradām tikai vecas košļenes un sīknaudu.

Es pat nezinu, kad un kāpēc mēs ar Hanu sākām saukt pieminekli par Gubernatoru. Vējš un lietus izdzēsuši burtus uz plāksnes pieminekļa pakājē, un tie nav salasāmi. Neviens cits viņu tā nesauc. Pārējiem tas ir “Monuments skvērā”. Droši vien Aleksis kādudien ir noklausījies mūsu sarunu.

Aleksis joprojām gaidoši raugās manī, līdz apķeros, ka neesmu atbildējusi uz viņa jautājumu.

- Trase šad tad jāmaina, - beidzot saku. (Šķiet, neesmu skrējusi garām Gubernatoram kopš marta vai aprīļa.) - Citādi kļūst garlaicīgi.

Pēc tam nenoturējusies piebilstu:

- Un tu mani tiešām ievēroji?

Aleksis smejas.

- Grūti būtu tevi nepamanīt. Tu taču skrēji riņķī piemineklim lēkādama un klaigādama.

Man sāk svilt kakls un vaigi. Droši vien atkal esmu sarkana kā biete. Paldies dievam, ka esam tālu no skatuves gaismām. Pavisam aizmirsu, ka, skrienot ar Hanu, allaž centos lecot pieskarties Gubernatoram, lai savā veidā izlādētos pirms skriešanas atpakaļ uz skolu. Savu reizi mēs pat nobļāvāmies Halēnal Droši vien no malas izskatījāmies galīgi jukušas.

- Es... - Aplaizu lūpas, cenšoties izdomāt ieganstu, kas nebūtu smieklīgs. - Skrienot uznāk dullie. Endorfīns un tā tālāk. Tikpat kā narkotikas, saproti? Prātiņš sagriežas, un viss.

- Man patika, - Aleksis atbild, - tu izskatījies... - Viņš pieklust, seja mazliet maina izteiksmi, tumsā tikpat kā nemanāmi, taču šajā brīdī viņš izskatās tik kluss un skumjš, ka man gandrīz aizraujas elpa, - uz bridi pārņem sajūta, ka stāvu blakus piemineklim vai svešiniekam. Man jau sāk zust cerība dzirdēt teikuma beigas, kad Aleksis domu pabeidz: - Tu izskatījies laimīga.

Bridi stāvam klusēdami, un tad Aleksis atkal kļūst atbrīvots un smaidīgs.

- Vienreiz pat atstāju tev zīmīti Gubernatora dūrē, vai atradi?

Viņš reiz atstāja man zīmīti! Neticami, nespēju ko tādu pat iedomāties. Dzirdu pati savu balsi:

- Tu atstāji man zīmīti?

- Uzrakstīju kaut ko muļķīgu. Laikam sveiki. Piezīmēju smaidošu ģīmīti un parakstījos. Bet tad tu pēkšņi pazudi.

- Varbūt tā tur vēl ir. Zīmīte. Nu jau noteikti tikai papīra driskā.

Viņš man atstāja zīmīti. Viņš atstāja zīmīti man. Man! Pats fakts, ka Aleksis mani vispār bija ievērojis un par mani iedomājies, šķiet tik neaptverams un milzīgs, ka man pār visu ķermeni pārskrien tirpas.

Pēc tam uznāk bailes. Tieši tā taču viss sākas! Aleksis ir izārstēts un drošībā, bet par sevi to apgalvot nevaru. Jā, tā viss sākas. Pirmā fāze: apgrūtināta koncentrēšanās, izkaltusi mute, svīšana, mitras delnas, reibonis, orientēšanās spēju zudums. Jūtu drudžainu nelabumu un ari atvieglojuma uzplūdu, it kā atklājusi, ka mans tumšākais noslēpums jau sen ir zināms visai pasaulei. Tātad krustmātei Kerolai, skolotājiem un manām māsīcām ir taisnība. Galu galā es tiešām esmu tāda pati kā mana māte. Acīmredzot liktenīgā slimība tiešām ir manī, gatava kuru katru bridi sākt darboties un sagandēt manu dzīvi.

- Man jāiet. - Pagriežos uz kalna pusi, nu jau gandrīz skriešus, taču Aleksis atkal seko.

- Paklau, neskrien tik ātri!

Kalna galā viņš satver mani aiz rokas, lai apturētu. Pieskāriens dedzina - atrauju roku kā dzelta.

- Lēna, pagaidi!

Zinu, ka nevajadzētu, tomēr apstājos. Laikam tāpēc, ka Alekša mutē mans vārds skan kā mūzika.

- Tev nav par ko uztraukties, saproti? Tev ne no kā nav jābaidās. - Alekša balss ietrīcas. - Es ar tevi neflirtēju.

Apjūku. Flirts. Netīrs vārds. Tātad viņš domā, ka man šķiet - viņš flirtē.

- Es tā nedomāju... nekad par tevi tā neesmu domājusi. - Vārdi iesprūst man mutē, un es zinu, ka pasaulē nav tumsas, kas spētu apslēpt manu pietvīkušo seju.

Aleksis pieliec galvu.

- Bet varbūt tu flirtē ar mani?

- Ko? Nē! - strauji noliedzu.

Manās domās valda totāla panika, un pēkšņi attopos, ka nemaz nezinu, kas ir flirts. Kaut ko esmu lasījusi mācību grāmatās - laikam nekas labs tas nav. Vai tad var flirtēt, pašai nezinot? Vai tiešām viņš ar mani flirtē? Man sāk raustīties kreisā acs.

- Nomierinies! - Aleksis saņem manas rokas, it kā lūgdams, lai uz viņu nedusmojos. - Es pajokoju.

Aleksis nedaudz pagriežas uz kreiso pusi, taču neatlaiž no manis skatienu. Mēnesnīcā skaidri redzu trisžuburaino rētiņu: balts trīsstūris - zīme, kas liecina par kārtību un pastāvību.

- Es neesmu bīstams, atceries? Es nevaru tev nekādi nodarīt pāri.

Alekša balss skan klusi un mierīgi, un es viņam ticu. Tomēr mana sirds pukst kā negudra, arvien trakāk un trakāk, līdz man šķiet, ka tā izlēks no krūtīm. Jūtos tā, it kā atrastos kalna virsotnē un no turienes vērotu Kongres-stritu, visu Portlendu, kas atklājas manu acu priekšā, ar zaļi pelēkām mirdzošām ielām, kas pa gabalu izskatās gan skaistas, gan svešas. Tad, iepletusi rokas, traucos lejup. Vējš sitas man sejā, un es nemaz nepūlos - tikai paļaujos uz gravitāciju.

Aizelsusies un satraukta, gaidu, ka tūlīt nokritīšu.

Pēkšņi aptveru, ka visapkārt valda nāves klusums. Mūzika vairs neskan, arī pūli vairs nedzird. Vienīgi zāle šalko vējā. No šejienes, piecpadsmit metru no kalna, šķūni un ballīti neredz. Mirkli iztēlojos, ka tumsā esam tikai mēs abi - vienīgie cilvēki, kas ir nomodā un dzīvi šajā pilsētā un visā pasaulē.

Bet tad gaisā sāk viļņot klusas mūzikas skaņas, maigas kā nopūtas. Mūzika ir tik klusa, ka sākumā noturu to par vēju. Šī mūzika krasi atšķiras no tās, kuru dzirdēju pirmīt -tagad tā skan maigi un trausli, katrs akords ir kā kristāls vai zīda pavediens, kas ietiecas naksnīgajās debesīs. Jau atkal mūzikas skaistums mani apbur, šķiet, ka neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējusi, un nezin kāpēc man gribas gan smieties, gan raudāt.

- Tā ir mana mīļākā dziesma.

Mēness priekšā aizslīd mākonis, un Alekša sejā dejo ēnas. Viņš joprojām skatās manī, un es dotu nezin ko, lai spētu nolasīt viņa domas.

- Vai esi kādreiz dejojusi?

- Nē, - es nedaudz asi izmetu.

Aleksis maigi iesmejas.

- Viss kārtībā. Nemaz nevar pateikt.

Domās redzu māti, kas ar mani virpuļo pa mūsmāju vaskotajām grīdām, it kā mēs būtu uz skrituļslidām, un cauri skaļruņu raidītajām dziesmām dzirdu viņas smieklus un balsi, kas skan kā flauta.

- Mana māte gan dejoja, - atzīstos un gandrīz uzreiz savus vārdus nožēloju.

Bet Aleksis nedz ko jautā, nedz smejas. Viņš tikai nepārtraukti lūkojas manī. Vienubrīd šķiet, ka viņš tūlīt kaut ko teiks - bet nē, viņš tikai tumsā pastiepj roku uz manu pusi.

- Vai negribi? - Alekša balss vējā ir tik tikko sadzirdama, gandrīz kā čuksts.

- Ko tad?

Ausīs bungo mana satrakotā sirds, un, lai gan mūsu rokas šķir attālums, jūtu sanošu enerģiju, kas mūs savieno. Spriežot pēc karstuma, ko izstaro mans augums, varētu domāt, ka esam cieši blakus, roka pie rokas, seja pie sejas.

- Padejot. - Aleksis pienāk man klāt un, saņēmis aiz rokas, pievelk tuvāk. Tieši tobrīd dziesmā skan visaugstākā nots, un es vairs neizšķiru, vai tas, ko jūtu, ir viņa pieskāriens vai mūzikas radītais pacēlums.

Mēs dejojam.

Gandrīz visu, pat varenākās zemes kustības, aizsāk sīkums. Zemestrīce, kas sagrauj veselu pilsētu, var sākties ar trīsēšanu, drebēšanu, ar vēja brāzmu. Mūzika sākas ar vibrāciju. Pirms divdesmit gadiem pēc divu mēnešu lietavām Portlendā sākās plūdi, kas ārdījās aiz laboratorijām, izpostīdami apmēram simts ēkas, aizraujot projām kokus, atkritumu tvertnes un vecas, smirdīgas kurpes, kas peldēja pa ielām, atstājot aiz sevis zaļu dūņu kārtiņu, puvuma un trūdu smaku, kura neizzuda mēnešiem ilgi. Plūdi sākās ar ūdens strūkliņu pirksta platumā.

Visumu Dievs radīja no atoma, kas bija ne lielāks par domu.

Greisijas dzīvi salauza viens vārds: piekritējs. Manu dzīvi uzspridzināja cits vārds: pašnāvība.

Precīzāk: tad mana dzīve uzsprāga pirmo reizi.

Arī otrreiz manu pasauli uzspridzināja vārds. Vārds, kas izlauzās no manām krūtīm un sāka dejot uz lūpām, apsteidzot domas.

Jautājums bija: Vai rit satiksimies?

Un tad vēl kāds vārds: Jā.

Desmitā nodala

PIRMĀ FĀZE

izklaidība, nespēja koncentrēties izkaltusi mute svīšana, mitras delnas reibuma un dezorientācijas lēkmes pazemināta garīgā apziņa, drudžainas domas, pavājinātas spriešanas spējas

OTRĀ FĀZE

eiforijas mirkļi, histēriski smiekli un sakāpināta enerģija izmisuma brīži, letarģija

mainīga ēstgriba, ātrs svara zudums vai pieņemšanās svarā

sastingums, intereses zudums par citiem jautājumiem deformētas spriešanas spējas, izkropļota realitātes uztvere

uzmācīgas domas un darbības paranoja, nedrošības izjūta

TREŠĀ FĀZE (KRITISKĀ)

apgrūtināta elpošana sāpes krūtīs, rīklē vai kuņģī apgrūtināta rīšana, atteikšanās no ēdiena pilnīgs racionālo spēju zudums, neloģiska uzvedība, uzmācīgas domas un fantāzijas, halucinācijas un maldi

CETURTĀ FĀZE (LIKTENĪGĀ)

emocionālā vai fiziskā paralīze (daļēja vai pilnīga) nāve

Ja baidāties, ka jūs pats vai kāds paziņa varētu būt saslimis ar delīriju, lūdzu, zvaniet uz bezmaksas avārijas tālruni 1-800-NOVĒRST, lai apspriestu tūlītēju nosūtījumu uz procedūru.

Nekad neesmu sapratusi, kā Hana spēj tik bieži un veikli samelot. Taču, tāpat kā viss cits, ari melošana vieglāk padodas, ja to dara bieži.

Tieši tāpēc nākamajā dienā, kad pārnāku mājās no darba un Kerola apvaicājas, vai neiebilstu, ka jau ceturto vakaru pēc kārtas būs jāēd karstmaizītes ar cīsiņiem (tēvoča veikalā atkal izveidojušies pārāk lieli uzkrājumi; savulaik divas nedēļas no vietas ēdām ceptas pupiņas), es atbildu, ka patiesībā skolas biedrene Sofija Henersone ielūgusi mani un vēl dažas meitenes uz vakariņām. Sameloju nedomādama. Lai gan jūtu plaukstās sviedrus, mana balss skan mierīgi, un esmu visai droša, ka ari sejas krāsa nemainās, jo Kerola tikai aši uzsmaida un izmet, ka tas ir jauki.

Pusseptiņos uzlecu divriteņa mugurā un dodos uz īsten-das pludmali, kur norunājām tikties ar Aleksi.

Portlendā ir ne mazums pludmaļu. īstendas peldvieta gan nav pārāk iecienīta, un droši vien tāpēc tā ļoti patika manai mātei. Ūdens straume tur ir straujāka nekā Vilāras vai Saulrieta pludmalēs. Grūti pateikt, kāpēc, bet mani

straume neuztrauc. No laika gala esmu bijusi laba peldētāja. Pēc pirmās reizes, kad, mātei atlaižot rokas man no vidukļa, jutu arvien lielāku paniku un satraukumu, diezgan ātri iemācījos peldēt, un jau četru gadu vecumā pie katras izdevības plunčājos viena.

Zināmā mērā saprotu, kāpēc cilvēki nevēlas nākt uz īstendu, lai gan no populārā Austrumu promenādes parka to šķir vien īss gājiens pāri kalnam. Pludmale ir īsa, ar oļiem un granti klāta zemes strēmele, kas stiepjas aiz laboratoriju kompleksa ar visām noliktavām un atkritumu tvertnēm, kas, protams, ainavu neizdaiļo. Peldoties nomaļajā vietā, skaidri var redzēt Taki tiltu un nelikumīgās zemes ķīli starp Portlendu un Jārmutu. Daudziem nepatīk atrasties tik tuvu Mežonīgajai zemei, jo tā padara viņus nervozus.

Arī es nervozēju, taču daļai no mana Es, pavisam sīkai daļiņai, tur patīk. Kādu laiku pēc mammas nāves fantazēju, ka viņa nemaz nav mirusi un arī tēvs ne, bet abi aizbēguši uz Mežonīgo zemi, lai varētu palikt kopā. Tēvs devās uz turieni piecus gadus ātrāk, lai visu sagatavotu: uzceltu mājiņu ar malkas plīti un mēbelēm, ko viņš pats pagatavojis no koku zariem. Mēdzu domāt, ka pienāks brīdis, kad viņi atnāks man pakaļ. Vienubrīd pat iztēlojos savu istabu līdz pēdējam sīkumam - ar tumšsarkanu paklāju, sarkani zaļu segu, sarkanu krēslu.

Mazliet padzīvojusi sapņu pasaulē, sapratu, ka maldos. Ja vecāki būtu aizbēguši uz Mežonīgo zemi, tad taču viņi būtu piekritēji un dumpinieki. Labāk lai viņi ir miruši. Turklāt agri uzzināju, ka mani sapņojumi par Mežonīgo zemi ir tukšas ilūzijas un tīrā bērnišķība. Slimajiem taču nekā nav - nedz veikalu, nedz sarkanu paklāju un krēslu, vispār nekā. Reičela man reiz stāstīja, ka tur visi dzīvojot kā zvēri - netīri, izsalkuši un izmisuši. Viņa piebilda, ka tāpēc jau valdība par viņiem neuztraucas, pat neatzīst šo cilvēku eksistenci. Drīz vien slimie izmiršot, nosalšot vai nomiršot badā, vai ari tikšot delīrija sērgas pieveikti, bet varbūt tie nostāšoties cits pret citu, sākšot trakot un kauties un izplēsīšot cits citam acis.

Reičela zināja teikt, ka tas jau esot noticis un, iespējams, Mežonīgajā zemē jau tagad valda tumsa un nāve, kur dzirdama tikai čaboņa un dzīvnieku rūkšana.

Par to, ka slimie dzīvo kā zvēri, Reičelai varbūt taisnība, bet par izmiršanu gan ne. Slimie ir dzīvi un cenšas mums par sevi atgādināt. Tāpēc jau notiek demonstrācijas. Tāpēc laboratorijās tika ielaistas govis.

Uz īstendas pludmali dodos vienā mierā, lai gan saule aiz muguras slīgst arvien zemāk, iekrāsodama ūdeņus baltus un padarot visu pasauli mirdzošu. Pielikusi plaukstu pie acīm, pie ūdens ieraugu Aleksi - slaidu, tumšu otas triepienu uz zila audekla. Uzreiz atceros pagājušo nakti, kad viņš ar kreiso plaukstu viegli pieskārās man pie vidukļa, aiznesot mani sapni, bet manu plaukstu saņēma otrā rokā, kas bija sausa un iedvesa mieru kā saulē sasilis koks. Pēc tam mēs dejojām - tā, kā cilvēki mēdz dejot kāzās tad, kad sapārošana ir oficiāli apzīmogota, - taču jaukāk - dabiskāk, ne tik stīvi.

Aleksis stāv pret mani ar muguru un skatās okeānā. Tas mani iepriecina. Drošā solī kāpju lejup pa ļodzīgajām, sāls piesūcinātajām kāpnēm no autostāvvietas uz pludmali, pusceļā apstādamās, lai atraisītu auklas un novilktu kedas, kuras tagad nesu rokā. Pēdas jūt siltas smiltis.

No ūdens puses tuvojas večuks ar zarā savērtu lomu. Aizdomīgi mani nopētījis, viņš paskatās uz Aleksi, tad atkal uz mani un sarauc pieri. Es jau atveru muti, lai taisnotos, ka Aleksis ir izārstēts, bet večuks, garām iedams, tikai kaut ko noburkšķ. Nedomāju, ka viņš izsauks regulatorus, tāpēc iekožu sev mēlē. Neteiksim, ka mēs iekultos pamatīgās nepatikšanās (tieši to Aleksis domāja, sakot, ka nav bīstams), tomēr man nav nekādas patikas atbildēt uz daudziem jautājumiem un atdot savu apliecību pārbaudei. Ja regulatori tiešām trieksies uz nomaļo pludmali pārbaudīt aizdomīgu uzvedību un ieraudzīs izārstētu cilvēku, kas apžēlojies par necilu septiņpadsmitgadnieci, viņi apskaitīsies un, protams, izgāzīs uz kādu dusmas.

Apžēlojies. Cenšos izmest šos vārdus no galvas, pārsteigta, cik grūti par tiem pat domāt. Visu dienu prātoju, kāpēc Aleksis izturas pret mani tik jauki - īsā prāta aptumsuma mirkli pat iedomājos, ka varbūt pēc novērtēšanas mūs sapāros. Diemžēl tāda iespēja atkrīt. Aleksis jau ir saņēmis drukātu paziņojumu ar ieteicamajām kandidātēm - jau pirms procedūras, uzreiz pēc novērtēšanas. Apprecējies viņš nav tikai tāpēc, ka studē. Taču pēc studijām, pats par sevi saprotams, viņš iebrauks laulības ostā.

Tad sāku prātot, kāda nez varētu būt Alekša izredzētā; beigās nospriedu, ka noteikti līdzīga Hanai: spilgta gaišmate ar apskaužamu spēju pat ar zirgasti atgādināt graciozu balerīnu.

Pludmalē bez mums ir vēl četri atpūtnieki: trīsdesmit metrus tālāk māte ar bērnu - viņa sēž saliekamajā krēslā zem izbalējuša saulessarga un vienaldzīgi skatās apvārsni, kamēr bērns, ne vecāks par trim gadiem, bradā pa viļņiem, ik pa brīdim pakrizdams un iebrēkdamies (sāpēs vai aiz prieka?), un atkal sliedamies kājās. Tālāk pieklājīgā attālumā viens no otra pastaigājas kāds pāris, sieviete un vīrietis. Droši vien precēti. Salikuši rokas uz krūtīm, abi skatās taisni uz priekšu. Viņi nerunā un nesmaida. Abi soļo mierīgi, it kā ietērpti neredzamā aizsargburbulī.

Beigās pieeju pie Alekša, kas, mani ieraudzījis, pasmaida. Saule pieskaras viņa matiem, un tie uz sekundi kļūst balti, bet tad atkal atgūst zeltaini brūngano nokrāsu.

- Sveika! - Aleksis pamāj. - Labi gan, ka atnāci.

Samulstu, ar kedām rokā juzdamās kā pēdējā muļķe.

Vaigi deg, nezinu, kur likt acis. Nometusi kedas zemē, ar papēdi pagrūžu tās tālāk.

- Vai tad es neapsolīju?

Balss, pašai negribot, skan skarbi. Samirkšķinu acis un domās sevi nolamāju. Tā vien šķiet, ka manās smadzenēs ir ielikts filtrs, kas darbojas pret mani un allaž liek manis teiktajam izklausīties ne tā, kā domāts.

Par laimi, Aleksis tikai pasmejas.

- Es jau neko, bet pagājušo reizi gan nogaidījos tevi velti, - viņš pamāj uz smiltīm, - varbūt apsēdīsimies?

- Labi, - atviegloti nopūšos.

Sēdus jūtos daudz omulīgāk. Mazākas izredzes paklupt vai nostrādāt kādu citu muļķību. Pievelku kājas pie ceļgaliem un piespiežu tiem zodu. Aleksis iekārtojas gabaliņu tālāk.

Brīdi klusējam. Sākumā drudžaini gudroju, ko teikt. Klusuma mirklis šķiet bezgalīgs. Aleksis noteikti domā, ka esmu zaudējusi valodu. Bet tad, izracis no smiltīm gliemežvāku, viņš iemet to okeānā, un es saprotu, ka viņš nebūt nejūtas neērti. Tad arī es atslābstu. Klusums man pat tīri labi patīk.

Dažreiz jūtos kā skatītāja, kas vēro pasauli no malas, bet citkārt man patiesi šķiet, ka pasaule uz mirkli sastingst un apstājas. Uz vienu sekundi, ne ilgāk. Ja tobrīd izdotos uzminēt dzīves noslēpumu, varētu dzīvot mūžīgi.

- Paisums beidzas, - Aleksis atkal sāniski met gliemežvāku, trāpīdams vilnim.

- Zinu.

Okeāns izmetis krastā leknas, zaļas jūraszāles, zarus un izmisīgus, iztramdītus vēžus. Gaisā vējo sāls un zivju smārds. Krastā pastaigājas kaija, grozīdama galvu un atstādama smiltis sīkus nagu nospiedumus.

- Mamma mani bērnībā veda uz šejieni. Bēgumā gājām, cik tālu vien varējām. Ko tik neizskalo krastā - pat jūras-zirdziņus, milzu austeres un aktīnijas. Tas viss ir redzams smiltis, kad ūdens atkāpjas. Te mamma iemācīja mani peldēt.

Nezin kāpēc pēkšņi gribu runāt, un vārdi paši laužas no mutes.

- Māsa krastā cēla smilšu pilis. Iedomājāmies, ka mums ir īsta pilsēta, līdz kurai esam tikušas, pārpeldot pāri jūrai līdz otrai pasaules malai, līdz Mežonīgajai zemei. Vienīgi mūsu rotaļā šo zemi nebija izpostījusi slimība, tā nebija sagrauta un baisa. Mūsu uzceltās ēkas bija skaistas, gaišas un jaukas.

Aleksis klusējot ar pirkstu zīmē smiltīs ķeburus. Tomēr zinu, ka viņš klausās.

Vārdi birst kā no pārpilnības raga:

- Atceros, ka mamma mēdza nest mani ūdenī, piespiedusi gurnam. Un reiz viņa vienkārši palaida mani vaļā. Pavisam bez nekā jau nebiju - pie rokām man bija piepūstas rotaļlietas. Tomēr biju tā pārbijusies, ka sāku izmisīgi brēkt. Man bija tikai pāris gadu, bet es to atceros, goda vārds. Kad mamma atkal paņēma mani rokās, biju bezgala atvieglota, bet arī vīlusies. It kā būtu palaidusi garām lielisku iespēju. Saproti?

- Un tagad? - Aleksis pagriež galvu uz manu pusi. - Jūs vairs uz šejieni nenākat? Mammai zudusi interese par okeānu?

Skatos tālumā uz apvārsni. Līcis šodien samērā mierīgs. Ūdens ir kā spogulis, zilās un violetās nokrāsas šalkdamas aizplūst no krasta. Nekaitīgs.

- Viņa nomira. - Esmu pārsteigta, cik grūti ir to pateikt. - Izdarīja pašnāvību. Tolaik man bija seši gadi.

- Man tiešām žēl, - Alekša balss skan klusi, tik tikko sadzirdami.

- Tētis nomira, kad man bija astoņi mēneši. Viņu es vispār neatceros. Man šķiet... man šķiet, tas mammu salauza. Viņa nebija izārstēta. Procedūra neiedarbojās. Nezinu, kāpēc. Trīs atsevišķas procedūras, un nekā... nepalīdzēja.

Pieklususi ievelku elpu un baidos paskatīties uz Aleksi, kas sēž man blakus kluss un mierīgs kā piemineklis, kā izkalta ēna. Tomēr nespēju apstāties. Dīvaini, bet līdz šim neesmu nevienam stāstījusi par māti. Nebija vajadzības. Skolā, kaimiņos un krustmātes draugu lokā visi tāpat zina par manu ģimeni un tās apkaunojošajiem noslēpumiem. Tāpēc visu skatienos ir līdzcietības ēna un visur viļņojas čuksti. Man ienākot telpā, cilvēki apraujas pusvārdā, bet gaisā karājas klusums un vainas apziņa, un manī noraugās pārsteigtas sejas. Pat Hana to zināja jau pirms otrās klases, kad sākām sēdēt vienā solā. Es atceros to tāpēc, ka reiz viņa pieķēra mani tualetē raudam - biju iespiedusi seju tualetes papīrā, lai neviens nedzirdētu. Hana atspēra durvis ar kāju, stāvēja un skatījās manī. Vai mammas dēļ? viņa prasīja. Pirms tam mēs pat nebijām runājušas.

- Es nezināju, ka ar māti kaut kas nav kārtībā, nezināju, ka viņa ir slima. Biju pārāk maza, lai to saprastu.

Neatrauju acis no skaidrās apvāršņa līnijas un atkal tāpat kā bērnībā iedomājos, ka varbūt ūdens neatgriezīsies, varbūt okeāns pazudīs uz visiem laikiem. Tas tiks ievilkts caur zemes garozu, kā mutē tiek ievilkta mēle, un skatienam atklāsies balti kauli.

-Ja es būtu zinājusi, varbūt būtu varējusi...

Balss aizlūst, liedzot man pabeigt teikumu. Varbūt būtu varējusi to nepieļaut. Nekad neesmu to teikusi, pat domās ne. Taču tagad šī pārliecība paceļas stingri un nepielūdzami kā akmens seja: varbūt es būtu varējusi. Man vajadzēja māti apturēt.

Sēžam klusēdami. Kamēr runāju, māte ar bērnu ir savākusi mantas un aizgājusi un mēs ar Aleksi esam palikuši divatā. Kad mani vārdu plūdi beidzot mitējušies, nevaru saprast, kā varēju tik daudz atklāt gandriz pilnīgi svešam cilvēkam, turklāt puisim. Pēkšņi man sametas šausmīgs kauns. Izmisīgi vēlos pateikt vēl kaut ko, kaut ko pavisam nekaitīgu - par paisumu vai par laiku -, bet, kā parasti, kad visvairāk vajag, galvā pilnīgs tukšums. Baidos paskatīties uz Aleksi. Kad beigās, saņēmusi drosmi, aši no sāniem palūru, redzu, ka viņš raugās līča ūdeņos ar neizdibināmu sejas izteiksmi, vienīgi žoklī raustās muskulītis. Man pagurst sirds. Noticis tas, no kā baidījos: tagad Aleksis jūt kaunu un riebumu pret manas ģimenes pagātni un slimību, kas iezīdusies man asinīs. Tūlīt viņš piecelsies un teiks, ka būtu labāk, ja mēs vairs nesatiktos. Brīnos pati par sevi. Es taču Aleksi tikpat kā nepazīstu, un starp mums plešas nepārejama plaisa, tomēr šī doma mani tik un tā skumdina.

Daudz netrūkst, lai es pielēktu kājās un laistos lapās: negribas māt ar galvu un izlikties, ka saprotu, kad viņš teiks: Paklau, Lēna, man tiešām žēl, bet... un pēc tam uzmetīs man tik pazīstamo skatienu.

Pērn pa kalnu savā vaļā skraidīja traks suns ar putām uz puma un koda, kam pagadās. Suns bija izbadējies, kašķains, blusu apsēsts un zaudējis vienu kāju, tomēr vajadzēja divus policistus, lai viņu nošautu. Pūlis sanāca skatīties, un ari es, skriedama garām, apstājos. Pirmoreiz dzīvē sapratu, kāpēc visi uz mani tā skatās, kāpēc viebjas, dzirdot uzvārdu Heloveja. Līdzcietības dēļ, jā, bet arī tāpēc, ka jūt riebumu un baidās inficēties. Tieši tāpat kā uz mani visi skatījās uz riņķojošo suni, kas, slienām tekot no mutes, mēģināja sakost savus tvarstītājus. Beigās, kad dzīvniekam trāpīja trešā lode un tas izlaida garu, visi atviegloti nopūtās.

Es jau grasos celties kājās, kad Aleksis ar pirkstu pieskaras manam elkonim.

- Es tevi apdzīšu, - piecēlies un nopurinājis no šortiem smiltis, viņš paziņo un smaidīdams sniedz man roku.

Jūtos bezgala pateicīga. Tātad ģimenes grēku dēļ Aleksis mani nenosoda, neuzskata par netīru vai samaitātu. Aleksis palīdz man piecelties un, šķiet, zīmīgi paspiež roku. Esmu gan pārsteigta, gan laimīga un iedomājos par mūsu - manu un Hanas simbolisko rokasspiedienu.

- Gatavojies uz sakāvi, - es atbildu.

Aleksis sarauc uzacis.

- Tu domā, ka mani uzvarēsi?

- Nedomāju. Es zinu.

- Tad jau redzēsim, - Aleksis paliec galvu uz sāniem, - vispirms līdz bojām, labi?

Esmu satriekta. Paisums ir atkāpies, tomēr bojas peld vismaz metru dziļā ūdenī.

- Tu gribi skriet iekšā līcī?

- Nobijies gan? - Aleksis smaida.

- Nē, vienīgi...

- Labi. - Viņš pastiepjas un viegli pieskaras manam plecam. - Nu tad beidzam te pļāpāt. Uz priekšu!

Izkliedzis pēdējos vārdus, Aleksis metas skriet. Divas sekundes vēlāk sekoju viņam, brēkdama:

- Tas nav godīgi! Es nebiju sagatavojusies!

Smiedamies un šļakstīdamies ar visām drēbēm brienam pa seklo ūdeni. Okeāns atkāpies, atklājot viļņainu gultni ar iedobēm. Zem kājām jūtu lūstam gliemežvākus. Sapinusies sarkani violetu aļģu kušķī, gandrīz nostiepjos garšļaukus. Ar roku atgrūžos no mitrajām smiltīm un pielecu kājās. Gandrīz vai panāku Aleksi, kad viņš, pagrābis riekšavu smilšu, grasās sviest to man virsū. Spiegdama metos sāņus, tomēr mazliet smilšu trāpa man sejā un nobirst lejup pa kaklu.

- Tu nu gan esi krāpnieks! - saucu, aizelsusies no skriešanas un smiešanās.

-Ja nav noteikumu, tad nav nekādas krāpšanās, - Aleksis pār plecu atkliedz.

- Ak tad nav noteikumu, ja?

Esam iebriduši okeānā līdz puslielam. Iesmēlusi plaukstās ūdeni, apšļakstu viņam muguru un plecus. Pagriezies Aleksis ar delnas malu aši nobrauc pār ūdens virsmu, un gaisā uzvijas mirdzoša arka. Vairīdamās pieliecos, bet paslīdu un uz elkoņiem iekritu ūdenī, saslapinādama šortus un krekliņa apakšdaļu. Pēkšņi juzdama aukstumu, iespiedzos. Tikmēr Aleksis dodas uz priekšu, nemitīgi atskatīdamies un žilbinoši smaidīdams. Viņa smiekli atbalsojas tālu un ir tik skaļi, ka tos noteikti dzird Lielā Dimanta salā, viņpus apvāršņa un visā pasaulē. Uzslienos kājās un metos viņam pakaļ. Līdz bojām vēl daži metri, bet ūdens jau sniedzas līdz ceļiem, tad lieliem, viduklim, līdz beigās pa pusei brienam, pa pusei peldam, drudžaini vēzēdami rokas. Nespēju nedz elpot, nedz domāt, tikai smieties, šļakstīties ar ūdeni un mērķtiecīgi virzīties uz sarkanajām bojām. Jāuzvar, jāuzvar, jāuzvar! Mērķis ir tikpat kā ar roku sasniedzams, bet Aleksis joprojām ir gabalu man priekšā. Manas kedas ir piemirkušas smagas kā svins, un drēbes velk lejup, it kā kabatās būtu salikti akmeņi. Neko nedomādama, lecu uz priekšu un pieķeros Aleksim, ar pēdu pieskardamās viņa apakšstilbam, bet pēc tam metos uz priekšu un piesitu tuvākajai plastmasas bojai, kas uzreiz atlec no manas plaukstas. Mēs esam aptuveni trīssimt metrus no krasta, paisums nāk, un es stāvu līdz krūtīm ūdenī. Uzvaroši paceļu rokas. Aleksis tuvojas, spļaudams ūdeni un purinādams galvu, un no viņa matiem tērcītēm tek ūdens.

- Es uzvarēju! - elšu.

- Tu krāpies, - Aleksis atbild, pasper dažus soļus un atkrīt uz boju auklām. Tad viņš saliek rokas aiz muguras un skatās debesīs. Krekliņš viņam ir cauri slapjš, uz skropstām mirdz pērlītes, pa vaigiem tek ūdens.

- Ja nav noteikumu, tad nav nekādas krāpšanās, - es atbildu.

Aleksis pagriezies smaida:

- Tādā gadījumā es ļāvu tev uzvarēt.

- Bet, protams. - Uzšļakstu Aleksim ūdeni, un viņš padodoties paceļ rokas. - Aizvainotais zaudētājs, - neliekos mierā.

- Man vienkārši trūkst prakses.

Aleksis jau atkal ir pašpārliecināts un atraisīts. Parasti tas mani mazliet kaitina. Pieliecis galvu, viņš smaida. Tomēr šobrīd tas mani nekaitina - man tas pat patīk. Tāda sajūta, ka es vairs nejustu neērtību, bailes un nedrošību, ja vien Aleksi satiktu biežāk.

- Kā tad, - nobolu acis, uzlieku roku uz bojas blakus viņam un izbaudu šalcošo straumi, kas sitas man pret krūtīm. Man ir prieks par neparasto sajūtu - būt ūdenī ar visām drēbēm, sajust miesai pielipušo krekliņu un slapjās kedas. Līdz krastam būs lēni, smagi jāpeld.

Bet šobrīd tas šķiet sīkums. Mani neuztrauc itin nekas, pat ne tas, ka būs jāpaskaidro Kerolai, kāpēc pārrodos izmirkusi cauri slapja, aplipuši ar ūdenszālēm un pēc sāls smaržojošiem matiem; man viens pīpis, cik ilgi vēl līdz komandantstundai un kāpēc Aleksis pret mani ir tik jauks. Esmu apreibusi laimē. Aiz bojām līcis jau metas tumši violets, viļņiem ir baltas putu cepures. Tālāk par bojām peldēt ir aizliegts: aiz tām ir salas un sargposteņi, bet mazliet tālāk - atklāts okeāns, kas ved uz aizliegto zonu, kur valda slimība un bailes. Tomēr šobrīd vēlos panirt zem tauvas un aizpeldēt projām.

No mums pa kreisi stiepjas spilgti baltais laboratoriju ēku komplekss, bet tālāk - Vecā osta ar koka dokiem, kas izskatās kā milzīgi koka simtkāji. Pa labi paceļas Taki tilts un sargbūdu rinda visas robežas garumā. Aleksis pamana, uz ko es skatos.

- Skaisti, vai ne? - viņš ierunājas.

Raibi zaļganpelēkais, aļģēm klātais tilts viegli šūpojas vējā.

Saraucu degunu.

- Laikam pūst kopā, vai ne? Mana māsa vienmēr teikusi, ka reiz tas brakšķēdams iegāzīsies okeānā.

Aleksis smejas.

- Es nedomāju tiltu, - mazliet pacēlis zodu, viņš pamāj, - bet to tur.

Mirkli klusējis, viņš piebilst:

- Mežonīgo zemi.

Aiz Taki tilta līdz ar līča galējo malu sākas valsts ziemeļu robeža. Abi stāvam, tikmēr sargbūdās iedegas gaismas, mirgojot tumstoši zilajās debesīs un vēstot, ka ir jau vēls. Man ir laiks doties mājās, tomēr nevaru sevi piespiest iet projām, lai gan jūtu, ka ūdens pie krūtīm jau šalc un virmo, liecinot par plūdmaiņām. Mežonīgās zemes sulīgais zaļums viņpus tilta šūpojas vējā kā nemitīgi mainīgs mūris, kas iestiepjas līcī, nošķirot Portlendu no Jārmutas. No šejienes redzama tikai maza daļiņa - tuksnesīga vieta, kur nav nedz gaismas, nedz laivu, nedz ēku. Nepieejama, dīvaina un melna josla. Bet es zinu, ka Mežonīgā zeme iesniedzas tālu kontinentā, ieskaujot mūsu valsti no visām pusēm kā nezvērs, kas ar saviem taustekļiem ieķēries civilizētajā pasaulē.

Varbūt skriešanas dēļ, bet varbūt tāpēc, ka esmu uzvarējusi Aleksi skrējienā uz bojām, vai tamdēļ, ka esmu pastāstījusi viņam par savu māti, taču viņš mani un ģimeni nenosoda, es joprojām jūtos apskurbusi un laimīga, un man ir tāda sajūta, ka varu Aleksim teikt visu un pajautāt jebko. Tāpēc prasu:

- Vai varu atklāt tev noslēpumu?

Esmu apreibusi un bezrūpīga, un zinu, ka atbilde nav jāgaida.

- Esmu daudz par to domājusi. Par Mežonīgo zemi, par to, kāda tā ir... par slimajiem, ja tādi tiešām ir... - Ar acs kaktiņu manu, ka Aleksis mazliet saraujas, un turpinu: - Dažreiz man likās... zini, es mēdzu iedomāties, ka varbūt mana mamma nemaz nav mirusi. Varbūt viņa ir tikai aizbēgusi uz Mežonīgo zemi. Ne jau tāpēc, ka tā būtu labāk. Laikam vienkārši negribēju zaudēt viņu uz visiem laikiem, tāpēc jutos labāk, iedomājoties, ka mamma kaut kur dzivo un dzied...

Es papurinu galvu un esmu pārsteigta, ka jūtos tik ērti, runājot ar Aleksi. Pārsteigta un pateicīga.

- Bet tu? - es beigās pajautāju.

- Ko es? - Alekša seja ir neizdibināma. Gandrīz varētu domāt, ka esmu viņu aizvainojusi, bet ar ko?

- Vai tu bērnībā neesi domājis par to, kā būtu doties uz Mežonīgo zemi? Neesi par to tāpat vien, tīrā joka pēc iedomājies?

Piemiedzis acis, Aleksis novēršas un savelk seju neizprotamā grimasē.

- Protams, esmu. Bieži.

Pastiepis roku, viņš piesit bojai.

- Robežu tur nav, nav arī nekādu modru acu. Tikai brīvība un plašums, kur var elpot ar pilnu krūti. Es vēl joprojām domāju par Mežonīgo zemi.

Uzmetu viņam skatienu. Tādus vārdus kā “brīvība” un “plašums” neviens vairs neņem mutē. Novecojuši.

- Joprojām? Pat pēc procedūras?

Neko nedomādama, pasniedzos un pieskaros trisžuburu rētai uz Alekša kakla.

Viņš atraujas, it kā mans pieskāriens būtu apdedzinājis, un es samulsusi nolaižu roku.

- Lēna... - Alekša balss skan dīvaini, it kā manu vārdu būtu netīkami izrunāt.

Zinu, ka man nevajadzēja viņam pieskarties. Esmu pārkāpusi robežu, un Aleksis noliek mani vietā, pie neārstētajiem. Ja viņš sāks man lasīt sprediķi, laikam aiz pazemojuma nomiršu. Lai slēptu neveiklības izjūtu, sāku čalot:

- Lielākā daļa izārstēto taču par tādām lietām nedomā. Mana krustmāte Kerola to sauc par lieku laika nosišanu. Viņasprāt, tur nekā nav, tikai dzīvnieki, zeme un kukaiņi, un visas tās runas par slimajiem esot bērnišķīgas blēņas. Viņa saka - ticēt slimajiem ir tas pats, kas ticēt vilkačiem un vampīriem. Vai atceries, ka savulaik cilvēki runāja - Mežonīgajā zemē esot vampīri?

Aleksis pasmaida - drīzāk gan šķiet, ka viņš saviebjas.

- Lēna, man tev kaut kas jāatklāj.

Alekša balss skan svešādi, un man nezin kāpēc negribas ļaut viņam runāt, tāpēc turpinu pļāpāt:

- Vai tev sāpēja? Nu, procedūra. Māsa saka, ka nekā sevišķa tur neesot, bet māsīca Mārsija apgalvo, ka tas esot trakāk par traku, smagāk nekā dzemdībās, un ar otro bērnu viņa mocījās piecpadsmit stundas...

Aprāvusies nosarkstu, domās lādēdama sevi par tik muļķīgu sarunas pavērsienu. Žēl, ka nevaru patīt laiku atpakaļ līdz vakardienas ballītei, kad galvā bija pilnīgs tukšums: droši vien taupīju sevi šodienas izvirdumam.

- Bet es gan nebaidos, - gandrīz vai iekliedzos. Aleksis paver muti, lai ko teiktu, un es izmisīgi vēlos kaut ko glābt.

Mana procedūras diena tuvojas. Man jāgaida tikai sešdesmit dienas. Muļķīgi, ka skaitu, vai ne? Bet tiešām nevaru sagaidīt.

- Lēna, - Alekša balss skan spēcīgāk un sparīgāk, beidzot mani apklusinādama.

Aleksis pagriežas un ieskatās man tieši sejā. Manas kedas grimst smilšainajā gultnē, un jūtu, ka tūliņ būšu ūdenī līdz kaklam. Paisums nāk ar joni.

- Paklausies! Es neesmu... neesmu tas, par ko tu mani uzskati.

Tikai ar pūlēm varu nostāvēt kājās. Straume pēkšņi sākusi mani raustīt uz visām pusēm. Kā vienmēr: ūdens atkāpjas lēni, bet atgriežas strauji.

- Ko tu ar to gribi teikt?

Alekša zeltainās dzintarkrāsas acis, gandrīz vai dzīvnieciskas, pēta manu seju, un nezin kāpēc man atkal sametas bail.

- Es neesmu izārstēts, - Aleksis paziņo.

Aizveru acis, nespēdama noticēt un cerēdama, ka esmu pārklausījusies - ka viļņu šalkas esmu noturējusi par Alekša balsi. Taču, kad atveru acis, Aleksis joprojām stāv man blakus un skatās uz mani, tāds kā vainīgs, tāds kā... varbūt skumjš? Tātad neesmu pārklausījusies.

- Man procedūra nav veikta, - viņš saka.

- Tu gribi teikt, ka tā uz tevi neiedarbojās? - es pārjautāju.

Mans augums kļūst nejutīgs. Pēkšņi apķeros, ka man salst.

- Tev veica procedūru, un tā neiedarbojās? Tāpat kā manai mammai?

- Nē, Lēna, es... - Aleksis novērsies samiedz acis un murmina: - Nezinu, kā lai tev to pasaku.

No galvas līdz kājām sasalstu ledū. Prātā mudž nesaistīti tēli kā saraustītā filmā: Aleksis stāv auditorijā ar matiem kā lapu kroni, pagriež galvu, atklājot zem kreisās auss glītu trisžuburu rētu, pieliecas pie manis un saka: Es neesmu bīstams. Pāri nedarīšu. Vārdi atkal izsprūk man no mutes, taču es neko nesaprotu un neko nejūtu.

- Tātad procedūra neiedarbojās un tu melo. Melo, lai varētu mācīties, dabūt darbu, tikt ar kādu sapārots un tā tālāk. Tātad tu neesi... tu vēl esi... tu varētu būt...

Nespēju pateikt: slims, neārstēts, sasirdzis. Tāda sajūta, ka tūlīt vemšu.

-Nē!

Alekša balss ir tik skaļa, ka es saraujos. Speru soli atpakaļ, kedas paslīd, un es gandrīz pazūdu zem ūdens, taču, kad Aleksis metas man klāt, izvairīdamās raujos atpakaļ. Viņa sejas izteiksme kļūst stingrāka - kā cilvēkam, kas pieņēmis lēmumu.

- Es nekad neesmu ārstēts. Neesmu sapārots un tā tālāk. Neesmu pat novērtēts.

- Tas nav iespējams, - es čukstu.

Apvārsnis sasveras, zilie, sārtie un sarkanie toņi sajaucas, un man šķiet, ka debesis vietām asiņo.

- Tas nav iespējams! Tev taču ir tās rētas!

- Rētas gan, - Aleksis jau maigākā balsī mani izlabo. - Taču tās ir parastas rētas! Ne tās.

Aleksis pagriežas, lai varu apskatīt viņa kaklu.

- Trīs rētiņas, apgriezts trijstūris. Tādu var viegli iešņāpt. Ar skalpeli, ar papīra nazi, vienalga ar ko.

Jau atkal aizveru acis. Man visapkārt augšup un lejup šūpojas arvien lielāki viļņi, un man tik tiešām šķiet, ka tūlīt izvemšos. Mēģinu apslāpēt nelabumu un bailes, kas gruzd prāta dziļumos un draud pārņemt mani savā varā, un cenšos nedomāt, ka tūlīt noslīkšu. Atveru acis un čērkstoši jautāju:

- Bet kā...?

- Centies mani saprast, Lēna, es tev uzticos. Vai tad tu to neredzi?

Aleksis lūkojas manī tik cieši, ka jūtu viņa acu pieskārienu, un novēršos.

- Es negrasījos... es negribēju tev melot.

- Bet kā...? - jau skaļāk atkārtoju. Manās smadzenēs iestrēdzis viens vārds: melot, kas tagad riņķo turp un atpakaļ. No novērtēšanas nevar izvairīties, ja nu vienīgi melojot. No procedūras nevar izvairīties, ja nu vienīgi melojot. Tev jāmelo.

Aleksis bridi klusē, un es jau nodomāju, ka viņš ir nobijies un neko vairāk neteiks. Gandrīz vai vēlos, kaut tā ari būtu. Izmisīgi vēlos pagriezt laikaratu atpakaļ un atgriezties brīdī, kad Aleksis vēl nebija izteicis manu vārdu tajā dīvainajā balsī, atgriezties tajā triumfa mirklī, kad baudīju uzvaru pie bojām un jutos laimīga un brīva. Mēs varētu skriet atpakaļ uz krastu! Mēs varētu satikties rīt un mēģināt izdīkt no zvejniekiem tikko noķertus krabjus.

Tad Aleksis pārtrauc klusumu.

- Es neesmu vietējais, - viņš atzīstas, - neesmu dzimis Portlendā. Ne gluži.

Tādā balsī parasti runā tie, kas grasās atklāt ko šausmīgu. Maigi, laipni, mierīgi - it kā gribēdami nepatīkamo vēsti pateikt šūpļadziesmas intonācijā. Man ļoti žēl, Lēna, bet tava māte bija nelīdzsvarota sieviete. It kā es nespētu saklausīt noraidījumu, kas slēpjas aiz vārdos izteiktā.

- No kurienes tad tu esi?

Es varēju to ari nejautāt. Es jau zinu. Atklāsme nāk kā sprādziens, kā plūdi. Tomēr prāta stūrīti gail cerība: kamēr tas nav izteikts skaļi, tā nav patiesība.

Cieši raugoties manī, Aleksis pamet ar galvu uz robežu aiz tilta, uz mūžam kustīgo zariņu, lapu, vīnogulāju un augu biezokni.

- No turienes, - Aleksis atbild, bet varbūt viņa balss skan tikai manās domās, jo Alekša lūpas tikpat kā nekustas. Tomēr man viss ir skaidrs.

Aleksis ir no Mežonīgās zemes.

- Slimais, - vārds iestrēgst man kaklā. - Tu esi slimais.

Dodu viņam pēdējo iespēju to noliegt.

Taču viņš to nedara. Viņš tikai saviebjas un saka:

- Man tas vārds ir derdzies no sākta gala.

Tad es iedomājos vēl kaut ko. Tā nebija nejaušība, ka krustmāte Kerola, ironizējot par manu ticību slimajiem, pat neatraudama skatienu no knikšķošajām, mirdzošajām metāla adāmadatām, mēdza izmest: “Tad jau tu tici ari vilkačiem un vampīriem?”

Vampīri, vilkači un slimie: viņi visi piesūcas un sarausta upuri gabalos. Viņi visi ir slepkavnieciskas būtnes.

Pēkšņi esmu tā nobijusies, ka jūtu izmisīgu spiedienu vēderā un starp kājām, un īsu bridi esmu pilnīgi pārliecināta, ka tūlīt apčurāšos. Mazā Dimanta salas bāka noklikšķējusi met platu svēdru pār ūdeņiem kā milzīgu, apsūdzošu pirkstu, un man ir bail, ka stars mani notvers, bail, ka pirksts norādīs manā virzienā, un tad sāks rūkt valsts helikopteri un megafonā dunēs balss: Nelikumīga darbība!

Nelikumīga darbība! Pludmale šķiet bezcerīgi nomaļa. Nesaprotu, kāpēc kūlāmies tik tālu. Rokas kļūst smagas un nekam nederīgas, un prātā ienāk māte un viņas jaka, kas lēni piesūcas ar ūdeni.

Dziļi ieelpoju, mēģinādama nomierināties un sakopot domas. Neviens taču pat nenojauš, ka Aleksis ir slimais. Es taču ari to nezināju. Parasts puisis ar rētu īstajā vietā. Mūsu sarunu neviens nevarēja noklausīties.

Vilnis paceļas un sašķist man pret muguru. Steberēju uz priekšu. Aleksis lūko satvert mani aiz rokas, lai pieturētu, bet es izlokos. Tad mums uzbrūk nākamais vilnis. Mute man piepildās ar jūras ūdeni, sāls kož acīs, un pāris sekunžu esmu akla.

- Nevajag! - es izstostu. - Neuzdrošinies man pieskarties!

- Lēna, goda vārds, es negribēju tevi sāpināt. Negribēju tev melot.

- Bet kāpēc tad tu to darīji? - Nespēju mierīgi domāt, pat elpoju ar grūtībām. - Ko tu no manis īsti gribi?

- Gribu...? - Aleksis papurina galvu. Viņš izskatās no tiesas samulsis un ari aizvainots, it kā es būtu rīkojusies aplam.

Uz mirkli mani pamostas līdzjūtība, acīmredzot tāpēc zaudēju modrību. Laikam tas redzams manā sejā, jo Aleksis atmaigst: acis viņam iedegas kā liesmas un viņš apskauj man plecus. Alekša plaukstas ir tik siltas un spēcīgas, ka gandrīz vai iekliedzos.

- Lēna, tu man patīc, saproti? Tā, lūk. Viss. Tu man patīc, - viņš saka.

Alekša balss ir tik zema un hipnotiska kā dziesmā. Iedomājos plēsoņu, kas klusi metas lejup no koka, - milzīgu kaķi ar spīdošām dzintarkrāsas acīm, tādām kā Aleksim.

Speru soli atpakaļ, lai būtu tālāk no viņa, ar smagu, piemirkušu kreklu mugurā un tikpat smagām kedām, sāpīgi pukstošu sirdi krūtīs un smeldzošu kaklu. Atspērusies pret okeāna dibenu un vēzēdama rokas, pa pusei skriešus, pa pusei peldus metos uz priekšu, bet paisums ceļ mani augšup, tāpēc uz priekšu tieku gliemeža gaitā, pa centimetram, gandrīz vai kā caur biezu sīrupu. Aleksis mani sauc, taču baidos pagriezt galvu, lai paskatītos, vai viņš man seko. Jūtos kā murgā, kad kāds tevi vajā, bet tev bail atskatīties. Tu tikai dzirdi elpu arvien tuvāk, redzi virs sevis ēnu, taču esi kā paralizēts, zinot, ka kuru katru brīdi tavu kaklu sažņaugs ledaini pirksti.

Es nekad vairs netikšu atpakaļ krastā! Kaut kas rāpjas man pa kāju, un es iedomājos, ka līcī mudž baisi zemūdens radījumi - haizivis, medūzas, indīgi zuši. Es sāku panikot un gribu padoties. Līdz krastam ir vēl tik tālu, un manas rokas un kājas ir smagas kā svins.

Alekša balsi aizrauj projām vējš, un tā skan arvien klusāk. Beidzot saņēmusi drosmi un pametusi skatienu pār plecu, redzu viņu cīnāmies pie bojām. Tātad esmu tikusi tālāk, nekā domāju, un Aleksis man vairs neseko. Bailes pamazām atkāpjas, un kamols kaklā izzūd. Nākamais vilnis ir tik spēcīgs, ka palīdz man pārvarēt stāvu zemūdens izcilni un nomet mani uz ceļgaliem mīkstās smiltīs. Kad uzslienos kājās, ūdens sniedzas man līdz viduklim. Līdz krastam aizbrienu drebēdama, laimīga un pārgurusi.

Kājas trīc. Tverot pēc elpas un kāsējot, ar savām žļurkstošajām kedām sabrūku krastā. Smiltis jau laiza oranžas, sārtas un sarkanas liesmas: tuvojas saulriets, varbūt pulkstenis jau rāda astoņi. Gribas vienkārši atgulties, ieplest rokas, ērti iekārtoties un gulēt te visu nakti. Esmu piesūkusies ar sāļo jūras ūdeni. Āda svilst, un visur ir smiltis - apakšveļā, starp kāju pirkstiem un aiz nagiem. Esmu savainojusies -ap manu kāju vijas asiņaina svītra.

Pacēlusi skatienu, sastingstu: pie bojām Alekša vairs nav. Man gandrīz apstājas sirds. Bet nākamajā mirklī ieraugu viņu kā tumšu plankumu, kas ātri peld uz krastu. Aleksis peld pieklājīgā ātrumā, sparīgi vēzēdams rokas. Uzslienos kājās un, kedām šļakstot, neveikli uzraušos divritenī. Kājas ir tik ļenganas, ka tikai pēc dažām sekundēm spēju noturēt līdzsvaru; sākumā ļogos uz visām pusēm kā bērns, kas tikko pirmoreiz uzsēdies uz divriteņa.

Līdz mājas vārtiem ne reizi nepametu skatienu atpakaļ. Ielas jau ir tukšas un klusas, tūlīt iestāsies nakts un pār pasauli sāks valdīt komandantstunda, lai katrs būtu savā vietā un drošībā.

Vienpadsmitā nodaļa

Lūk, salīdzinājums! Kad laukā ir tik auksti, ka jums klab zobi, jūs uzvelkat ziemas mēteli un dūraiņus, ietinoties šallēs, lai nesaaukstētos. Robežas valstij ir tas pats, kas mums cepures, šalles un ziemas mēteļi! Robežas sargā mūs no slimības, un mēs esam veseli!

Pēc robežu nospraušanas Prezidenta un Konsorcija ziņā palika tikai viens uzdevums, lai gādātu par vispārēju drošību un laimi. Lielā Sanitārija* (dažreiz saukta par zibenskaru) ilga nepilnu mēnesi, taču pēc tās slimība tika izmēzta no visiem kaktiem un stūriem. Pēc tam atlika vien tikt galā ar sarežģītiem gadījumiem...

* Sanitārija

1. Praktisku pasākumu kopums tīrības uzturēšanai un veselības nodrošināšanai.

2. Kanalizācijas ūdeņu un atkritumu iznīcināšana.

Dr. Ričardss. “Vēstures ābece bērniem”, 1. nodaļa

Mūsu ģimenē ir noslēpums: mana māsa saslima ar delīriju dažus mēnešus pirms procedūras. Viņa iemīlējās kādā puisi, vārdā Tomass, kas ari vēl nebija izārstēts. Augas dienas abi pavadīja ziedošās pļavās, piesegdami acis pret sauli un čukstus dodami viens otram solījumus, kurus nekad nevarēs izpildīt. Reičela visu laiku raudāja un reiz man atzinās, ka Tomasam patīkot noskūpstīt asaras no viņas acīm. Vēl tagad, atminoties tos laikus, kad man bija tikai astoņi gadi, man nāk prātā sāls garša.

Slimība pamazām līda Reičelā arvien dziļāk, no iekšpuses aprīdama viņu kā nezvērs. Māsa nespēja neko ieēst. Ja ari pierunājām viņu kaut ko iekost, tas uzreiz tika izvemts, un es biju nobažījusies par Reičelas dzīvību.

Tomass salauza māsas sirdi, bet par to, protams, neviens nebrīnījās. DVL rokasgrāmatā teikts: “Amor deliria nervosa izraisa pārbīdi smadzeņu garozā, radot fantāzijas un ilūzijas, kas noved pie psihiska sabrukuma.” (Sk. Izpausmes, 36. lpp.) Beigās Reičela visu laiku gulēja gultā, vērodama ēnu rotaļas uz sienām, un zem viņas bālās ādas ribas izcēlās kā baļķi ūdenī.

Bet pat tad Reičela atteicās no procedūras un tās sniegtā mierinājuma, tāpēc ārstniecības dienā vajadzēja četrus zinātniekus un vairākas nomierinošas potes, lai māsa padotos, beigtu skrāpēties ar asajiem, nedēļām neapgrieztajiem nagiem, pārstātu kliegt, lamāties un saukt Tomasu. Redzēju laboratorijas darbiniekus, kas ieradās, lai aizvestu Reičelu projām. Pārbijusies sēdēju istabas stūri, kamēr viņa spļaudījās, šņāca un spārdījās, un domāju par mammu un tēti.

Lai gan līdz manai procedūrai bija atlikuši vairāk nekā desmit gadi, todien sāku skaitīt mēnešus, kas mani šķir no brīža, kad būšu drošībā.

Beigās Reičelu tomēr izārstēja. Mājās viņa atgriezās mierīga un apmierināta, ar tīriem, apaļi apgrieztiem nagiem, atpakaļ sasukātiem matiem, kas sapīti garā, resnā bizē. Pēc dažiem mēnešiem Reičela tika sapārota ar kādu dator-speciālistu viņas vecumā, un dažas nedēļas pēc koledžas beigšanas notika kāzas, kurās viņa un līgavainis, nevērīgi saķērušies rokās, skatījās taisni uz priekšu, it kā lūkodamies nākotnē, kurā nav uztraukumu, neapmierinātības un nesaskaņu un dienas ir vienādas kā glīti izpūstu burbuļu rinda.

Arī Tomass izārstējās. Viņš apprecējās ar Reičelas labāko draudzeni Ellu, un tagad visi dzīvo laimīgi. Pavisam nesen māsa stāstīja, ka abi pāri bieži tiekoties izbraukumos un apkaimes pasākumos, jo īstendā dzīvo diezgan tuvu. Visi četri tad sēž un klusi, pieklājīgi sarunājas. Neviens pat ar pušplēstu vārdiņu nepiemin pagātni, kas varētu iztraucēt rāmo, ideālo tagadni.

Tieši tur jau slēpjas dziedniecības skaistums. Neviens nepiemin zudušās, kaislās dienas, kad Tomass skūpstīja Reičelas asaras un izgudroja neskaitāmas pasaules, lai apsolītu tās viņai, savukārt viņa plēsa matus, iedomājoties, ka būs jādzīvo bez Tomasa. Jādomā, māsai ir kauns par tiem laikiem, ja viņa tos vispār atceras. Tiesa, tagad mēs tik bieži vairs netiekamies - reizi pāris mēnešos, kad Reičela atceras, ka viņai pienāktos mūs apciemot. Varētu teikt, ka pēc procedūras esmu viņu zināmā mērā zaudējusi. Bet tas nav svarīgi. Galvenais, ka Reičela ir drošībā.

Atklāšu vēl kādu noslēpumu, kas jums var lieti noderēt. Varbūt domājat, ka pagātne var jums ko pavēstīt. Varbūt jums šķiet, ka ir jāieklausās, jāsasprindzina dzirde, lai saklausītu pagātnes čukstus, jāuztaisa tiltiņš un zemu jānoliecas, lai saklausītu pagājības balsi. Varbūt cerat pagātnē kaut ko atrast un atrastajā saskatīt kādu jēgu.

Bet es zinu patiesību: zinu kopš Aukstuma naktīm. Pagātne var tikai ievilkt dziļā bedrē, tā liek tvert vēja čukstus un koku šalkas, mēģinot atklāt kādu slepenu šifru un salikt kopā lauskas, kas vairs nav salīmējamas. Nav vērts! Pagātne ir tikai smagums, kas iesēžas cilvēkā kā akmens.

Ticiet man: ja dzirdat, ka jūs uzrunā pagātne, ja jūtat to iegulstam plecos un pārbraucam ar pirkstiem pār muguru, vislabākais ir bēgt projām.

Pēc Alekša atzīšanās regulāri meklēju sevī slimības pazīmes. Sēžot tēvoča veikalā pie reģistru žurnāla, atspiežos uz elkoņa, atbalstu vaigu pret roku, pielieku pirkstus pie kakla un pārbaudu, vai pulss sit normāli. No rīta dziļi, lēni elpoju, ieklausīdamās, vai plaušās kaut kas neskrāpējas un neraustās. Bieži mazgāju rokas. Zinu, ka delīrijs nav gripa -no citu šķavām nenoķersi, tomēr tas ir lipīgs. Pamodusies nākamajā rītā pēc tikšanās ar Aleksi īstendā, jūtu, ka rokas un kājas joprojām ir smagas, galva viegla kā burbulis, kakls sūrst. Mana pirmā doma: esmu inficēta.

Pēc dažām dienām man jau ir labāk. Vienīgi maņas šķiet notrulinājušās. Pasaule izbalējusi kā sliktā krāsu fotokartītē. Ēdiens jāpārsāla, lai vispār justu tā garšu, un, kad mani uzrunā krustmāte, viņas balsi dzirdu kā no tālienes. DVL rokasgrāmatā izstudēju visus zināmos delīrija simptomus, taču sev neko tamlīdzīgu nekonstatēju, tāpēc beigās secinu, ka esmu vesela.

Lai nu kā, cenšos būt piesardzīga. Esmu stingri apņēmusies nespert nevienu kļūmīgu soli un pierādīt, ka neesmu tāda kā māte, ka tikšanās ar Aleksi bija tikai sagadīšanās, kļūda, šausmīgs, baiss negadījums. Apzinos, ka esmu bijusi tuvu briesmām. Negribu pat domāt, kas notiktu, ja kāds uzzinātu, kas Aleksis ir un ka mēs abi drebēdami plunčājāmies ūdenī, sarunājāmies, smējāmies, viens otram pieskārāmies. To visu atceroties, man kļūst nelabi. Domās nemitīgi atkārtoju, ka līdz procedūrai palikuši tikai nepilni divi mēneši. Jānodzīvo vēl tikai septiņas nedēļas, un tad viss būs kārtībā.

Ik vakaru atgriežos mājās precīzi divas stundas pirms komandantstundas. Brīvprātīgi piesakos pastrādāt veikalā biežāk nekā agrāk un pat neprasu parasto algu - astoņus dolārus nedēļā. Hana man nezvana. Es viņai ari ne. Palīdzu krustmātei gatavot vakariņas, bez mudināšanas novācu galdu un mazgāju traukus. Greisija iet vasaras skolā - viņa mācās pirmajā klasē, taču tiek plānots atstāt viņu uz otru gadu. Katru vakaru paņemu viņu klēpi, un tad abas buramies cauri mājasdarbiem; čukstu viņai ausi, mudinot, lai runā, koncentrējas, klausās; pielabinos un lūdzu ierakstīt darba burtnīcā atbildes kaut uz pusi no jautājumiem. Paiet nedēļa, un, kad pārrodos mājās, krustmāte mani vairs aizdomīgi nepēta, neizprašņā, kur esmu bijusi, un es varu atviegloti uzelpot - esmu atguvusi viņas uzticību. Protams, nebija viegli paskaidrot, kāpēc mums ar Sofiju Henersoni ienāca prātā peldēties okeānā tik nepiemērotā apģērbā uzreiz pēc vakariņām; vēl grūtāk bija paskaidrot, kāpēc pārnācu mājās bāla un drebēdama. Redzēju, ka krustmāte man netic. Tomēr pēc kāda laika viņa atkal nomierinās un pārstāj mani aizdomīgi pētit kā būri ieslodzītu zvēru, kurš varētu sākt trakot.

Paiet dienas, laiks skrien, sekundes tikšķ kā rindā salikti domino kauliņi, kas krīt, aizraujot cits citu līdzi. Ar katru dienu kļūst arvien karstāk. Tveice rāpo pa Portlendas ielām, tirda atkritumu tvertnes, un pilsēta smird kā milzīga paduse. Mūri svīst, trolejbusi kāsē un dreb, un katru dienu cilvēki pulcējas pie pilsētas domes, diedelēdami aukstas vēsmas mirkli, kad atveras automātiskās durvis, lai ielaistu vai izlaistu kādu regulatoru, politiķi vai sargu.

Man jāatsakās no skriešanas. Pēdējo reizi, veicot lielo apli, attopos, ka kājas pašas nes mani uz Monumenta skvēru garām Gubernatoram. Saule pakāpusies augstu, tā ir ietīta baltā dūmakā, un visas ēkas asi iezīmējas debesīs kā metāla zobu rinda. Tikusi līdz piemineklim, jau elšu; spēki izsīkuši, galva griežas. Ieķērusies Gubernatora rokā, uzraušos uz postamenta. Metāls dedzina manu plaukstu, un pasaule neganti šūpojas. Visapkārt dzirksteļo gaisma. Atskāršu, ka būtu jānokļūst telpā, lai paglābtos no karstuma, taču prāts laikam aptumšojies, jo esmu te un taustos gar Gubernatora dūri. Pati nezinu, ko īsti meklēju. Aleksis taču teica, ka atstājis zīmīti pirms vairākiem mēnešiem, un tā jau būs galīgi sairusi. Ieķeros košļenē. H staipās starp īkšķi un rādītājpirkstu, taču es turpinu taustīties. Beigās uztaustu vēsu, trauslu, salocītu papīru - zīmīti.

Apstulbusi to atloku, lai gan īsti negaidu, ka to varētu būt rakstījis Aleksis. Lasot man sāk trīcēt rokas.

Lēnai

Man tiešām žēl. Lūdzu, piedod.

Aleksis

Pat neatceros, kā aizskrēju līdz mājām. Krustmāte vēlāk atrod mani gaitenī, nemaņā murminot. Viņai neatliek nekas cits kā likt mani vannā ar ledu, lai atvēsinātu. Kad beidzot atgūstos, zīmīti nekur nevaru atrast. Droši vien esmu to pazaudējusi, pa pusei atviegloti, pa pusei vīlusies secinu. Tovakar lasām avīzē, ka Laika un temperatūras tornis reģistrējis 39 grādus, kas ir vasaras rekords.

Krustmāte aizliedz man skriet līdz vasaras beigām. Es neiebilstu. Es sev neuzticos - neesmu droša, ka kājas atkal neaiznesīs mani līdz Gubernatoram, īstendas pludmalei vai laboratorijām.

Saņēmusi paziņojumu ar jaunu novērtēšanas datumu, vakarus pavadu pie spoguļa, trenēdamās atbildēt, kā nākas. Krustmāte atkal par katru cenu grib pavadīt mani uz laboratorijām, bet Hana ir pazudusi. Nemanu nevienu paziņu. Ari novērotāji ir citi: četras izplūdušas, garenas sejas, dažādas brūnas un sārtas nokrāsas, divdimensiju būtnes, kas atgādina ēnotu zīmējumu. Šoreiz es nebaidos. Nejūtu vispār neko.

Uz visiem jautājumiem atbildu, kā paredzēts. Kad man prasa par mīļāko krāsu, īsu mirkli, sekundes tūkstošdaļu, prātā uzzibsnī sudrabkrāsas debesis, un man šķiet, ka dzirdu čukstu: Pelēkā.

- Zilā, - es beigās atbildu, un visi smaida.

- Es gribētu studēt psiholoģiju un sabiedrisko vadību, -stāstu. - Man patīk klausīties mūziku, bet ne pārāk skaļu. -Un: - Laimes atslēga meklējama drošībā.

Visapkārt visi smaida. Šķiet, ka telpā ir zobi vien.

Kad pārbaudījums ir galā un dodos projām, ar acs kaktiņu manu sakustamies ēnu. Aši uzmetu skatienu auditorijai. Tur, protams, neviena nav.

Pēc divām dienām saņemu eksāmenu rezultātus: esmu visus pārbaudījumus izturējusi, gala atzīme - astoņi. Krustmāte mani apskauj - pirmo reizi daudzu gadu laikā. Tēvočis neveikli noglāsta man plecu un pusdienās piedāvā lielāko cāļa gabalu. Pat Dženijas sejā pavīd interese. Greisija piebiksta ar galvu manai kājai - vienreiz, tad vēl un vēl, un es pakāpjos sāņus, apsaukdama viņu, lai beidz niekoties. Zinu, Greisija uztraucas, ka es viņu atstāšu.

Bet dzīve paliek dzīve: jo agrāk viņa ar to samierināsies, jo labāk.

Saņemu arī apstiprināto kandidātu sarakstu ar četriem vārdiem un informāciju par kandidātu vecumu, eksāmenu rezultātiem, interesēm, ieteicamo karjeras taku un algas izredzēm - viss glīti uzdrukāts uz baltas papīra lapas ar Port-lendas pilsētas ģerboni augšmalā. Labi vismaz, ka sarakstā nav Endrū Markusa. No visiem puišiem, kas ir sarakstā, pazīstu tikai vienu - Krišu Makdonelu. Spilgts rudmatis ar tizliem truša zobiem. Pazīstu viņu tikai tāpēc, ka pērn, kad laukā spēlējos ar Greisiju, viņš sāka skandināt: Redz, kurjefene ar bāreni. Neko nedomādama, paķēru no zemes akmeni un sviedu uz viņa pusi. Trāpīju pa deniņiem. Pabolījis acis, viņš pielika pirkstus pie deniņiem, un, kad viņš pirkstus atkal noņēma, tie bija tumši no asinīm. Pēc tam vairākas dienas baidījos iziet laukā - baidījos, ka mani apcietinās un iemetīs cietumā. Misters Makdonels ir tehniskās apkopes stacijas vadītājs, turklāt brīvprātīgais regulators. Biju pārliecināta, ka pēc tā, ko nodarīju viņa dēlam, misters Makdonels noteikti ieradīsies, lai aizvestu mani projām.

Kriss Makdonels. Finess Džonstons. Edvards Vungs. Brai-ens Šarfs. Skatos vārdos tik ilgi, līdz burti sajūk, veidojot nejēdzīgus savārstījumus, tādus kā zīdaiņa šļupstus. Maks Kriss, Nosts Džons, Varās Šungs.

Jūlija vidū, kad līdz procedūrai atlikušas vairs tikai septiņas nedēļas, ir laiks pieņemt lēmumu. Daudz nedomādama, sakārtoju vārdus rindā: (1) Finess Džonstons; (2) Kriss Makdonels; (3) Braiens Šarfs; (4) Edvards Vungs. Puišiem jārīkojas tāpat, un tad novērtētāji centīsies izskaitļot labākos pāru variantus.

Pēc divām dienām saņemu oficiālu paziņojumu, ka turpmāko dzīvi pavadīšu kopā ar Braienu Šarfu, kuru interesē ziņas un fantāzijas beisbola skatīšanās un kurš iecerējis strādāt elektriķu ģildē, cerot uz 45 000 dolāru atalgojumu; ar kuru uzturēt divus trīs bērnus. Būšu ar viņu saistīta vēl pirms rudens, kad sākšu mācības Portlendas reģionālajā koledžā. Pēc koledžas beigšanas apprecēsimies.

Guļu nesapņodama un no rīta pamostos ar smagu galvu.

Divpadsmitā nodaļa

Laikā pirms procedūras ieviešanas slimība bija kļuvusi tik bīstama un izplatīta, ka tikai ārkārtīgi retos gadījumos cilvēks sasniedza pilngadību, smagi neinficējies ar amor deliria nervosa (sk. “Statistika. Pirmsrobežu laikmets”)... Daudzi vēsturnieki uzskata, ka pirms dziedniecības pati sabiedrība ir bijusi slimības spogulis. Tai bija raksturīga sadrumstalotība, haoss un nestabilitāte... Gandrīz puse laulību beidzās ar šķiršanos... Strauji izplatījās narkotiku lietošana un pieauga alkohola izraisīto nāves gadījumu skaits.

Cilvēki izmisīgi vēlējās atbrīvoties un aizsargāties no slimības, tāpēc sāka plaši eksperimentēt ar nāvējošiem tautas līdzekļiem un izmantoja parastu saaukstēšanās zāļu novārījumus, kurus sintezēja ārkārtīgi kaitīgos un bieži vien nāvi izraisošos savienojumos (sk. “Tautas dziedniecības līdzekļi gadsimtu gaitā”)...

Par delīrija dziedniecības procedūras tēvu tiek uzskatīts Kor-maks T. tiolmss, neirologs, Jauno zinātnieku konsorcijos biedrs un viens no pirmajiem Jaunās reliģijas sekotājiem (Jaunā reliģija sludina mācību par Dieva, Zinātnes un Kārtības Svēto Trīsvienību). Dažus gadus pēc nāves Holmss tika iecelts svēto kārtā. Viņa ķermenis ir saglabāts un izlikts apskatei Visu svēto monumentā Vašingtonā Kolumbijas štatā (sk. attēlus 210.-212. Ipp.).

E. D, Tompsons. “īsa Amerikas Savienoto Valstu vēsture”.

Pirms Robežas.

Karstā dienā jūlija beigās, ejot mājup no tēvoča veikala, dzirdu, ka kāds mani sauc. Pagriezusies ieraugu Hanu, kas skrien kalnup man pretī.

- Nu? - tikusi man tuvāk, viņa, mazliet aizelsusies, jautā. - Vai tagad tu tā vienkārši iesi man garām?

Mani pārsteidz aizvainojums viņas balsī.

- Es tevi nepamanīju, - atbildu, un tā tiešām ari ir.

Jūtos nogurusi. Veikalā šodien bija inventarizācija,

autiņu, bundžu, papīra dvieļu ruļļu pārcilāšana no plaukta plauktā, visu preču skaitīšana un pārskaitīšana. Tagad man sāp rokas, un, tikko aizveru acis, redzu svītrkodus. Esmu tik nogurusi, ka pat nejūtos neērti uz ielas netīrā veikala krekliņā, kas man krietni par lielu.

Hana novērsusies koda lūpas. Neesam runājušas kopš tās ballītes, un tagad izmisīgi gudroju, ko lai saka - kaut ko parastu un ikdienišķu. Pēkšņi šķiet neticami, ka viņa bija mana labākā draudzene, ka mēs varējām augām dienām būt kopā un vienmēr atradās, par ko runāt, ka mēdzām smieties tā, ka mājās gāju ar sūrstošu kaklu. Tagad jūtu, ka mūs šķir neredzama, necaurlaidīga stikla siena.

- Saņēmu kandidātu sarakstu, - beigās izmetu.

Hana tajā pašā laikā jautā:

- Kāpēc tu man neatzvanīji?

Abas pārsteigtas apklustam un tad atkal reizē ierunājamies.

- Vai tad tu man zvanīji? - es brīnos.

- Vai tu kādu jau akceptēji? - Hana jautā.

- Atbildi pirmā! - es saku.

Patiesībā šķiet, ka Hana jūtas neveikli: viņa skatās debesīs, pēc tam - uz bērnu, kas, tērpies maisveidīgā peldkostīmā, stāv ielas pretējā pusē, uz diviem vīriem, kas nedaudz tālāk kaut ko krāmē kravas automašīnā, - visur, tikai ne uz mani.

- Es tev atstāju trīs vai četras ziņas.

- Neko neesmu saņēmusi, - aši atbildu, sirdij drudžaini sitot.

Nedēļām ilgi dusmojos, ka Hana pēc ballītes nav mani meklējusi. Biju dusmīga un aizvainota. Protams, centos sev iestāstīt, ka tā ir labāk. Teicu sev, ka Hana ir mainījusies, varbūt viņai nav nekā man sakāma.

Hana skatās, it kā apsvērdama, vai nemeloju.

- Vai tad Kerola tev nepateica?

- Nē, goda vārds, nē!

Aiz prieka man gribas smieties. Pēkšņi saprotu, cik ļoti esmu pēc Hanas noilgojusies. Pat tad, kad dusmojas, viņa ir vienīgā, kas ar mani kopā ir tāpēc, ka ir to izvēlējusies, nevis ģimenes saišu, pienākuma, atbildības vai citu iemeslu dēļ, kuri kā svarīgi kopābūšanas faktori uzskaitīti DVL rokasgrāmatā. Visi pārējie manā dzīvē - Kerola un māsīcas, Svētās Annas skolas meitenes, pat Reičela - pavada ar mani laiku tikai tāpēc, ka tā vajag.

- Es pat nenojautu.

Taču Hana nesmejas, tikai sarauc pieri.

- Nekas. Nav jau tik svarīgi.

- Paklau, Hana...

Viņa mani pārtrauc pusvārdā:

- Es jau teicu - nav svarīgi.

Sakrustojusi rokas uz krūtīm, Hana parausta plecus. Nezinu, vai viņa tic man vai ne, tomēr viens gan skaidrs: kaut kas tiešām ir mainījies. Šis nebūs nekāds dižais, laimīgais mierizlīgums.

- Tu teici, ka tev jau ir kandidāts?

Draudzenes balss skan pieklājīgi, pat oficiāli, tāpēc pieskaņojos viņas tonim.

- Braiens Šarfs. Es piekritu. Un tev?

Hana pamāj, un viņas lūpu kaktiņš tikko manāmi noraustās.

- Freds Hārgrovs.

- Hārgrovs? Pilsētas galva?

- Viņa dēls.

Hana pamāj un atkal novēršas.

- Forši. Apsveicu!

Nespēju slēpt sajūsmu. Acīmredzot Hana novērtēšanā ir bijusi satriecoša. Bet to jau varēja gaidīt.

-Jā. Man paveicies.

Hanas balss ir zaudējusi dzīvību. Nav saprotams, vai draudzene ironizē vai ne. Tomēr viņai tiešām paveicies, apzinās viņa to vai ne.

Mēs stāvam uz vienas saules izdedzinātas ietves, bet jūtos tā, it kā mūs šķirtu simtiem kilometru.

Jūsu dzīves sākums ir ļoti atšķirīgs, un tāds būs ari turpinājums.

Sens teiciens, kuru Kerola bieži atkārto. Līdz šim nesapratu, ko viņa ar to domā.

Droši vien tāpēc krustmāte noklusēja par Hanas zvaniem. Trīs reizes jau nu aizmirst nevar, turklāt Kerola šajā ziņā ir visai precīza. Varbūt viņa gribēja pasteidzināt mūsu neizbēgamo šķiršanos un draudzības beigas. Kerola zina, ka pēc procedūras, kad atmiņas zaudēs nozīmi, mums ar Hanu nebūs nekā kopīga. Varbūt krustmāte centās mani pasargāt, kā nu viņa to prata.

Nav jēgas Kerolai ko pārmest. Viņa pat necentīsies neko noliegt. Uzmetis man tukšu skatienu un noskaitīs prātulas no DVL rokasgrāmatas: Jūtas nav mūžīgas. Laiks cilvēku negaida, bet progress gan gaida, kad cilvēks to ieviesīs dzīvē.

- Tu uz mājām? - Hana joprojām skatās uz mani kā uz svešinieci.

- Jā, - pamāju uz savu krekliņu. - Laikam jāsteidzas, kamēr neesmu kādu ar šito apžilbinājusi.

Draudzene beidzot atplaukst smaidā.

- Paiešos ar tevi, - viņas atbilde mani pārsteidz.

Brīdi soļojam klusēdamas. Līdz mājām nav pārāk tālu, un satraucos, ka tā arī noiesim visu ceļu, nepārmijušas ne vārda. Savu mūžu Hana nav bijusi tik noslēgta, un tas mani biedē.

- No kurienes tu nāc? - pajautāju, lai nebūtu jāklusē.

Hana satrūkstas, it kā pamodusies no sapņa.

- No īstendas, - viņa atbild, - stingri ievēroju sauļošanās grafiku.

Hana pieliek savu roku pie manējās. Viņējā ir daudz tumšāka. Mana roka vēl ir bāla, varbūt vienīgi vasarraibumai-nāka nekā ziemā.

- Tu gan laikam ne?

Šoreiz viņas smaids ir dabisks.

- Diemžēl. Diez ko bieži uz pludmali netieku. - Pati negribēdama, nosarkstu.

Par laimi, Hana to neievēro, vismaz neko nesaka.

- Zinu. Es tevi meklēju.

- Tiešām?

Palūru uz viņu ar acs kaktiņu.

Hana pabola acis. Man prieks, ka viņa beidzot atdzīvojusies.

- Neteiksim, ka pārāk aktīvi. Dažas reizes gan biju pludmalē, jā. Bet tevi tur neredzēju.

- Daudz darba, - es paskaidroju, noklusēdama, ka patiesībā tik daudz strādāju, lai izvairītos no īstendas.

- Vai tu vēl skrien?

- Nē. Kur nu tādā karstumā!

- Jā, es tāpat. Nospriedu, ka līdz rudenim jāmet miers.

Bridi ejam klusēdamas. Hana slepus mani pēta.

- Kas vēl jauns?

Jautājums pārsteidz mani nesagatavotu.

- Kas vēl? Ko tu ar to domā?

- Tieši to, ko dzirdi. Ko tad vēl? Paklau, Lēna, šī tak ir mūsu pēdējā vasara, vai aizmirsi? Pēdējā brīvā, bezrūpīgā vasara ar visiem tās jaukumiem. Ko tu visu šo laiku darīji? Kur tu biji?

- Es... nekur. Neko nedarīju.

Tieši tāds ir bijis mans mērķis - neko nedarīt, neiekulties nepatikšanās, uzvesties prātigi, tomēr nezin kāpēc, izsakot šos vārdus, man kļūst skumji. Vasara pēkšņi izbalē, tūlīt tā beigsies, un es vēl neesmu paguvusi to izbaudīt. Pie durvim jau klauvē augusts. Vēl piecas nedēļas laiks būs silts, bet pēc tam naktīs atkal auros vējš un kokiem lapu malas kļūs zeltainas.

- Bet tu pati? - es pajautāju. - Vai tev bijusi forša vasara?

- Kā parasti, - Hana parausta plecus. - Kā jau teicu, bieži gāju uz pludmali. Mazliet paauklēju Farelu bērnus.

- Ej nu ej? - saraucu degunu.

Hanai bērni nepatīk. Ne vienu reizi vien draudzene teikusi, ka tie ir ķepīgi kā konfektes, kas karstā laikā par ilgu noturētas kabatā.

Hana saviebjas.

- Jā, diemžēl. Vecāki izdomāja, ka man jāpraktizējas mājsaimniecībā un tā tālāk. Vai zini, viņi taču pat liek man izstrādāt ģimenes budžetu! Piemēram, sarēķināt, kā iztikt ar sešdesmit dolāriem nedēļā. Tā es iemācīšoties nomaksāt rēķinus, iegūšot atbildības izjūtu un vēl nezin ko.

- Bet kāpēc? Tev taču par naudu nav jāuztraucas!

Negribu būt škarba, tomēr atkal asi izjūtu atšķirību

mūsu nākotnes ceļos.

Atkal pieklustam. Hana novērš skatienu un piemiedz acis saulē. Varbūt mani tikai māc skumjas par aizejošo vasaru, bet pēkšņi manī spēcīgi uzvilni atmiņas. Tā vien šķiet, ka galvā pārkārtoju atklātnes: Hana aši atrauj tualetes durvis otrās klases pirmajā dienā un, sakrustojusi rokas, prasa: Vai mammas dēļ? Mēs abas pēc pusnakts vienā no retajām reizēm, kad mums tika atļauts palikt augšā līdz vēlai stundai, kad ķiķinādamas sapņojām, ka viendien mūs sapāros ar superpuišiem, piemēram, ASV prezidentu vai iemīļoto filmu kinozvaigznēm; skrienam blakus, kājām dunot vienā ritmā kā sirdspukstiem; sērfojam pa viļņiem, pa ceļam uz mājām nopērkam milzu saldējumus vafelēs un strīdamies, kurš gardāks - vaniļas vai šokolādes.

Labākās draudzenes vairāk nekā desmit gadu, un beigās tam pieliek punktu skalpeļa asmens; cauri smadzenēm izskrien lāzera stars, nozib ķirurga nazis. Mūsu kopējā pagātne tiek izoperēta, tā izplēn un aizpeld kā pārdurts balons. Pēc diviem gadiem, nē, jau pēc diviem mēnešiem mēs paiesim uz ielas viena otrai garām, tikai pamādamas -svešinieces, katra no savas pasaules, divas lēni rotējošas zvaigznes, kuras tumšajā Visumā šķir tūkstošiem kilometru.

Segregācija ir nepilnīga. Tai vajadzētu pasargāt mūs no cilvēkiem, kas beigās mūs pamet, no visiem, kas pazūd vai mūs aizmirst.

Varbūt ari Hana jūt nostalģiju, jo negaidot ierunājas:

- Vai atceries mūsu plānus šai vasarai? Visu, ko nolēmām beidzot izdarīt?

Nepamirkšķinājusi acis, atsaucos:

- Ielauzties Spensera skolas baseinā...

- ... un izpeldēties apakšveļā... - Hana pabeidz.

Izmoku smaidu.

- Pārlēkt pāri Ķiršu kalna saimniecības žogam...

- ... un leksēt kļavu sīrupu tieši no mucas.

- Noskriet visu ceļu no Kalna līdz vecajai lidostai.

- Dragāt ar riteņiem no pašnāvnieku nogāzes.

- Izmēģināt gumijlēkšanu, par kuru stāstīja Sāra Millere. Virs Foras upes.

- Ielavīties kinoteātri un noskatīties četras filmas pēc kārtas.

- Apēst Hobgoblina saldējumu pie Mae.

Smaidu līdz ausim, un Hana arīdzan.

Sāku skaitīt:

- Gigantiska porcija visiem gardēžiem, trīspadsmit bumbiņas ar putukrējumu un karameļu mērci...

Hana mani papildina:

- ... un garnējums pēc jūsu izvēles!

Abas smejamies. Šo reklāmu esam lasījušas tūkstošiem reižu. Par otro uzbrukumu Hobgoblinam sapņojam kopš ceturtās klases, kad īstenojām pirmo: toreiz Hana uzstāja, ka jānosvin viņas dzimšanas diena, un paņēma mani līdzi. Atlikušo vakara daļu pavadījām, vārtoties pa Hanas tualetes grīdu, un toreiz bijām tikušas galā tikai ar septiņiem saldējumiem.

Esam atnākušas līdz manai ielai. Ceļa vidū bērni spēlē “futbolu”, dzenājot konservu bundžu un kliedzot. Visi nosauļojušies brūni un tagad mirdz sviedros. Ieraugu starp bērniem ari Dženiju. Kāda jaunāka meitene stumj viņu malā, un Dženija pagriezusies nogrūž pretinieci zemē. Meitene sāk raudāt. No mājām neviens neiznāk, lai gan meitene auro spalgi kā sirēna. Vienā logā sakustas aizkars vai trauku dvielis, bet citādi ielā valda miers un klusums.

Izmisīgi vēlos nezaudēt šo labo noskaņu un uzlabot attiecības ar Hanu, kaut ari tikai uz mēnesi.

- Paklau, Hana, - vārdi, šķiet, rīklē pārvar milzu kamolu, un mani pārņem gandrīz tikpat liels satraukums kā pirms novērtēšanas, - šovakar parkā rāda Defektīvo detektīvu. Ja gribi, varam aiziet. Maiks Vins tur spēlē dubultlomu.

Defektīvo detektīvu abas ar Hanu iemīļojām jau bērnībā. Filmas galvenais varonis ir neapķērīgs detektīvs ar savu draugu suni, kurš atklāj visus noziegumus. Lomā iejutušies daudzi aktieri, bet mums vislabāk patika Maikls Vins. Bērnībā lūdzām Dievu, lai kādudien mūs sapāro tieši ar viņu.

- Šovakar? - Smaids Hanas sejā nodreb, un man sirds apmet kūleni.

Domās nolamāju sevi par stulbeni, bet galu galā - vai nav vienalga?

- Ja nevari, nevari. Man tikai tā ienāca prātā, - aši izmetu, novērsdamās, lai Hana neredzētu, cik dziļi esmu vīlusies.

- Nē, tas ir - jā, es gribētu, bet... - Hana ievelk elpu. - Vienīgi ballīte...

Viņa ātri sevi izlabo:

- Pasākums, uz kuru man jāiet kopā ar Andželiku Mār-stoni.

Mani pārņem tukšuma izjūta. Jābrīnās, cik liels spēks piemīt vārdiem - tie var tevi saplosīt. Ar vārdu var nosist un ari dziedēt. Tikai muļķi domā, ka tā nav.

- Kopš kura laika tu saejies ar Andželiku Mārstoni?

Jau atkal negribu būt skarba, tomēr aptveru, ka izklausos pēc činkstošas māšeles, kurai neļauj piedalīties rotaļā. Iekožu lūpā un novēršos, dusmodamās pati uz sevi.

- Zini, viņa nav nemaz tik dumja, - Hana laipni paskaidro.

Jūtu pēc balss, ka viņa mani žēlo. Sliktāk vairs nevar būt. Tad jau labāk kliegt vienai uz otru kā todien viņas mājās - pat tas būtu labāk nekā šis piesardzīgais tonis un cenšanās otru neaizvainot.

- Stulba viņa nav. Vienkārši mazliet kautrīga.

Andželika Mārstone pērn bija jauniņā. Hana mūždien

ņirgājās par viņas skolas formu, kas allaž bija kārtīgi izgludināta, bez neviena traipiņa. Krādziņa glīti nolocīta, svārki tieši līdz ceļgaliem. Hana mēdza teikt, ka Andželika ir iestī-vināta. Viņas tēvs ir laboratorijas zinātnieks, un viņai ir tāda gaita - stīva un piesardzīga.

- Tu taču viņu necieti, - es nopīkstu. Vārdi, šķiet, neprasa atļauju smadzenēm, paši skrien laukā no mutes.

- Neteiksim, ka necietu, - Hana runā tā, it kā mācītu divgadīgam bērnam algebru. - Es viņu nepazinu. Uzskatīju par baigo losi, atceries? Apģērba un izturēšanās dēļ. Bet tur jau vainīgi vecāki. Stingri, baigi aizbildnieciskie.

Hana papurina galvu.

- Bet Andželika galīgi nav lose. Viņa ir... pavisam citāda.

Mirkli gaisā vibrē vārds citāda. Iedomājos Hanu un Andželiku, kas, saķērušās rokās un valdot smieklus, pēc komandantstundas zogas pa ielām, un Andželika ir tikpat drosmīga, skaista un liksma kā Hana. Cenšos izdzēst šo ainu no prāta. Uz ielas viens sīkais spēcīgi iesper pa konservu bundžu, un tā ieskrien starp divām iebuktētām atkritumu kastēm, kas noliktas uz ielas vārtu vietā. Puse bērnu sāk lēkāt, vicinādami rokas, bet citi, ieskaitot Dže-niju, žestikulēdami kliedz, ka vārti nav gūti godīgi. Pirmo reizi iedomājos, cik neglīta mūsu iela izskatās Hanas acis -mājas saspiedušās cieši cita pie citas, puse logu bez rūtim, lieveņi vidū ieliekušies kā veci, novalkāti matrači. Spēcīgs kontrasts tīrajām, klusajām Vestendas ielām, cēlajām, spīdīgajām mašīnām, vārtiem un zaļajiem dzīvžogiem.

- Varbūt tu ari gribi nākt? - Hana klusi piedāvā.

Aizsvilstos naidā. Naidā pret savu dzīvi, mūžīgo šaurību

un saspiestību, naidā pret Andželiku Mārstoni ar viņas noslēpumaino smaidu un bagātajiem vecākiem, naidā pret Hanu - par to, ka viņa ir tik stulba, nevērīga un spītīga, bet arī par to, ka viņa pametusi mani pirms laika. Tomēr sirds dziļumos jūtu vēl ko citu, kas griež kā līdz baltkvēlei nokaitēts asmens. Nevaru to nosaukt vārdā, nespēju uz to pat koncentrēties, tomēr apjaušu, ka tieši šis “kaut kas” mani sanikno visvairāk.

- Pateicos par ielūgumu, - pat nemēģinu slēpt sarkasmu. - Izklausās vienkārši satriecoši. Vai tur būs ari puiši?

Hana vai nu neievēro manu toni, par ko gan šaubos, vai ari izliekas to nedzirdam.

- Nūja, tāda jau ir tā pasākuma ideja, - draudzene bezkaislīgi atbild. - Un vēl būs mūzika.

- Mūzika? - es atkārtoju, nespējot slēpt interesi. - Tāda kā toreiz?

Hanas acis iemirdzas.

-Jā, tas ir, nē. Cita grupa. Bet tie puiši esot kolosāli, pat labāki par tiem, kas spēlēja toreiz. - Brīdi klusējusi, viņa čukstus piebilst: - Varbūt gribi pievienoties?

Es klusēju. Pēc Rēcošo strautu ballītes mūzika nelika man mieru: dzirdēju to viļņojam vējā, šalcam okeānā un dūcam cauri mājas sienām. Ne vienu reizi vien uzrāvos nakts vidū, izmirkusi sviedros; sirds man krūtīs sitās kā negudra, un es dzirdēju mūziku. Pamodusies centos atcerēties melodiju, nodungot takti vai atsaukt atmiņā kādu akordu, taču velti.

Hana cerību pilna raugās manī un gaida atbildi. Brīdi mani moka sirdsapziņa. Kā vienmēr, gribu, lai Hana ir laimīga un gavilē ar gaisā paceltu dūri, raidot man savu izcilo smaidu. Bet tad atceros, ka tagad viņai ir Andželika

Mārstone. Kaut kas manī sastingst, un, zinot, ka tūliņ sagādāšu Hanai vilšanos, jūtu pat trulu gandarījumu.

- Šoreiz laikam nesanāks, - es atbildu, - bet tik un tā paldies.

Hana parausta plecus, un es zinu, ka viņa cenšas tēlot vienaldzību.

- Ja gadījumā pārdomāsi... - Viņa mēģina smaidīt, taču tas izdodas tikai sekundi. - Mežonīgā taka. Dīringa kalnājs. Tu zini, kur mani meklēt.

Dīringa kalnājs. Protams. Visu pamestais pussalas nostūris. Pirms desmit gadiem varasvīri atklāja tur piekritējus un, ja var ticēt baumām, pat dažus slimos, kas bija apmetušies vienā no lielajām savrupmājām. Tas bija milzīgs skandāls. Sekoja masu aresti un tvarstīšana vesela gada garumā. Beigās četrdesmit diviem cilvēkiem piesprieda nāves sodu, bet vēl simts tika iemesti Kapenēs. Kopš tiem laikiem Dīringa kalnājs ir rēgaina vieta - pamesta, aizmirsta, nolādēta.

- Nūja. - Hana mīņādamās pēta savas kājas.

Vairs nav nekā, ko teikt, taču nespēju pagriezties un vienkārši aiziet. Man ir tāda šausminoša sajūta, ka šī ir pēdējā reize pirms procedūras, kad tiekamies. Pēkšņi mani sagrābj bailes, un es labprāt atritinātu sarunu atpakaļ, izgrieztu no tās sarkastiskos, ļaunos vārdus, pateiktu, ka man viņas pietrūkst un ka gribu, lai atkal esam sirdsdraudzenes.

Taču brīdī, kad grasos to visu teikt, Hana aši pamāj.

- Nu tad labi. Gan jau vēl saskriesimies.

Mirklis izgaist un pazūd, un līdz ar to - mana iespēja runāt.

Hana dodas projām. Jūtu kārdinājumu skatīties viņai nopakaļ. Pēkšņi vēlos iegaumēt viņas gaitu - iemūžināt Hanu atmiņā tādu, kāda viņa ir, taču spilgtajā saules gaismā draudzene nav skaidri saskatāma. Viņas siluets saplūst ar citu tēlu, kas iznirst no manām atmiņām. Neskaidra ēna te pazib gaismā, te izzūd tumsā un tad grasās nolēkt no klints. Es vairs nezinu, kam ticēt, kam ne. Pasaule saplūst, rīkle sažņaudzas, un es pagriezusies ātri dodos uz mājām.

- Lēna! - Kad esmu jau pie vārtiem, Hana iesaucas.

Apmetos riņķī ar strauji pukstošu sirdi, cerēdama, ka viņa teiks: Man tevis pietrūkst. Sāksim visu no gala!

Lai gan mūs šķir labs gabals, redzu, ka Hana vilcinās. Tad viņa aši pamāj un iesaucas:

-Ai, nekas!

Šoreiz pagriežoties Hanas siluets vairs neizplūst. Stingrā, ašā soli viņa dodas projām, nogriežas gar stūri un pagaist skatienam.

Bet ko tad es gaidīju?

Galu galā tā taču ir: atgriezties pagātnē nav iespējams.

Trīspadsmitā nodaļa

Pirms dziedniecības oficiālās ieviešanas tā tika piedāvāta tikai eksperimentālā kārtā. Taču risks bija liels. Vienam no simts pacientiem pēc procedūras pilnībā izzuda smadzeņu funkcija.

Tomēr cilvēki gāza apkārt slimnīcas, pieprasīdami, lai viņiem veic procedūru, un vairākas dienas no vietas stāvēja pie laboratorijām ar cerību iespraukties procedūru grafikā.

Tos laikus dēvē arī par Brīnumu gadiem, pateicoties faktam, ka tika izdziedinātas neskaitāmu cilvēku dzīves un no slimības paglābtas daudzas dvēseles.

Ja arī kāds nomira uz operāciju galda, tad cēla mērķa vārdā, un viņus nevajag apraudāt...

E. D. Tompsons. Brīnumu gadi: agrīnā dziedniecības zinātne.

“īsa Amerikas Savienoto Valstu vēsture”

Kad ieeju mājās, tur ir vēl karstāk nekā parasti: mitra, smacējoša svelmes siena. Droši vien Kerola darbojas pie plīts. Gaisā peld ceptas gaļas un garšvielu smārds, sajaucies ar parastajām vasaras sviedru un mitruma smakām, no kurām man metas nelabi. Pēdējās nedēļās vakariņojam uz lieveņa, notiesājot makaronu salātus, aukstas uzkodas un sviestmaizes no tēvoča veikala.

Kad eju garām, Kerola pabāž galvu pa virtuves durvīm. Seja viņai sarkana, pati izmirkusi sviedros. Uz gaišzilās blūzes ar tumšzilajiem pusmēnešiem vietām rēgojas sviedru traipi.

- Iesaku tev pārģērbties, - viņa saka, - kuru katru bridi būs klāt Reičela un Deivids.

Pavisam aizmirsu, ka vakariņās ieradīsies māsa ar vīru. Parasti tiekamies, augstākais, četras piecas reizes gadā. Savulaik, sevišķi uzreiz pēc tam, kad Reičela izvācās no Kerolas mājas, nevarēju vien sagaidīt, kad viņa mani apciemos. Tad vēl līdz galam nesapratu, kas ir procedūra un kā tā mainījusi māsas, manu un mūsu visu dzīvi. Zināju, ka Reičela ir paglābta no Tomasa un slimības, neko vairāk. Domāju, ka citādi viss paliks pa vecam, ka tad, kad viņa atnāks mani apciemot, viss būs kā senāk - mēs atkal novilksim kurpes un dejosim, viņa paņems mani klēpī, pīs man bizītes un stāstīs par tālām zemēm un raganām, kas spēj pārvērsties par dažādiem zvēriem.

Taču Reičela, ienākusi pa durvīm, tikai pabužināja man matus un pieklājīgi aplaudēja, kad Kerola lika man noskaitīt reizrēķina tabulu.

- Viņa tagad ir pieaugusi, - Kerola paskaidroja, kad prasīju, kāpēc māsa ar mani vairs nespēlējas. - Kādu dienu tu sapratīsi.

Pēc tam vairs nepievērsu uzmanību zīmītei, kas ik pēc pāris mēnešiem parādījās uz virtuves sienas: Ciemos R.

Pie pusdienu galda sarunas grozās galvenokārt ap Brai-enu Šarfu: Deivids strādā kopā ar Braiena brālēna draugu, tāpēc jūtas tā, it kā par Šarfu ģimeni un arī Portlendas reģionālo koledžu, kur rudenī sākšu mācības, zinātu visu.

Pirmo reizi dzīvē būšu vienā klasē ar puišiem, taču Reičela saka, lai neuztraucos.

- Tu viņus pat nemanīsi, - māsa mierina, - būsi pārāk aizņemta mācībās un darbā.

- Ir taču garantija, - krustmāte Kerola piebilst, - visi studenti ir izgājuši obligāto medicīnisko pārbaudi.

Proti: visi ir izārstēti.

Iedomājusies Aleksi, gandrīz vai pasaku: visi nav gan.

Vakariņas ievelkas pāri komandantstundai. Kad krustmāte palidz man novākt galdu, ir jau gandrīz vienpadsmit, bet Reičela un Deivids vēl netaisās projām. Jauki gan, ka pēc trīsdesmit sešām dienām arī man nebūs jādomā par komandantstundu.

Pēc vakariņām tēvocis un Deivids iziet uz lieveņa. Deivids nopircis divus cigārus - lai arī lētus, tomēr īstus cigārus, un pa logu kopā ar balsīm ieplūst saldi rūgtena dūmu smarža. Māju piepilda zilgana dūmaka. Reičela un Kerola paliek viesistabā, dzerot ūdeņainu kafiju netīri bālas trauku mazgājamās mašīnas krāsā. Augšstāvā dzirdu soļus. Droši vien Dženija ķircina Greisu. Ķircinās, līdz viņai tas apniks, un tad drūma un neapmierināta pēc kārtējās identiskās dienas aizmigs.

Mazgāju traukus, kuru šoreiz ir vairāk nekā parasti: Kerola uzstāja, ka maltītē jābūt zupai (karstos burkānus svīzdami aprijām veselus), liellopu gaļas sautējumam ar dāsnu ķiploku piedevu un apvītušiem sparģeļiem (droši vien sakasīti dārzeņu kastes dibenā), kā ari sakaltušiem cepumiem. Esmu pārēdusies. Siltais ūdens, kas tek uz rokām un elkoņiem, kā arī pazīstamais sarunas ritms, soļu dipoņa augšstāvā un smagie, zilie dūmi padara mani miegainu. Kerola beidzot iedomājas apvaicāties par Reičelas bērniem, un māsa stāsta par viņu panākumiem, kā skaitīdama nesen iegaumētu sarakstu, turklāt ar piepūli: Sāra jau māk lasīt, Endrū izrunājis pirmo vārdu, lai gan viņam ir tikai trīspadsmit mēnešu.

Reids. Reids. Notiek reids. Lūdzu, dariet, ko jums liek, un nemēģiniet pretoties...

Izdzirdusi ārpusē dimdošo balsi, satrūkstos. Reičela un Kerola uzreiz pārtrauc sarunu un klausās, kas notiek uz ielas. Nedzird arī tēvoci Viljamu un Deividu. Pat Dženija un Greisija beigušas lēkāt pa augšstāvu.

No ielas nāk juceklīgi trokšņi; ritmiski dun simtiem zābaku, bet megafonā kliedz baisa balss: Reids. Uzmanību, notiek reids. Lūdzu, sagatavojiet personu apliecinošus dokumentus!

Nakts reids. Uzreiz iedomājos par Hanu un ballīti. Istaba sāk griezties. Pieķeros pie galda.

- Reidam tā kā par agru, - viesistabā dzirdu Reičelas rāmo balsi. - Pirms pāris mēnešiem pie mums ari viens bija. Mēs ar Deividu un bērniem bijām uz ielas. Tovakar regulatoriem bija kaut kādas problēmas ar datorsistēmu. Stāvējām sniegā pusstundu, kamēr mūs pārbaudīja. Pēc tam Endrū divas nedēļas nogulēja ar plaušu karsoni.

Reičela runā par to kā par sīkām neērtībām veļas mazgātavā, piemēram, noklīdušu zeķi.

- Tik ilgi? - Kerola parausta plecus un iedzer vēl nedaudz kafijas.

Balsis, soļi un elektriskie sprakšķi nāk arvien tuvāk. Reida vienības darbojas kā viens vesels, ejot no mājas uz māju -dažkārt tās izvēlas vienu māju, citreiz - visu kvartālu. Nejaušības princips. Vai vismaz tā tam būtu jābūt. Dažas mājas tiek apmeklētas biežāk nekā citas.

Ari tad, ja neesi melnajā sarakstā, var nākties pasalt, stāvot sniegā, kā Reičelai ar viru, kamēr regulatori un policija mēģina noskaidrot tavu personību. Vēl ļaunāk - regulatori var ierasties un uzlauzt dzīvokļa sienas, meklējot aizdomīgas aktivitātes. Nakts reidos privātīpašuma tiesības nedarbojas.

Kurš tad nav dzirdējis šausmu stāstus par grūtnieci, kas izģērbta un pārbaudīta visu priekšā, un cilvēkiem, kas iemesti cietumā uz diviem vai trim gadiem par to vien, ka greizi paskatījušies uz policistu vai nav ļāvuši regulatoram ieiet kādā telpā.

- Notiek reids. Ja lūdzam jūs iznākt ārā no mājas, ņemiet līdzi visus personu apliecinošos dokumentus, arī tos, kas attiecas uz bērniem vecumā virs pusgada... Visi, kas pretojas, tiks aizturēti un nopratināti... Katra vilcināšanās tiks sodīta kā aizkavēšana...

Ielas galā. Dažas mājas tālāk... Divas... Nē! Blakusdur-vīs. Dzirdu mežonīgi rejam Ričardsonu suni. Pēc tam misis Ričardsones atvainošanos. Atkal skan suņa rejas, murmināšana (regulators?) un pēc tam smagi būkšķi un kaucieni. Kāda balss saka, ka nevajadzēja to draņķi novākt. Cita balss atbild: Kāpēc ne, droši vien tas tāpat bija pilns ar blusām.

Uz brīdi iestājas klusums, ja neskaita ik par brīdim sprakšķošās rācijas, balsis, kas nosauc pa telefonu personas kodus, papīru čaukstoņu.

Pēc tam dzirdu: Labi. Viss kārtībā.

Atkal dun soļi.

Lai cik bezrūpīgas ir Reičela un Kerola, tomēr, kad zābaki stampā gar mūsu māju, redzu, ka krustmāte satver kafijas tasi ciešāk un viņas pirkstu kauliņi kļūst balti. Man pašai sirds lēkā un raustās krūtīs kā sienāzis.

Taču zābaki aizdun mums garām. Kad regulatori sāk klauvēt pie attālāku kaimiņu durvīm, Reičela izdveš skaļu atvieglojuma nopūtu.

Kerolas krūzīte nošķind pret tasīti, un es saraujos.

- Muļķīgi, vai ne? - Viņa izmoka smaidu. - Pat ja neko neesi nodarījis, reidu laikā tik un tā nervozē.

Juzdama trulu sāpi delnā, attopos, ka joprojām turos pie galda stūra, it kā no tā būtu atkarīga mana dzīvība. Nespēju nomierināties, lai gan soļi attālinās, balss megafonā skan arvien greizāk, līdz izgaist pavisam. Acu priekšā rēgojas reida vienības - vienā nakti to var būt pat piecdesmit -, kas riņķo pa Portlendu, aptverot to kā ūdens atvaru, aizturot ikvienu, kuru spēj atrast un apsūdzēt sliktā uzvedībā vai nepaklausībā. Un ne tikai - aizturēti tiek arī tie, kuriem nav ko pārmest.

Kaut kur ārā Hana griežas dejā, gaišajiem matiem plīvojot. Viņa smaida ciešā zēnu ielenkumā, kamēr skaļruņos dārd neatļauta mūzika. Apspiežu nelabumu. Pat negribas domāt, kas notiks ar Hanu un pārējiem, ja viņi tiks pieķerti.

Varu tikai cerēt, ka Hana vēl nav ballītē. Varbūt viņa pārāk ilgi gatavojās - tā varētu būt. Hana vienmēr kavē -un tiešām vēl bija mājās, kad sākās reids. Pat viņa neriskētu atstāt māju reida laikā. Tā būtu pašnāvība.

Bet Andželika Mārstone un citi... ikviens, kas tur atrodas... Visi, kas grib tikai paklausīties mūziku...

Iedomājos, ko tovakar, kad nejauši satikāmies Rēcošo strautu mājās, teica Aleksis: Atnācu paklausīties mūziku. Tāpat kā visi.

Izdzēsusi ainu no prāta, mēģinu sev iestāstīt, ka tā nav mana darīšana. Būtu jāpriecājas, ja reida vienība ierastos ballē un visus apcietinātu. Tas pasākums ir bīstams ne tikai viņiem, bet mums visiem - tā taču sākas slimība.

Tikmēr spītīgā prāta daļa, kas pirmajā novērtēšanas reizē lika man kā mīļāko krāsu nosaukt pelēko, neliek mieru: nu un? Cilvēki grib paklausīties mūziku, nevis saldās dziesmiņas ar garlaicīgo ritmu un spiedzošajām taktim, kuras taurē Portlendas koncertu sērijās. Nekas tik slikts tur nenotiek.

Atceros ari Alekša vārdus: Neviens te neko faunu nedara.

Turklāt varbūt šovakar Hana nekavēja un tagad atrodas ballītē, pat nenojauzdama, ka tuvojas reids. Man ar spēku jāpadzen no prāta aina, kurā pār Hanu nolaižas desmitiem spīdošu asmeņu. Ja viņu neiemetīs cietumā, tad aizsūtīs taisnā ceļā uz laboratorijām un vēl pirms rītausmas veiks dziedniecības procedūru, neņemot vērā nekādus riska faktorus.

Beigās, par spīti drudžainajām domām un istabai, kas nebeidz vien griezties, esmu nomazgājusi traukus un pieņēmusi lēmumu.

Man ir jāiet. Jābridina Hana.

Jābrīdina viņi visi.

Kad Reičela un Deivids aizgājuši un visi pārējie devušies pie miera, ir jau pusnakts. Katra aizejošā sekunde šķiet mokoša. Atliek vien cerēt, ka ceļš no vienām durvīm līdz otrām pussalā prasa vairāk laika nekā parasti un reida vienības līdz Dīringa kalnājam tik ātri netiks. Varbūt viņi tur vispār neies. Tā kā lielākā daļa māju tur stāv tukšas, tāda varbūtība pastāv. Tomēr, ņemot vērā faktu, ka Dīringa kalnājs savā laikā bijis nemiernieku perēklis, regulatori diez vai to aizmirsīs.

Izslīdu no gultas un pat nepārģērbjos, jo manas pidžam-bikses un T krekls ir melnā krāsā. Kājās uzvelku melnas kedas un, lai gan ir velnišķīgi karsti, no skapja izņemu melnu slēpošanas cepuri. Piesardzība šonakt par ļaunu nenāks.

Kad grasos atvērt guļamistabas durvis, izdzirdu aiz sevis troksni, tādu kā kaķa ņaudēšanu. Apsviežos riņķī. Greisija, uzslējusies gultā sēdus, vēro mani.

Mirkli skatāmies viena otrā. Ja Greisija trokšņos, izkāps no gultas vai darīs kaut ko citu, pamodīsies Dženija, un tad ar mani būs cauri, beigas, kaput. Gudroju, kā varētu Greisiju nomierināt, ko samelot, bet tad - tavu brīnumu - viņa vienkārši apguļas un aizver acis. Lai gan istabā ir melna tumsa, varu apzvērēt, ka viņa smaida.

Neticu savai laimei. No tā, ka Greisija ne ar vienu nerunā, ir viens labums. Zinu, ka viņa mani nenodos.

Līdz ielai tieku bez starpgadījumiem, pat atceros, ka jāizlaiž trešais pakāpiens no apakšas, kas iepriekšējā reizē čīkstēja tik neganti, ka tikai brīnumainā kārtā nepamodi-nāju Kerolu.

Pēc reida trokšņiem un saceltās kņadas iela šķiet spocīgi klusa un mierīga. Visos logos tumsa, slēģi aizvērti, it kā mājas gribētu norobežoties no ielas un paslēpties no okšķeru acīm. Man garām aizlido noklīdusi sarkana papīra strēmele, griezdamās vējā kā kamolzāle vecā kovboju vesternā. Tas ir paziņojums par reidu, uzsaukums ar neizrunājamiem vārdiem, kas izskaidro tiesību ierobežojumus vakaros. Ja nebūtu šīs papīra strēmeles, varētu nodomāt, ka ir parasta, klusa nakts.

Tomēr vējš no tālienes atnes soļu troksni un spalgas vaimanas, tādas kā raudas. Tik klusas, ka tās varētu noturēt par okeānu vai vēju. Gandrīz.

Tātad reids vēl nav galā.

Ātrā solī dodos uz Dīringa kalnāja pusi. Esmu tā nobijusies, ka pat nepaņemu velosipēdu. Baidos, ka atstarotāji uz riteņiem varētu piesaistīt nevēlamu uzmanību. Nespēju domāt nedz par savu rīcību, nedz par iespējamām sekām. Nezinu pat, no kurienes manī radusies tāda apņēmība. Savu mūžu nebūtu domājusi, ka man pietiks drosmes iziet no mājām reida naktī.

Laikam jau Hana kļūdījās. Acīmredzot vienmēr es nebaidos.

Paeju garām melnam, uz ietves nomestam atkritumu maisam un tad, dzirdot klusus smilkstus, apstājos. Apsvie-žos otrādi, ar visu augumu jaušot briesmas. Nekā. Bet tad atkal dzirdu to pašu dīvaino troksni, un matiņi uz rokām saceļas stāvus. Melnais atkritumu maiss pie kājām sakustas.

Taču tas nav atkritumu maiss. Tas ir Railijs, Ričardsonu melnais krancis.

Speru dažus nedrošus soļus uz suņa pusi. Pietiek tikai uzmest skatienu, lai redzētu, ka dzīvnieks mirst. Viss suņa augums ir tumši spīdīgs un valgs. Tuvumā redzu, ka tās ir asinis. Tāpēc jau tumsā noturēju to par spīdīgu plastmasas atkritumu maisu. Vienu aci suns piespiedis pie ietves, otra ir atvērta. Galva sadragāta. No deguna plūst melnas, biezas asinis.

Atceros būkšķus un regulatora balsi: Droši vien tas tāpat ir pilns ar blusām.

Railijs skatās manī tik sērīgi un apsūdzoši, ka brīdi esmu pārliecināta - viņš ir cilvēciska būtne un mēģina pateikt: Jūs esat vainīgi. Man sametas nelabi, gribas nokrist uz ceļiem, paņemt suni rokās, noplēst no apģērba strēmeli un nosusināt viņam asinis. Tomēr vienlaikus jūtos kā paralizēta un nespēju pakustēties.

Tikmēr suns noraustās no galvas līdz kājām un sastingst.

Manas rokas un kājas uzreiz atdzīvojas. Steberēju atpakaļ, juzdama mutē rūgtu garšu. Streipuļoju tāpat kā toreiz, kad ar Hanu piedzērāmies līdz nemaņai. Iekšā vārās dusmas un riebums, gribas pilnā kaklā kliegt.

Pie atkritumu tvertnes atrodu saplacinātu kartona kārbu, kuru uzlieku virsū Railija līķim. Mēģinu nedomāt par kukaiņiem, kas līdz ritam būs viņu apsēduši. Pārsteigta jūtu, ka acis sariešas asaras. Noslauku tās ar delnu. Bet, ejot uz Dīringa kalnāju, galvā skan tikai viens vārds: piedod, piedod, piedod. Atkārtoju to kā mantru vai lūgsnu.

Reidu vienigais labums ir tas, ka tie ir skaļi. Pietiek apstāties tumšākā vietā un ieklausīties, vai tuvumā neskan soļi, sprakšķi un balsis megafonā. Metu līkumus, izvēlēdamās šķērsieliņas, kurām reida vienības pagājušas garām vai kuras jau ir pārbaudītas. Visapkārt rēgojas regulatoru darba pēdas: apgāztas tvertnes, uz ielas izmētāti atkritumi (vecu kvīšu kalni, sadīrātas vēstules, sapuvuši dārzeņi un pretīgi smirdošas lietas, kuras negribu pat saukt vārdā) un visuresošie sarkanie paziņojumi, kas klāj ielas kā putekļi. Kedu zoles kļūst glumas, un dažviet man jāvicina rokas kā virves dejotājai, lai noturētos kājās. Eju garām vairākām mājām, kas iezīmētas ar lielu X. To sienas un logi krustām šķērsām nosmērēti ar melnu krāsu, atgādinot dziļas brūces. Man kļūst nelabi. Cilvēki, kas te dzīvo, apsūdzēti par nemieru celšanu un pretošanos. Ielās svilpo karsts vējš, nesdams līdzi vaidus, raudas un suņu rejas. Es cenšos nedomāt par Railiju.

Turēdamās ēnā, slīdu no ielas uz ielu un metos no vienas atkritumu tvertnes uz nākamo. Uz kakla un padusēs jūtu sariešamies sviedrus, un tas nav tikai no tveices. Viss šķiet dīvaini grotesks un deformēts, šur tur mirdz sadauzīti stikli, un gaisā jūtama deguma smaka.

Vienubrīd, nogriezusies gar Meža avēnijas stūri, otrā galā redzu reida vienību. Aši atkāpusies, pieploku saimniecības preču veikala sienai un lēnītēm kāpjos atpakaļ. Diez vai kāds no regulatoriem mani ievēroja, jo mūs šķir daudzas mājas un visapkārt valda melna tumsa, tomēr sirds skrien aulekšiem. Tā vien šķiet, ka piedalos milzīgā videospēlē vai risinu sarežģītu matemātikas vienādojumu. Meitene cenšas izvairīties no četrdesmit reida vienībām. Katrā vienībā ir piecpadsmit līdz divdesmit cilvēku, un tās izvietotas vienpadsmit kilometru lielā rādiusā. Kāda ir varbūtība, ka meitene sagaidīs rītu cietuma kamerā, veicot četrus, komats, trīs kilometrus cauri centram? 7r var noapaļot līdz 3,14.

Pirms lielās tīrīšanas Dīringa kalnājs bija viena no jaukākajām Portlendas daļām. Visas mājas bija lielas un jaunas, vismaz Menas štata mērogā, proti, tās bija celtas pēdējā gadsimta laikā. Katru māju ieskāva vārti un dzīvžogs, un ielām bija piešķirti tādi nosaukumi kā Ceriņu aleja un Baļķu gatve. Dažās mājās joprojām ir aizķērušies cilvēki - trūcīgākie iedzīvotāji, kuriem nav pa kabatai pārcelties uz citurieni, vai arī tie, kam nav piešķirta atļauja mainīt dzīvesvietu; tomēr lielākā daļa māju stāv tukšas un pamestas. Neviens negribēja te palikt, lai netiktu saistīts ar pretošanās kustību.

Dīvaini, ka Dīringa kalnājs tik ātri nogrimis aizmirstībā. Zālē vēl mētājas sarūsējušas rotaļlietas, un dažos pievad-ceļos redz mašīnas, taču pa lielākai daļai tās ir demontētas, aizvācot visas metāla un plastmasas daļas, un izskatās kā milzīgu maitasputnu apstrādāti līķi. Visapkārt valda pamestības gaisotne; mājas pamazām pazūd aizaugušos zālienos.

Parasti man kļūst neomulīgi no domas par atrašanos Dīringa kalnāja tuvumā vien. Daudzi uzskata, ka šī apkaime nes nelaimi, tāpēc jācenšas ātrāk tikt tai garām tāpat kā rēgainai kapsētai. Bet šovakar, kad beidzot tiešām esmu te nokļuvusi, gribu uz ietves lēkt īru deju. Visapkārt ir tumsa, klusums un neviena netraucēts miers, no reida vienībām ne vēsts, nedzird pat čukstus sarunas vai soļu švīkstus uz ietves. Reida vienības vēl nav ieradušās. Varbūt tās te vispār neparādīsies.

Ašā solī steidzu pa ielām, nu vairs necenzdamās slēpties ēnā un neizdvest ne skaņas. Dīringa kalnājs ir visai plašs kvartāls ar neticami līdzīgu ielu labirintu. Mājas iznirst no tumsas kā sēklim uzskrējuši kuģi. Pāraugušie zālieni nav kopti gadiem, koki ceļ mezglainos zarus debesīs, metot ērmoti izlocītas ēnas uz mēness apspīdētās ietves. Ceriņu alejā apmaldos - nezin kāpēc apmetu loku un divreiz atgriežos vienā un tai pašā krustojumā, taču, nogriezusies uz Mežonīgo aleju, aiz daudzajiem mezglotajiem kokiem tālumā redzu blāvu gaismu un zinu, ka esmu jau tuvu mērķim.

Blakus iebraucamajam ceļam uz greiza koka nīkst veca pastkastīte. Uz viena sāna tai izplūdis melns X. Mežonīgā aleja 42.

Saprotu, kāpēc ballītei izvēlēta šī māja. Tā atrodas patālu no ceļa, no visām pusēm to ieskauj biezi koki, kas uzreiz atsauc man atmiņā tumšos, čukstošos mežus valsts robežas tālajā galā. Ejot pa celiņu, jūtos ērmoti. Neatlaižu skatienu no blāvās gaismas, kas, man tuvojoties, kļūst arvien spožāka, līdz pārvēršas divos gaišos logos. Logi ir aizklāti ar audumu - acīmredzot tāpēc, lai no ārpuses neviens neredzētu, ka iekšā rosās cilvēki. Diemžēl aizkars savu uzdevumu nepilda. Redzu logā kustīgas ēnas. Mūzika ir pavisam klusa. Tikai uzkāpusi uz lieveņa, saklausu vārgu, apslāpētu melodiju, kas vibrē grīdas dēļos. Droši vien apakšā ir pagrabs.

Lai te nokļūtu, esmu skrējusi kā uz ugunsgrēku, bet tagad, uzlikusi sasvīdušo plaukstu ārdurvīm, vilcinos. Man nav ne jausmas, kā aizdabūt visus projām no šejienes. Ja vienkārši kliegšu, ka tuvojas reids, sāksies panika. Visi uzreiz metīsies ārā, un tad izredzes tikt uz mājām nepama-nitiem līdzināsies nullei. Kāds to noteikti sadzirdēs, reida vienības būs klāt kā likts, un tad mums visiem būs beigas.

Domās sevi izlaboju. Viņiem būs beigas. Es neesmu tāda kā šie cilvēki otrpus durvīm. Neesmu!

Bet tad atceros drebošo, ļengano Railiju. Es neesmu ari no tiem, kas nogalināja suni vai vienaldzīgi noskatījās, kā to dara citi. Pat Ričardsoni necentās glābt savu mājas sargu. Viņi atstāja Railiju uz ielas, pat neapseguši.

Es tā nekad nedarītu. Nekad un nemūžam. Pat pēc miljons procedūrām ne. Viņš bija dzīvs. Viņam pukstēja sirds, asinis riņķoja, viņš elpoja un tomēr tika izmests laukā kā atkritumu maiss.

Viņi. Es. Mēs. Viņi. Vārdi atbalsojas manā prātā. Es saņemu dūšu un atveru mājas durvis.

Hana teica, ka šoreiz ballītē būšot mazāk cilvēku, bet man šķiet, ka drūzma ir vēl biezāka nekā toreiz Rēcošā strauta mājās. Varbūt tāpēc, ka telpas ir mazas un šauras, turklāt piesmēķētas - visapkārt griežas cigarešu dūmi, radot iespaidu, ka cilvēki peld zem ūdens. Valda neciešams karstums - iekšā noteikti ir vismaz desmit grādu vairāk nekā ārā. Dejotāji kustas lēni, atrotījuši piedurknes līdz pleciem, džinsus - līdz ceļgaliem; āda visiem spīd. Brīdi spēju tikai stāvēt un noskatīties. Žēl, ka man līdzi nav fotoaparāta. Ja neņem vērā to, ka visapkārt rokas pieskaras rokām un augums - augumam, ainu varētu nodēvēt par skaistu.

Tad es attopos, ka velti zaudēju laiku.

Tieši priekšā, uzgriezusi man muguru, stāv kāda meitene. Uzlieku plaukstu viņai uz rokas. Meitenes āda ir dedzinoši karsta. Viņa pagriež savu sārto, pietvīkušo seju pret mani, lai dzirdētu, ko teikšu.

- Šonakt ir reids. - Pati brīnos par savu mierīgo balsi.

Mūzika ir klusa, bet uzstājīga, droši vien nāk no pagraba.

Tik traka kā iepriekšējā reizē tā nav, tomēr tikpat neparasta un neatkārtojama. Tā atgādina siltu, pilošu medu, saules gaismu un sārtas lapas, kas dejo vējā. Tomēr sarunu, grīdas čīkstoņas un soļu dēļ grūti sakļausit melodiju.

- Ko? - Meitene atmet matus no auss.

Paveru muti, lai atkārtotu vārdu reids, taču nepagūstu, jo ārpusē iebrēcas skaļa, mehāniska balss, trīcēdama un dārdēdama no visām pusēm, pāršķeldama siltumu un mūziku kā auksts asmens pāršķeļ ādu. Istabā sāk riņķot baltas un sarkanas gaismas kūļi, lēkājot pār izbiedētajām sejām, kas aiz pārsteiguma sastingušas.

- Uzmanību! Notiek reids. Nemēģiniet bēgt! Nemēģiniet pretoties! Notiek reids.

Nākamajā mirklī durvis atsprāgst uz iekšu, un prožektors saules spilgtumā pārvērš pasauli baltos, nekustīgos pelnos un pieminekļos.

Pēc tam reida vienība palaiž vaļā suņus.

Četrpadsmitā nodaļa

Cilvēciskas būtnes savā dabiskajā stāvoklī ir neaprēķināmas, dīvainas un nelaimīgas. Tikai pēc dzīvniecisko instinktu savaldīšanas tās kļūst apzinīgas, uzticamas un ar dzīvi apmierinātas.

DVL rokasgrāmata

Savulaik ziņās rādija reportāžu no Portlendas cirka. Treniņa laikā dresētājs bija nejauši sadūris brūno lāci. Tolaik biju pavisam maza, tomēr nekad neaizmirsīšu, kāds izskatījās lācis - milzīgs, tumšs blāķis ar jocīgu sarkanu papīra cepuri galvā izrāvās no riņķa un, cepurei neganti lēkājot, dīrāja visu, kas gadījās tuvumā, - papīra serpentīnu, saliekamos krēslus, balonus. Lācis saplosīja arī dresētāju, pārvērzdams viņa seju gaļas gabalā.

Vislielāko iespaidu uz mani atstāja izmisušā lāča rēcieni -baisi, nepārtraukti, satracināti, gandrīz cilvēcīgi.

Tieši šī reportāža ienāk man prātā, kad caur izlauztajām durvīm un izsistajiem logiem mājā iebrūk reida vienība. Tieši par šo reportāžu es domāju brīdī, kad apraujas mūzika un gaisā atskan rejas, kliedzieni, plīstošu stiklu šķindoņa un karstas plaukstas grūsta mani uz visām pusēm; saņemu vienu belzienu ar elkoni zem zoda, otru - pa ribām. Es atceros lāci.

Pārbiedētais pūlis laužas uz sētas durvīm, raujot līdzi ari mani. Aiz muguras dzirdu satrakotus suņus, kas šņakstina žokļus, un regulatorus, kas vicina smagus stekus. Visapkārt skan kliedzieni. Cilvēku ir tik daudz, ka kliedzieni saplūst vienā milzīgā balsī. Man aiz muguras pēc steka sitiena pa pakausi krīt kāda meitene. Dzirdu baisu krakšķi. Ar pirkstiem viņa krampjaini ieķeras manā kreklā. Atgrūdusi nelaimīgo meiteni, es metos tālāk, laužos uz priekšu. Man nav laika viņu žēlot, un man nav laika ļauties bailēm. Nav laika itin nekam: šobrīd galvenais ir kustēties, grūst, skriet, bēgt, bēgt, bēgt.

Dīvaini, bet visā šai troksnī un sajukumā kādu minūti redzu visu ārkārtīgi skaidri un kā palēninātā filmā, ko vēroju pa gabalu: pa kreisi regulatoru suns uzlec virsū kādam puisim, kas klusu saļimst uz ceļiem, un pēc nezvēra kodiena no puiša kakla izšļācas asinis. Regulatora steka sitiens notriec zemē kādu gaišmatainu meiteni, un, redzot viņai ap galvu gaišo matu oreolu, man uz bridi pamirst sirds un šķiet, ka esmu mirusi, ka visam pienākušas beigas. Meitene kliedzot pagriež galvu, kamēr regulatori apstrādā viņu ar piparu gāzi. Ieraudzījusi, ka tā tomēr nav Hana, atviegloti uzelpoju.

Vēl daži zibšņi. Filma, tikai filma. Tas nenotiek pa īstam, tas vienkārši nevar notikt. Redzu kādu puisi un meiteni, kas laužas uz sāndurvīm, droši vien cerēdami izkļūt laukā. Durvis ir par šauru, lai abi pa tām izkļūtu reizē. Puisim mugurā zils krekls ar uzrakstu PORTLENDAS JŪRAS AKADĒMIJA, meitenei ir gari, spilgti ugunīgi, rudi mati. Vēl pirms piecām minūtēm abi čaloja un smējās, stāvēdami tik tuvu, ka tad, ja viens vai otrs spertu soli uz priekšu, viņi saskūpstītos. Tagad abi cīnās, taču meitene ir pārāk sika. Kā suns, kā meža zvērs viņa ar zobiem ieķeras puisim rokā. Viņš rēc, trako, sagrābj meiteni aiz pleciem, grūž pret sienu, nost no ceļa. Meitene paklūp un nokrīt, tad mēģina piecelties, taču milzīga auguma regulators ar neredzēti sarkanu seju sagrābj viņu aiz zirgastes un uzrauj kājās. Ari Jūras akadēmijas students netiek cauri sveikā. Viņam pakaļ metas divi regulatori, un es skrienot dzirdu steka būkšķus un necilvēcīgus brēcienus.

Dzīvnieki, es nodomāju, mēs taču esam dzīvnieki.

Cilvēki grūstās, slēpjas cits aiz cita, kamēr regulatori nāk virsū kā milzu vilnis un suņi min mums uz papēžiem. Steki tiek vicināti tik tuvu manai galvai, ka jūtu uz kakla vēju. Iedomājos dedzinošas sāpes, sarkanu krāsu. Regulatoriem virzoties uz priekšu, cilvēku man visapkārt kļūst arvien mazāk. Ik pa brīdim kāds blakus iekliedzas, atskan krakšķis, un cilvēks nokrīt, tris, četru, piecu suņu pieveikts. Kliedzieni un kliedzieni. Visi kliedz.

Man palaimējas izbēgt. Skrienot pa šauriem, čikstošiem gaiteņiem, kā pa miglu redzu istabas, cilvēkus un regulatorus, līdz beigās apkārt kļūst arvien gaišāk. Redzu arvien vairāk izsistu logu un dzirdu kaut kur trokšņojam dzinēju. Tātad esam aplenkti. Man priekšā negaidot atveras sētas durvis, pa kurām redzu tumšus kokus un vēsus, šalcošus mežus. Ak, ja varētu tikt ārā... ja vien varētu pietiekami ilgi paslēpties no gaismām...

Aiz muguras ierejas suns, un smagiem soļiem man skriešus tuvojas regulators, spalgi brēkdams: Stāt! Pēkšņi apķeros, ka gaitenī neesmu viena. Vēl piecpadsmit soļu... desmit. Ja vien es paspēšu nokļūt tur ārā, tumsā...

Līdz durvīm atlikuši pieci soļi, kad man caur kāju pēkšņi izšaujas asas sāpes. Suns iecirtis zobus man apakšstilbā. Es pagriežos un ieraugu regulatoru ar plato, sarkano seju. Acis viņam mirdz, un sejā redzams smaids - ak kungs, viņš smejas, viņš tiešām izbauda šo mirkli... Pacēlis steku, regulators grasās man sist. Aizveru acis un iztēlojos sāpes, tik milzīgas kā okeānu. Iztēlojos asinssarkanu jūru un savu māti.

Bet tad negaidot kāds pagrūž mani sānis. Atskan krakšķis, kauciens un regulatora balss: Nolādēts! Sāpes atlaižas, suņa smagumu vairs nejūtu, un man ap vidukli apvijas roka, bet pazīstama balss, kuru, šķiet, esmu gaidījusi veselu mūžību un vai katru nakti dzirdējusi sapņos, čukst man ausī:

-Turp!

Aplicis roku man ap vidukli, Aleksis mani pa pusei nes. Nu jau esam citā, mazākā gaitenī, kurš ir pilnīgi tukšs. Tiklīdz nostājos uz labās kājas, atkal jūtu dedzinošas sāpes, kas izšaujas līdz pat smadzenēm. Regulators joprojām kūņojas mums aiz muguras, droši vien nikns kā pūķis, jo Aleksis izglāba mani pašā pēdējā brīdī, un steks trāpīja sunim, nevis man pa galvu. Zinu, ka Aleksis manis dēļ nevar kustēties tik ātri, cik vajadzētu, taču viņš mani neatlaiž ne uz mirkli.

- Te, - viņš pamāj uz blakustelpu.

Laikam esam tajā mājas daļā, kur ballīte nenotika. Te valda piķa melna tumsa, taču Aleksis, nesamazinājis ātrumu, soļo uz priekšu. Pēc viņa pirkstu spiediena varu noteikt virzienu - pa kreisi, pa labi, pa kreisi, pa labi. Gaiss ož pēc pelējuma un vēl kaut kā - šķiet, pēc svaigas krāsas un dūmiem, it kā kāds te būtu kurinājis plīti. Bet tas taču nav iespējams. Šīs mājas jau gadiem stāv tukšas.

Mums aiz muguras tumsā ķepurojas regulators. Uzskrējis kaut kam virsū, viņš nolamājas. Mirkli vēlāk kaut kas nokrīt zemē, nošķind stikli, atkal atskan lamas. Pēc vajātāja balss var noteikt, ka viņš sāk atpalikt.

- Augšā, - Aleksis mierīgi čukst, un man šķiet, ka balss skan man tik tuvu, ka esmu to tikai iztēlojusies. Tad viņš izceļ mani pa logu un es ar muguru jūtu palodzes raupjo koksni. Mirkli vēlāk ar veselo kāju jau stāvu mīkstā, mitrā zālē.

Pēc mirkļa izkāpis ari pats, Aleksis apstājas tumsā man blakus. Gaiss joprojām ir sakarsis, taču manu ādu glāsta vējiņš; aiz pateicības un atvieglojuma gribas raudāt.

Bet mēs vēl neesam drošībā, nebūt ne. Tumsa ir kustīga, lunkana un dzīva, tā ir caurausta ar gaismas takām. Pa kreisi un pa labi tumsu šķeļ gaismas kūļi, atklājot bēgošus cilvēkus, kas spožajā gaismā atgādina uz mirkli sastingušus rēgus. Visapkārt joprojām skan kliedzieni, daži - pavisam tuvu, citi - tik tālu un bezcerīgi, ka tos var noturēt par kaut ko citu, varbūt pūcēm, kas mierīgi ūjina kokos. Aleksis paņem mani aiz rokas, un mēs atkal metamies skriet. Katrs solis, ko speru ar labo kāju, dedzina un griež kā ar nazi. Lai nekliegtu, kožu sev vaigā, līdz sajūtu asins garšu.

' Haoss. Elles ainas: no ceļa plūst prožektora gaisma, krīt ēnas, krakšķ kauli, un tumsā skan spalgi kliedzieni, kas izgaist klusumā.

- Šeit.

Paklausu bez vilcināšanās. Tumsā kā uz burvja mājienu parādās mazs koka šķūnītis. Tas ir pussabrucis un apaudzis ar sūnām un vīnogulājiem tā, ka pat pusmetra attālumā izskatās pēc krūmu un koku biezokņa. Man jāpieliecas, lai tiktu iekšā, un, kad esmu iegājusi, degunā iecērtas dzīvnieku urīna un mitra suņa smaka. Daudz netrūkst, lai es izvemtos. Tad ienāk Aleksis, aizverot aiz sevis durvis. Kaut kas nočab: nometies uz ceļiem, Aleksis stūķē segu spraugā starp zemi un durvīm. Smaka nāk no segas - smird vienkārši neizturami.

- Ak kungs, - piespiedusi plaukstu mutei un degunam, čukstu.

Tie ir pirmie vārdi, ko šodien saku Aleksim.

- Tagad suņi mūs nesaodīs, - viņš lietišķi atčukst.

Nekad neesmu satikusi otru tik mierīgu cilvēku. Uz

mirkli iedomājos, ka varbūt bērnībā dzirdētie nostāsti ir patiesi - varbūt slimie patiesi ir briesmoņi un maniaki.

Tad es nokaunos. Aleksis taču nupat mani izglāba.

Viņš izglāba man dzīvību. Izglāba no cilvēkiem, kuriem būtu mūs jāsargā un jāgādā par mūsu drošību. No cilvēkiem, kuriem būtu mūs jāsargā no tādiem kā Aleksis.

Visa pasaule ir sagriezusies ar kājām gaisā. Galva griežas, un es jūtos apreibusi. Speru neveiklu soli atpakaļ un uzgrūžos sienai. Aleksis palīdz man noturēties kājās.

- Apsēdies! - viņš saka tai pavēlošajā tonī, ko šovakar esmu jau daudzkārt dzirdējusi.

Klusie, stingrie rīkojumi mani nomierina, un es tiem labprāt pakļaujos. Apsēdusies zemē, jūtu mitru, nelīdzenu virsmu. Jādomā, ka mēness jau izlauzies cauri mākoņiem, jo pa sienu un jumta spraugām krīt sudrabota gaisma. Nu jau redzu aiz Alekša galvas plauktus un vienā kaktā pamanu citu virs citas sakrautas bundžas (varbūt krāsas?). Kad abi esam apsēdušies, šķūnītī ar pūlēm var pagriezties - tas ir tikai nepilnu metru plats.

- Uzmetīšu aci tavai kājai, labi? - Aleksis joprojām čukst.

Piekrītoši pamāju. Pat sēžot man reibst galva.

Nometies uz ceļiem, Aleksis paņem manu kāju klēpī un sāk uzrotīt bikšu staru. Jūtu, ka ādai pieskaras mitrs audums. Droši vien asiņoju. Iekožu lūpā un atspiežu galvu pret sienu, sagatavojusies paciest sāpes, taču Alekša vēso, spēcīgo plaukstu pieskāriens ir tik nomierinošs, ka pārklāj visas sāpes kā aptumsums mēnesi.

Atlocījis bikšu staru līdz ceļgalam, Aleksis maigi mani pagriež, lai varētu labāk apskatīt koduma vietu. Atspiežos ar elkoni pret zemi un jūtu, ka galva iet riņķī. Droši vien asiņoju visai spēcīgi.

Aleksis strauji izelpo.

- Vai ir traki? - es saku, baidīdamās pat paskatīties.

- Sēdi mierā, - viņš atbild.

Un es zinu, ka ir traki, bet Aleksis man to neteiks. Jūtu pret viņu pateicības uzplūdus, bet tos primitīvos medniekus ar asajiem zobiem un smagajiem stekiem ienīstu. Naidā man aizraujas elpa.

Neizņemot manu kāju no klēpja, Aleksis pastiepjas uz šķūņa stūri un paņem kaut kādu lādīti. Nočīkst metāla slēdzene, un jau pēc īsa mirkļa viņš noliecas pār manu kāju ar pudelīti rokā.

- Mazliet dedzinās, - Aleksis brīdina.

Ādai uzšļakst šķidrums, un degunā iecērtas sīva alkohola smaka. Kāju sāk laizīt liesmas, un daudz netrūkst, lai es iekliegtos. Aleksis pasniedz man roku, un es nedomādama tajā ieķeros.

- Kas tas ir? - izspiežu caur sakostiem zobiem.

- Dezinfekcijas līdzeklis, - viņš paskaidro, - lai nesāktos infekcija.

- Kā tu zināji, ka te tāds ir? - es brīnos.

Neatbildējis Aleksis atrauj savu roku. Saprotu, ka biju

tajā ieķērusies pārāk cieši, taču trūkst spēka apvainoties vai baidīties. Pasaule ap mani pulsē, mijkrēslis kļūst blāvāks.

- Nolādēts, - Aleksis murmina, - tev ir pamatīga asiņošana.

- Tik traki jau nesāp, - čukstus meloju.

Aleksis izskatās tik mierīgs un savaldīgs, ka arī man gribas būt drosmīgai.

Viss pēkšņi šķiet dīvaini tālu: skrienošu kāju dunas un kliedzienu sajaukums skan kā zem ūdens, un ari Aleksis šķiet bezgala tālu. Man rodas aizdomas, ka es vai nu sapņoju, vai mirstu.

Tad nospriežu, ka noteikti sapņoju, jo Aleksis sāk vilkt kreklu pār galvu.

Ko tu dari? gandrīz iekliedzos. Novilcis kreklu, Aleksis sāk to plēst garās strēmelēs, mezdams satrauktus skatienus uz durvīm un saausīdamies pēc katras auduma iešvirkstē-šanās.

Nekad vēl neesmu redzējusi puisi bez krekla, ja neskaita mazus puišeļus un dažus puišus, ko esmu pa gabalu manījusi pludmalē, bet tad biju tik nobijusies, ka nelūrēju, lai neiekultos nepatikšanās.

Nespēju atraut no Alekša skatienu. Mēnesnīcā viņa lāpstiņas mirdz kā spārnu gali, un man nāk prātā eņģeļi, ko esmu redzējusi mācību grāmatās. Aleksis ir slaids, tomēr muskuļots. Kustoties izceļas viņa rokas un pleci, kas dīvaini, neticami un skaisti atšķiras no meiteņu auguma. Vērojot Aleksi, iedomājos par skriešanu, pastaigu, siltumu un sviedriem. Man sametas karsti un šķiet, ka krūtīs trīsuļo tūkstoš putniņu. Neesmu pārliecināta, ka asiņošanas dēļ, tomēr pasaule griežas, un baidos, ka abi divi tiksim izmesti tumšajā naktī. Pirms brīža Aleksis šķita tālu, bet tagad visa telpa ir piepildīta ar viņu. Aleksis ir tik tuvu, ka nespēju paelpot, pakustēties, parunāt un padomāt. Ikreiz, kad man pieskaras viņa pirksti, laiks uz bridi sasvārstās un man bail, ka tas pazudīs. Tā vien šķiet, ka izzūd visa pasaule, paliekam vienīgi mēs. Mēs.

- Paklau?

Jūtu uz pleca Alekša roku - pieskāriens ilgst tikai sekundi, taču mans ķermenis uzreiz sarūk tik mazs, ka viņš šķiet pieskāries tam visam, un kvēlo. Nekad vēl neesmu bijusi tik mierīga un rāma. Varbūt es jau mirstu? Neteiktu, ka šī doma mani uztrauc. Atklāti sakot, drīzāk tā mani uzjautrina.

- Tev viss kārtībā?

- Ir, ir, - sāku klusītēm ķiķināt. - Tu esi pliks.

-Ko?

Pat tumsā redzu, ka Aleksis, piemiedzis acis, skatās uz mani.

- Pirmo reizi redzu kādu puisi... tādu. Bez krekla. Tik tuvu.

Aleksis sāk uzmanīgi apsaitēt man kāju ar sava krekla strēmelēm.

- Suns ir tevi pamatīgi apstrādājis, - viņš saka, - bet tūlīt apturēsim asiņošanu.

Frāze apturēsim asiņošanu izklausās tik medicīniski un baisi, ka atgriež mani īstenībā un liek koncentrēties uz apkārt notiekošo. Aleksis beidz darboties ar improvizēto apsēju. Dedzinošās sāpes kājā nomaina truls, pulsējošs spiediens.

Beigās viņš uzmanīgi izceļ manu kāju no klēpja un noliek zemē.

- Būs labi? - Aleksis vaicā.

Es pamāju. Aleksis nosēstas man blakus, tāpat kā es atbalstīdams muguru pret sienu, un tagad mēs sēžam viens otram līdzās, saskardamies ar elkoņiem. No Alekša kailās ādas plūst siltums, un man atkal kļūst karsti. Aizvērusi acis, cenšos nedomāt par to, ka esam tik tuvu, un nefantazēt, kā būtu, ja es noglāstītu viņa plecus un krūtis.

Reida trokšņi pamazām pierimst, kliedzienus dzird arvien retāk, un balsis skan klusāk. Laikam reida akcija beigusies. Klusītēm lūdzu Dievu, kaut Hanai būtu izdevies aizbēgt. Negribu pat domāt par pretējo: tas būtu pārāk šausmīgi.

Mēs ar Aleksi gan nekustam ne no vietas. Esmu tik nogurusi, ka varētu gulēt un gulēt. Mājas šķiet neiespējami, neaptverami tālu, un nevaru iedomāties, kā vispār spēšu līdz tām aizkļūt.

Pēkšņi Aleksis sāk steidzīgi, klusi runāt.

- Klausies, Lēna. Man tiešām žēl, ka pludmalē tā sanāca. Vajadzēja pateikt agrāk, bet negribēju tevi aizbiedēt.

- Tev nav nekas jāpaskaidro, - es atbildu.

- Bet es gribu paskaidrot. Tev jāzina, ka es nekādi negribēju...

- Klausies, - es pārtraucu, - es nevienam neko neteikšu, skaidrs? Negrasos tev sagādāt nepatikšanas.

Aleksis pieklust. Jūtu, ka viņš pagriezies mani vēro, tomēr pati spītīgi lūkojos tumsā.

- Tas man nerūp, - viņš jau klusāk saka.

Viņš atkal bridi klusē un tad piebilst:

- Es tikai negribu, lai tu mani ienīstu, un viss.

Pasaule atkal sarūk, saslēgdamās arvien ciešāk. Alekša

skatiens dedzina mani kā pieskāriens, bet es baidos viņu uzlūkot. Baidos, ka tad noslīkšu viņa acīs un aizmirsīšu, kas jāsaka. Ārā ir iestājies klusums. Jādomā, reids tiešām beidzies. Mirkli vēlāk pēkšņi sāk čīgāt sienāži, un viņu čīgā-šana pamazām aizpilda visu pasauli.

- Kāpēc tas tev ir tik svarīgi? - čukstus prasu.

- Es jau teicu, - Aleksis čukstus atbild. Viņa elpa kutina man ausi, un man uz skausta saceļas spalviņas. - Tu man patīc.

- Tu taču mani nepazīsti, - aši izmetu.

- Bet gribu iepazīt.

Pasaule griežas arvien ātrāk. Piespiežos sienai, lai pārvarētu reiboni. Kaut kas traks - Aleksim ir gatava atbilde uz katru jautājumu. Viņš atbild pārāk ātri. Droši vien joko.

Piespiežu plaukstas mitrajai grīdai, meklēdama mierinājumu pamatīgajos, raupjajos dēļos.

- Kāpēc tieši mani? - vārdi izsprūk, pašai negribot. - Es taču neesmu nekas.

Vēlos teikt nekas īpašs, taču mute galīgi izkaltusi. Droši vien tā jūtas cilvēks, kas uzkāpis kalna virsotnē, kur gaiss ir tik retināts, ka vari elpot un elpot, bet tik un tā nepamet sajūta, ka trūkst skābekļa.

Aleksis neatbild, un saprotu, ka viņam nav, ko teikt. Man jau bija aizdomas, ka tas nav nopietni, ka nekāda iemesla nav. Viņš izvēlējās mani nejauši, pa jokam vai tāpēc, ka zina - esmu pārāk bailīga, lai viņu nodotu.

Tomēr tad Aleksis sāk runāt, turklāt tik ātri un bez aizķeršanās, ka kļūst skaidrs - viņš noteikti ir daudz par to domājis.

- Es piedzimu Mežonīgajā zemē. Mana māte nomira, kad biju pavisam mazs, tēvs arī. Tēvs pat nezināja, ka viņam ir dēls. Pavadīju tur visu bērnību, mētādamies no vienas vietas uz citu. Visi pārējie... - Aleksis pieklust, un es pēc balss jūtu, ka viņš saviebjas, - pārējie slimie par mani rūpējās. Tā teikt, sabiedriskā kārtā.

Sienāžu orķestris uz mirkli pārtrauc savu dziesmu. īsu brīdi man šķiet, ka nekas ļauns nav noticis un ka šī nakts ne ar ko neatšķiras no citām: karsta, laiska vasaras nakts, kas gaida rītausmu. Tad sajūtu griezīgas sāpes, bet tām nav nekāda sakara ar manu kāju. Pēkšņi atskāršu, cik nenozīmīga ir mūsu pasaule, viss, kas šķiet tik svarīgs, - veikali, reidi, darbs un pati dzīve. Tikmēr dabā viss rit raiti, nakti nomaina diena, dienu - nakts, un tā bezgalīgi; cits citu nomaina gadalaiki - kā rāpuļi, kas nomet veco ādu un atkal ataudzē jaunu.

Aleksis turpina:

- Portlendā ierados desmit gadu vecumā, lai pievienotos pretošanās kustībai. Sīkāk nestāstīšu. Pārāk sarežģīti. Dabūju personas kodu, jaunu uzvārdu, jaunu adresi. Mūsu - gan slimo, gan piekritēju - ir vairāk, nekā varētu šķist, vairāk, nekā visi domā. Mūsējie strādā policijā, visās pilsētas pārvaldes nodaļās. Pat laboratorijās.

Kad viņš to pasaka, man uzmetas zosāda.

- Gribu teikt, ka ceļot turp un atpakaļ var. Grūti, bet var. Sāku dzīvot pie diviem svešiem cilvēkiem, piekritējiem, kuri man bija jāsauc par krustmāti un tēvoci.

Jūtu, ka Aleksis viegli notrīs.

- Bet tas man nešķita nekas sevišķs. Savus īstos vecākus nekad neesmu pazinis, un mani uzaudzināja n-tās krustmātes un tēvoči. Tā ka tas nebija nekas jauns.

Aleksis runā tik klusu, it kā būtu mani aizmirsis. Nezinu, ko īsti viņš ar to visu grib teikt, bet aizturu elpu, baidīdamās, ka pietiks izelpot un viņš apklusīs pavisam.

- Portlendā man riebās. Pat iedomāties nevari, cik ļoti. Cilvēki un mājas tik drūmi, visas tās smakas un šaurība, un likumi - kur pagriezies, visur likumi, likumi un mūri, likumi un mūri. Nebiju pieradis tā dzīvot. Jutos kā būrī. Mēs esam būri - būri ar robežām.

Esmu satriekta. Septiņpadsmit gadu un vienpadsmit mēnešu garajā mūžā man tas ne reizi nav pat ienācis prātā. Biju ticējusi, ka robežas mūs sargā, un pat neiedomājos, ka tās mūs iesprosto. Tagad palūkojos uz to Alekša acīm un saprotu, kā viņš toreiz jutās.

- Sākumā biju dusmīgs. Mēdzu dedzināt visu pēc kārtas. Papīrus, rokasgrāmatas, ābeces. Tas kādu brīdi palīdzēja justies labāk. - Aleksis klusi iesmejas. - Iemetu ugunī pat savu DVL rokasgrāmatu.

Jau atkal esmu satriekta: DVL rokasgrāmatas bojāšana vai iznīcināšana ir zaimošana.

- Katru dienu stundām ilgi staigāju gar robežu. Dažreiz raudāju.

Aleksis notrīs, un zinu, ka viņš ir samulsis. Tā ir pirmā pazīme, kas liecina, ka viņš tomēr nav aizmirsis - šeit esmu arī es un viņš runā ar mani. Ar pūlēm pārvaru vēlmi paņemt viņu aiz rokas, apskaut vai kā citādi uzmundrināt; turu plaukstas pie zemes kā pielīmētas.

- Pēc kāda laika vairs tikai vienkārši pastaigājos. Man patika vērot putnus, kas mierīgi paceļas spārnos un laižas uz Mežonīgo zemi. Turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Paceļas un riņķo gaisā. Varēju tos vērot vairākas stundas no vietas. Brīvi - viņi bija pilnīgi brīvi. Pirms tam domāju, ka Portlendā nekas un neviens nav brīvs, tomēr kļūdījos. Nebiju iedomājies par putniem.

Aleksis uz bridi pieklust, un liekas, ka ar to saruna beigusies. Prātoju, vai viņš tiešām aizmirsis atbildēt uz manu jautājumu, proti, kāpēc izvēlējās tieši mani. Tomēr esmu pārāk apjukusi, lai viņam to atgādinātu, tāpēc vienkārši sēžu un iztēlojos Aleksi nekustīgi stāvam pierobežā un vērojam putnus. Mazliet nomierinos.

Pēc brīža, kas šķiet ilgstam veselu mūžību, Aleksis tomēr atsāk runāt, bet tik klusu, ka man jāpieliecas tuvāk, lai kaut ko dzirdētu.

- Kad pirmo reizi ieraudzīju tevi pie Gubernatora, jau gadiem nebiju gājis vērot putnus. Bet tu man par viņiem atgādināji. Lēkāji, klaigāji, zirgaste tev bija izjukusi, un tu biji tik ātra... - Aleksis pamāj. - Kā zibens - tikko te un tad jau prom. Pilnīgi kā putns.

Pat neievēroju, kā tas noticis (man nebija ne prātā tuvoties Aleksim, un neatceros ari, ka viņš būtu piebīdījies tuvāk man), bet mūsu sejas tumsā ir pāris centimetru attālumā.

- Visi citi man šķita aizmiguši. Viņi gulēja gadiem ilgi. Tikai tu... biji nomodā, - Aleksis čukst.

Viņš aizver acis un tad atkal tās atver.

- Man apnicis gulēt.

Domās paceļos un plivinos kā viens no tiem putniem, par kuriem Aleksis tikko stāstīja. Mans augums plūst pa siltu straumi, karsts vējš izbrāžas man cauri, plosa un paceļ augšup.

Tas ir aplam, brīdina iekšējā balss, taču tā nav manējā. Tā ir sveša balss, kas pieder krustmātei Kerolai, Reičelai, skolotājiem un kašķīgajam novērtētājam, kurš otrajā reizē uzdeva man visvairāk jautājumu.

- Nē, - skaļi nopīkstu, lai gan no dvēseles dziļumiem paceļas cits vārds, burbuļodams kā dzidra avota ūdens. Jā, jā, jā.

- Bet kāpēc? - Aleksis tik tikko dzirdami čukst.

Viņa plaukstas atrod manu seju, pirkstu gali pārslīd man pār pieri, ausu galiem, vaigu bedrītēm. Katrs pieskāriens dedzina. Deg viss mans augums, un mēs abi esam divi punktiņi vienā un tai pašā baltajā liesmā.

- No kā tu baidies?

- Tev jāsaprot. Es gribu būt laimīga, neko vairāk, - tik tikko spēju to pateikt.

Prāts man apmiglojies. Nejūtu vairs neko, tikai Alekša pirkstus, kas slīd pār manu ādu un izbrauc cauri matiem. Gribu, lai viņš beidz, bet vienlaikus arī - lai turpina mūžīgi.

- Es tikai gribu būt normāla, tāda pati kā pārējie.

- Un tu domā, ka, līdzinādamās citiem, būsi laimīga? -Aleksis klusi izdveš.

Jūtu Alekša elpu uz auss un kakla. Jūtu, ka manai ādai pieskaras viņa lūpas.

Bridi man šķiet, ka tiešām esmu mirusi. Varbūt pēc suņa kodiena regulators iegāza man ar steku pa galvu un tagad es sapņoju? Pārējā pasaule ir izgaisusi. Palicis tikai Aleksis. Un es. Tikai mēs.

- Nezinu, kā vēl varētu būt laimīga.

Pat nejutu, ka atvēru muti un to pateicu: vārdi paši izplūda tumsā. Aleksis atbild:

- Ja atļausi, es tev parādīšu.

Un tad mēs skūpstāmies. Vismaz man šķiet, ka skūpstāmies. Dažas reizes kāzās un citos oficiālos pasākumos esmu redzējusi, ka cilvēki aši saskaras ar sakniebtām lūpām. Bet tagad notiek tas, ko neesmu nedz redzējusi, nedz iedomājusies un par ko neesmu pat sapņojusi: kaut kas līdzīgs mūzikai un dejai, tikai vēl jaukāks. Alekša mute ir viegli pavērta, un es atveru arī savējo. Viņa lūpas ir mīkstas, un maigais pieskāriens ir tikpat neatlaidīgs kā klusā balss manās domās, kas nebeidz vien atkārtot: jā, jā, jā.

Man kļūst arvien siltāk. Gaismas viļņi briest un šķeļas, un man šķiet, ka es peldu. Alekša pirksti glāsta manus matus, kaklu un galvu, pārbrauc pār pleciem, un es nedomādama uzlieku rokas viņam uz krūtīm un glāstu viņa karsto ādu, lāpstiņas, kas atgādina spārnu galus, zodu, ko klāj īsi bārdas rugāji, - un viss ir tik neparasts, nepazīstams un brīnišķīgi jauns. Sirds krūtīs sāpīgi klauvē, bet tās ir patīkamas sāpes. Jūtos kā rudens pirmajā dienā, kad gaiss ir dzedrs, lapu malas apbrūnējušas un gaisā jūtama viegla dūmu smarža: reizē beigas un sākums. Varu apzvērēt, ka Alekša sirds, ko jūtu zem savas plaukstas, atbild maniem sirdspukstiem, it kā mūsu augumi sarunātos.

Un pēkšņi viss šķiet tik jocīgi un pašsaprotami skaidrs, ka man gribas smieties. Tagad zinu, ko gribu. Vienmēr esmu vēlējusies tikai to. Viss pārējais - visas dienas līdz pēdējai sekundei pirms mūsu skūpsta - neko nenozīmē.

Kad beidzot viens no otra atraujamies, man ir tāda sajūta, ka smadzenēm kāds uzklājis segu, kas apsedz drudžainās domas un jautājumus un piepilda mani ar mieru un laimi, dziļu un rāmu kā sniegs. Prātā deg viens vienīgs vārds: Jā.

Tu man tiešām patīc, Lēna. Vai tagad tu man tici?

Jā-

Vai varu pavadīt tevi uz mājām?

Jā-

Vai varam rīt satikties?

Jā.

Ielas ir tukšas. Visa pilsēta slīgst klusumā un mierā. Ja pa to laiku, kamēr bijām šķūnī, Portlenda būtu izgaisusi vai nodegusi, es to neievērotu, man tas būtu pilnīgi vienalga. Gājiens mājup paiet kā sapnī. Aleksis visu ceļu tur manu roku, un divreiz, izvēlējušies tumšāku vietu, mēs skūpstāmies. Abas reizes vēlos, kaut tumsa kļūtu cieta un smaga un apņemtu mūs, lai varam tā palikt uz visiem laikiem - krūtis pie krūtīm, lūpas pie lūpām. Abas reizes, kad Aleksis atraujas un paņem mani aiz rokas, lai dotos tālāk, man trūkst gaisa, it kā tikai skūpstoties es varētu elpot, kā nākas.

Beigās - pārlieku ātri - esam galā. Čukstus atvados no Alekša, un viņa lūpas viegli kā vējš pieskaras manējām.

Iezagusies mājā, kāpju augšā uz guļamistabu. Tikai pēc laba laika, ko esmu pavadījusi drebot, mokoties sāpēs un jau tvīkstot ilgās pēc Alekša, atskāršu, ka krustmāte, skolotāji un zinātnieki par delīriju tomēr nav melojuši. Mokos ar sāpēm krūtis, gruzdošām bažām un ilgām pēc Alekša, kas griežas manī kā ass nazis, un spēju domāt tikai par vienu: Es miršu, miršu, miršu. Un lai!

Piecpadsmitā nodaļa

Beigās Dievs radīja Ādamu un Ievu, lai abi dzīvotu laimīgi kā vīrs ar sievu, kā mūžīgi partneri. Gadiem ilgi viņi mierīgi mājoja skaistā dārzā, kurā bija papilnam augu garās, taisnās un glītās rindās. Dārzā mita arī daudz uzvedīgu dzīvnieku, ko varēja izmantot par mājdzīvniekiem. Ādama un Ievas prāts bija tik apskaidrots un rāms kā gaišzilās, mākoņu neaptumšotās debesis, kas pacēlās virs abu galvām kā kupols. Ādamu un Ievu neskāra nedz slimības, nedz sāpes, nedz ilgas. Viņi nesapņoja un neuzdeva liekus jautājumus. Ik rītu abi pamodās spirgti kā jaundzimuši bērni. Nekas nekad nemainījās, bet tajā pašā laikā viss šķita jauns un labs.

Stīvens Horass, filozofijas zinātņu doktors.

“Genesis: pilnīga pasaules un zināmā Visuma vēsture”, Hārvarda Universitāte

Nākamajā, proti, sestdienas rītā pamostos, domādama par Aleksi. Tad mēģinu piecelties, un kājai cauri izšaujas sāpes. Uzlocījusi pidžamas staru, redzu, ka cauri Alekša krekla strēmelei izsūkušās asinis. Zinu, ka man būtu jānomazgā kāja un jānomaina apsējs, taču baidos pat paskatīties uz brūci. Prātā viļņojas iepriekšējās nakts ainas - kliedzieni, grūstīšanās, suņi un gaisā zibošie steki, nāves bailes - un vienubrīd esmu droša, ka tūliņ sākšu vemt. Kad reibonis atkāpjas, atceros Hanu.

Mūsu tālrunis stāv virtuvē. Krustmāte darbojas pie izlietnes, mazgādama traukus, un, kad parādos apakšstāvā, uzmet man īsu, pārsteigtu skatienu. Notveru savu atspulgu gaiteņa spogulī. Es izskatos drausmīgi - mati sajaukti, zem acīm milzīgi maisi -, tiešām neticami, ka es kādam varētu šķist glīta.

Tomēr vismaz viens cilvēks tā domā. Atceroties Aleksi, jūtos kā spārnota.

- Labāk pasteidzies, - krustmāte saka, - citādi nokavēsi darbu. Grasījos jau tevi modināt.

- Es tikai piezvanīšu Hanai, - atbildu.

Izstiepju klausules auklu visā garumā līdz pieliekamajam, lai neviens mūs nenoklausītos.

Vispirms mēģinu sazvanīt draudzeni mājās. Viens, divi, trīs, četri, pieci zvani, un tad ieslēdzas automātiskais atbildētājs.Jūs esat piezvanījuši uz Teitu rezidenci. Lūdzu, atstājiet ziņu, kas nav garāka par divām minūtēm...

Aši nolieku klausuli. Pirksti trīc, un ar grūtībām nospiežu Hanas mobilā numuru. Tieku savienota ar viņas balss pastu.

Atskan Hanas parastais sveiciens: Sveiki, man žēl, bet šobrīd nevaru runāt. Lai gan varbūt man tomēr nav žēl - viss atkarīgs no tā, kurš zvana. Draudzenes balss skan neskaidri -jūtams, ka viņa cenšas apvaldīt smieklus. Pēc šausmīgās nakts dzirdot tik ikdienišķu atbildi, satrūkstos, it kā sapnī atgriezdamās vietā, kur sen neesmu bijusi. Atceros dienu, kad Hana šo sveicienu ierunāja. Tas bija pēc stundām, Hanas istabā, un viņa izmēģināja simtiem sveicienu, beidzot izvēlēdamās šo. Kārtējo reizi dzirdēdama pamēģināšu vēl tikai vienu reizīti, nogarlaikojusies metu draudzenei ar spilvenu.

- Hana, tūlīt pat piezvani man, - saku, cik klusu vien spēju, jo esmu droša, ka krustmāte noklausās. - Šodien es strādāju. Vari zvanīt uz veikalu.

Nolikdama klausuli, jūtos neapmierināta ar sevi un arī vainīga. Kamēr pagājušonakt biju ar Aleksi šķūnīti, Hana varbūt tika ievainota vai iekūlās nepatikšanās. Vajadzēja tomēr mēģināt viņu sameklēt.

- Lēna! - kad gribu doties uz augšstāvu, lai saģērbtos, no virtuves atskan krustmātes skarbā balss.

-Jā?

Kerola pasper dažus soļus uz priekšu. Viņas sejas izteiksme padara mani nervozu.

- Tu klibo? - viņa prasa.

Es centos iet kā parasti, cik vien spēju. Novēršos. Melot ir vieglāk, neskatoties krustmātei acīs.

- Nedomāju gan.

- Nemelo man! - Kerolas balss kļūst salta. - Tu domā, ka neko nenojaušu, bet es visu zinu!

Vienu šausminošu acumirkli man šķiet, ka viņa liks man uzlocīt pidžamas staru vai pateiks, ka zina par ballīti. Taču tad Kerola turpina:

- Tu atkal skrēji? Es taču tev to aizliedzu.

- Tikai vienu reizi, - atvieglota izmetu. - Un laikam izmežģīju potīti.

Kerola vīlusies šūpo galvu.

- Man nav ko teikt, Lēna. Nezinu, no kura laika tu mani vairs neklausi. Manuprāt, lai nu kuram, bet tev jau nu... -Viņa uz brīdi pieklust un tad turpina: - Nu labi. Vēl piecas nedēļas, vai ne? Pēc tam viss nostāsies savās vietās.

- Tieši tā, - izmoku Smaidu.

Visu rītu vai nu uztraucos par Hanu, vai ilgojos pēc Alekša. Divreiz ievadu kases aparātā nepareizu summu, un tēvoča galvenajam menedžerim Džedam nākas izstrēbt manis ievārīto putru. Pēc tam apgāžu veselu plauktu ar makaroniem un pielīmēju neīstās etiķetes biezpienam. Dieva laime, ka šodien tēvoča veikalā nav. Viņš piegādā preci, un esmu divatā ar Džedu, kas uz mani lāgā pat neskatās un ar mani nerunā, ja nu vienīgi ko norūc. Nešaubos, ka viņš nav pat ievērojis, ka pēkšņi esmu pārvērtusies lempīgā, apjukušā čammā.

Protams, zinu, kas man kaiš. Dezorientācija, izklaidība, nespēja koncentrēties - klasiskas delīrija pirmās fāzes pazīmes. Taču tas mani neuztrauc. Ja plaušu karsonis būtu tik patīkams, es būtu ar mieru ziemā basām kājām un bez mēteļa stāvēt sniegā vai iet uz slimnīcu un bučot visus plaušu karsoņa slimniekus pēc kārtas.

Esmu atklājusi Aleksim savu darba grafiku, un esam norunājuši satikties līča tālajā galā uzreiz pēc darba pulksten sešos. Minūtes lēnām rit uz pusdienlaika pusi. Goda vārds, laiks vēl nekad nav tik ļoti vilcies. Tā vien liekas, ka ik sekunde jāmudina aiztikšķēt ātrāk. Lūdzos, lai pulkstenis pasteidzas, bet tas tīšuprāt pretojas. Ieraugu pircēju, kas piebāzusi degunu pie augļiem un dārzeņiem, paskatos pulkstenī, atkal uzmetu acis pircējai, vēlreiz paskatos pulkstenī, bet minūšu rādītājs stāv turpat, kur bijis. Mani sagrābj izmisīgas bailes, ka laiks tūliņ apstāsies, pircējai stāvot pie apvītušajiem salātiem.

Pusdienlaikā man ir piecpadsmit minūšu pārtraukums. Izeju ārā, apsēžos uz ietves un nokožu pāris kumosu no sviestmaizes, lai gan ēst negribas. Gaidāmā tikšanās ar Aleksi laupījusi man ēstgribu, par ko parasti nesūdzos. Vēl viena delīrija pazīme.

Nu un tad?

Vienos Džeds sāk pārkārtot plauktus, bet es joprojām nīkstu aiz letes. Zvērīgs karstums. Plauktā man virs galvas, kur mums stāv cigaretes, dažas pudeles ar gāzēto ūdeni un vēl šis tas, iemaldījusies muša. Kukaiņa sīkšana, ventilatora dūkoņa un karstums padara mani miegainu. Ja varētu, es noliktu galvu uz letes un sapņotu, sapņotu, sapņotu. Sapņotu, ka atkal esmu šķūnī ar Aleksi. Sapņotu, ka viņa krūtis atkal cieši piespiestas manējām, par viņa spēcīgajām rokām un balsi, kas saka: Ja atļausi, es tev parādīšu.

Virs durvīm ieskanas zvaniņš, atgriežot mani īstenībā.

Un tas ir viņš! Viņš ienāk pa durvīm, sabāzis rokas apdriskātu šortu kabatās, un viņa mati ir tik izspūruši, ka izskatās pēc koka lapotnes. Aleksis!

Gandrīz vai noveļos no krēsla.

No sāniem uzmetis man skatienu, Aleksis ar smaidu sejā sāk laiski apstaigāt plauktus, cilājot visu, kas pagadās, piemēram, cūkādas čipsu paciņu un kārbu ziedkāpostu zupas, un paužot pārspīlētu sajūsmu:

- Tas nu gan izskatās garšīgs!

Ar pūlēm valdu smieklus. Vienubrīd Aleksim jāspraucas garām Džedam: pie mums valda šaurība, turklāt mūsu menedžeris nav nekāds kārnais. Kad Džeds uzmet Aleksim skatienu, man pār muguru pārskrien skudriņas. Džeds nezina. Viņš pat nenojauš, ka es joprojām jūtu Alekša lūpas uz savējām un viņa roku uz saviem pleciem.

Pirmo reizi dzīvē esmu rīkojusies pa savam, izvēlējusies pati, nevis tāpēc, ka kāds teicis, ka tā ir labi vai slikti. Aleksis staigā pa veikalu, un es jūtu, ka mūs saista neredzams pavediens. Tas man liek justies spēcīgākai nekā jebkad agrāk.

Beigās Aleksis pienāk pie letes ar košļeņu paciņu, čipsiem un limonādi.

- Vai tas būtu viss? - cenšos runāt mierīgi.

Taču vaigi man jau deg. Šodien Aleksim ir brīnumainas acis, gandrīz kā tīrs zelts.

Viņš pamāj.

- Viss.

Ar trīcošām rokām izsitu čeku, izmisīgi gribēdama pateikt viņam vēl ko, taču baididamās, ka izdzirdēs Džeds. Tai brīdī ienāk vēl viens pircējs, kāds vecāks vīrs, kas izskatās pēc regulatora. Skaitu sīknaudu, cik lēni un uzmanīgi vien varēdama, lai tikai ilgāk noturētu Aleksi pie sevis.

Bet cik tad ilgi var izdot atlikumu no pieciem dolāriem? Beigās esmu visu saskaitījusi un pārskaitījusi. Kad atdodu čeku, mūsu rokas saskaras, un man cauri izskrien strāva. Gribas Aleksi apskaut, pievilkt klāt un noskūpstīt uz līdzenas vietas.

- Lai jums jauka diena! - mana balss skan spalgi un saspringti.

Brīnums, ka vispār varu parunāt.

-Jā, man būs jauka diena.

Iedams uz durvju pusi, Aleksis man velta vienu no saviem brīnišķīgajiem, greizajiem smaidiem.

- Iešu uz līci.

Un tad viņš jau ir uz ielas. Mēģinu skatīties viņam nopakaļ, taču, tiklīdz Aleksis ir aiz durvīm, mani apžilbina saule, un redzu tikai mirgojošu, izplūdušu siluetu, kas drīz vien izgaist.

Kaut kas traks! Negribas pat domāt, ka Aleksis līkumo pa ielām, arvien vairāk attālinādamies no manis. Jānomoka vēl piecas stundas, līdz viņu satikšu. To es neizturēšu. Nedomājot, ko daru, norauju priekšautu, kuru nēsāju kopš dienas, kad ņēmos ap saldētavas sūci.

- Džed, pastāvi bridi aiz letes! Labi? - saucu.

Viņš apjucis mirkšķina acis.

- Kur tu iesi?

- Pircējs. Nepareizi izdevu naudu.

- Bet... - Džeds iesāk.

Metos prom, neklausoties viņa iebildumos. Tāpat skaidrs, kas man būs jādzird. Bet tu taču to atlikumu skaitīji piecas minūtes. Ai, lai tā būtu! Tagad Džeds domās, ka esmu stulba. Gan jau kaut kā pārdzīvošu.

Aleksis stāv uz ielas stūra un gaida, kad garām aizbrauks smagais auto.

- Ei! - es iesaucos, un viņš pagriežas.

Ielas pretējā pusē kāda sieviete ar bērnu ratiņiem apstājas, paceļ plaukstu pie acīm un noskatās manā skrējienā. Skrienu, cik ātri vien varēdama, taču sāpošā kāja liek man pieklibot. Sievietes skatiens dursta manu augumu kā adatas.

- Es jums izdevu nepareizu atlikumu, - saucu skaļā balsī, lai gan esmu Aleksim tik tuvu, ka varētu runāt normāli.

Ceru, ka tas liks sievietei beigt mani pētīt. Bet kas tev deva - viņa nenolaiž no mums acis.

- Tev nevajadzēja nākt, - piegājusi klāt, čukstu, izlikdamās, ka lieku viņa saujā naudu. - Es taču teicu, ka vakarā būšu.

Aleksis spēlē man līdzi. Viņš iebāž roku kabatā un atčukst:

- Nevarēju sagaidīt.

Pēc tam, dusmīgi saviebies, viņš sāk žestikulēt, it kā pārmezdams man izklaidību. Taču balss skan maigi un mīļi. Man jau atkal šķiet, ka nekas cits nav īsts - nedz saule, nedz ēkas, nedz ari sieviete pāri ielai, kas turpina uz mums blenzt.

- Tur aiz stūra ir zilas durvis, - klusi saku, paceļot rokas kā atvainodamās. - Atnāc piecos. Pieklauvē četras reizes!

Pēc tam jau skaļāk piebilstu:

- Paklausieties, es taču atvainojos. Goda vārds, vienkārši pārskatījos.

Pagriezusies kliboju atpakaļ uz veikalu. Pašai neticas, ka uzdrošinājos ko tādu. Baigais risks. Taču neko nevaru sev padarīt - man Aleksis jāredz. Man viņš jānoskūpsta. Man to vajag tā, kā nekad mūžā nav vajadzējis neko citu. Krūtīs jūtu spiedienu - kā pirms sprinta finiša, kad izsīkst pēdējie spēki un jācīnās pēc elpas.

- Paldies, - saku Džedam, ieņemot savu vietu aiz letes.

Viņš nomurmina kaut ko nesaprotamu un šļūc atpakaļ

pie savas mapes un pildspalvas, ko atstājis trešajā ejā: SALDUMI, ČIPSI, LIMONĀDE.

Vīrs, ko noturēju par regulatoru, pēta vienu no saldētavas nodalījumiem. Vai nu meklē pusfabrikātus vakariņām, vai par velti atvēsinās. Lai nu kā, viņš atsauc atmiņā iepriekšējo nakti un nūjas, kas švīkstēdamas krita lejup kā sirpji. Atmiņas uzjunda manī naidu pret viņu - pret viņiem visiem. Iedomājos, ka iegrūžu veci saldētavā un aizbultēju durvis viņam deguna priekšā.

Domājot par regulatoriem, atkal sāku uztraukties par Hanu. Jaunumi par reidiem ir visās avīzēs. Pagājušajā naktī Portlendā apcietināti, nopratināti un nogādāti cietumā simtiem cilvēku, lai gan ballīti Dīringa kalnājā neviens nepiemin.

Ja Hana līdz vakaram nepiezvanīs, noteikti iešu pie viņas uz mājām. Cenšos sevi pārliecināt, ka nav jēgas uztraukties, taču vainas apziņa tik un tā neliek man mieru.

Vecis joprojām grozās pie saldētavas, nepievēršot man ne mazāko uzmanību. Labi. Atkal apsienu priekšautu un, pārliecinājusies, ka Džeds neskatās, pagrābju visas ibuprofena pudelītes (to ir kāds ducis) un ieslidinu priekšauta kabatā.

Pēc tam skaļi nopūšos.

- Džed, tev atkal būs man jāizpalīdz.

Viņš paceļ savas ūdeņaini zilās acis un samirkšķina.

- Es pārkārtoju plauktus.

- Bet mums beigušies pretsāpju līdzekļi. Vai tad tu neievēroji?

Džeds labu brīdi mani nolūkojas. Turu rokas sev aiz muguras, lai Džeds neredzētu, ka tās nodevīgi trīs. Beigās viņš pamāj.

- Aiziešu paskatīties, varbūt kaut ko izrakšu noliktavā. Pastāvi aiz letes, labi?

Lēnām, lai nešķindētu pudelītes, izslīdu laukā, cenšoties nepieskarties Džedam. Ceru, ka viņš neievēroja manu uztūkušo kabatu. Tas laikam ir viens no delīrija simptomiem, par kuru neviens nerunā: slimība pārvērš cilvēku pasaules mēroga melī.

Pagalmā paeju garām nekārtīgai kartona iesaiņojumu kaudzei, iespraucos noliktavā un aizveru aiz sevis durvis, ieslēgties diemžēl nevaru, tāpēc aizstumju durvīm priekšā kastes ar ābolu biezeni - ja nu Džeds nāk pārbaudīt, kāpēc ibuprofēnu meklēju tik ilgi.

Mirkli vēlāk pie durvīm, kas ved uz aleju, atskan klusi klauvējieni. Tuk, tuk, tuk, tuk, tuk.

Durvis šķiet smagākas nekā parasti. Man jāgrūž no visa spēka, lai tās atvērtos.

- Es taču teicu, lai tu klauvē četras reizes, - saku, uz mirkli apžilbusi saulē, kas ielaužas pa durvīm.

Jau nākamajā mirklī vārdi iesprūst man rīklē, un es gandrīz aizrijos.

- Čau! - mīņādamās no vienas kājas uz otru, saka Hana.

Viņa izskatās bāla un norūpējusies.

- Cerēju tevi te satikt.

Bridi nespēju pateikt ne vārda. Jūtu milzīgu atvieglojumu: Hana ir šeit, sveika un vesela, ar viņu viss kārtībā, taču tajā pašā laikā uztraucos. Pārlaižu acis alejai - no Alekša ne vēsts. Varbūt viņš ieraudzījis Hanu un aizlaidies.

- Mm, - Hana sarauc pieri. - Varbūt aicināsi mani iekšā?

- Ai, piedod! Jā, protams, nāc!

Draudzene metas man garām, bet es vēlreiz pametu skatienu uz aleju un tikai tad aizveru durvis. Esmu laimīga, redzot Hanu, tomēr jūtu nemieru. Ja Aleksis atnāks, kamēr viņa vēl ir te...

Domās sevi mierinu: Viņš nenāks. Viņš noteikti redzēja Hanu un sapratīs, ka tagad nākt ir bīstami. Diez vai Hana mūs nodotu, tomēr... Simtiem reižu esmu viņu strostējusi, pārmetot neapdomību. Nevarētu draudzeni vainot, ja viņa tagad pārmestu to pašu man.

- Te nu gan ir karsti, - Hana paceļ blūzi no muguras.

Hana ir ģērbusies baltā, gofrētā blūzē un brīvos džinsos

ar šauru zelta jostiņu, kas pieskaņota matu krāsai. Taču viņa izskatās noraizējusies, nogurusi un vāja. Kad, pētīdama noliktavu, Hana apgriežas riņķī, ievēroju uz viņas rokām sīkas rētiņas.

- Vai atceries, kā mēs mēdzām te nosist laiku? Es atnesu žurnālus un to veco, stulbo radio, bet tu nočiepi...

-... čipsus un limonādi no ledusskapja, - pabeidzu. - Protams, es atceros.

Tā mēs pavadījām skolas brīvdienas, kad sāku piestrādāt tēvoča veikalā. Mēdzu sagudrot visādus ieganstus, lai varētu noliktavā palikt ilgāk, un agrā pēcpusdienā ieradās Hana, viegli pieklauvējot pie durvīm piecas reizes. Piecas reizes. Kā gan es varēju to aizmirst?

- Šorīt saņēmu tavu ziņu. - Hana pagriežas pret mani.

Acis viņai ir neparasti lielas, varbūt tāpēc seja šķiet sarāvusies sīka.

- Iegāju veikalā, bet pie letes tevi neredzēju, tāpēc iedomājos, ka būsi te. Negribēju satikt tavu tēvoci.

- Viņa šodien nav, - sāku atslābt.

Ja Aleksis būtu gribējis nākt, viņš jau būtu klāt.

- Šodien esam divatā ar Džedu.

Neesmu pārliecināta, vai Hana mani dzird. Draudzene sūkā īkšķi - man šķita, ka šo nervozo ieradumu viņa jau sen ir atmetusi, - un skatās grīdā, it kā savu mūžu nebūtu redzējusi tik brīnišķīgu linoleju.

- Hana? - es ierunājos. - Vai kaut kas noticis?

Nodrebējusi no galvas līdz kājām, draudzene sagumst

un iešņukstas. Tādu es viņu esmu redzējusi tikai divas reizes - otrajā klasē, kad kāds viņai trāpīja ar bumbu tieši vēderā, un pērn, kad laboratorijas priekšā redzējām slimu meiteni, ko policisti nogrūda zemē. Meitenes galva nejauši atsitās pret ietvi tik spēcīgi, ka dzirdējām to no sešdesmit metru attāluma. Brīdi esmu kā sastingusi un nezinu, ko iesākt. Hana pat neliek plaukstas pie sejas un necenšas noslaucīt asaras, tikai stāv, drausmīgi drebēdama. Man bail, ka tūlīt viņa, piespiedusi rokas pie sāniem, nogāzīsies zemē.

Noglaudu draudzenei plecu.

- Kuš, Hana. Viss būs labi.

Hana atraujas.

- Nebūs labi!

Rīstīdamās viņa ievelk elpu un sāk aši bērt:

- Tev bija taisnība, Lēna. Pilnīga taisnība. Pagājušā nakts... tas bija drausmīgi. Ieradās regulatori... Ballīti izdzenāja. Ak kungs. Cilvēki kliedza, un suņi... Lēna, tur bija asinis. Mūs sita, gāza pa galvu ar nūjām. Cilvēki krita zemē pa labi un pa kreisi... ak, Lēna. Tas bija šausmīgi, tik šausmīgi.

Hana saķer ar abām rokām vēderu un saliecas, it kā grasītos vemt.

Viņa grib teikt vēl ko, taču pēc dažiem vārdiem viss draudzenes augums raustās elsās. Pieeju pie Hanas un viņu apskauju. Viņa uz mirkli saspringst: apskauties mēs mēdzam reti, jo fiziskas jūtu izpausmes vienmēr tikušas apkarotas, bet tad atslābst, piespiežas man pie pleca un ļauj vaļu asarām. Tas ir drusku savādi, jo Hana ir daudz garāka par mani, tāpēc tagad viņai jāpieliecas. Ja tas nebūtu tik traģiski, varētu smieties.

- Kuš, - es mierinu, - kuš. Viss būs labi.

Taču jau tajā pašā brīdī šie vārdi man šķiet stulbi. Kad Greisija klusi raud manā spilvenā un es viņu aijāju, tad saku tieši tāpat. Viss būs labi. Būtībā tukši vārdi, bezgalīgā tumsā raidītas skaņas, slīcēja ķeršanās pie salmiņa.

Hana kaut ko nesaprotami murmina. Viņa piespiedusi seju manam atslēgkaulam, un vārdi izplūst.

Un tad atskan klauvējieni. Četri klusi, bet noteikti klauvējieni, cits pēc cita.

Mēs ar Hanu uzreiz atraujamies viena no otras. Hana pārbrauc ar roku pār seju, iezīmējot asaru sliedi no locītavas līdz elkonim.

- Kas tur ir? - viņa drebošā balsī jautā.

-Kur?

Pirmajā acumirklī gribu izlikties, ka neko neesmu dzirdējusi, un lūdzu Dievu, lai Aleksis iet projām.

Tuk, tuk, tuk. Pauze. Tuk. Vēlreiz.

- Tas, - Hanas balsī iezogas aizkaitinājums.

Laikam man būtu jāpriecājas, ka viņa vairs neraud.

- Kāds klauvē. - Piemiegusi acis, Hana mani aizdomīgi nopēta. - Man likās, ka te neviens cits nenāk.

- Nenāk. Tas ir - dažreiz nāk - nu, preču piegādātāji, -sāku stomīties, domās lūdzot Aleksi, lai iet projām. Cenšos sadomāt kādus melus, bet nekas nenāk prātā. Ar manu jauno talantu ir tā, kā ir.

Tad durvju spraugā parādās Alekša galva:

- Lēna?

Ieraudzījis Hanu, viņš sastingst, ar vienu kāju stāvēdams noliktavā, ar otru - uz ielas.

Brīdi klusējam. Hana vārda tiešā nozīmē iepleš muti. Pēc tam viņa sāk šaudīt skatienu no manis uz Aleksi un atpakaļ - tik ātri, ka sāku baidīties, vai viņai galva nenokritīs no kakla. Arī Aleksis nezina, ko darīt. Viņš stāv pavisam nekustīgi, it kā tā varētu kļūt neredzams.

Nespēdama izgudrot neko labāku, stulbi izmetu:

- Tu kavē.

Hana un Aleksis sāk runāt abi reizē. Hana jautā:

- Jūs norunājāt te satikties?

Un Aleksis saka:

- Mani apturēja patruļa. Bija jāuzrāda dokumenti.

Hana acumirklī kļūst lietišķa. Tieši to es draudzenē

apbrīnoju: vienubrīd viņa histēriski šņukst, bet jau nākamajā mirklī ir pati savaldība.

- Nāc iekšā, - viņa saka, - un aizver durvis!

Aleksis tā arī dara. Ienācis viņš neveikli mīņājas. Mati Aleksim ērmoti saspurojušies augšup, un šobrīd viņš izskatās tik jauns, mīļš un uztraucies, ka mani sagrābj neprātīga vēlme pieiet klāt un Hanas acu priekšā viņu noskūpstīt.

Taču Hana manu vēlmi tūlīt apslāpē. Pagriezusies pret mani, viņa sakrusto rokas uz krūtīm un raida skatienu, ko noteikti aizguvusi no Svētās Annas skolas direktores misis Makintošas.

- Lēna Ella Heloveja Tidla, - Hana noskalda. - Paskaidro, kas te notiek!

- Tavs otrais vārds ir Ella? - Aleksis prasa.

Abas ar Hanu uzmetam Aleksim niknu skatienu, un viņš, soli atkāpies, nodur galvu.

- Mm, - ar grūtībām izspiežu. - Hana, tu taču atceries Aleksi.

Hana, vēl arvien piespiedusi rokas pie krūtīm, samiedz acis.

- Protams, es atceros Aleksi. Bet kaut kā nesaprotu, kāpēc Aleksis ir šeit.

- Viņš... nu, viņš taisījās atvest...

Cenšos atrast pārliecinošu izskaidrojumu, taču kā allaž smadzenes izvēlējušās šobrīd pamirt. Bezpalīdzīgi uzlūkoju Aleksi.

Viņš viegli parausta plecus, un bridi mēs vienkārši raugāmies viens uz otru. Pie Alekša sabiedrības vēl neesmu pieradusi, un jau atkal man ir sajūta, ka slīkstu viņa skatienā. Vienīgi šoreiz neapreibstu. Gluži pretēji - jūtu zem kājām stingru pamatu, it kā Aleksis bez vārdiem čukstētu, ka mēs esam kopā un viss būs labi.

- Pastāsti viņai, - viņš saka.

Atspiedusies ar muguru pret plauktu, kas pilns ar tualetes papīra rullīšiem un pupiņu konserviem, Hana nedaudz atlaiž sakrustotās rokas - no tā es secinu, ka viņa nedusmojas, - un velta man daiļrunīgu skatienu, proti: Būs labāk, ja pastāstīsi.

Un es stāstu ari. Nezinu, cik ilgi Džedam neapniks stāvēt aiz letes, tāpēc cenšos runāt īsi. Pastāstu Hanai par savu un Alekša saskriešanos Rēcošā strauta mājās, par peldēšanu līdz bojām īstendas pludmalē un par to, ko Aleksis man toreiz teica. Izrunājot vārdu slimais, saminstinos, un

Hana iepleš acis - mirkli redzu draudzenes sejā pazibam trauksmi, taču citādi viņa turas godam. Beigās izstāstu par pagājušo nakti, par to, ka gāju brīdināt viņu par reidu, bet mani sakoda suns un Aleksis mani izglāba. Pieminot slēpšanos šķūnītī, atkal sāku nervozēt. Par skūpstīšanos gan noklusēju, lai gan nespēju par to nedomāt, taču Hana atkal pavērusi muti un acīm redzami ir tik satriekta, ka diez vai kaut ko ievēro.

Kad esmu beigusi, viņa saka:

- Tātad tu tur biji? Pagājušonakt?

Balss viņai dīvaini trīc, un man kļūst bail, ka viņa atkal sāks raudāt. Vienlaikus jūtos neizsakāmi atvieglota. Hana nedusmosies par Aleksi un netrakos, ka viņai nepastāstīju.

Es pamāju.

Hana groza galvu un skatās tā, it kā redzētu mani pirmo reizi.

- Nespēju noticēt! Nespēju noticēt, ka tu manis dēļ reida laikā zagies cauri visai pilsētai.

- Nu... jā.

Neveikli sarosos. Jūtos tā, it kā būtu runājusi veselu mūžību, kamēr Hana un Aleksis visu laiku uz mani skatījušies. Vaigi svilst.

Tai brīdī pie durvīm, kas ved uz veikalu, atskan ass klauvējiens, un Džeds sauc:

- Lēna? Vai tu vēl te?

Drudžaini pamāju Aleksim. Hana aizgrūž viņu aiz durvīm, un tai brīdī Džeds jau ver tās no otras puses. Viņam izdodas pavērt durvīs tikai mazu spraudziņu, jo priekšā stāv kastes ar ābolu biezeni.

Šaurajā spraugā parādās Džeda nosodījuma pilnās acis.

- Ko tu te dari?

Hana pabāž galvu no aizdurves un pamāj.

- Sveiks, Džed! - viņa līksmi iesaucas, bez pūlēm pārtapdama sabiedrības dvēselē. - Garām iedama, ienesu Lēnai vienu lietiņu. Aizpļāpājāmies.

- Mums ir pircēji, - Džeds īgni noburkšķ.

- Es tūlīt nākšu, - cenšos pieskaņoties Hanas intonācijai.

Doma par to, ka Džedu un Aleksi šķir tikai plāns finieris, ir šausminoša.

Džeds kaut ko norūc un aizver durvis. Mēs klusēdami uzlūkojam cits citu un tad atviegloti nopūšamies.

Mirkli vēlāk Aleksis čukstus pārtrauc klusumu:

- Atnesu tev šo to kājai, - viņš saka, noņemdams no pleciem mugursomu.

Nolicis to uz grīdas, Aleksis izņem peroksidu, bacitra-cīnu, apsējus, līmlenti, vati un tad nometas manā priekšā uz ceļiem.

- Atļausi?

Uzloku džinsu staru, un Aleksis tin vaļā krekla strēmeles. Nespēju ticēt, ka Hana stāv un noskatās, kā zēns, slimais, pieskaras manai ādai. Zinu, ka to viņa no manis nemūžam nebūtu gaidījusi, un novēršos, vienlaikus samulsusi un lepna.

Kad paštaisītais apsējs nokrīt no manas kājas, Hana skaļi ievelk elpu. Pati pret savu gribu esmu samiegusi acis.

- Nolāpīts, Lēna, - viņa saka. - Tas suns tevi ir pamatīgi apstrādājis.

- Ar Lēnu viss būs kārtībā, - Aleksis atbild, un, dzirdot viņa balsī rāmu pārliecību, manī ieplūst siltums.

Paveru vienu aci un palūru uz savu stilbu. Kuņģis apmet kūleni. Izskatās, ka no kājas izrauts pamatīgs gabals, katrā ziņā vairāki kvadrātcentimetri ādas.

- Varbūt tev tomēr vajadzētu aiziet pie ārsta, - Hanas balsī skan šaubas.

- Un ko viņa tam teiks? - Aleksis atver peroksīdu un samitrina vates piciņas. - Ka ievainojums gūts reida laikā nelegālā ballītē?

Hana neatbild. Viņa zina, ka tik tiešām nevaru iet pie ārsta. Mani pa taisno nosūtītu uz laboratorijām vai iemestu cietumā, pat negaidot, lai nosaucu savu vārdu.

- Tik traki jau nesāp, - es meloju.

Hana atkal uzlūko mani tā, it kā agrāk nebūtu redzējusi, un man ienāk prātā, ka varbūt pirmo reizi dzīvē esmu atstājusi uz viņu iespaidu. Viņa pat jūt pret mani cieņu.

Uzklājis uz vates biezu kārtu antibakteriālā krēma, Aleksis sāk cīnīties ar marles apsēju un līmlenti. Man nav jājautā, kur viņš ticis pie tādas bagātības. Droši vien kārtējā laboratorijas sarga privilēģija.

Hana sakņūp uz ceļgaliem.

- Tā nu gan ne, - viņa saka.

Jūtu milzu atvieglojumu, dzirdot viņas parasto pavēlošo intonāciju, un gandrīz iesmejos.

- Mana māsīca ir medmāsa. Dod man!

Pēc tam Hana burtiski pagrūž Aleksi malā. Viņš neiebilst un padodamies paceļ rokas.

- Klausos, kundze, - Aleksis man pamirkšķina.

Nespēju valdīt smieklus. No sākuma ķiķinu, aizlikusi

mutei priekšā rokas, lai apvaldītu smieklus un galīgi neizgāztu visu pasākumu. Hana un Aleksis bridi pārsteigti manī noraugās, bet tad saskatījušies sāk muļķīgi smaidīt.

Zinu, ka visi trīs domājam par vienu un to pašu.

Tas ir neprāts. Tas ir muļķīgi. Tas ir bīstami. Tomēr, stāvot smacīgajā noliktavā kukurūzas pārslu, biešu konservu un bērnu pūdera ielenkumā, mēs zinām, ka esam kļuvuši par komandu.

Esam nostājušies pret viņiem: trijatā pret neskaitāmiem tūkstošiem. Tomēr, lai cik neloģiski tas būtu, man šķiet, ka mums ir zināmas izredzes.

Sešpadsmitā nodaļa

Nelaime ir jūgs. Laime slēpjas brīvībā.

Lai rastu laimi, neiztikt bez dziedniecības. Tikai tā piešķir brīvību.

“Vai tas ir sāpīgi? Jautājumi un atbildes par procedūru”, 9. izdevums, Amerikas zinātnieku asociācija, oficiāls ASV valdības aģentūras buklets

Cenšos tikties ar Aleksi katru dienu, ari tad, ja jāstrādā veikalā. Dažreiz mums piebiedrojas Hana. Daudz laika pavadām līča tālajā galā - parasti pēcpusdienās, kad visi citi no turienes jau aizgājuši. Aleksis oficiāli skaitās izārstēts, tāpēc biedroties mums nav aizliegts, tomēr, ja kāds uzzinātu, cik bieži esam kopā, vai redzētu mūs smejamies, plunčājamies, draiskojamies ūdeni un skraidām pa dumbrāju, viņam noteikti rastos aizdomas. Ejot pa pilsētu, turamies atstatu: mēs ar Hanu ejam pa vienu ielas pusi, Aleksis - pa otru. Turklāt izvēlamies vistukšākās ielas, nolaistus parkus un pamestas mājas, kur mūs neviens neredz.

Aizejam ari uz Dīringa kalnāju. Beidzot saprotu, kā Aleksim reida naktī izdevās atrast šķūnīti un tumsā izlīkumot

starp pauguriem. Katru mēnesi viņš pavada dažas naktis pamestā mājā, lai atpūstos no Portlendas trokšņiem un burzmas. Aleksis gan to nesaka, tomēr noprotu, ka šī vieta viņam atgādina Mežonīgo zemi.

Jo sevišķi iemīļojam māju Strauta ielā 37 - vecu sav-rupnamu, kur savulaik dzīvojusi kāda piekritēju ģimene. Tāpat kā daudzas citas ēkas DIringa kalnājā, ari šis nams kopš lielās tīrīšanas laikiem, kad apkaime kļuva kā izmirusi, stāv nožogots un dēļiem aizsists. Aleksis parāda, kā tajā iešmaukt, atbīdot dēli vienā no apakšstāva logiem. Savādi: lai gan te sirojuši zagļi, šis tas no mēbelēm un grāmatām nez kāpēc atstāts, un, ja uz sienām un griestiem nebūtu redzamas dūmu pēdas, varētu nodomāt, ka saimnieki kuru katru bridi atgriezīsies.

Pirmajā pastaigā Hana izraujas mums priekšā un tumšajās istabās sauc:

- Ū-ū! Ū-ū!

Pēkšņi nokļuvusi tumsā un vēsumā, notrīsu. Pēc žilbinošās saules gaismas esmu zināmā mērā satriekta. Aleksis pievelk mani ciešāk klāt. Beidzot esmu pieradusi pie viņa pieskārieniem, vairs nesaraujos un nemetu skatienu pār plecu ik reizi, kad viņš pieliecas, lai mani noskūpstītu.

- Vai negribi padejot? - viņš mani ķircina.

- Beidz, - es atgaiņājos.

Jūtos neparasti, runājot skaļi tik klusā vietā. Pa gabalu dzirdam Hanu. Nez cik plašs šis nams varētu būt, nez cik tajā istabu, kuras klāj bieza putekļu kārta un kuras slēpjas ēnā.

- Es nejokoju, - Aleksis iepleš rokas. - Labāku vietu būtu grūti atrast.

Stāvam telpā, kas savulaik bijusi skaista viesistaba. Tā ir milziga - noteikti lielāka par Kerolas un Viljama nama apakšstāvu. Griestus slēpj tumsa, taču blāvajā, pieticīgajā gaismiņā, kas iezogas pa aizsistajiem logiem, virs galvas saskatu lustru. Labi ieklausoties, dzirdu sienās klusi ložņājam peles. Tomēr nez kāpēc tās mani nedz traucē, nedz biedē - tieši otrādi, man tās šķiet jaukas. Domās redzu mežus un bezgalīgo augšanas, nāves un atjaunotnes ciklu, kaut tas, ko dzirdam, ir māja, kas pamazām atklājas, centimetru pa centimetram.

- Mums taču nav mūzikas, - saku.

Paraustījis plecus, Aleksis man pamirkšķina un sniedz roku.

- Mūzikas loma ir stipri pārspīlēta, - viņš atbild.

Ļauju pievilkt sevi klāt, līdz mūsu krūtis saskaras. Aleksis augumā ir krietni garāks - mana galva tik tikko sniedzas līdz viņa plecam. Dzirdu Alekša krūtīs sirdspukstus, un ar šo ritmu mums pietiek.

Vislabākais Strauta ielā 37 ir piemājas dārzs. Liels, aizaudzis zāliens, ko ieskauj veci koki, kuru grubuļainie un mezglotie zari veido virs mums dabisku kupolu. Cauri koku vainagiem laužas saule, metot zālē blāvus, gaišus plankumus. Dārzā ir tik vēsi un klusi kā skolas bibliotēkā. Aleksis atnesis un nolicis mājā segu. Atnākuši mēs izklājam to zālē, atguļamies - dažkārt uz vairākām stundām -, pļāpājam un smejamies bez īpaša iemesla. Dažreiz Aleksis vai Hana mūsu piknikiem sagādā pārtiku, un man reiz izdodas tēvoča veikalā nočiept trīs bundžas limonādes un veselu konfekšu kārbu. Tad mēs našķojamies uz nebēdu un ejam rotaļās kā bērnībā - spēlējam paslēpes, sunīšus, metamies četrrāpus un lecam cits citam pāri.

Dažiem kokiem stumbri ir tik resni kā četri atkritumu konteineri, kopā ņemti, un es nofotografēju Hanu, kas smiedamās mēģina apskaut tādu dižkoku. Aleksis saka, ka tie te augot jau simtiem gadu, un mēs ar Hanu apklustam. Tātad koki te bijuši jau pirms robežu ierīkošanas, mūru uzcelšanas un slimības iedzīšanas Mežonīgajā zemē. To dzirdot, man iesūrstās rīkle. Gribētos zināt, kā tolaik bija.

Tomēr visbiežāk esam divatā ar Aleksi, un Hana mūs tikmēr piesedz. Nedēļām nesatikusi draudzeni, pēkšņi sāku viņu apciemot katru dienu, dažkārt pat divreiz (kad tiekos vispirms ar Aleksi un tad - ar pašu Hanu). Par laimi, krustmāte mani neizprašņā. Laikam domā, ka bijām sastrīdējušās un tagad, salīgušas mieru, atgūstam zaudēto. Zināmā mērā viņai taisnība, un tas mani apmierina. Esmu tik laimīga kā... neatceros, kad. Kad saku Hanai, ka nemūžam nespēšu atlīdzināt viņai par palīdzību, viņa pasmaida:

- Tu jau esi man atlīdzinājusi.

Nezinu, ko viņa ar to domā, taču priecājos, ka viņa atkal ir manā pusē.

Divatā ar Aleksi neko īpašu nedarām, vienkārši sēžam un runājam, taču laiks izplēn kā papīrs ugunī. Vienubrīd pulkstenis rāda trīs, bet jau nākamajā - goda vārds! - debesis satumst un tuvojas komandantstunda.

Aleksis stāsta par savu dzīvi - par “krustmāti” un “tēvoci”, par to, ar ko viņi nodarbojas, lai gan viņam pašam nav īsti skaidrs piekritēju un slimo mērķis un viņš nezina, kā viņi grasās to sasniegt. Labi vien ir. Neesmu droša, ka gribu to zināt. Kad Aleksis ieminas, ka vajadzētu pretoties, viņa balss saspringst un vārdos mutuļo dusmas. Tādās reizēs, bet tikai uz mirkli, man no Alekša joprojām ir bail un ausīs sāk dungot vārds slimais.

Tomēr parasti viņš runā par ikdienišķām lietām, par krustmātes cepto pīrāgu un tēvoci, kas tiekoties vienmēr iedzer drusku par daudz un mūždien pārstāsta tās pašas atmiņas. Abi ir izārstēti, un, kad pajautāju, vai viņi tagad nav laimīgāki, Aleksis parausta plecus:

- Tagad viņiem pietrūkst arī sāpju.

Grūti tam noticēt, un Aleksis, skatīdamies uz mani ar acs kaktiņu, piebilst:

- Zini, tieši tad tu kādu zaudē pa īstam... Kad vairs nesāp.

Tomēr visbiežāk Aleksis stāsta par Mežonīgo zemi un tās iedzīvotājiem, un es, piespiedusi galvu viņa krūtīm, aizveru acis un sapņoju. Par sievieti, ko visi sauc par trako Ketlinu un kas no metāllūžņiem un vecām bundžām gatavo milzīgus vēja zvanus, un par vectēvu Džonsu, kuram ir vismaz deviņdesmit gadu, bet kurš katru dienu kāpj kalnos ogot un medīt, lai sagādātu pārtiku. Par ugunskuriem un gulēšanu zem zvaigznēm, par sarunām, dziesmām un ēšanu līdz vēlai nakts stundai, kad debesis caur dūmiem vairs nav skaidri saredzamas.

Zinu, ka Aleksis tur šad tad atgriežas un joprojām uzskata Mežonīgo zemi par savām īstajām mājām. Vienreiz viņš gandrīz tā ari pasaka, kad ieminos, ka labprāt apskatītu viņa mājas, proti, dzīvoklīti Forsaitu ielā, kur Aleksis dzīvo kopš studiju sākšanas (ja kāds ieraudzītu mani tur ieejam, ar mums abiem gan būtu cauri), lāču Aleksis uzreiz mani izlabo:

- Tās nav manas mājas.

Uzzinu ari, ka kopā ar citiem slimajiem Aleksis iemanījies šķērsot robežu, lai nokļūtu Mežonīgajā zemē un atpakaļ, bet, kad gribu dzirdēt ko vairāk, viņš noslēdzas.

- Varbūt kādudien redzēsi savām acīm, - viņš nosaka, un šie vārdi mani gan šausmina, gan sajūsmina.

Apvaicājos par savu tēvoci, kurš aizbēga pirms tiesas, bet Aleksis sarauc pieri un purina galvu.

- Mežonīgajā zemē reti kurš dzīvo ar savu īsto vārdu, -viņš parausta plecus. - Katrā ziņā par tādu vīrieti neko neesmu dzirdējis.

Pēc tam viņš paskaidro, ka visā valsti ir tūkstošiem apmetņu. Tēvocis varēja doties jebkur - uz ziemeļiem, dienvidiem vai rietumiem. Zinām vismaz to, ka viņš nav devies uz austrumiem, jo tur plešas okeāns. Aleksis pastāsta, ka ASV neapgūto zemju platība ir vismaz tikpat liela kā zināmo pilsētu teritorija. Tas šķiet tik neticami, ka brīdi šaubos, vai tā tiešām varētu būt un, kad pastāstu Hanai, ari viņa netic.

Aleksis ir arī pacietīgs klausītājs un var stundām klusēt, kad stāstu par Kerolas mājās pavadīto bērnību, par Greisiju un to, ka visi uzskata - viņa nemāk runāt, bet es vienīga zinu patiesību. Kad stāstu par Dženiju, kas izskatās pēc vecas, saīgušas kundzes un skatās uz mani tā, it kā es būtu deviņgadīgs bērns, Aleksis skaļi smejas.

Ar Aleksi varu runāt arī par māti un to laiku, kad viņa vēl bija dzīva un mēs dzīvojām trijatā - mamma, Reičela un es. Pastāstu par mūsu zeķu ballēm, mammas dziedātajām šūpuļdziesmām, no kurām diemžēl atceros tikai dažas rindiņas. Varbūt stāstīt ir tik viegli tāpēc, ka Aleksis manī klausās, nesakot ne vārda, viņš mierīgi vēro mani ar savu silto skatienu un nekad nenosoda. Kādu dienu atklāju viņam mammas pēdējos vārdus. Aleksis glāsta man muguru, un man pēkšņi gribas raudāt. Taču tas pāriet. Alekša siltās rokas mani nomierina.

Un vēl, protams, mēs skūpstāmies. Tik bieži, ka tad, kad to nedarām, jūtos dīvaini - it kā būtu iemācījusies elpot ar Alekša lūpām un muti.

Palēnām, mums satuvinoties, sāku pētīt arī citas viņa auguma daļas. Smalko ribu rindu zem ādas, krūtis un plecus, kas izskatās kā izkaltas akmenī, maigos bālos matiņus uz kājām. Ievēroju, ka Alekša āda smaržo pēc okeāna -skaisti un neparasti. Vistrakākais, ka atļauju viņam apskatīt ari sevi. Sākumā ļauju gar krekla malu skūpstīt atslēgkaulu un plecus. Pēc tam jau ļauju novilkt kreklu sev pār galvu, noguldīt mani siltajā saulē un vienkārši skatīties. Kad tas notiek pirmoreiz, es drebu. Visu laiku gribas sakrustot rokas uz krūtīm, lai tās aizsegtu. Pēkšņi apjaušu, cik bāla izskatos saules gaismā un cik daudz dzimumzīmju man uz krūtim -droši vien Aleksis domā, ka esmu kropla neglītene.

Bet Aleksis tikai izdveš:

- Kāds skaistums...

Sastapusi viņa skatienu, saprotu, ka viņš tā patiesi domā.

Tovakar pirmo reizi mūžā, stāvot vannas istabas spoguļa priekšā, neredzu pelēku, necilu meiteni. Pirmo reizi mūžā, atglaudusi matus, nolaidusi naktskreklu no viena pleca un raugoties spoguli mirdzošām acīm, es noticu Alekša teiktajam. Es esmu skaista.

Un ne jau es vien. Visa pasaule pēkšņi kļuvusi skaista. DVL rokasgrāmatā teikts, ka delīrijs maina uztveri, laupa spēju loģiski un skaidri domāt un neļauj pieņemt saprātīgus lēmumus. Bet vienu DVL autori ir noklusējuši: mīlestība it visu padara skaistāku. Pat tveicē spīdoša izgāztuve, milzīgs metāla, kūstošas plastmasas un smirdošu atkritumu kalns, man šķiet kā neparasti brīnumaina, sveša pasaule, kas pārcelta uz zemi. Rīta gaismā kaijas, kas tup uz rātsnama jumta, manās acīs ir pārklātas ar baltu krāsu un gaišzilo debesu fonā atgādina izsmalcinātu gleznu, par kuru neesmu redzējusi neko skaistāku. Lietusgāzes ir pasakainas - krītošas stikla lauskas, gaisā biezējoši briljanti. Vējš čukst Alekša vārdu, okeāns to atkārto, koki šūpodamies atsauc atmiņā dejošanu. Viss, ko redzu un kam pieskaros, atgādina Aleksi, tāpēc tas ir brīnišķīgs.

DVL rokasgrāmatā noklusēts arī tas, ka laiks sāk traukties vēja spārniem.

Laiks lec un kūleņo, tas izplūst caur pirkstiem kā smiltis. Katru ritu, ieejot virtuvē un kalendārā ieraugot, ka vēl viena diena pagalam, neticu savām acīm. Jūtu kāpjam nelabumu, kas ar katru dienu kļūst arvien smagāks un nospiež mani kā svins.

Līdz procedūrai palikušas trīsdesmit trīs dienas.

Trīsdesmit divas.

Trīsdesmit.

Bet pa vidu ir zibšņi, mirkļi, nieka sekundes: Aleksis izsmērē šokolādes saldējumu man uz deguna, kad sūdzos par karstumu; virs mums dārzā riņķo bišu spiets; glīta skudru rinda klusi soļo pār ēdiena paliekām; Alekša pirksti manos matos; viņa izliektais elkonis zem manas galvas; Alekša čuksti: Es gribētu, lai mēs paliekam kopā, kamēr pie apvāršņa noasiņo vēl viena diena, atmirdzot sārtos un zeltainos toņos; raudzīšanās debesīs, iztēlojoties mākoņu tēlus - bruņurupuci ar platmali, kurmi ar cukini plecā un zelta zivtiņu, kas tvarsta trusi, kurš jož prom uz dzīvību un nāvi.

Zibšņi, mirkļi, nieka sekundes: tik trauslas, skaistas un bezcerīgas kā vientuļš tauriņš, kas turas pretī arvien stiprākam vējam.

Septiņdadsmitā nodaļa

Zinātnieku aprindās daudz diskutēts par alkām: nav skaidrs, vai tās ir amor deliria nervosa inficētās sistēmas simptoms vai arī pašas slimības ierosinātājs. Tomēr zinātnieki ir vienisprātis, ka starp mīlestību un alkām pastāv simbiotiska saistība, proti, tās nevar iztikt viena bez otras. Alkas ienīst apmierinātību ar esošo; alkas ir slimība, smadzeņu drudzis. Vai tad tas, kurš kaut ko vēlas, var tikt uzskatīts par veselu? Jau pats vārds “alkas" pauž kaut kā trūkumu, un tā tas patiesi ir: alkas ir smadzeņu nepilnība, trūkums, kļūda. Par laimi, tagad to var labot.

Dr. Filips Berrimens. “Amor deliria nervosa izcelsme un ietekme uz izziņas funkcijām”, 4. izdevums

Augusts Portlendā iejūtas, pūzdams karstu un smirdīgu dvašu pāri pilsētai. Dienā uz ielas valda neciešama tveice, tāpēc cilvēki steidzas uz parkiem un pludmalēm, izmisīgi ilgodamies pēc ēnas un kādas vēja brāzmas. Mums ar Aleksi satikties kļūst arvien grūtāk. īsten-das pludmale, kas parasti nav iecienīta, tagad ir pārpildīta pat vakaros, kad beidzu darbu. Divreiz tomēr uzdrošinos ar Aleksi satikties, taču runāt vai citādi sazināties ir bīstami: atļaujamies tikai aši pamāt kā garāmejoši svešinieki. Mēs guļam pludmales smiltis uz dvieļa piecu metru attālumā viens no otra. Aleksis uzliek austiņas, bet es izliekos, ka lasu. Ikreiz, kad mūsu skatieni sastopas, mans augums staro, it kā viņš būtu man blakus un glāstītu muguru, un, lai gan viņa seja ir bezkaislīga, acis smaida. Nekas nav sāpīgāk un reizē jaukāk kā atrasties Aleksim tik tuvu un nedrīkstēt neko pasākt - tas ir tāpat kā karstā dienā ēst saldējumu tik ātri, ka galva aiz sāpēm plīst pušu. Sāku saprast Alekša teikto par “krustmāti” un “tēvoci”: ka viņiem pēc procedūras pietrūkst ari sāpju. Sanāk, ka sāpes padara dzīvi labāku - intensīvāku un pilnvērtīgāku.

Tā kā pludmales mums abiem tikpat kā slēgtas, pieķeramies Strauta ielai 37. Dārzs karstumā cieš. Jau vairāk nekā nedēļu tam jāiztiek bez lietus. Caur kokiem laužas saule, kas jūlijā bija liega kā visvieglākie soļi, bet tagad griež lapu vainagus kā ar nazi, izkaltējot zāli. Pat bites, apdullušas tveicē, lido lēni, uzduras vīstošajām puķēm, pēc tam nokrit zemē un beigās apreibušas atkal paceļas gaisā.

Kādu pēcpusdienu abi ar Aleksi guļam uz segas. Atlaidusies uz muguras, vēroju debesis, kas maina krāsu - te tās ir zilas, te zaļas, te baltas. Aleksis guļ uz vēdera un šķiet par kaut ko noraizējies. Viņš švirkstina sērkociņus un vēro liesmu, nopūzdams to tikai tad, kad sērkociņi nodeguši līdz pirkstgaliem. Atceros, ko viņš stāstīja toreiz šķūni: ka, ieradies Portlendā, dusmās mēdza dedzināt visu pēc kārtas.

Ir tik daudz kā, ko par viņu nezinu, tik daudz dziļi apslēptas pagātnes. Aleksim pat vairāk nekā mums pārējiem bijis jāiemācās visu paturēt sevi. Iedomājos, ka viņa būtības dzīlēs ir kodols, kas mirdz kā ogles un ko smaguma kārtas pamazām pārvērš dimantā.

Ir tik daudz jautājumu, ko neesmu uzdevusi, un tik daudz tēmu, par kurām nekad nerunājam. Tomēr man ir sajūta, ka es viņu tomēr pazīstu, vienmēr esmu pazinusi, un ka daudz kas viņam nemaz nav jāsaka.

- Mežonīgajā zemē šobrīd droši vien ir jauki, - es izmetu, lai kaut ko teiktu.

Aleksis pagriezies skatās uz mani, un es stomīdamās noberu:

- Gribēju teikt, ka tur noteikti ir vēsāk. Tur taču ir daudz koku un ēnas.

-Jā-

Aleksis atbalstās uz elkoņa. Aizvērusi acis, redzu aiz plakstiņiem dejojam krāsu un gaismas plankumus. Aleksis bridi klusēdams mani vēro.

- Mēs varētu aiziet uz turieni, - viņš beigās saka.

Esmu pārliecināta, ka Aleksis joko, un sāku smieties. Bet

viņš klusē, un, atverot acis, redzu, ka viņa seja ir nopietna.

- Tu taču nerunā nopietni, - es saku, tomēr manī paveras baiļu aiza un es zinu - tas nav joks. Zinu ari, ka tieši tāpēc Aleksis šodien ir tik savāds - viņš ilgojas pēc Mežonīgās zemes.

-Ja gribi, varam uz turieni aiziet. - Uzmetis man garāku skatienu, Aleksis apgriežas uz muguras. - Kaut vai rit. Kad beigsi darbu.

- Bet kā mēs... - es iesāku, bet viņš mani pārtrauc.

- Tas lai paliek manā ziņā.

Vienubrīd man Alekša acis šķiet dziļākas un tumšākas nekā parasti - kā tuneļi.

- Vai gribi?

Man šķiet aplam runāt par kaut ko tik svarīgu, bezrūpīgi guļot uz segas, tāpēc uzslejos pussēdus. Robežas šķērsošana ir smags noziegums, par kuru draud nāves sods. Lai gan zinu, ka Aleksis laiku pa laikam mēdz robežu pāriet, tikai tagad apzinos, cik tas ir liels risks.

- To taču nevar, - es gandrīz čukstu, - tas nav iespējams. Žogs, sargi... ar šautenēm.

- Es taču teicu, ka tas ir manā ziņā.

Aleksis ari uzslējās sēdus un, aši saņēmis plaukstās manu seju, smaida.

- Viss ir iespējams, Lēna, - viņš atbild ar vienu no saviem mīļākajiem teicieniem.

Bailes manī noplok. Blakus Aleksim es jūtos droši. Kamēr esam kopā, ar mums nevar notikt nekas ļauns.

- Uz pāris stundām, - viņš saka, - tikai apskatīties.

Novēršos.

- Nezinu.

Rīkle man izkaltusi, un vārdi plēš to pušu.

Pieliecies Aleksis aši uzspiež man uz pleca skūpstu un atkal atgulstas.

- Nekas, - viņš saka, ar vienu roku sargādams acis no saules. - Vienkārši iedomājos, ka tevi moka ziņkārība.

- Moka, jā, bet...

- Lēna, ja negribi, negribi. Nopietni. Tā bija tikai ideja.

Es pamāju. Kājas man līp no sviedriem, tomēr piespiežu

tās pie krūtīm. Jūtos neizsakāmi atvieglota, tomēr ari vīlusies. Pēkšņi atceros, ka Reičela mani reiz mudināja atmuguriski nolēkt no Vilāra pludmales tramplīna, bet es stāvēju drebēdama un baidījos. Beigās viņa pienāca, noliecās un iečukstēja man ausī:

- Nekas, Lēnīt. Tu vēl neesi tam gatava.

Man gribējās tikai ātrāk tikt prom no tramplīna malas, taču, aizejot no pludmales, jutos pavisam nelāgi un man bija kauns.

Ar šīm atmiņām pietiek, lai es izšķirtos.

- Es gribu iet, - aši izmetu.

Aleksis nolaiž roku.

- Tiešām?

Pamāju - esmu pārāk nobijusies, lai atkārtotu. Ja atvēršu muti, atteikšos.

Aleksis lēni uzslējās sēdus. Gaidu sajūsmas izpausmi, bet viņš pat nepasmaida, tikai novērsies kodi lūpu.

- Bet tad mums jāpārkāpj komandantstunda.

- Tad būs jāpārkāpj ne viens vien likums.

Aleksis mani uzlūko, un viņa seja pauž tik dziļas bažas, ka kaut kas dziļi mani iesāpas.

- Paklau, Lēna...

Nolaidis skatienu, Aleksis kārto sērkociņus glītā rindā.

- Varbūt tā nemaz nav laba ideja. Ja mūs noķers, tas ir, ja tevi noķers... - viņš dziļi ievelk elpu. - Ja ar tevi kaut kas notiktu, es to sev nemūžam nepiedotu.

- Es tev uzticos, - saku un tā ari domāju par visiem simt piecdesmit procentiem.

Aleksis joprojām neskatās uz mani.

-Jā, bet sods par robežas pārkāpšanu... - viņš atkal dziļi ieelpo. - Sods par robežas pārkāpšanu ir...

Aleksis nespēj pateikt vārdu nāve.

Maigi viņam piebikstu. Neticami, cik ļoti var aizkustināt otra cilvēka rūpes... un vienlaikus ari pats esi gatavs mirt, lai viņu aizsargātu.

- Likumus es zinu. Dzīvoju te ilgāk par tevi.

Aleksis beidzot pasmaida un mani iedunkā.

- Baigā iedzimtā!

- Esmu te dzimusi un augusi. Bet tu esi ienācējs.

Atkal piebikstu viņam, jau stiprāk, un Aleksis smiedamies mēģina saķert mani aiz rokas. Ķiķinādama izvairos, un Aleksis pastiepies kutina man vēderu.

- Lauku gurķis! - iespiedzos, kad viņš mani sagrābj un smiedamies nogāž uz segas.

- Pilsētas lellīte! - Aleksis uzveļas man virsū un noskūpsta.

Pasaule izšķīst: karstums, spilgtas krāsas, viss peld.

Norunājam satikties līča galā nākamajā, proti, trešdienas vakarā: pēc tam man veikalā jābūt tikai sestdien, tāpēc samērā viegli varēšu izdīkt Kerolai atļauju gulēt pie Hanas. Aleksis mani galvenajos vilcienos iepazīstina ar mūsu plānu. Šķērsot robežu nav neiespējami, tomēr reti kurš riskē. Laikam jau doma par nāves sodu nevienam nešķiet diez cik pievilcīga.

Nespēju iedomāties, kā mēs tiksim pāri elektriskajam žogam, taču Aleksis saka, ka patiesībā elektrība plūst tikai atsevišķos posmos. Pievadīt strāvu visam žogam, kas stiepjas daudzu kilometru garumā, būtu pārāk dārgs prieks, tāpēc pieslēgti tikai samērā īsi posmi, bet pārējais žogs ir tikpat bīstams kā rotaļlaukuma sētiņa. Taču, kamēr visi tic, ka elektrība pieslēgta visam žogam un ka uz tā cilvēks var izcepties kā ola uz pannas, tas savu uzdevumu pilda godam.

- Pupu mizas, - Aleksis atmet ar roku.

Droši vien viņš domā Portlendu un likumus, varbūt ASV. Kad Aleksis kļūst nopietns, starp uzacīm viņam ievelkas rieva, mazs komatiņš, kas man šķiet neizsakāmi mīļš. Cenšos koncentrēties.

- No kurienes tu to visu zini? - es jautāju. - Kā jūs to atklājāt? Dzenājāt cilvēkus gar žogu, lai pārbaudītu, kurā vietā tie nepārvēršas cepetī?

Aleksis pasmīn.

- Firmas noslēpums. Pateikšu tikai, ka dažreiz eksperimentējām ar meža zvēriem. - Viņš sarauc uzacis. - Vai esi ēdusi bebra cepeti?

- Fui!

- Un ceptu skunksu?

- Tu gribi, lai man kļūst nelabi?

Mūsējo ir vairāk, nekā tev šķiet: kārtējais Alekša teiciens, kuru viņš mēdz bieži atkārtot. Visapkārt ir piekritēji, gan neārstēti, gan izdziedināti, - regulatoru posteņos, policijā, valsts iestādēs un starp zinātniekiem. Ar savējo palīdzību varot tikt garām sargbūdām. Viena no Portlendas aktīvākajām piekritējām ir sapārota ar sargu, kas strādā naktsmaiņā Taki tilta ziemeļu galā - tieši tur mēs šķērsosim robežu. Viņai ar Aleksi ir norunāts signāls. Kad Aleksis grib tikt uz Mežonīgo zemi, viņš iemet pastkastītē reklāmu: stulbu lapeli, kādas mēdz dalīt delikatešu tirgoņi un ķīmiskās tīrītavas. Alekša lapiņā reklamēta bezmaksas acu pārbaude pie Dr. Smežoņa (manuprāt, visai daiļrunīgs uzvārds... taču Aleksis saka, ka nemiernieki un piekritēji dzīvo tādā stresā, ka viņiem nedrīkst liegt izspēlēt pa kādam jociņam). Atradusi pastkastītē Alekša lapiņu, sakarniece cenšas iebērt labu devu miega zāļu kafijā, ko dod vīram līdzi uz darbu.

- Nabaga džeks, - Aleksis pasmaida. - Dzer kafiju bez jēgas, bet beigās tik un tā nolūst.

Redzu, ko Aleksim nozīmē pretošanās kustība un kā viņš lepojas ar faktu, ka tā ir sazarojusies pa visu Portlendu. Gribu pasmaidīt, taču vaigi kļuvuši stīvi. Joprojām nespēju aptvert, ka viss, kas man mācīts, ir meli. Grūti aprast ar domu, ka oponenti un piekritēji nav ienaidnieki, bet sabiedrotie.

Šķērsojot robežu, es kļūšu par vienu no viņiem. Taču vairs nespēju atteikties. Es tiešām gribu doties uz Mežonīgo zemi un patiesībā jau sen esmu piekritēja - kopš tās dienas, kad Aleksis pajautāja, vai nevaram tikties līča tālajā galā, un >es piekritu. Par to meiteni, kas biju tolaik, man palikušas tikai neskaidras atmiņas. Tā meitene vienmēr klausīja, ko viņai saka, nemeloja un skaitīja dienas līdz procedūrai ar prieku, nevis šausmām. Viņa baidījās no visa un visiem. Pat no sevis.

Nākamajā dienā, pārnākusi mājās no veikala, palūdzu Kerolai mobilo telefonu un uzsitu Hanai īsziņu: Šonakt paliekam pie A.7Tas ir slepenais kods, ko izmantoju, lūdzot mani pies egt. Kerolai esam teikušas, ka pavadām daudz laika ar Alisoni Daveniju, kas arī nesen beidza skolu. Daveniji ir vēl bagātāki par Hanas vecākiem, bet Alisone ir pēdējā maita. Sākumā Hana atteicās izmantot viņu kā noslēpumaino A., negribēdama pat izlikties, ka mums ar viņu varētu būt kas kopīgs, tomēr beigās es draudzeni pierunāju. Kerola nemūžam nezvanītu Davenijiem, lai pārbaudītu, vai es tur esmu. Viņa kaunētos - manu ģimeni taču ir aptraipījusi Mārsijas vīra dezertēšana un, protams, mana māte, turklāt misters Dav^nijs ir organizācijas ABD (Amerika bez delīrija) Port-lendias nodaļas prezidents un dibinātājs. Alisone Davenija nespēja uz mani pat skatīties un pēc manas mātes nāves lūdz£a skolotājai pārcelt viņu uz tālāku solu - es smirdot pēc miroņiem.

Hžana atbild zibenīgi: Protams. Līdz vakaram!

In teresanti, ko teiktu Alisone, ja uzzinātu, ka izmantojam viņu, lai piesegtu manu draugu. Droši vien izlēktu no biksēim. To iedomājoties, pasmaidu.

Dažas minūtes pirms astoņiem dodos uz apakšstāvu ar uzlkritošu ceļasomu plecā. Tīšām atstāju no tās izlīdušu pidžaimas galu. Esmu salikusi somā visu, kas vajadzīgs, nakšņojot pie Hanas. Kerola, aši pasmaidījusi, novēl jauki pavadīt laiku, un mani pārņem acumirklīga vainas apziņa. Esmu sākusi melot bieži un bez piepūles.

Taču vainas apziņa neliek man pārdomāt. Izgājusi no mājām, drošs paliek drošs, dodos uz Vestendu: ja nu Dženija vai Kerola pa logu mani vēro. Tikai Springstrītā pagriežos atpakaļ uz Briežu avēniju un tad dodos uz Strauta ielu 37. Līdz tai ir labs gabals, un Dīringa kalnājā tieku, kad debesīs jau dziest gaisma. Kā vienmēr, ielas ir tukšas. Pagrūžu sarūsējušos metāla vārtus, kas apjož namu, pabīdu malā vaļīgo dēli pirmā stāva logā un kāpju iekšā.

Mani pārsteidz tumsa, un brīdi stāvu, mirkšķinādama acis, līdz tās aprod ar gaismas trūkumu. Gaiss ir sastāvējies un smags, māja ož pēc pelējuma. Kad sāku saskatīt siluetus, dodos uz viesistabu - uz appelējušo dīvānu. Atsperes lien ārā, audums saplīsis (varbūt peļu darbs), taču redzams, ka savulaik dīvāns ir bijis skaists, pat elegants.

Izmakšķerējusi no somas pulksteni, uzlieku modinātāju uz pusdivpadsmitiem. Priekšā gara nakts. Pēc tam izstiepjos uz grubuļainā dīvāna, spilvena vietā nolikdama ceļasomu. Ērtākais spilvens pasaulē tas nav, bet man labs diezgan.

Aizveru acis. Peļu skrāpēšanās un sienu klusās, noslēpumainās nopūtas ieaijā mani miegā.

Pamostos tumsā, murgodama par māti. Uzrāvusies sēdus, īsu, izmisuma pilnu mirkli nesaprotu, kur atrodos. Atkal uzplaiksnot vainas apziņai, atceros: Strauta ielā 37. Tumsā uztaustu modinātāju, kas rāda jau divdesmit pāri vienpadsmitiem. Zinu, ka jāceļas, tomēr no karstuma un sapņa esmu kā apdullusi, tāpēc vēl dažas minūtes palieku sēžam un dziļi velkam elpu. Esmu nosvīdusi, mati pielipuši pie skausta.

Sapnī redzēju to pašu, ko vienmēr, tikai šoreiz no beigām: bridu pa bangojošu okeānu, neatraujot skatienu no mātes, kas stāvēja uz drūpošas klintsradzes desmitiem metru virs manis - tik tālu, ka nespēju pat izšķirt viņas sejas vaibstus, redzēju tikai izplūdušas auguma aprises. Es centos saukt un brīdināt, pacelt rokas augšup un māt, lai viņa iet prom no kraujas malas, taču, jo vairāk centos, jo spēcīgāk ūdens turēja mani savā varā - kā līme, kas neļauj atraut rokas no sāniem un kož rīklē, sastindzinot vārdus. Visapkārt kā sniegs virpuļoja smiltis, un es zināju, ka kuru katru brīdi māte nokritīs un viņas galva sašķīdīs pret robotajām klintīm, kas slējās no ūdens kā asi nagi.

Un tad viņa krita lejā kā melns punkts, vicinādama rokas un spilgtajā saulē milzdama arvien lielāka. Es gribēju kliegt, bet nespēju, un beidzot, skaidri ieraudzīdama augumu, sapratu, ka tā nemaz nav mana māte.

Tas ir Aleksis.

Tad es pamodos.

Nedaudz apstulbusi, beigās ceļos augšā, mēģinādama pārvarēt bailes. Lēnām, taustīdamās tieku līdz logam un, izkāpusi laukā, atviegloti nopūšos, lai gan uz ielas ir bīstamāk. Tur vismaz jūtama kāda vēja pūsma. Mājas gaisotne mani smacē.

Kad ierodos norunātajā līča vietā, Aleksis mani jau gaida, slēpdamies koku ēnā pie vecas autostāvvietas. Viņš ir noslēpies tik labi, ka es gandrīz paeju viņam garām. Pastiepies viņš ierauj mani ēnā. Mēnesnīcā Alekša acis spīd kā kaķim.

Klusēdams viņš pamāj pāri līcim uz mirgojošu gaismiņu rindu pie robežas. Sargbūdas. Pa gabalu tās izskatās teju līksmas, kā spilgti baltu spuldzīšu virtene nakts ballītē. Sešus metrus tālāk sākas žogs, bet aiz tā - Mežonīgā zeme. Nekad vēl neesmu redzējusi tik neparastu ainu ar dejojošām, kustigām uguntiņām. Priecājos, ka esam norunājuši nesarunāties, līdz nonāksim otrā pusē. Kaklā iespiedies kamols, un man grūti pat paelpot, kur nu vēl ko pateikt.

Robežu šķērsosim Taki tilta galā, uz ziemeļaustrumiem no līča: ja laistos peldus, tad nonāktu tieši pretī mūsu satikšanās vietai. Aleksis trīs reizes paspiež man roku. Tā ir zīme, ka jāsāk kustēties.

Sekoju viņam pa dumbrāju, uzmanīgi vairīdamās no aka-čiem, kas mānīgi atgādina zāles kumšķus, sevišķi tumsā: uzkāpjot nepagūsi ne attapties, kad jau būsi iegrimis līdz ceļgaliem. Aleksis bez skaņas šaujas no vienas tumšās vietas uz nākamo. Brīžiem šķiet, ka viņš izgaist un saplūst ar tumsu.

Līkumojot gar līča ziemeļu malu, redzam sargbūdas arvien skaidrāk, līdz tās pārvēršas vienistabas betona būdās ar ložu necaurlaidīgiem logiem.

Plaukstas man sasvīdušas, un kamols rīklē četrkāršojies. Jūtos tā, it kā mani kāds žņaugtu. Mūsu lielais plāns man pēkšņi šķiet pēdējā muļķība. Simts, nē, tūkstoš sīkumu var mūs iegāzt! Varbūt sargs divdesmit pirmajā būdā kafiju vēl nebūs iedzēris, varbūt viņš nebūs nolūzis ar visu kafiju, varbūt miega zāles vispār nav iebērtas. Un, pat ja sargs būs aizmidzis, varbūt Aleksis kļūdās par tiem neelektrifi-cētajiem žoga posmiem vai varbūt tieši šonakt tiem būs pieslēgta strāva.

Esmu tā nobijusies, ka šķiet - es paģībšu. Gribu pievērst Alekša uzmanību un kliegt, ka jāiet atpakaļ, ka gājiens jāatsauc, bet viņš raiti soļo uz priekšu labu gabalu pirms manis, un kliedzot vai citādi trokšņojot es tikai pievērstu sargu uzmanību. Un regulatori salīdzinājumā ar sargiem ir bērni, kas spēlē policistus un laupītājus. Regulatoriem ir suņi un steki, bet sargiem - šaujamie un asaru gāze.

Beigās sasniedzam līča ziemeļu galu. Apstājies aiz lielāka koka, Aleksis gaida, kamēr viņu panākšu. Šī ir pēdējā iespēja pateikt, ka gribu doties atpakaļ. Tomēr nespēju parunāt, un, kad cenšos noraidoši pamāt, nekas nenotiek. Šķiet, esmu atgriezusies savā sapnī, iegrimusi tumsā kā muša medus podā.

Varbūt Aleksis jūt, kas esmu līdz nāvei pārbijusies, jo pieliecies cenšas atrast manu ausi. Viņa lūpas virzās gar manu kaklu un viegli pieskaras vaigam, un, par spīti mežonīgajām bailēm, es labpatikā notrīsu. Beigās Aleksis uztausta manu auss ļipiņu.

- Viss būs labi, - viņš čukst, un es jūtos mazliet labāk.

Kopā ar Aleksi nekas ļauns ar mani nenotiks.

Sasparojušies atkal laužamies uz priekšu. Klusu skrienam no viena koka pie nākamā, ik pa brīdim sastingstot un apstājoties, lai Aleksis varētu ieklausīties, vai viss ir mierīgi, vai neviens nekliedz un nedimd soļi. Laiks, kad esam klajā vietā un skrienam no ēnas uz ēnu, kļūst arvien garāks, un arī koki aug retāk. Tuvojamies vietai, kur zāle, koki un krūmi vispār izzūd un kur būs jāpārvietojas kā uz skatuves. Pēdējo krūmu no žoga šķir tikai piecpadsmit metri, tomēr manis pēc tā tikpat labi varētu būt degoša pļava.

Aiz izpostītā ceļa, kas kalpoja līdz laikam, kad Portlendā tika nospraustas robežas, paceļas žogs. Mēnesnīcā tas atgādina sudrabainu milzu zirnekļa tīmekli, kurā upuris sapinas, tiek noķerts un notiesāts. Aleksis ir piekodinājis kāpt pāri dzeloņdrātīm lēni un uzmanīgi, bet es jau redzu sevi uzdurtu uz asajiem, smailajiem dzelkšņiem.

Un tad mēs iznākam klajā laukā; zaudējuši relatīvo aizsardzību, ko sniedz koki, aši skrienam pa veco oļiem klāto grantsceļu. Aleksis skrien pa priekšu, saliecies uz pusi mazāks, un ari es pieliecos, cik zemu vien spēju, bet tik un tā jūtos kā uz skatuves. No visām pusēm man uzklūp bailes. Tās ir tik spēcīgas kā vēl nekad. Nezinu, vai pēkšņi sacēlies vējš vai ari pie vainas ir nāves bailes, bet man ir sajūta, ka esmu viscaur pārvērtusies ledū.

Iā vien šķiet, ka tumsa ir atdzīvojusies un aplenc mūs no visām pusēm. Ļaunas, izplūdušas ēnas grasās pārvērsties sargos, un domās dzirdu, kā tumsu pāršķeļ kliedzieni, nopūtas, sirēnu skaņas un lodes. Iztēlojos plosošas sāpes un spilgtas gaismas. Pasaule izšķīst nesakarīgos fragmentos: divdesmit pirmo sargbūdu apjož spilgti balts gaismas aplis, kas laužas ārā kā izsalcis zvērs, gatavs mūs aprit, bet būdā, atgāzies krēslā, guļ sargs ar atvērtu muti; Aleksis pagriezies man uzsmaida - vai tiešām viņš tagad smaida? Zem kājām čirkst oļi. Viss šķiet tāls, nereāls un gaisīgs kā liesmas mesta ēna. Ari pati sev šķietu nereāla: nejūtu, ka elpotu vai kustētos, lai gan noteikti daru gan vienu, gan otru.

Tad mūsu priekšā parādās žogs. Aleksis palecas un uz mirkli sastingst gaisā. Gribu kliegt: Apstājies! Apstājies! Iedomājos sprakšķus un čurkstēšanu, viņa augumam saskaroties ar piecdesmit tūkstoš voltu spriegumu, taču, kad Aleksis klusi ieķeras žogā, tas tikai mazliet sašūpojas, citādi palikdams auksts un miris - tieši tā, kā Aleksis teica.

Tagad būtu jākāpj man, tomēr nespēju saņemties. Ne uzreiz. Taču tad manī rodas izbrīns, kas lēnām aizstāj bailes. Žogs man iedvesis šausmas jau kopš bērnības. Nekad mūžā neesmu tam gājusi tuvāk par pusotru metru. Esam brīdināti un biedēti - mēs izcepšoties, sirdis izkusīšot un mēs nomiršot uz līdzenas vietas. Pastiepusies pārlaižu roku žogam un pārbraucu tam ar pirkstiem. Tas ir miris, auksts un nekaitīgs - tāds pats kā žogs, kas ieskauj rotaļlaukumu un skolas stadionu. Šai brīdī es tā pa īstam aptveru, cik dziļi un samudžināti ir meli, kas vijas cauri Portlendai ka notekcaurules, piesmirdinot visu pilsētu - pilsētu, kas celta uz vieniem vienīgiem meliem.

Aleksis kāpj aši; viņš jau pa pusei ticis līdz žoga augšmalai. Pametis skatienu pār plecu un ieraugot, ka es joprojām stāvu kā muļķe un nekustos, viņš jautājoši pamet ar galvu: Ko tu gaidi?

Uzlieku roku uz žoga un tūlīt atrauju, sajuzdama triecienu, taču tam nav nekāda sakara ar augstspriegumu. Nupat man kaut kas ir kļuvis skaidrs.

Visu mūžu man melots - par žogu, par slimajiem un viņu dzīvi, par miljoniem citu lietu. Mums tika teikts, ka reidi notiek mūsu pašu drošības labad un ka regulatori grib tikai uzturēt mieru.

Mums teica, ka mīlestība esot slimība, kas galu galā nogalina.

Pirmo reizi mūžā man ienāk prātā, ka arī tie taču varētu būt salti meli.

Aleksis uzmanīgi šūpojas turp un atpakaļ uz viegli trīsošā žoga. Paceļu skatienu, un viņš atkal man pamāj. Mēs vēl neesam drošībā. Pēdējais laiks saņemt sevi rokās. Ieķērusies žogā, sāku rāpties augšup. Tagad daudzējādā ziņā ir pat trakāk nekā uz atklāta ceļa. Tur vismaz varēja kaut ko lietas labā darīt: skatīties, vai ap kādu būdu nestaigā sargs, un cerēt, ka tumsā aiz kokiem viņš mūs nepamanīs. Lai cik vāja, tomēr cerība. Tagad esam uzgriezuši sargiem muguru, un es jūtos kā milzīgs, kustīgs mērķis, kam virsū lieliem burtiem rakstīts NOŠAUJIET MANI!.

Aleksis jau ir žoga augšmalā, un es noskatos, kā viņš lēnām, uzmanīgi apiet dzeloņdrāšu cilpas. Mirkli vēlāk Aleksis piesardzīgi nokāpj otrā pusē un, atkāpies dažus soļus atpakaļ, stāv un gaida mani. Precīzi atkārtoju viņa kustības. Drebu gan aiz bailēm, gan no piepūles, tomēr kaut kā tieku līdz augšai un pēc tam arī lejā. Manas kājas beidzot atkal ir uz zemes. Aleksis paņem mani aiz rokas un aši velk uz meža pusi, tālāk no robežas.

Uz Mežonīgo zemi.

Astoņpadsmitā nodaļa

Mērij, iznes lietussargu! Saule smaida šajā dienā, Bet no gaisa pelni krīt, Mati pelēki tūlīt.

Mērij, paķer airus knaši!

Paisumā peld’ projām aši,

Turi sveci gatavībā,

Sarkans paisums ir kā asins.

Mis Mērija (tradicionāla bērnu dziesma ar plaukstu sišanu; saglabājusies no zibenskara laikiem). “Rotaļu vēsture”

Sargbūdu gaismas aši izplēn, it kā izzuzdamas melnā velvē. Ap mums sakļaujas koki, lapas un krūmi no visām pusēm pieskaras sejai, kājām un pleciem ar tūkstošiem tumšu plaukstu, un visapkārt sākas neparasta kakofonija: spārnu švīkstoņa, pūču ūjināšana, zvēru čabināšanās krūmos. Gaiss ir tā piesātināts ar puķu un dzīvības smaržām, ka atgādina biezu aizkaru, kuru var pavilkt malā. Ir tik tumšs, ka dur vai acī. Neredzu pat Aleksi sev priekšā, tikai jūtu viņa plaukstu, kas velk mani tālāk.

Šaipus robežai bailes pieņemas spēkā, tāpēc paspiežu Aleksim plaukstu, dodot ziņu, ka jāapstājas.

- Vēl mazliet uz priekšu, - tumsā dzirdu viņa balsi.

Aleksis velk mani tālāk, taču mēs virzāmies uz priekšu

lēnām. Visapkārt švīkst zari un šalc koki. Jūtu, ka Aleksis iet taustīdamies, lauzdams mums ceļu. Pārvietojamies gliemeža ātrumā, tomēr brīnumainā kārtā robeža un Portlenda ātri izgaist kā nebijušas. Aiz muguras melno tumsa. Ir tāda sajūta, it kā mēs būtu pazemē.

- Aleksi... - iesāku balsī, kas pašai šķiet sveša un aizžņaugta.

- Stāvi, - viņš saka, - pagaidi.

Jūtot, ka Aleksis atlaiž manu roku, neapzināti iekliedzos. Viņa plaukstas taustās ap manām rokām, bet lūpas, mani skūpstot, atduras pret degunu.

- Viss ir kārtībā, - Aleksis turpina.

Viņa balss skan gandrīz tikpat skaļi kā parasti, tāpēc nospriežu, ka briesmas mums vairs nedraud.

- Es nekur neeju, man tikai jāsameklē tas nolāpītais lukturis!

- Aha, skaidrs.

Cenšos elpot normāli un jūtos kā pēdējā muļķe. Varbūt Aleksis jau nožēlo, ka paņēmis mani līdzi. Tādu zaķapastalu.

It kā nolasījis manas domas, Aleksis uzspiež ašu skūpstu, šoreiz lūpu kaktiņā. Jādomā, arī viņa acis vēl nav apradušas ar tumsu.

- Tu esi drosminiece, - Aleksis mani uzmundrina.

Pēc tam dzirdu viņu čabināmies pa krūmiem un klusi lādamies, taču viņa monologu lāgā nesaklausu. Tad atskan īss, sajūsmas pilns sauciens un augšup paceļas plats gaismas stars, apgaismojot koku biezokni un krūmus.

- Rokā ir, - Aleksis smaidīdams dižojas ar lukturi, pagriezdams gaismu pret sarūsējušu, zemē ieraktu instrumentu kasti.

- To mēs atstājam robežpārkāpējiem, - viņš paskaidro. - Ejam?

Es pamāju. Redzot ceļu, jūtos daudz labāk. Zari virs mums veido kupolu, kas atsauc atmiņā Svētā Pāvila katedrāles velvju griestus - savulaik tur apmeklēju svētdienas skolu, kur mums mācīja par atomiem, varbūtībām un Dieva noteikto kārtību. Visapkārt šalko un trīs koki. To lapas veido mainīgus zaļi melnus rakstus un dancina neskaitāmas sīkas būtnes, kas steidzīgi lec no zara uz zaru. Ik pa brīdim luktura gaisma spoguļojas spožās, plati atvērtās acīs, kas vēro mūs no lapotnes un tad pazūd tumsā. Neticami. Nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējusi: visapkārt kūsā dzīvība, viss aug, zibenīgi plešas un šaujas augšup. Nespēju izskaidrot, kāpēc, bet jūtos kā dumja sīkaļa, kas ielauzusies ipašumā, kura saimnieks ir vecāks un godājamāks par mani.

Aleksis soļo jau drošāk, ik pa brīdim paceldams zaru, lai man ērtāka iešana, vai nogrūzdams kaut ko malā, lai varam turpināt ceļu. Tomēr taku es vēl neredzu un pēc piecpadsmit minūtēm sāku baiļoties, ka mēs metam bezmērķīgus lokus un ejam arvien dziļāk mežā. Gribu pajautāt, vai viņš maz zina, kur iet, bet tad ievēroju, ka lukturis ik pa brīdim apgaismo kokus, kas ieskauj mūs kā slaidi, rēgaini silueti. Daži stumbri ir iezīmēti ar zilu krāsu.

- Tā krāsa... - es iesāku.

Aleksis pamet skatienu pār plecu.

- Maršruta karte, - viņš atbild, paātrinādams soli, un tad piebilst: - Vari man ticēt, te apmaldīties nav patīkami.

Un tad pēkšņi koku kļūst arvien mazāk. Tikko vēl bijām meža vidū, bet nu jau ejam pa bruģētu ceļu - akmens lenti, kuru mēnesnīca pārvērtusi sudrabaini robotā mēlē.

Jūtu zem kājām bedres, vietām - plaisas un grambas, šur tur jāapiet akmeņu kaudzes. Ceļš met līkumu ap iegarenu, zemu pakalnu un beigās izzūd tumšos kokos.

- Dod roku, - Aleksis saka.

Viņš atkal čukst, un manī pamostas prieks. Nez kāpēc gan jūtos, kā iegājusi kapsētā. Abās pusēs stiepjas plaši izcirtumi, līdz viduklim aug sanoša zāle un daži sīki kociņi, kas klajuma vidū izskatās trausli un vāri. Šķiet, redzu ari milzīgus citu virs cita saliktus baļķus un mēness gaismā mirdzošus metāla savijumus.

- Kas tas? - čukstu Aleksim un tad aizturu kliedzienu, aptvērusi, ka atbildi jau zinu.

Čukstošās pļavas vidū stāv liels, zils un pilnīgi neskarts furgons - varētu domāt, ka kāds ar to vienkārši devies izbraucienā.

- Savulaik te bija iela. - Alekša balsi jaušu spriedzi. - Zibenskarš to sagrāva. Tādu ielu te ir bez sava gala. Sa-bumbotas, iznīcinātas.

Notrīsu. Tad tāpēc te jūtos kā kapsētā - zināmā mērā te tiešām arī ir mirušo vieta. Zibenskarš turpinājās veselu gadu. Tas bija krietnu laiku pirms manas piedzimšanas -mana mamma vēl bija maza. Kara mērķis bija atbrīvoties no visiem slimajiem un piekritējiem, kas negribēja pamest savas mājas un pārcelties uz oficiāli atzītām dzīvesvietām. Māte reiz ieminējās, ka visas viņas pirmās atmiņas aizēno bumbu sprādzieni un dūmu smarža. Viņa teica, ka vēl gadiem ilgi virs pilsētas peldējis ugunsgrēku smārds un vējš ikreiz atnesis pelnus.

Eju uz priekšu, valdīdama asaras. Tas, ko redzu, krasi atšķiras no vēstures stundās mācītā. Skolā mums rādīti attēli ar smaidošiem pilotiem, kas pacēluši īkšķus; ļaudīm, kas līksmo pie robežas, jo beidzot jūtas drošībā; glīti nodedzinātām mājām. Ne miņas no haosa - viss perfekts kā datora ekrānā. Vēstures grāmatās noklusēts, ka šajās mājās dzīvoja cilvēki. Mums tika mācīts, ka viņi ir tikai ēnas, rēgi un nereāli tēli. Taču, ar Aleksi rokrokā ejot pa sabumboto ceļu, saprotu, ka tā tas nebija. Te valdīja haoss un smirdoņa, plūda asinis un oda pēc degošas ādas. Te dzīvoja cilvēki - cilvēki, kas mēdza ēst, runāt pa tālruni, cept olas un dziedāt, ejot dušā. Mani pārņem skumjas par šo zudušo pasauli un dusmas uz tiem, kuri to pazudināja. Dusmas uz savējiem - pareizāk sakot, tiem, kas reiz bija manējie. Tagad es pati nezinu, kas esmu un kur ir mana vieta.

Nē, tas tomēr nav tiesa. Es zinu gan. Mana vieta ir blakus Aleksim.

Mazliet tālāk kalnā redzams kārtīgs, balts namiņš, kam nezin kā izdevies pārdzīvot zibenskaru neskartam, un, ja nebūtu greizi sagriezto slēģu, to varētu noturēt par kādu Portlendas māju. Tukšā vietā sagrauto kaimiņmāju vidū tas izskatās neparasti sīks - kā jērs, kas ieklīdis svešās ganībās.

- Vai kāds te vēl dzīvo? - pajautāju Aleksim.

- Reizēm kāds patveras no lietus vai sala. Taču tikai klaidoņi - slimie, kas nedzīvo vienā vietā.

Jau atkal, pirms izteikt vārdu slimie, Aleksis uz sekundes simtdaļu saviebjas, it kā juzdams mutē nepatīkamu garšu.

- Parasti mēs no šejienes turamies pa gabalu. Cilvēki baidās, ka atkal atlidos bumbvedēji, lai novestu savu posta darbu līdz galam. Vairāk gan māņticības dēļ - tiek uzskatīts, ka tā māja nes nelaimi. - Aleksis skumji pasmaida. - Turklāt tur viss ir izlaupīts - gultas, segas, drēbes un tā tālāk. Es te tiku pie saviem traukiem.

Aleksis man ir teicis, ka Mežonīgajā zemē viņam ir pašam sava īpaša vietiņa, bet, kad lūdzu pastāstīt vairāk, apklusa, vien piebilzdams, ka gan jau reiz redzēšu to savām acīm. Grūti iedomāties, ka tik tuksnesīgā vietā tiešām kāds dzīvo, izmanto traukus, segas un visu pārējo.

-Tur.

No ceļa Aleksis ved mani uz mežu. Atklāti sakot, nopriecājos, atkal nonākusi koku ielenkumā. Neparasti tukšais klajums ar vienu māju, pamesto kravas mašīnu un sagrautajām ēkām man šķiet kā dziļa brūce zemes vaigā.

Soļojam pa diezgan iestaigātu taku. Ik pa brīdim redzu ar zilo krāsu iezīmētus kokus, bet Aleksis tiem vairs lielu uzmanību nepievērš. Ejam ātri un bez apstāšanās. Necik ilgi, un esam tikuši izcirtumā, no kura izvākti ari krūmi, tāpēc iet ir daudz vieglāk. Pirms mums šo ceļu minušas daudzas citas kājas. Sirds man nemierīgi pukst, un jūtu, ka tuvojamies mērķim.

Negaidot Aleksis apsviežas riņķi tik strauji, ka gandrīz uzskrienu viņam virsū. Pēc tam viņš izslēdz lukturīti, un tumsā sāk slīdēt ēnas, kas, bridi pavirpuļojušas, izgaist.

- Aizver acis, - pēc balss jūtu, ka Aleksis smaida.

- Kāpēc? Tāpat neko nevar redzēt.

Tumsā jūtu, ka Aleksis nobola acis.

- Nu, bet, Lēna!

- Labi, labi.

Aizveru acis, un Aleksis, saņēmis manas rokas savējās, ved mani gabaliņu uz priekšu, murminādams:

- Kāp pāri. Te ir akmens. Mazliet pa kreisi.

Mani viss kņud un trīs. Beidzot mēs apstājamies, un Aleksis atlaiž manas rokas.

- Klāt esam, - jūtu viņa balsī satraukumu. - Atver acis!

Pirmajā acumirkli nespēju parunāt, vien vairākkārt noplātu muti un atkal to aizveru.

- Nu, kā? - Aleksis nemierīgi mīņājas man blakus. - Ko teiksi?

- Tā ir... tā ir īsta, - beigās izstostu.

- Ir gan, - Aleksis nosprauslojas.

- Tā ir brīnišķīga.

Speru soli uz priekšu. Šobrīd grūti pateikt, kādu es mēdzu iztēloties Mežonīgo zemi, tomēr noteikti ne šādu. Gari, plati izcirtumi, kur vietām debesīs tiecas ataugušo koku stumbri. Debesis paceļas virs mums kā plašs, mirdzošs kupols ar spožu, milzīgu mēnesi vidū. Mežrozītes apskāvušas saliektu norādi, kas gandrīz nav salasāma. Dažus vārdus tomēr izburtoju: KRAUJU CIEMA MOBILAIS PARKS. Izcirtumā redzami daudzi treileri, bet tiem blakus - ari radošāki mājokļi: starp kokiem izstieptas nojumes ar segu vai dušas aizkaru durvju vietā, sarūsējuši furgoni ar teltīm kravas kastes vietā, vecas mašīnas ar logiem priekšā aizvilktu audumu, lai patvertos no svešām acīm. Visapkārt melno ieplakas un svaigas ugunskuru pēdas, kas šobrīd, krietnu brīdi pēc pusnakts, joprojām gruzd. Gaisā ceļas dūmu gredzeni un smaržo pēc pārogļota koka.

- Redzi? - Aleksis smaidīdams iepleš rokas. - Visu zibenskarš nenoslaucīja.

- Tu man nestāstīji.

Pagriezusies uz izcirtuma pusi, apeju riņķī baļķiem, kas salikti aplī, veidojot brīvdabas viesistabu.

- Tu neteici, ka te ir šādi.

Viņš parausta plecus un tek man līdzi kā priecīgs šunelis.

- Tas jāredz savām acīm. - Viņš uzspārda nedaudz zemes dziestošam ugunskuram. - Rādās, ka ballīti esam nokavējuši.

Ejot cauri izcirtumam, Aleksis pievērš manu uzmanību katrai “mājai” un stāsta par cilvēkiem, kas tajās dzīvo, visu laiku runādams čukstus, lai kādu neuzmodinātu. Šo to esmu dzirdējusi, bet uzzinu ari daudz ko jaunu. Nespēju pilnībā koncentrēties, tomēr laimīga klausos viņa klusajā, rāmajā, pazīstamajā, uzmundrinošajā balsī. Apmetne nav pārāk liela: tā ir aptuveni divsimt metru gara, tomēr jūtu, ka manā priekšā paveras vesela pasaule, atklājot tādas šķautnes un dzīles, par kuru esamību man nav bijis ne jausmas.

Nekādu mūru. Nekur nekādu mūru. Līdzās Mežonīgajai zemei Portlenda šķiet kā sīka monēta.

Beigās apstājamies noputējuša, pelēka treilera priekšā. Logu vietā tam rēgojas cieši sastūķēti krāsaini auduma gabali.

- Mmm... klāt esam, - Aleksis samulsis pamāj.

Šovakar pirmo reizi redzu viņu uztrauktu, un ari mani

pārņem nemiers. Apvaldu histēriskus smieklus, kas grib izlauzties galīgi nevietā.

- Oho! Izskatās... ē...

- No ārpuses neko daudz neredz, - Aleksis mani pārtrauc un novērsies kodi lūpu kaktiņu. - Vai tu... vai tu gribētu ienākt?

Pamāju, baidīdamās runāt, jo tad atkal spētu izdvest vien klusu pīkstienu. Divatā esam bijuši bieži, tomēr šoreiz tas ir citādi. Vairs nav jāslēpjas no svešiem skatieniem, nav jābaidās no uzkliedzieniem un rokām, kas varētu mūs izšķirt, -tas viss palicis bezgala tālu. Satraucoši un vienlaikus baisi. Te var notikt jebkas. Aleksis pieliecas, lai mani noskūpstītu, un man krūtīs iegulst samtaina tumsa, maigas koku šalkas, neredzamu dzīvnieku rosība. Es izšķīstu un izgaistu naktī. Kad Aleksis atraujas, pāris sekunžu cīnos pēc elpas.

- Nāc, - viņš saka, ar plecu atgrūdis treilera durvis.

Ieejam pilnīgā tumsā, kur neredzu gandrīz neko, un, kad

Aleksis aizver durvis, vispār neko.

- Elektrības gan nav, - viņš paziņo un sāk staigāt turp un atpakaļ, uzgrūzdamies priekšmetiem un klusi lādēdamies.

- Vai sveču tev nav? - noprasu.

Gaiss smaržo pēc kritušām rudens lapām. Patīkami. Vēl te ož pēc tīrīšanas līdzekļa ar citrusaugu aromātu un mazliet ari pēc degvielas.

- Man ir kas vēl labāks.

Dzirdu, ka Aleksis ap kaut ko ķimerējas, un pēkšņi pār mani nolīst ūdens šalts. Iespiedzos.

- Piedod. Kādu laiciņu neesmu te bijis. Uzmanies! -Aleksis saka.

Atkal dzirdu viņu ķimerējamies, un negaidot pazūd jumts, atklādams debesis visā krāšņumā. Mums virs galvas rāmi spīd mēness, metot mājoklī sudrabainu gaismu. Ieraugu, ka “griesti” ir milzīga plastmasas plēve, ar kādu parasti pārsedz grilu. Uzkāpis uz krēsla, Aleksis ritina plēvi vaļā, arvien vairāk atklādams debesis, un visapkārt kļūst gaišāk.

Man aizraujas elpa.

- Cik skaisti!

Pametis skatienu pār plecu, Aleksis smaidīdams turpina darboties, ik pēc brītiņa pārceldams krēslu uz priekšu, lai ritinātu plēvi tālāk.

- Viendien vētra norāva pusi jumta. Labi, ka nebiju uz vietas.

Aleksis mirdz, viņa rokas un plecus klāj sudrabota gaisma. Tāpat kā reida naktī man ienāk prātā baznīcā redzētās svētbildes un eņģeļi.

- Laikam jānovāc vienreiz līdz galam.

Pabeidzis Aleksis viegli nolec no krēsla un smaidīdams mani uzlūko.

- Mana personiskā saliekamā mājiņa!

- Neticami, - saku un tiešām tā ari domāju.

Debesis ir tik tuvu. Tāda sajūta, ka atliktu vien mazliet pastiepties, un es pieskartos mēnesim.

- Tūlīt sameklēšu sveces.

Paspraucies man garām, Aleksis dodas uz virtuvi pēc svecēm. Tagad viss redzams skaidrāk, lai gan daudz ko joprojām slēpj tumsa. Stūri stāv neliela malkas plīts, pie pretējās sienas - divvietīga gulta. To ieraugot, kuņģis sāk kņudēt un prātā nāk tūkstošiem atmiņu: kā Kerola reiz, apsēdusies uz gultas malas, nosvērtā balsī stāstīja man par vīra un sievas pienākumiem; kā Dženija, uzlikusi roku uz gurna, zirgojās, ka liktenīgajā stundā es nezināšot, ko darīt; kā pa kaktiem notika sačukstēšanās par Vilovu Marksu; kā Hana garderobē skaļi prātoja, nez kāds tas sekss ir, kamēr es viņai blakus šņācu, lai apklust, un metu skatienu pār plecu, pārbaudot, vai kāds mūs nav izdzirdējis.

Atradis vairākas sveces, Aleksis tās iededz un uzmanīgi saliek gar treilera sienām. Beidzot manam skatienam paveras visa telpa. Visvairāk mani pārsteidz grāmatas: stūrainie silueti, kas pustumsā atgādināja mēbeles, pārvēršas augstās grāmatu grēdās - tik daudz grāmatu vienkopus esmu redzējusi tikai bibliotēkā. Pie sienas stāv trīs grāmatplaukti. Pat ledusskapis, kam durvis karājas eņģēs, ir pilns ar grāmatām.

Paņēmusi sveci, pārskatu vākus. Neko pazīstamu neredzu.

Daži sējumi ir tik veci un sabirzuši, ka baidos tiem pieskarties, lai grāmatas neizjuktu. Pētu tos nosaukumus, kuri vēl ir salasāmi: Emīlija Dikinsone, Volts Vitmens, Viljams Vordsvorts.

Aleksis pamet skatienu uz manu pusi.

- Dzeja, - viņš paskaidro.

- Kas ir dzeja?

Pirmo reizi dzirdu tādu vārdu. Skaists gan. Elegants un viegls - kā daiļa dāma garā kleitā, kas cēli pagriežas.

Aleksis iededz pēdējo sveci, un treileri piepilda silta, mirgojoša gaisma. Tad viņš nostājas man blakus, sāk kaut ko meklēt un, izņēmis no plaukta kādu grāmatu, pasniedz to man.

Mīlas dzejas izlase. Kad ieraugu vārdu mīla, kas bronzas burtiem mirdz uz vāka, kuņģis apmet kūleni. Aleksis uzmanīgi mani vēro, tāpēc, lai slēptu neveiklības sajūtu, atveru grāmatas pirmās lappuses un pārlaižu skatienu autoru sarakstam.

- Šekspīrs? - Šis vārds man pazīstams no veselības mācības. - Tas pats, kas sarakstījis to brīdinošo lugu Romeo un Džuljeta?

Aleksis nosprauslojas.

- Tā nav nekāda brīdinošā luga, - viņš saka, - bet gan vēstījums par lielu mīlestību.

Atceros dienu, kad laboratorijās pirmoreiz ieraudzīju Aleksi. Šķiet, ka tas bija tik sen. Toreiz man prātā dega vārds skaists. Atminos, ka vēl domāju kaut ko par ziedošanos.

- Dzeju aizliedza uzreiz pēc tam, kad tika atklāta dziedniecība. - Paņēmis no manām rokām grāmatu, Aleksis to atver. - Varbūt gribi paklausīties?

Es pamāju. Aleksis nokāsējas, iztaisno plecus un apļo galvu, kā iesildīdamies futbola spēlei.

- Uz priekšu! - es smejos. - Neminstinies!

Nokāsējies vēlreiz, Aleksis sāk lasīt:

- “Vai tevi saukt par pavasara dienu?”

Aizveru acis un klausos. Siltums aug un viļņojas mani kā jūra. Neko līdzīgu dzejai līdz šim neesmu dzirdējusi. Es gan nesaprotu visu - uztveru vien atsevišķus tēlus un teikumus, kas man šķiet nepabeigti, un viss plīvo kā košas, krāsainas lentes vējā. Pēkšņi saprotu, ka dzeja atgādina mūziku, kas gandrīz pirms diviem mēnešiem apbūra mani lauku mājās. Dzejai uz mani ir tas pats efekts: tā gan iepriecina, gan vieš skumjas.

Aleksis beidz lasīt. Atvērusi acis, redzu, ka viņš manī cieši noraugās.

- Kas ir? - jautāju.

Alekša skatiens ir tik spēcīgs, ka man aizraujas elpa, -šķiet, viņš skatās ne vien uz mani, bet manī.

Aleksis uzreiz neatbild, tikai pāršķir lapas, neatraudams no manis skatienu.

- Gribi dzirdēt vēl vienu? - Negaidīdams atbildi, viņš sāk skaitīt: - “Kā tevi mīlu? Ļauj pastāstīt tev, kā.”

Vārds mīlu atkal liek manai sirdij pamirt un tad drudžaini iepukstēties.

- “Es mīlu tevi dziļi, plaši, augstu, kā spēj man’ dvēsele...”

Zinu, ka Aleksis tikai izrunā cita rakstītos vārdus, tomēr liekas, ka tie nāk no viņa sirds dziļumiem. Viņa acīs dejo gaismiņas un atmirdz sveču liesmas.

Panācis soli uz priekšu, Aleksis noskūpsta mani uz pieres.

- “Bez tavas mīlas nevaru ne dienu...”

Grīda salīgojas, un man šķiet, ka kritu.

- Aleksi, - iesāku, bet tālāk netieku.

Maigi, tik tikko pieskardamies viņš noskūpsta man vienu vaigu, tad otru.

- “Es mīlu tevi brīvi...”

- Aleksi, - jau skaļāk ierunājos.

Sirds pukst tik neganti, it kā gribētu izlēkt no krūtīm.

Aleksis atraujas un skumji pasmaida.

- Elizabete Bareta Brauninga, - viņš pārbrauc ar pirkstu man pār degunu. - Tev nepatīk?

Alekša balss skan klusi un nopietni, un es nojaušu, ka patiesībā viņš runā par kaut ko citu.

- Nē. Tas ir, jā. Patīk, tiešām, vienīgi...

Pati vairs nezinu, ko gribu teikt. Nespēju ne skaidri padomāt, ne parunāt. Kā vētra, kā viesulis manī virpuļo viens vārds, un man cieši jāsakniebj lūpas, lai tas neizspruktu ārā. Mīla, mīla, mīla, mīla. Vārds, kuru nekad neesmu izrunājusi, nekad neesmu nevienam teikusi, vārds, par kuru pat neesmu īsti uzdrīkstējusies domāt.

- Tev nav nekas jāpaskaidro.

Aleksis atkāpjas vēl soli nostāk. Man atkal ir tāda neskaidra sajūta, ka patiesībā mēs runājam par ko citu. Kaut kādā veidā esmu likusi Aleksim vilties. Lai kas starp mums nupat būtu noticis - un kaut kas ir noticis, lai gan man nav ne jausmas, kas tieši, - esmu viņu apbēdinājusi. Redzu to Alekša acīs, lai gan viņš joprojām smaida. Gribu atvainoties vai apskaut viņu un lūgt, lai mani noskūpsta. Tomēr joprojām baidos pavērt muti - baidos, ka izrunāšu to vārdu, un baidos no tā, kas sekos.

- Nāc, - Aleksis noliek grāmatu un sniedz man roku. - Gribu tev kaut ko parādīt.

Aleksis ved mani uz gultu, un es atkal jūtu kautrības uzplūdus. īsti nezinu, kas viņam padomā, un apsēdusies nezinu, kur likt rokas.

- Viss kārtībā, Lēna, - Aleksis saka.

Kā vienmēr, kad viņš izrunā manu vārdu, atslābstu. Aleksis atgulstas uz muguras, es daru tāpat, un tagad mēs guļam viens otram lidzās. Gulta ir šaura: mums abiem tik tikko pietiek vietas.

- Redzi? - Aleksis ar zodu norāda augšup.

Mums virs galvas deg, mirdz un liesmo zvaigznes, tūkstošiem zvaigžņu: to ir tik daudz, ka šķiet - melnajās debesis virpuļo neskaitāmas sniegpārslas. Man izlaužas nopūta. Tik daudz zvaigžņu redzu pirmo reizi dzīvē. Debesis šķiet esam pavisam tuvu, tieši virs galvas, tepat virs treilera, kas palicis bez jumta. Tā vien šķiet, ka mēs tajās krītam; ja mēs lēktu no gultas kā no tramplīna, debesis mūs noķertu un turētu cieši, cieši.

- Ko teiksi? - Aleksis jautā.

- Es tās mīlu, - nedomādama atbildu, un smagums krūtis acumirklī izgaist. - Es tās mīlu, - atkārtoju.

Pirmoreiz izsacīt šo vārdu ir grūti, pēc tam kļūst vieglāk. Tas ir īss. Kodolīgs. Viegli izrunājams. Jocīgi, ka nekad agrāk neesmu to ņēmusi mutē.

Redzu, ka Aleksis ir apmierināts. Pēc balss jūtu, ka viņa smaids kļūst arvien platāks.

- Neremontētā māja man godu nedara, - viņš turpina, - bet tev jāatzīst, ka skats ir satriecošs.

- Kaut mēs varētu te palikt, - izmetu un tad steidzīgi izstomu: - Tas ir, ne jau pavisam. Ne jau uz visiem laikiem, bet... Tu saproti, ko es gribu teikt.

Aleksis pabāž roku man zem kakla, un es ērti iekārtojos viņam azotē.

- Man prieks, ka tu to visu redzi, - viņš saka.

Bridi mēs vienkārši guļam klusēdami. Alekša krūtis elpojot cilājas un sāk ieaijāt mani miegā. Kājas un rokas kļūst neticami smagas, bet zvaigznes pārvēršas vārdos. Gribu skatīties un atminēt, kas tām sakāms, taču plakstiņi kļūst tik smagi, ka acis nepielūdzami veras ciet.

- Aleksi?

-Jā?

- Nolasi man vēlreiz to dzejoli!

Nepazīstu pati savu balsi, un ari vārdi skan kā no tālienes.

- Kuru? - Aleksis čukst.

- To, kuru tu zini no galvas.

Es peldu, jau peldu.

- Es daudzus zinu no galvas.

- Tad vienalga kuru.

Ievilcis elpu, Aleksis iesāk:

- “Nesu tavu sirdi sevī, nesu savā sirdī. Tu ar mani kopā vienmēr...”

Aleksis skaita dzejoli, un vārdi slīd pār mani kā saules stari, kas pamazām ielaužas arvien dziļāk, izklīdinot tumsu. Acis esmu aizvērusi, taču neticamā kārtā joprojām redzu zvaigznes. Veselas galaktikas, sārtas un sarkanas saules, plašu, sudrabainu okeānu, tūkstošiem spilgtu mēnešu.

Kad Aleksis mani maigi modina, man šķiet, ka esmu gulējusi tikai piecas minūtes. Debesis joprojām ir piķa melnumā, mēness - spožs, taču, ieraudzījusi nodegušās sveces, saprotu, ka esmu nogulējusi vismaz stundu.

- Laiks doties atpakaļ. - Aleksis atglauž man matus no pieres.

- Cik pulkstenis? - samiegojusies prasu.

- Tūlīt būs trīs.

Aleksis uzslējās sēdus, izraušas no gultas un, pasniedzis roku, uzrauj mani kājās.

- Jātiek pāri robežai, kamēr Ērkšķrozlte vēl nav pamodusies.

- Ērkšķrozlte? - Apjukusi grozu galvu.

Aleksis klusi iesmejas.

- Pēc dzejas, - viņš pieliecas, lai mani noskūpstītu, - seko pasakas.

Tad mēs atkal ejam cauri mežam, pēc tam dodamies tālāk pa izdangātu taku, kas vijas gar sabumbotām mājām, un tad atkal nogriežamies uz meža pusi. Visu laiku man ir tāda sajūta, ka neesmu lāgā pamodusies. Pat kāpjot pāri žogam, nejūtu nedz bailes, nedz uztraukumu. Otrreiz tikt pāri dzeloņdrātīm ir neizsakāmi vieglāk, turklāt liekas, ka ēnas ir no auduma un sargā mūs kā mētelis. Sargs divdesmit pirmajā būdā sēž tāpat kā pirmīt, atgāzis galvu, uzslējis kājas uz galda un atvēris muti. Mirkli vēlāk jau ejam gar līci un tad jau klusi slīdam pa ielām uz Dīringa kalnāju. Prātā iešaujas pavisam ērmota doma, pa pusei bailes, pa pusei vēlme: varbūt šis ir tikai sapnis un es pamodīšos Mežonīgajā zemē? Varbūt es pamodīšos un zināšu, ka vienmēr esmu tur bijusi, un visa Portlenda ar laboratorijām, komandantstundu un procedūru šķitīs garš, ļauns murgs.

Strauta ielā 37 atkal iekāpjam pa logu, un degunā uzreiz iecērtas tveices un pelējuma smārds. Esmu pavadījusi Mežonīgajā zemē tikai pāris stundu un jau ilgojos pēc turienes - pēc vēja kokos, kas šalc kā okeāns, pēc brīnišķīgajām plaukstošu augu smaržām, neredzamajām bēgošajām radībām, pēc dzīvības, kas tur nemitīgi plūst un plešas uz visām pusēm...

Nekādu mūru...

Aleksis aizved mani uz dīvānu, uzklāj virsū segu, noskūpsta un novēl labu nakti, bet pats dodas uz laboratorijām, uz rīta maiņu. Laika viņam ir tik vien, lai pa ceļam ieskrietu mājās nodušoties. Dzirdu viņa soļus izgaistam tumsā.

Tad es aizmiegu.

Mīla - viens vienīgs vārds, pavisam īss, ne garāks par asmens šķautni. Tāda ari ir mīlestība - asmens, kas šķērso cilvēka dzīvi, sadalot to divās daļās: pirms un pēc. Dzīve paliek abās pusēs.

Pirms un pēc, un kamēr - mirklis, kas nav nedz īsāks, nedz garāks par asmens šķautni.

Deviņpadsmitā nodaļa

Dzīvo brīvībā vai mirsti.

Sens teiciens, kura izcelsme ir nezināma, minēts Visu bīstamo vārdu un ideju krājumā, www.vbvik.gov.org

īvaini, ka pasaules rats turpina akli un nevērīgi

griezties arī tad, kad tava personiskā dzīve, tava

mazā, izgrebtā plakne iziet no ierastajām sliedēm ''ai pat izjūk gabalos. Vienu dienu tev ir vecāki, nākamajā esi bārenis. Vienu dienu tev pasaulē ir sava vieta un ceļš, bet jau nākamajā tu maldies tuksnesī.

Saule aust, mākoņi turpina slīdēt pa debesjumu, cilvēki iepērkas, norauj tualetē ūdeni, atver logu slēģus un atkal tos aizver. Bet pēkšņi tu saproti, ka lielākā daļa no tā visa -dzīve un nerimstošais esības mehānisms - uz tevi neattiecas. Tev tajā nav vietas. Mehānisms dragā uz priekšu arī tad, ja tu nolec no kraujas. Pat tad, kad esi jau miris.

Kad no rīta dodos uz Portlendas centru, tieši tas, ka viss izskatās tik parasts, mani pārsteidz visvairāk. Es gan nezinu, ko gaidīju. Protams, necerēju, ka ēkas pa nakti būs sabrukušas un ielu bruģis izkusis, tomēr esmu pārsteigta, redzot cilvēku straumi, kas ar portfeli rokā dodas savās ikdienas gaitās, veikalniekus, kas slēdz vaļā savas bodītes, un mašīnu, kas lūko izlavierēt pa pārpildīto ielu.

Tas taču ir absurdi, ka neviens neko nezina, nejūt nekādas izmaiņas, nekādu satricinājumu, lai gan mana dzīve ir sagriezusies ar kājām gaisā. Tuvojoties mājām, jūtu parano-iskas bailes, ka kāds varētu saost manās drēbēs Mežonīgās zemes smaržu vai man no acīm nolasīt, ka esmu robežpār-kāpēja. Skausts sūrst, it kā to durstītu zari, un es papurinu mugursomu - ja nu tajā ieķērusies kāda lapa vai dadzis (lai gan tas nu gan ir lieki - galu galā nav jau tā, ka Portlendā vispār nebūtu koku). Taču neviens pat nepaskatās uz manu pusi. Drīz būs deviņi, visi steidzas uz darbu. Neskaitāmi daudz parastu cilvēku skrien savās parastajās gaitās, skatoties tikai uz priekšu un neliekoties ne zinis par necilu maza auguma meiteni, kas ar mugursomu plecos cenšas izspraukties cauri drūzmai.

Necilu maza auguma meiteni, kurā kā uguns deg kāds noslēpums.

Mežonīgajā zemē pavadītā nakts ir saasinājusi manu redzi. Arēji viss šķiet tāds pats, tomēr pasaule kļuvusi citāda, gandrīz trausla - liekas, es varētu ar roku izbraukt cauri ēkām, debesim un pat cilvēkiem. Atceros, kā bērnībā vēroju Reičelu pludmalē ceļam smilšu pili. Māsa ņēmās stundām, likdama lietā dažādus traukus un formiņas, lai izveidotu torņus un smailes. Beigās pils izskatījās lieliski, kā īsta mūra ēka. Taču pietika ar diviem trim viļņiem, lai tā izšķīstu. Atceros, ka sāku raudāt, māte atnesa saldējumu un lika man pacienāt ari Reičelu.

Tieši tāda šorīt izskatās Portlendā: it kā tai draudētu izšķīšana.

Atceros Alekša vārdus: Mūsējo ir vairāk, nekā tev šķiet. Zagšus vēroju garāmgājējus, cerēdama ieraudzīt sejās kādu noslēpumainu pazīmi, kas liecinātu par pretošanos, taču ļaudis izskatās kā vienmēr: noguruši, steidzīgi, aizkaitināti, neaizsniedzami.

Kad pārrodos mājās, Kerola virtuvē mazgā traukus. Lūkoju nemanīti aizslīdēt garām, taču viņa mani pasauc. Apstājos, uzlikusi vienu kāju uz kāpnēm. Kerola iznāk gaitenī, slaucīdama rokas trauku dvielī.

- Kā gāja pie Hanas? - viņa jautā, acīm urbjoties man sejā, it kā kaut ko meklējot.

Mēģinu atvairīt vēl vienu paranojas lēkmi. Kerola taču nevar zināt, kur es biju.

- Labi, - paraustu plecus, cenzdamās runāt nevērīgi. - Vienīgi diez ko neizgulējos.

- Aha.

Kerola mani neatlaidīgi pēta.

- Un ko tad jūs darījāt?

Krustmāte savu mūžu nav izprašņājusi mani par Hanas mājām. Kaut kas nav kārtībā, es nospriežu.

- Neko sevišķu, kā vienmēr. Skatījāmies televīziju. Hanai ir vismaz septiņi kanāli.

Nevaru saprast, vai mana balss tiešām skan dīvaini un spalgi vai ari tikai man tā šķiet.

Kerola novēršas un savelk lūpas, it kā būtu nejauši iedzērusi saskābušu pienu. Redzu, ka viņa prāto, kā pateikt kaut ko nepatīkamu - skābā sejas izteiksme vienmēr liecina par sliktām ziņām. Viņa zina par Aleksi, viņa zina, zina. Sienas sāk spiesties man virsū, un karstums smacē nost.

Tad, man par pārsteigumu, Kerola sašķiebj lūpas smaidā un pieskaras manai rokai.

- Zini, Lēna... ilgi tā vairs nebūs.

Divdesmit četras stundas man bija veiksmīgi izdevies izmest procedūru no galvas, bet tagad baisais cipars atkal pārņem manas domas, metot ēnu pār itin visu. Septiņpadsmit dienas.

- Zinu, - es nopīkstu, un tagad mana balss pavisam noteikti skan dīvaini.

Kerola pamāj un turpina smaidīt savu ērmoto, tikpat kā pielīmēto greizo smaidu.

- Saprotu, ka tev grūti to iedomāties, bet pēc tam tu pēc Hanas vairs neilgosies.

- Zinu.

Tāda sajūta, ka man kaklā iesprūdusi beigta varde.

Kerola sparīgi māj ar galvu. Izskatās, it kā tā viņai būtu piestiprināta pie atsperes. Man ir tāda sajūta, ka krustmāte grib teikt vēl kaut ko, lai mani nomierinātu, bet acīmredzot viņai nekas nenāk prātā, tāpēc abas brīdi stāvam kā sastingušas.

Beigās es saku:

- Kāpšu augšā. Gribu ieiet dušā.

Saņemu visu gribasspēku, lai to pateiktu. Prātā kā trauksmes signāls skan vārdi septiņpadsmit dienas.

Kerola šķiet atvieglota, ka pārtraucu klusumu.

- Labi, - viņa pamāj, - labi.

Iedama augšā, lecu pār diviem pakāpieniem uzreiz. Gribas ātrāk ieslēgties vannas istabā. Lai gan mājās ir vismaz divdesmit septiņi grādi, gribu nostāties zem karsta ūdens strūklas un saplūst ar tvaiku.

- Ā, Lēna! - Kerola, kaut ko atcerējusies, sauc man nopakaļ.

Pagriezusies redzu, ka viņa uz mani nemaz neskatās, bet pēta trauku dvieļa rakstu.

- Uzvelc kaut ko glītu - kleitu vai tās jaukās baltās bikses, ko nopirkām pirms gada. Un derētu sakārtot matus. Ar fenu vien nebūs līdzēts.

- Kāpēc?

Man nepatīk, ka krustmāte uz mani neskatās, sevišķi tāpēc, ka viņa atkal sašķiebusi lūpas.

- Esmu ielūgusi ciemos Braienu Šarfu, - Kerola nevērīgi izmet, it kā pieminot kaut ko pavisam parastu.

- Braienu Šarfu? - truli atkārtoju.

Ir savādi izrunāt viņa vārdu. Jūtu mutē dīvainu metālisku piegaršu.

Pametusi ar galvu, krustmāte beidzot paskatās uz mani.

- Ne jau vienu pašu, - viņa aši izmet. - Skaidrs, ka ne. Viņš būs kopā ar māti. Un, protams, es arī tepat grozīšos. Turklāt Braienam pagājušajā mēnesī tika veikta procedūra.

It kā tas mani satrauktu.

- Viņš būs šeit? Šodien?

Man jāatbalstās ar roku pret sienu. Braienu Šarfu, viņa uz lapas glīti uzdrukāto vārdu, man bija izdevies izdzēst no prāta.

Kerola man uzsmaida, laikam domājot, ka uztraucos par gaidāmo tikšanos.

- Neuztraucies, Lēna! Gan viss būs labi. Vairāk jau runāsim mēs. Man vienkārši likās, ka jums abiem derētu satikties, ņemot vērā to, ka...

Kerola teikumu nepabeidz. Nav vajadzības.

Ņemot vērā to, ka esam sapāroti. Ņemot vērā to, ka precēsimies. Ņemot vērā to, ka mums būs jāguļ vienā gultā un līdz nāves stundai man būs jāmostas viņam blakus, jāļauj sev pieskarties, jāsēž viņam pretī pie vakariņu galda, jāēd konservēti sparģeļi un jāklausās tarkšķēšanā par santehniku vai galdniecību, vai kaut ko citu, ar ko nu viņam tiks ieteikts nodarboties.

- Nē! - es uzsprāgstu.

Kerola izskatās pārsteigta. Krustmāte nav pieradusi dzirdēt nē, katrā ziņā ne no manas mutes.

- Nē? Kā tas jāsaprot?

Aplaizu lūpas. Zinu, ka atteikties ir bīstami, ka tā nedrīkst. Taču es nevaru tikties ar Braienu Šarfu. Es to nedarīšu! Es negrasos sēdēt un izlikties, ka viņš man patīk, un klausīties Kerolas runās par to, kur mēs abi dzīvosim pēc dažiem gadiem: man taču ir Aleksis, kurš grib ar mani satikties, klausoties mūziku, bungo ar pirkstiem pret galdu, elpo, dara jebko...

- Es gribēju teikt... - mēģinu atrast aizbildinājumu. - Es gribēju jautāt, vai to nevarētu pārcelt uz kādu citu dienu. Nejūtos īsti labi.

Vismaz tā ir taisnība.

Kerola sarauc pieri.

- Viena stunda, Lēna. Ja jau tu varēji negulēt visu nakti pie Hanas, tad pārdzīvosi ari šo tikšanos.

- Bet... bet... - Sažņaugusi dūri, spiežu plaukstā nagus, līdz sāk sāpēt: vismaz man ir kaut kas, uz ko koncentrēties. - Es gribētu, lai tas ir pārsteigums.

Kerolas balss skan skarbi.

- Tur nav nekādu pārsteigumu, Lēna. Viss vienkārši notiks, kā paredzēts. Tā būs tava dzīve. Viņš ir tavs izredzētais. Satiksieties, viņš tev iepatiksies, un viss. Un tagad kāp augšā uz dušu! Viņi ieradīsies vienos.

Pusdienlaikā. Pusdienlaikā Aleksis beidz darbu, un mēs esam norunājuši tikties. Grasāmies doties piknikā uz Strauta ielu 37, kā jau vienmēr pēc Alekša rīta maiņas, un pavadīt kopā visu pēcpusdienu.

- Bet... - sāku protestēt, lai gan nezinu, ko vēl varētu teikt.

- Nekādu bet. - Sakrustojusi rokas, Kerola nikni skatās uz mani. - Ej!

Pat nezinu, kā tieku augšā pa kāpnēm, jo aiz dusmām tikpat kā neko neredzu. Kāpņu laukumā stāv Dženija un, ģērbusies Reičelas vecajā peldkostīmā, kas viņai ir stipri par lielu, zelē košļeni.

- Kas tev lēcies? - kad skrienu garām, viņa prasa.

Neatbildu. Dodos taisnā ceļā uz vannas istabu un līdz

galam atgriežu ūdens krānu. Kerola mūždien pārmet, ka mēs netaupām ūdeni, un parasti es mazgājos, cik ātri vien spēju, taču šodien man tas nerūp. Sēžu uz tualetes poda, iebāzusi pirkstus mutē, un kožu tajos, lai nesāktu kliegt. Pati vien esmu vainīga. Esmu izvairījusies no domas par procedūras tuvošanos un par Braienu Šarfu vispār negribēju pat domāt. Kerolai ir pilnīga taisnība: tā būs mana dzīve, viss notiks, kā paredzēts. Tur neko nevar mainīt. Ievilkusi elpu, cenšos sev iestāstīt, ka jābeidz uzvesties kā bērnam. Visiem reiz jākļūst pieaugušiem, un man - 3. septembri.

Gribu piecelties, taču domās atkal redzu Aleksi vakarnakt, kad viņš bija man tik tuvu un teica savādos, brīnišķīgos vārdus Es mīlu tevi dziļi, plaši, augstu, kā spēj man’ dvēsele, un atkal esmu pagalam - atkritu uz tualetes poda.

Aleksis smiesies, elpos, dzīvos - bez manis. Man uzmācas nelabuma vilnis, un, iespiedusi galvu starp ceļgaliem, saliecos un mēģinu atgūties.

Slimība, es sev saku. Slimība progresē. Pēc procedūras būs labāk. Tas ir galvenais.

Taču labāk nekļūst. Kad beidzot ielienu dušā, cenšos aizmirsties, ieklausoties ūdens plīkšķos pret porcelānu, taču prātā zibsnī ainas ar Aleksi - viņš mani skūpsta, glāsta manus matus, bungo ar pirkstiem man pa ādu - ainas dejo un mirdz kā sveces liesma, kuru kāds grasās nopūst.

Visļaunākais ir tas, ka nevaru Aleksim paziņot - es netieku laukā no mājas. Zvanīt ir pārāk bīstami. Beigās izdomāju doties uz laboratorijām un sameklēt viņu tur, taču, kad pēc dušas apģērbusies nokāpju apakšstāvā, Kerola mani aptur.

- Kur tu tagad domā iet? - viņa skarbi vaicā.

Redzu - krustmāte joprojām dusmojas, ka pirmīt runāju pretī, varbūt pat jūtas aizvainota. Kerola droši vien uzskata, ka man būtu aiz prieka jālec gaisā, jo beidzot esmu sapārota. Viņai ir visas tiesības tā domāt - pirms dažiem mēnešiem es tiešām lēkātu aiz prieka.

Noduru skatienu un cenšos runāt pēc iespējas mierīgākā un paklausīgākā balsī:

- Iedomājos, iziešu pastaigāties pirms Braiena atnākšanas, - cenšos nosarkt. - Esmu mazliet uztraukusies.

- Tu jau tā esi pietiekami ilgi bijusi ārpus mājas, - Kerola atcērt. - Tikai sasvīdīsi un nosmērēsies. Ja gribi kaut ko darīt, palīdzi man sakārtot veļas skapi.

Neklausīt krustmātei nav iespējams, tāpēc sekoju viņai augšup pa kāpnēm. Apsēžos uz grīdas, un Kerola citu pēc cita pasniedz man bēdīga paskata dvieļus. Pārbaudu, vai tajos nav caurumu, apskatu, vai tie ir tīri, loku, pārloku un pārskaitu. Drebu aiz dusmām un izmisuma. Aleksis nezinās, kas ar mani noticis. Viņš uztrauksies. Vēl ļaunāk - varbūt viņš nospriedīs, ka apzināti no viņa izvairos. Varbūt domās, ka pārgājiens uz Mežonīgo zemi mani pārbiedējis.

Man pašai ir bail no sava jūtu izvirduma: esmu gandrīz traka un spējīga uz jebko. Gribu pārrāpties pāri mūrim, nodedzināt māju, rīkoties. Vairākas reizes iztēlojos, ka nožņaudzu Kerolu ar vienu no viņas stulbajiem trauku dvieļiem. Tieši par šādu stāvokli brīdina visas mācību grāmatas, DVL, vecāki un skolotāji. Nezinu, kam ticēt - viņiem vai Aleksim.

Nesaprotu, vai mani augošās jūtas ir bīstamas un slimīgas vai ari labākais, kas ar mani noticis.

Lai nu kā, bet šīs jūtas nav apturamas. Man pār tām vairs nav nekādas teikšanas. Un vistrakākais ir tas, ka, par spīti visam, es izjūtu prieku.

Pusvienos Kerola nosūta mani uz viesistabu, kas, kā ievēroju, savesta nevainojamā kārtībā. Tēvoča veikala pavadzīmes, kas parasti mētājas visās malās, tagad saliktas glītā kaudzītē, un neredz ari vecās mācību grāmatas un salauztās rotaļlietas, kas mūždien mētājas uz gridas. Nosēdinājusi mani uz dīvāna, krustmāte sāk ņemties ap maniem matiem. Jūtos kā govslops, ko sukā izstādei, tomēr zinu, ka jātur mēle aiz zobiem. Ja klausīšu Kerolu uz vārda un viss ies gludi, varbūt pēc Braiena aiziešanas pagūšu aizskriet uz Strauta ielu 37.

- Nūjā, - Kerola atkāpusies kritiski mani novērtē, - kā ir, tā ir.

Iekožu lūpā un novēršos. Negribu, lai krustmāte redz, cik dziļi mani sāpina viņas vārdi. Dīvaini, bet esmu jau aizmirsusi, ka man iedalīta necilās meitenes loma. Esmu tā pieradusi pie tā, ka Aleksis mani sauc par skaistuli, esmu pieradusi viņam blakus justies skaista. Krūtis dedzina tukšums. Lūk, kāda dzīve mani sagaida bez Alekša - viss atkal būs kā parasti. Es pati atkal kļūšu parasta.

Dažas minūtes pēc divpadsmitiem nočīkst vārti un uz takas nodip soļi. Domājot par Aleksi, man nav bijis laika satraukties par Braiena Šarfa vizīti. Taču tagad gan gribu mesties uz sētas durvīm vai izlēkt pa atvērto logu. Iedomājos Kerolas seju, redzot mani pēkšņi metamies cauri stikliem, un nespēju apvaldīt ķiķināšanu.

- Lēna, - krustmāte nošņāc.

Pie durvīm jau klauvē Braiens ar māti.

- Valdies!

Jūtu kārdinājumu atcirst Kāpēc?.

Es gan saprotu, ka ari Braiens ir tikpat bezspēcīgs kā es un nevar neko pasākt pat tad, ja mani ienīst. Viņš ir saistīts ar mani, es - ar viņu. Mēs esam kā saķēdēti.

Laikam tieši to nozīmē kļūt pieaugušam.

Esmu iedomājusies, ka Braiens Šarfs būs garš, resns un lempīgs. Tagad atklājas, ka viņš ir tikai dažus centimetrus garāks par mani - puisim ļoti īss - un tik kārns, ka sarokojoties baidos salauzt viņam plaukstu. Braiena delna ir sasvīdusi, rokasspiediens - vārgs. Jūtos, kā turēdama rokā miklu kabatlakatiņu. Kad apsēžamies, slepus noslauku rokas biksēs.

- Paldies, ka atnācāt, - Kerola uzsāk sarunu.

Iestājas ilga, neveikla pauze. Klusumā dzirdu Braienu

sēcam tā, it kā viņam deguna dobumā būtu iesprūdis kāds mirstošs dzīvnieks.

Laikam esmu blenzusi pārāk uzkrītoši, jo misis Šarfa paskaidro:

- Braienam ir astma.

- Ak tā, - saku.

- Un alerģijas to vēl tikai pastiprina.

- Ak tā... un pret ko viņam ir alerģija? - apvaicājos, jo viešņa to acīmredzot gaida.

- Pret putekļiem, - misis Šarfa uzsvērti paziņo, it kā jau kopš ierašanās brīža būtu gaidījusi, kad varēs to paust skaļi.

Viņa iznīcinoši nopēta istabu, kurā nav ne mazākā puteklīša, un Kerola nosarkst.

- Un pret ziedputekšņiem. Protams, arī pret kaķiem, suņiem, ananasiem, jūras produktiem, kviešiem, pienu un ķiplokiem.

- Nemaz nezināju, ka ķiploki var izraisīt alerģiju, - nedomādama izmetu.

- Braienam aizpampst seja, kā slimojot ar cūciņām. -Misis Šarfa mani nicīgi uzlūko, it kā es būtu pie tā vainīga.

- Ak tā, - es nosaku.

Pār istabu atkal nolaižas nepatīkams klusums. Braiens neko nesaka, tikai šņāc vēl skaļāk.

Šoreiz situāciju glābj Kerola.

- Lēna, - viņa ierunājas, - varbūt Braiens un misis Šarfa grib ūdeni.

Nekad dzīvē vēl neesmu ar tādu prieku atstājusi istabu. Lecot kājās, ar celi gandrīz apgāžu stāvlampu.

- Protams. Tūlīt!

- Bet tikai filtrētu! - misis Šarfa sauc man nopakaļ. - Un neliec klāt daudz ledus.

Virtuvē nesteidzīgi pieleju glāzes - protams, ar krāna ūdeni. Brīdi pastāvu pie saldētavas, no kuras nāk auksts gaiss No viesistabas atplūst balsu murdoņa, taču nevaru izšķirt, kas ko saka. Varbūt misis Šarfa ir nolēmusi atklāt visas Braiena alerģijas.

Zinu, ka būtu jāiet atpakaļ, taču kājas neparko negrib kustēt no vietas. Kad beidzot sakustos, tās ir kā svina pielietas, taču tik un tā pārlieku ātri nes mani uz viesistabas pusi. Domās redzu neskaitāmi daudzas tukšas dienas bāli dzeltenu un baltu tablešu krāsā, dienas, kam ir tikpat rūgta garša kā zālēm. Rīti un vakari ar sīcošu gaisa mitrinātāju, Braiena sēcošo elpu un bojāta ūdens krāna pilēšanu.

Man nav kur likties, jo gaitenis vienreiz beidzas, un es ieeju viesistabā - tieši tai brīdī, kad Braiens saka:

- Viņa nav tik glīta kā fotogrāfijās.

Braiens ar mammu sēž ar muguru pret durvīm, bet Kero-lai, ieraugot mani uz sliekšņa, atveras mute, un tad arī abi

Šarfi apsviežas riņķi un mani ierauga. Tik daudz pieklājības viņiem ir, lai apjuktu. Braiens aši nodur skatienu, misis Šarfa nosarkst.

Savu mūžu neesmu jutusies tik apkaunota un izstādīta vispārējai apskatei. Pat caurspīdīgajā slimnīcas tērpā, kas man bija jāuzvelk novērtēšanas dienā, stāvot spilgtajā fluorescējošajā gaismā, nejutos tik pretīgi. Rokas trīc tik neganti, ka ūdens šļakst pār glāžu malām.

- Te būs ūdens, - es saku, nezin kur ņemot spēku apiet dīvānu un nolikt glāzes uz kafijas galdiņa. - Pārāk daudz ledus neieliku.

- Lēna, - Kerola iesāk, bet es viņu pārtraucu:

- Atvainojiet. - Man brīnumainā kārtā izdodas izspiest smaidu, kaut ari tikai uz sekundi. Zods man tric, un baidos, ka tūlīt sākšu raudāt. - Nejūtos labi. Laikam iziešu uz bridi laukā.

Negaidīdama atļauju, pagriežos un metos uz ārdurvīm. Kad jau esmu saules gaismā, dzirdu krustmāti atvainojamies manā vietā.

- Līdz procedūrai palikušas tikai dažas nedēļas, - viņa saka, - atvainojiet viņas jūtīgumu. Esmu pārliecināta, ka viss nokārtosies...

Tiklīdz esmu ārā pa durvīm, man izsprāgst karstas asaras. Pasaule izplūst, krāsas un silueti sajaucas. Diena ir pavisam rāma. Saule vēl gandrīz zenītā - plakans, balts disks, nokaitēta metāla ripa. Koka zaros ieķēries sarkans balons - droši vien karājies tur labu laiku. Tagad tas ļengans šūpojas auklas galā.

Nezinu, kā, iegājusi atpakaļ, spēšu uz Braienu paskatīties. Nezinu, kā vispār jebkad spēšu uz viņu paskatīties. Pa galvu jaucas tūkstošiem nejauku, aizvainojošu vārdu, kurus gribētos mest viņam tieši sejā. Vismaz es neizskatos pēc lenteņa. Vai neesi iedomājies, ka tev ir alerģija pret dzīvi?

Tomēr zinu, ka neko neteikšu, nedrīkstu teikt. Turklāt galvenā nelaime jau nav ne sēkšana, ne alerģija. Un pat ne tas, ka viņš uzskata mani par negliteni.

Nelaime ir tā, ka viņš nav Aleksis.

Aiz manis čīkstēdamas atveras durvis.

- Lēna? - atskan Braiena balss.

Ātri pārbraucu ar plaukstām pār vaigiem, notraucot asaras. Vismazāk man gribas, lai Braiens redzētu, cik ļoti aizvainojis mani ar savu stulbo piezīmi.

- Viss ir kārtībā. - Pat nepagriežos uz viņa pusi, jo droši vien izskatos pēc ķēma. - Tūlīt nākšu.

Laikam Braiens ir stulbs vai spītīgs, jo prom neiet. Aizvēris durvis, viņš nokāpj no lieveņa. Dzirdu sēkšanu sev aiz muguras.

- Tava mamma teica, ka es varot iznākt pie tevis, - viņš saka.

- Viņa nav mana mamma, - steidzu pārlabot.

Nez kāpēc man šķiet tik svarīgi to pateikt. Savulaik taču priecājos, ja mani kāds noturēja par Kerolas meitu. Tas nozīmēja, ka šis cilvēks neko nezina par manu pagātni. Taču, ja tā padomā - agrāk man patika daudz kas tāds, kas tagad šķiet smieklīgi.

Nūja, pareizi.

Droši vien Braiens zina par manu īsto mammu. Būs redzējis reģistrā.

- Atvaino. Es aizmirsu.

Bet, protams, nodomāju, taču neko nesaku. Tas, ka viņš riņķo apkārt, sadusmo mani tik ļoti, ka vairs nespēju bēdāties. Raudāt vairs neraudu. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, ceru, ka Braiens uztvers mājienu vai ka viņam apniks blenzt uz manu muguru un viņš atgriezīsies viesistabā. Taču velti -sēkšana nerimstas.

Pazīstu Braienu tikai pusstundu, bet jau varētu viņu nogalināt. Beigās man apnīk stāvēt klusumā, tāpēc pagriežos un aši dodos viņam garām uz durvju pusi.

- Man ir labāk, - saku, neskatīdamās uz Braienu. - Iesim iekšā.

- Pagaidi, Lēna!

Braiens satver mani aiz rokas locītavas. Nezinu, vai satver ir īstais vārds. Drīzāk jau samitrina ar sviedriem. Tomēr es apstājos, lai gan joprojām nespēju ielūkoties viņam acīs. Mans skatiens ir kā piekalts ārdurvīm, un pēkšņi ievēroju, ka stikla augšmalā pa labi ir trīs palieli caurumi. Nav brīnums, ka māja šovasar bijusi pilna ar kukaiņiem. Nesen Greisija atrada mūsu guļamistabā māriti un, turot plaukstās, atnesa to man. Nokāpām lejā un izlaidām mārīti brīvībā.

Mani pārņem bezgalīgas skumjas, kas nav saistītas nedz ar Aleksi, nedz Braienu. Pēkšņi apzinos, cik ātri aizskrien laiks. Kādu ritu es pamodīšos, visa dzīve jau būs man aiz muguras un šķitīs, ka tā pagājusi tik ātri kā sapnis.

- Negribēju, lai tu dzirdi to, ko pirmīt teicu, - Braiens saka.

Vai misis Šarfa lika viņam tā teikt? Var just, ka vārdi nāk ar milzu piepūli.

- Tas bija rupji, - viņš piebilst:

It kā es jau tā nebūtu pilnīgi pazemota, tagad viņam vēl jāatvainojas, ka nosaucis mani par neglīteni. Vaigi man svilst tā, ka šķiet - tūlīt izkusīs.

- Aizmirsti, - saku, cenzdamās atbrīvoties no viņa tvēriena.

Pārsteidzošā kārtā Braiens manu roku neatlaiž, lai gan patiesībā nedrīkstētu man pat pieskarties.

- Es tikai gribēju teikt... - viņš nepabeidz un bridi vārsta muti.

Uz mani viņš neskatās - Braiens pēta ielu, šaudot acis turp un atpakaļ kā runcis, kas vēro putniņu.

- Gribēju teikt, ka bildēs tu izskatījies laimīgāka.

Esmu tik pārsteigta, ka bridi nezinu, ko atbildēt.

- Vai tad tagad es izskatos nelaimīga? - izmetu un samulstu vēl vairāk.

Jūtos pavisam ērmoti, runādama par ko tādu ar svešinieku, kas drīzā nākotnē vairs nebūs man svešs.

Tomēr mans jautājums Braienu nebiedē. Viņš vienkārši pašūpo galvu.

- Es zinu, ka tu neesi laimīga, - viņš beidzot atlaiž manu roku.

Taču nez kāpēc vairs nemaz negribu atgriezties viesistabā.

Braiens joprojām pēta ielu man aiz muguras, un es uzmetu zaglīgu skatienu viņa sejai. Tīri neko. Protams, Braiens nav ne tuvu tik pievilcīgs kā Aleksis: neparasti bāls, mazliet sievišķīgs, ar apaļu, pilnīgu muti un mazu, smailu degunu. Taču acis viņam ir dzidras un gaišzilas kā rīta debesis, bet zods - patīkami spēcīgs. Pēkšņi sāku justies vainīga. Droši vien puisis domā - esmu nelaimīga tāpēc, ka mani sapāroja ar viņu. Braiens taču nav vainīgs, ka esmu mainījusies, proti, ieraudzījusi gaismu vai saķērusi deliriju (atkarībā no tā, kā uz to skatās... varbūt taisnība abiem).

- Man tiešām žēl, - saku. - Ne jau tevis dēļ. Mani... mani tikai biedē procedūra, un viss.

Atceros, kā savulaik naktīs mēdzu fantazēt, ka atrodos uz operāciju galda, gaidot anestēziju, kas pārvērtīs pasauli miglā, lai pēc tam pamostos atjaunota. Tagad zinu, ka, pamodusies pasaulē bez Alekša, tiešām dzīvošu miglā un viss būs pelēks, izplūdis un svešs.

Braiens skatās uz mani ar sejas izteiksmi, kas pirmajā mirklī šķiet neizprotama. Tad apķeros: līdzjūtība. Viņam ir manis žēl. Un tad viņš sāk steidzīgi runāt:

- Paklau, varbūt man nevajadzētu to teikt, bet pirms procedūras es biju tāds pats kā tu. - Braiena skatiens atkal pievēršas ielai. Sēkšanu vairs nedzirdu. Viņš runā skaidri, bet klusu, lai caur atvērto logu nedzirdētu Kerola un viņa mamma.

- Es... es nebiju tam gatavs, - aplaizījis lūpas, viņš čukst, - es pazinu kādu meiteni, ar kuru dažreiz tikāmies parkā. Viņa auklēja māsīcas bērnu un mēdza vest mazo uz rotaļlaukumu. Es savukārt biju skolas paukotāju vienības kapteinis, un mēs parkā vingrinājāmies.

Tu varētu būt gļēvuļu vienības kapteinis, nodomāju, taču neko nesaku - redzams, ka viņš cenšas būt jauks.

- Mēs dažreiz parunājāmies. Nekas jau tur nenotika, -viņš aši paskaidro, - dažas sarunas, nekas vairāk. Viņai bija patīkams smaids. Un es jutu... - Puisis pieklust.

Manī uzvilnī pārsteigums un bailes. Braiens cenšas pateikt, ka esam līdzīgi. Viņš nojauš par Aleksi - tas ir, ne jau tieši par viņu, bet par to, ka kāds ir.

- Pagaidi! - Mans prāts virpuļo kā apdullis. - Vai gribi teikt, ka pirms procedūras tu... tu saslimi?

- Es tikai saku, ka tevi saprotu.

īsu mirkli saskatāmies, bet vairāk man neko nevajag. Skaidrs. Viņš zina, ka esmu inficējusies. Jūtos gan atvieglota, gan nobijusies - ja jau to redz Braiens, tad to varētu ieraudzīt arī citi.

- Un dziedniecība iedarbojas, - viņš uzsver pēdējo vārdu.

Nu jau vairs nešaubos, ka viņš cenšas būt laipns.

- Tagad esmu daudz laimīgāks. Un tu ari būsi. Noteikti.

To dzirdot, manī kaut kas salūst, un atkal gribu raudāt.

Braiena balss ir tik mierinoša. Šobrīd vairāk par visu gribu viņam noticēt. Drošība, laime, stabilitāte - to taču esmu alkusi visu dzīvi. Un bridi man šķiet, ka varbūt viss, kas noticis pēdējās nedēļās, tiešām bijis tikai garš, divains delīrijs. Varbūt pēc procedūras es pamodišos atvieglota kā pēc neganta drudža un visu atcerēšos pavisam neskaidri.

- Būsim draugi? - Braiens sniedz man roku, un šoreiz, jūtot pieskārienu, nesaraujos. Ļauju pat paturēt savu plaukstu nedaudz ilgāk, kā to prasa pieklājība.

Braiens vēl aizvien skatās uz ielu, un viņa uzacis uz bridi saraucas.

- Ko viņš grib? - Braiens nomurmina un tad iesaucas: - Viss kārtībā. Mēs esam pāris!

Pagriežos īstajā brīdī, lai ieraudzītu aiz stūra pazūdam ugunīgi zeltainu matu ērkuli rudens lapu krāsā. Aleksis! Izrauju roku no Braiena tvēriena, taču ir jau par vēlu. Aleksis ir prom.

- Droši vien regulators, - Braiens saka. - Vienkārši stāvēja tur un skatījās.

Rāmā, mierinošā sajūta, kas uz mirkli bija pārņēmusi mani savā varā, izgaist uz līdzenas vietas. Aleksis mani redzēja - redzēja mūs abus, saķērušos rokās, un dzirdēja Braienu sakām, ka esam pāris. Mums pirms stundas bija norunāta tikšanās. Aleksis taču nezina, ka nekādi nevarēju iziet no mājām un dot viņam ziņu. Nespēju iztēloties, ko viņš tagad par mani domā. Nē, patiesībā varu gan.

- Vai ar tevi viss kārtībā?

Braiena acis ir tik blāvas, ka šķiet gandrīz pelēkas. Pretīgi pelēkas - nepavisam ne debesu krāsā. Tonis drīzāk atgādina dubļus vai pelējumu. Nespēju noticēt, ka man viņš kaut mirkli varēja likties pievilcīgs.

- Tu diez ko labi neizskaties.

- Ar mani viss kārtībā. - Speru soli uz mājas pusi un paklūpu.

Braiens grib mani atbalstīt, bet es izvairos.

- Ar mani viss kārtībā, - es atkārtoju, lai gan pasaule visapkārt šķīst gabalos.

- Te ir karsti, - viņš saka.

Es nespēju uz viņu paskatīties.

- Iesim iekšā!

Satvēris aiz elkoņa, Braiens ved mani augšā pa kāpnēm un tad viesistabā, kur smaidīdamas mūs sagaida Kerola un misis Šarfa.

Divdesmitā nodaļa

Ex remedium salvae.

(Caur dziedniecību glābiņš.)

Prātula, kas lasāma uz visām ASV banknotēm

Brīnumainā kārtā laikam esmu atstājusi uz Braienu un misis Šarfu pietiekami labu iespaidu, lai Kerola justos apmierināta, kaut ari pārējo laiku viesistabā tikpat kā nerunāju (bet varbūt tieši tāpēc). Kad viesi aizgājuši, ir jau pavēla pēcpusdiena, un Kerola uzstāj, ka man jāpalīdz uzkopt māju un jāsagaida vakariņas. Katra minūte, kurā nevaru skriešus mesties pie Alekša, sagādā man nāves mokas, katras sešdesmit sekundes ir tīrā spīdzināšana. Kerola apsola, ka varēšu iziet pastaigāties pēc vakariņām -pirms komandantstundas. Noriju vārītās pupiņas un zivju pirkstiņus tik ātri, ka gandrīz sāku vemt, un nepacietīgi sēžu pie galda, līdz Kerola apžēlojas un pat atbrīvo mani no trauku mazgāšanas. Taču esmu dusmīga, ka viņa nav ļāvusi man iet agrāk, un nejūtu nekādu pateicību.

Vispirms eju uz Strauta ielu 37. īsti gan nedomāju, ka Aleksis mani tur gaidīs, tomēr mazliet ceru. Tomēr māja ir tukša un dārzs tāpat. Laikam delīrija ietekmē esmu pa pusei zaudējusi prātu, jo apstaigāju visus kokus un krūmus, it kā gaidītu Aleksi izlecam no tiem tāpat kā pirms vairākām nedēļām, kad kopā ar Hanu spēlējām paslēpes. Par to iedomājoties vien, krūtīs iemetas griezīgas sāpes. Atceros augustu - garu, zeltainu un laisku kā bezgalīgi jauku sapni.

Nu ko, tagad esmu pamodusies.

Vēlreiz ieeju mājā. Viesistabā mētājas mantas - segas, žurnāli un grāmatas, cepumu kārbas un dzērienu skārde-nes, vecas galda spēles, ieskaitot vārdu spēli, kuru pārtraucām, kad Aleksis sāka veidot ērmotus savienojumus - burr un kramm. Mani pārņem neaprakstāmas skumjas, domājot par vienīgo zibenskarā izdzīvojušo māju un sabumboto ielu, kur līdz lielajai nelaimei dzīve ritēja ar visām tās ikdienišķajām rūpēm, bet pēc tam visi teica: Kā gan neviens no viņiem neparedzēja, kas gaidāms?

Stulbums. Pēdējais stulbums ir izniekot laiku, domājot, ka mums tā ir papilnam.

Klīstu pa ielām, nu jau neprātīgi izmisusi un nezinādama, ko iesākt. Aleksis reiz ieminējās, ka dzīvo Forsaitu ielā - garu, pelēku universitātes māju rindā, tāpēc dodos turp. Taču visi nami ir pilnīgi vienādi. Jūtu kārdinājumu izķemmēt visus pēc kārtas, līdz atradīšu īsto, taču tā būtu pašnāvība. Pēc tam kad pāris studentu mani aizdomīgi nopētījuši - droši vien, būdama tuvu histērijai, izskatos pēc nelaimes čupiņas ar savu sarkano seju un neprātīgajām acīm -, nogriežos blakusielā. Lai nomierinātos, sāku skaitīt ķīmisko elementu lūgsnas: H apzīmē ūdeņradi, pirmo numuru, atoms dalās, spoži spīd, karsts kā saules stars...

Ejot mājup, esmu tik apjukusi, ka apmaldos ielu labirintā, kas ved prom no universitātes pilsētiņas. Beigās nonāku šaurā vienvirziena ielā, kur nekad neesmu bijusi, tomēr kaut kā atrodu ceļu uz Monumenta skvēru. Gubernators stāv savā vietā, kā allaž izstiepis tukšo delnu, un dziestošajā vakara gaismā šķiet bēdīgs un nelaimīgs kā ubags, kuram lemts mūžīgi lūgt žēlastības dāvanas.

Skatoties uz Gubernatoru, man kaut kas ienāk prātā. Atradusi somas dibenā papīra strēmeli un pildspalvu, uzšņāpju: Lūdzu, ļauj man visu paskaidrot. Pusnaktī mūsu mājā. 17.08. Pārliecinājusies, ka no dažiem vēl apgaismotajiem logiem neviens mani nenovēro, uzlecu uz pieminekļa pamatnes un iebāžu zīmīti Gubernatora dūrē. Izredzes, ka Aleksis iedomāsies te meklēt, ir viens pret miljonu. Tomēr ir.

Naktī, žogoties ārā no guļamistabas, aiz muguras sadzirdu troksni. Kad pagriežos, ieraugu Greisiju, kas atkal uzrāvusies gultā sēdus un skatās uz mani spulgām, gandrīz dzīvnieciskām acīm. Piespiežu pie lūpām pirkstu. Viņa neapzināti mani atdarina, un es izslīdu pa durvīm.

Izgājusi uz ielas, paceļu skatienu augšup. Bridi šķiet, ka guļamistabas logā redzu Greisiju, kas bāla kā mēness raugās lejup. Taču varbūt tā ir tikai ēnu rotaļa. Kad paskatos vēlreiz, logā neviena nav.

Kad iekāpju pa logu Strauta ielas 37 namā, tur valda tumsa un nāves klusums. Viņa šeit nav, nodomāju. Viņš neatnāca. Taču daļa manis atsakās tam ticēt. Viņam taču bija jāatnāk.

Ar līdzpaņemto lukturīti sāku pārmeklēt māju, tomēr māņticības dēļ nesaucu Aleksi vārdā. Jūtos nelāgi. Ja viņš neatsauksies, būšu spiesta samierināties, ka viņš zīmīti nav atradis vai, vēl ļaunāk, ir atradis, bet nolēmis nenākt.

Viesistabā pārsteigta apstājos.

Visa mūsu mantība - segas, spēles, grāmatas - ir prom. Nelīdzenā koka grīda luktura gaismā ir tukša kā izslaucīta.

Palikušas tikai saltās, mēmās mēbeles, bet mūsu pieskārienu, izmētāto krekliņu un pusizdzerto pudeļu vairs nav. Sen neesmu no mājas baidījusies un izjutusi nedrošību, pa to staigājot, taču tagad rēgainā tukšas vietas sajūta atgriežas. Iztēlojos neskaitāmas istabas ar izmētātiem trūdošiem priekšmetiem un tumsā glūnošām grauzēju acīm, un man pārskrien auksti šermuļi. Aleksis te ir bijis un savācis mūsu mantas.

Viņš nav atstājis zīmīti, taču tāpat ir skaidrs. Viss ir beidzies.

Brīdi pat aizmirstu, ka jāelpo. Un tad uzvilni aukstums -tik spēcīgi, ka ietriecas man krūtīs kā fizisks spēks, it kā es būtu uzskrējusi stabam. Ceļi saļogās, un, nevaldāmi trīsēdama, es nokritu zemē.

Aleksis ir aizgājis. No sāpju aizžņaugtās rīkles man izlaužas kliedziens, pāršķeldams klusumu. Sāku izmisīgi šņukstēt un izlaižu no rokām lukturīti, kas nokrīt zemē un nodziest. Iedomājos, ka pieraudāšu pilnu māju un noslīkšu vai ari pa asaru upi aizpeldēšu tālu prom no šejienes.

Tad man uz kakla uzgulst silta roka un sāk bužināt manus sajauktos matus.

- Lēna.

Pagriezusies ieraugu pār sevi noliekušos Aleksi. Pustumsā viņa sejas izteiksmi skaidri neredzu, taču tā šķiet skarba un stinga, kā akmenī cirsta. Bridi uztraucos, ka tas ir tikai sapnis, bet tad Aleksis pieskaras man vēlreiz - ar stingru, siltu, raupju roku.

- Lēna, - viņš atkārto, laikam nezinādams, ko teikt.

Uztraušos kājās un noslauku piedurknē seju.

- Tu atradi manu zīmīti...

Rīdama asaras, sāku žagoties.

- Zīmīti? - Aleksis pārjautā.

Nožēloju, ka man rokās nav lukturīša, jo tad varētu skaidri redzēt viņa seju. Tajā pašā laikā baidos ieraudzīt tajā atsvešinātību.

- Atstāju Gubernatora dūrē zīmiti, - es saku, - ierosināju te satikties.

- Neko neesmu saņēmis, - Aleksis atbild, manuprāt, saltā balsī. - Atnācu tikai tāpēc, lai...

- Beidz, - es pārtraucu, negribēdama dzirdēt, ka viņš atnācis, lai sakārtotu māju, un vairs negrib mani redzēt. Tas mani nogalinās. Mīlestība, nāvējošākā no visām nāvējošām slimībām.

- Paklau, - es žagodamās saku, - paklau, par šodienu... es to neizgudroju. Kerola teica, ka man ar viņu jāsatiekas, un es tev nekādi nevarēju paziņot. Mēs tur stāvējām, es domāju par tevi un Mežonīgo zemi, par to, ka viss mainās un nav laika, mums vairs nav laika, un uz mirkli, tikai uz mirkli, es gribēju pagriezt laiku atpakaļ.

Saprotu, ka runāju juceklīgi. Taisnodamās sapinos savos vārdos, lai gan domās esmu tos atkārtojusi nez cik reižu. Šķiet, ka visi vārdi ir lieki. Nozīme ir tikai vienam - tam, ka mums ar Aleksi vairs nav laika.

- Zvēru, ka es to negribēju. Es nekad nespētu... ja es nebūtu satikusi tevi, es nekad nespētu... pirms tevis es nezināju, kas ir kas...

Aleksis pievelk mani sev klāt un apskauj. Piespiežu seju pie viņa krūtīm. Tā ieguļ tik perfekti, it kā mūsu augumi būtu radīti viens otram.

- Kuš, - viņš čukst man matos.

Alekša tvēriens ir tik ciešs, ka mazliet sāp, bet es neiebilstu. Jūtos tā, ka varētu atraut kājas no zemes un pietiktu ar Alekša apskāvienu, lai mani noturētu.

- Es uz tevi nedusmojos, Lēna.

Mazliet saraujos. Zinu, ka pat tumsā izskatos šausmīgi. Acis iekaisušas, mati pielipuši pie sejas. Par laimi, viņš ir mani apskāvis.

- Bet tu... - skaļi norijusi siekalas, dziļi ieelpoju un izelpoju, - tu esi visu aizvācis projām. Visas mūsu mantas.

Aleksis uz bridi novēršas. Viņa seju slēpj tumsa. Kad viņš sāk runāt, balss skan pārāk skaļi, it kā vārdi nāktu ārā ar milzīgu piepūli.

- Mēs taču zinājām, ka tā notiks. Zinājām, ka mums nav daudz laika.

- Bet... bet...

Man pat nav jāsaka, ka mēs izlikāmies. Mēs rīkojāmies tā, it kā nekas nekad nevarētu mainīties.

Aleksis saņem manu seju plaukstās un ar īkšķiem noslauka asaras.

- Beidz raudāt, labi? Pietiek asaru!

Viņš viegli noskūpsta man degungalu un tad paņem aiz rokas.

- Gribu tev kaut ko parādīt.

Alekša balss nedaudz aizlūst, un man jādomā par visu, kas brūk un jūk.

Ejam uz kāpņu telpu. Augstie griesti vietām ir satrunējuši, un kāpņu siluets izceļas sudrabotā gaismā. Savulaik kāpnes noteikti bijušas greznas: tās majestātiski ceļas augšup, līdz sazarojas uz divām pusēm.

Neesmu bijusi augšstāvā kopš tās reizes, kad Aleksis mani uzveda tur kopā ar Hanu: bijām nolēmuši izpētīt visas istabas pēc kārtas. Taču pirms dažām stundām es pat neiedomājos pārbaudīt otro stāvu. Šeit ir tumšāk nekā lejā un ari karstāk, visapkārt peld melna dūmaka.

Aleksis iet pa gaiteni garām vienādām koka durvīm.

- Turp.

Virs galvas drudžaini plīkšķ sikspārņi, kurus iztraucējusi Alekša balss. Bailēs iespiedzos. Peles vēl nav nekas. Bet lidojošas peles? Diez kas nav. Sikspārņi ir vēl viens iemesls, kādēļ turējos apakšstāvā. Pirmajā ekspedīcijā atklājām milzīgu telpu, kas varētu būt bijusi saimnieku guļamistaba, -istabas vidū stāvēja pa pusei sabrukusi gulta ar četrām kolonnām. Pametusi skatienu augšup, redzēju uz šķērs-sijām tupam desmitiem tumšu siluetu, kas atgādināja baisi melnus pumpurus, kas grasās nobirt kuru katru bridi. Tikko sakustējāmies, daži atvēra acis un man pamāja. Grīda bija no vienas vietas klāta ar sikspārņu mēsliem, un gaisā vējoja pretīgi saldena smaka.

- Tagad tur, - Aleksis pamāj.

Neesmu gan droša, bet man šķiet, ka stāvam tieši pie saimnieku guļamistabas durvīm. Notrīsu. Spert kāju sikspārņu istabā man nav ne mazākās vēlmes. Taču Aleksis to vēlas, tāpēc ļauju viņam atvērt durvis un ielaist mani pa priekšu.

Pārkāpusi pār slieksni, pārsteigta apstājos tik strauji, ka Aleksis uzskrien man virsū. Istaba ir pārvērtusies līdz nepazīšanai.

- Nu? - Alekša balsī skan bažas. - Ko teiksi?

Uz bridi esmu zaudējusi valodu. Aleksis ir aizstūmis veco gultu uz stūri un izslaucījis grīdu. Logi (pareizāk sakot, tas, kas no tiem palicis pāri) atrauti vaļā, un vējš nes iekšā gardēniju un naktī plaukstošo jasmīnu smaržu. Istabas vidū saliktas mūsu segas un grāmatas, atritināts guļammaiss, bet visapkārt desmitiem sveču - bundžās, vecās krūzēs, vāzēs, kokakolas pudelēs - tāpat kā Alekša mājās Mežonīgajā zemē.

Bet visjaukākie ir griesti - tas ir, to trūkums. Aleksis izlauzies cauri satrunējušai koksnei līdz jumtam, un tagad virs mums plešas milzīgs debesu ielāps. Portlendā zvaigžņu ir mazāk nekā viņpus robežas, taču debesis tik un tā ir skaistas. Un vislabākais ir tas, ka visi no miega iztraucētie sikspārņi ir aizlaidušies. Augstu gaisā gan turp un atpakaļ slīd dažas melnas ēnas, ik pa brīdim aizsedzot mēnesi, bet, kamēr sikspārņi turas ārpus mājas, es neuztraucos.

Pēkšņi man pielec, ka Aleksis to visu ir darījis manis dēļ. Pat pēc visa šodien notikušā viņš ir nācis uz šejieni un rāvies vaiga sviedros. Jūtu pateicību un vēl kaut ko, kas nes sev līdzi sāpes. Es neesmu tā vērta. Neesmu Aleksi pelnījusi. Pagriezusies pret viņu, nespēju parunāt. Alekša seju apgaismo liesma, un viņš šķiet kvēlojam, pārvēršoties uguni. Neko skaistāku par Aleksi savu mūžu neesmu redzējusi.

- Aleksi... - iesāku, taču nespēju pabeigt.

Pēkšņi man gandrīz kļūst no viņa bail, bail kā no absolūta un nevainojama ideāla.

Aleksis pieliecas, lai mani noskūpstītu. Kad viņš piespiežas cieši klāt, ar mīksto krekliņu pārbraukdams man pār seju un smaržodams pēc sauļošanās losjona, secinu, ka viņam pie ādas pielipusi zāle, un bailes mani mazliet noplok.

- Bieži ceļot pāri robežai ir pārāk bīstami. - Alekša balss ir aizsmakusi, it kā viņš būtu ilgi kliedzis, un viņa žokli sparīgi raustās muskulis. - Tāpēc atnesu Mežonīgo zemi uz šejieni. Iedomājos, ka tev varētu patikt.

- Man patīk. Esmu sajūsmā!

Piespiedusi rokas pie Alekša krūtīm, gribu būt viņam vēl tuvāk. Nolādētā āda - man tā riebjas, tāpat ari kauli un ķermenis. Labprāt ielocītos Aleksi un paliktu tur uz visiem laikiem.

- Lēna.

Alekša sejas izteiksme nepārtraukti mainās, un žoklis kustas turp un atpakaļ.

- Zinu, ka mums atlicis maz laika, kā jau tu teici. Laika tikpat kā vairs nav...

-Nē!

Piespiedusi seju pie Alekša krūtīm, cieši apviju ap viņu rokas. Dzīve bez viņa man šķiet neiespējama. Jau doma par to vien mani satriec, un tas, ka Aleksis ir tuvu asarām, ka viņš izdarījis to visu manis dēļ un tic, ka esmu tā vērta, mani nogalina. Aleksis ir mana pasaule, un mana pasaule ir Aleksis, un bez viņa manas pasaules nav.

- Es atteikšos. Es to nedarīšu. Es nevaru. Gribu būt kopā ar tevi. Man ir jābūt ar tevi.

Aleksis saņem manu seju rokās un ieskatās man acis. Viņa sejā gail cerība.

- Tev tas nav jādara, - viņš saka tik skaidri, ka kļūst noprotams - Aleksis par to ir daudz domājis, lai gan centies paturēt sevī. - Lēna, tev tas nav jādara. Mēs abi varam aizbēgt. Uz Mežonīgo zemi. Uz visiem laikiem. Vienīgi tad, Lēna... mēs vairs nevarēsim atgriezties. Tu to zini, vai ne? Pretējā gadījumā mūs nogalinās vai uz mūžu iespundēs Kapenēs... Lai nu kā, Lēna, mums tas ir pa spēkam.

Mūs nogalinās. Protams, Aleksim ir taisnība. Aizbēgt no šis dzīves - vai tad es pati tikko neteicu, ka to vēlos? Tomēr strauji atkāpjos, pēkšņi jūtoties apskurbusi.

- Pagaidi, - es saku. - Bridi pagaidi!

Aleksis mani atlaiž. Cerība viņa sejā apdziest, un pāris sekunžu mēs stāvam, skatīdamies viens otrā.

- Tu to nedomāji nopietni, - Aleksis beigās saka, - tu nemaz to negribi.

- Domāju gan, tikai...

- Tikai baidies, - Aleksis pabeidz manā vietā.

Viņš pieiet pie loga un skatās ārā naktī. Alekša mugura mani atkal biedē - tā ir tik pamatīga un necaurejama kā siena.

- Es nebaidos, es tikai...

Cīnos ar drūmām izjūtām. Es nezinu, kas galu galā esmu. Es gribu Aleksi un reizē ari savu veco dzīvi, gribu mieru un laimi, bet vienlaikus labi zinu, ka bez Alekša nespēšu dzīvot.

- Viss kārtībā, - Aleksis truli izmet. - Tev nekas nav jāpaskaidro.

- Mana māte, - es saku.

Aleksis pārsteigts pagriežas pret mani. Arī es pati jūtos ne mazāk pārsteigta. Man nebija ne jausmas, ka grasos to teikt, vārdi paši izspruka no mutes.

- Es negribu būt tāda kā viņa. Saproti? Es redzēju, kas ar māti notika, redzēju, kāda viņa kļuva... Tas viņu nogalināja, Aleksi. Viņa pameta mani, māsu, visu. Un tas tikai tā dēļ, kas bija viņā. Es nebūšu tāda.

Nekad neesmu par to runājusi un tagad brīnos, cik grūti tas nākas. Esmu spiesta novērsties, jo acīs man atkal izsprāgst asaras, un es nezinu, kur likties.

- Tāpēc, ka viņa nebija izārstēta? - Aleksis klusi jautā.

Kādu bridi es nespēju parunāt, tikai klusi raudu un

ceru, ka viņš to nemana. Atguvusi kontroli pār savu balsi, es saku:

- Ne jau tāpēc vien.

Un tad speru laukā visu, ko vēl nekad neesmu nevienam teikusi:

- Mana māte bija citāda nekā pārējie. Es to zināju, zināju, ka viņa ir citāda, ka mēs visas esam citādas, taču sākumā tas mani nebiedēja. Uztvēru to kā mazu noslēpumu, kas saista mani, māti un Reičelu. Tas bija tik... tik brīnišķīgi. Aizvilkām ciet aizkarus, lai neviens mūs neredz, un spēlējām spēli: māte paslēpās gaitenī, mēs ar Reičelu centāmies paskriet garām, bet māte mūs ķēra - spēlējām goblinus, tā viņa teica. Beigās vienmēr bija kutināšanas cīņas. Māte allaž smējās. Visas trīs smējāmies bez sava gala. Kad uzvedāmies par skaļu, māte aizspieda mums ar plaukstu muti un mirkli sastingusi ieklausījās. Droši vien baidījās, ka kaimiņi varētu ko sadzirdēt. Tomēr neviens par mums nesūdzējās. Dažreiz pusdienās māte mūs lutināja ar melleņu pankūkām. Viņa pati bija salasījusi ogas. Un viņa vienmēr dziedāja. Balss viņai bija skaista, lieliska, maiga kā medus...

Man aizžņaudzas rīkle, tomēr nespēju apstāties, un vārdi no manis birst kā no pārpilnības raga.

- Viņa mēdza arī dejot. To jau es tev teicu. Kad vēl biju pavisam maza, mēdzu nostāties mātei uz kājām, viņa apķēra mani ar rokām, un mēs lēni kustējāmies. Māte skaitīja soļus, lai iemācītu man ritmu. Biju drausmīgi neveikla, bet viņa vienmēr teica, ka man labi sanāk.

Caur asarām redzu izplūdušus grīdas dēļus.

- Bet ne vienmēr viss bija tik labi. Dažreiz nakts vidū pamodos, lai ietu uz tualeti, un redzēju māti raudam. Viņa gan vienmēr centās to slēpt, iespiežot galvu spilvenā, bet es tik un tā zināju, ka viņa raud. Mātes asaras mani biedēja. Agrāk nebiju redzējusi, ka pieaugušie raud, saproti? Un kā viņa raudāja... Vaimanāja kā dzīvnieks. Bija dienas, kad vispār necēlās no gultas. Tās viņa sauca par melnajām dienām.

Aleksis pievirzās man tuvāk. Drebu tik mežonīgi, ka ar pūlēm varu nostāvēt kājās. Man ir tāda sajūta, ka viss mans augums grib no kaut kā atbrīvoties, grib kaut ko izklepot no krūšu dziļumiem.

- Lūdzu Dievu, lai atsvabina māti no melnajām dienām. Lai izglābj viņu - manis dēļ. Gribēju, lai mēs vienmēr esam kopā. Dažreiz šķita, ka lūgsnas palīdz. Lielākoties viss bija labi. Pat lieliski.

Ar pūlēm piespiežu sevi runāt tālāk. Esmu spējīga tikai skaļi čukstēt:

- Vai saproti? Viņa to visu pameta. Atteicās no visa tās... tās mīlestības dēļ. Amor deliria nervosa - kā nu kurš to sauc. Viņa atteicās no manis.

- Man tiešām žēl, Lēna, - Aleksis man aiz muguras čukst un plašiem, lēniem apļiem sāk glāstīt manu muguru. Es piekļaujos viņam.

Taču neesmu vēl beigusi. Nikni noslaucījusi asaras, ievelku elpu.

- Visi uzskata, ka māte nonāvējās tāpēc, ka negribēja iet uz kārtējo procedūru. Iedomājies, viņu vēl mēģināja ārstēt. Tā būtu jau ceturtā reize. Pēc otrās mātei tika liegta anestēzija, jo ārsti uzskatīja, ka tā var negatīvi ietekmēt iznākumu. Manai mātei graizīja smadzenes, Aleksi, lai gan viņa bija nomodā!

Alekša roka uz mirkli sastingst, un zinu, ka viņš ir tikpat dusmīgs kā es, tomēr jau nākamajā mirklī viņa plauksta atkal maigi velk uz manas muguras apļus.

- Bet es zinu, ka tas nebija īstais iemesls, - pašūpoju galvu. - Mamma bija drosmīga un no sāpēm nebaidījās. Patiesībā tur jau tā nelaime. Viņa nemaz negribēja tikt izārstēta, jo negribēja zaudēt mīlestību pret tēti. To māte man pateica īsi pirms savas nāves. “Viņi mēģina man viņu atņemt,” māte teica ar skumju smaidu sejā. “Mēģina, bet nespēj.” Māte ķēdītē ap kaklu nēsāja tēva amuletu, parasti paslēpjot to zem drēbēm, taču tovakar tas bija redzams un viņa uz to skatījās. Tas bija tāds iegarens sudraba duncītis, kam spalā iestrādāti divi spoži akmentiņi - kā acis. Savulaik tas bija tētim uz piedurknes. Pēc viņa nāves māte no tā nešķīrās ne dienu, nenoņēma, pat ejot vannā...

Jūtu, ka Aleksis ir noņēmis roku man no muguras un pakāpies nostāk. Viņš skatās uz mani tik bāls un satriekts, it kā būtu ieraudzījis spoku.

- Kas ir?

Vai tiešām es būtu viņu kā aizvainojusi? Alekša skatiens modina manās krūtīs drudžainas bailes, nemierīgu viļņošanos.

- Vai es kaut ko ne tā pateicu?

Aleksis tik tikko manāmi papurina galvu. Viņa augums ir taisns un saspringts kā starp diviem stabiem nostiepts vads.

- Cik liels tas bija? Tas duncītis?

Viņa balss skan neparasti spalgi.

- Runa jau nav par duncīti, Aleksi, runa ir par...

- Cik liels tas bija? - viņš jautā jau skaļāk un spēcīgāk.

- Nezinu. Aptuveni īkšķa lielumā.

Alekša izturēšanās mani mulsina. Seja viņam savilkta neizsakāmās sāpēs, it kā viņš mēģinātu norīt dzeloņcūku.

- Tas bija piederējis manam vectēvam, izgatavots tieši viņam. Vectēvs to bija saņēmis no valdības kā balvu par īpašiem nopelniem. Unikāls, tētis vienmēr teica.

Aleksis brīdi klusē. Pēc tam viņš pagriežas, un mēnesnīcas gaismā viņa profils izskatās tik stings un robusts kā akmenī cirsts. Priecājos, ka Aleksis vairs neskatās uz mani, jo nu jau sāk kļūt pavisam neomulīgi.

- Ko tu dari rīt? - Aleksis beigās jautā - tik lēni, it kā katrs vārds viņam sagādātu grūtības.

Viņa jautājums man šķiet pilnīgi nevietā, un es aizsvil-stos.

- Vai tu vispār dzirdēji, ko es tev teicu?

- Lēna, lūdzu... - Alekša balss atkal ir saspringta, it kā aizžņaugta. - Vienkārši atbildi! Vai tu rit strādā?

- Nē, līdz sestdienai man brīvs.

Saberzēju plaukstas. Vējš kļuvis vēss. Man uz rokām saceļas matiņi un uz kājām uzmetas zosāda. Nāk rudens.

- Kāpēc jautā?

- Mums noteikti jāsatiekas. Man... man tev kaut kas jāparāda.

Aleksis atkal pagriežas pret mani. Viņa acis ir tik mežonīgi tumšas un seja - tik svešāda, ka speru soli atpakaļ.

- Ar to vien nepietiks, lai mani iekārdinātu!

Cenšos smieties, bet sanāk tikai guldziens. Man bail, gribu teikt. Tu mani biedē.

- Vai varu cerēt vismaz uz kādu mājienu?

Aleksis dziļi ieelpo, un brīdi man šķiet, ka viņš neko neteiks.

Taču saka gan.

- Lēna, manuprāt, tava māte ir dzīva.

Divdesmit pirmā nodaļa

Brīvība nāk caur samierināšanos, Miers - caur ieslodzījumu, Laime - caur atteikšanos

Uzraksts virs Kapeņu ieejas vārtiem

Kad mācījos ceturtajā klasē, mēs devāmies ekskursijā uz Kapenēm. Valdība ir noteikusi, ka Noziedzības un pretestības apkarošanas programmas ietvaros katram pamatskolas audzēknim vismaz reizi jāapmeklē Kapenes. Neko daudz no ekskursijas neatceros, manī palikušas tikai dziļas šausmas un miglainas atmiņas par aukstumu, nomelnējušiem betona gaiteņiem, kuru sienas klāj pelējuma un mitruma traipi, un smagām elektroniskajām durvīm. Ja godīgi, man liekas, ka lielāko daļu iespaidu esmu veiksmīgi izdzēsusi no atmiņas. Galvenais ekskursijas mērķis bija izraisīt mūsos traumu, iedvešot šausmas, kas mudinātu nenoiet no pareizā ceļa, un jāteic, ka mērķis tika godam sasniegts.

Atceros, ka, atkal tikusi spožajā pavasara saulē, jutu neaprakstāmu atvieglojumu. Taču ari apjukumu - lai izkļūtu no cietuma, līdz pirmajam stāvam bija jāpieveic vairāki kāpņu posmi. Kapenēs, pat kāpjot augšup, šķita, ka esam ieslēgti dziļi pazemē. Tur valdīja tāda tumsa, šaurība un smirdoņa kā zārkā ar trūdošu līķi. Tiklīdz bijām izgājuši laukā, Liza Bilmana sāka skaļi šņukstēt, un viņai gar plecu riņķoja balts tauriņš. Bijām šokā, jo Liza Bilmana bija meitene ar raksturu un nebija raudājusi kopš tās reizes, kad vingrošanas stundā salauza potīti.

Todien zvērēju, ka nekad, nemūžam un ne par kādu naudu vairs neiešu uz Kapenēm. Tomēr nākamajā rītā pēc sarunas ar Aleksi stāvu pie cietuma vārtiem un soļoju turpu šurpu, ar roku apķērusi vēderu. Šorīt nespēju neko norīt, izņemot melno suslu, ko tēvocis sauc par kafiju. Tagad to rūgti nožēloju. Tāda sajūta, it kā visas iekšas būtu saēdusi skābe.

Aleksis kavējas.

Debesīs sabiezē lieli, melni negaisa mākoņi. Gaidāms pērkona negaiss - īsti laikā. Aiz vārtiem īsa bruģēta ceļa galā paceļas drūmās Kapenes. Uz tumšo debesu fona to siluets izskatās kā murgu tēls. Uz fasādes izsēti sīki lodziņi, kas atgādina vērīgas zirnekļa acis. Šaipus Kapenēm ir neliels, vārtu ieskauts laukums. No bērnības atceros to kā pļavu, bet patiesībā tas ir tikai zāliens ar vairākiem tukšiem pleķiem. Zāles zaļums vietās, kur tai izdevies izlauzties cauri dubļu kārtai, šķiet nedabisks. Liekas, ka šai vietā nekam nav lemts plaukt un augt. Pat saules gaisma te liekas neiederīga. Nomaļa vieta, kurā nav ne laika, ne laimes, ne dzīvības.

Ja tā padomā, te tiešām ir nomale - Kapenes atrodas pie austrumu robežas. Gar vienu mūri plūst Presumskotas upe, un aiz tās jau sākas Mežonīgā zeme. Elektriskais (vai varbūt ne tik elektriskais) žogs stiepjas līdz pašam Kapeņu mūrim un turpinās otrā galā, bet pati ēka ir kā savienotājtilts.

- Sveika!

Matiem plīvojot, pa ietvi tuvojas Aleksis. Šodien tiešām ir vēss. Vajadzēja uzvilkt biezāku džemperi. Arī Aleksis izskatās nosalis. Viņš ir sakrustojis rokas uz krūtīm un, protams, ģērbies tikai plānā kreklā - oficiālajā laboratorijas sarga formā. Kaklā šūpojas amata žetons, ar kuru neesmu viņu redzējusi kopš mūsu pirmās sarunas. Kājās Aleksim pieklājīgi tumši zili džinsi ar atlokiem, kas nav galīgi apspūruši un nomīdīti. Tā ir daļa no plāna: lai tiktu iekšā, Aleksim jāpārliecina cietuma administrācija, ka esam te oficiālās darīšanās. Alekša apdriskātās krosenes ar zilajām auklām mani nomierina. Nez kāpēc tieši šis pazīstamais sīkums ļauj man te stāvēt, būt kopā ar Aleksi un darīt to, ko esam ieplānojuši. Vismaz ir pie kā pieķerties un turēties - sīks, ierasts pavediens pasaulē, kas pēkšņi kļuvusi neiedomājami sveša.

- Atvaino, ka nokavēju, - viņš saka un apstājas vairāku soļu attālumā.

Alekša acis redzu bažas, taču seja ir bezkaisliga. Cietuma pagalmā aiz vārtiem staigā sargi. Te mēs nedrīkstam viens otram pieskarties un atklāt jebkādu pieķeršanos.

- Nekas, - es atķērcu.

Jūtos tā, it kā man būtu paaugstināta temperatūra. Pēc vakardienas sarunas ar Aleksi galva iet riņķī, viss augums brīžiem deg ugunī, brīžiem pārvēršas ledū. Tik tikko spēju domāt. Brīnums, ka šorīt izkļuvu no mājām. Brīnums, ka vispār esmu atcerējusies uzvilkt bikses, un vēl lielāks brīnums, ka neaizmirsu apaut kurpes.

Varbūt māte vēl ir dzīva. Varbūt māte vēl ir dzīva. Tā ir mana vienīgā doma, un šie vārdi izstūmuši no manām smadzenēm visu citu.

- Esi gatava? - Aleksis runā zemā, neskanīgā balsī, lai sargiem, mūs izdzirdot, nerastos aizdomas, taču es saklausu viņa satraukumu.

- Domāju, ka jā. - Cenšos savilkt seju smaidā, taču lūpas ir sasprēgājušas un sausas kā akmens. - Varbūt tā nemaz nav viņa, vai ne? Var taču būt, ka tu kļūdies.

Aleksis pamāj, tomēr redzu - viņš ir pārliecināts, ka nekādas kļūdas nav. Viņš ir pārliecināts, ka mana mamma ir ieslodzīta šajā vietā, šai virszemes kapā, un ka viņa te bijusi visus šos gadus. Par to, ka Aleksim varētu būt taisnība, nespēju pat domāt. Visiem spēkiem mēģinu noturēties kājās.

- Ejam, - Aleksis pamāj.

Viņš iet pa priekšu, it kā pavadītu mani oficiālās darīšanās. Es, kā runāts, neatlaižu skatienu no zemes. Gandrīz jāpriecājas, ka visapkārt ir sargi, jo tas nozīmē, ka Aleksis nedrīkst pievērst man uzmanību. Nezinu, vai šobrīd spētu ar viņu parunāt. Mani plosa tūkstošiem izjūtu, prātu šausta neskaitāmi jautājumi, simtiem cerību un sen apbedītu vēlmju. Tomēr nekam nespēju īsti pieķerties, prātā nenāk neviena loģiska hipotēze, neviens sakarīgs izskaidrojums.

Vakar pēc satriecošā paziņojuma Aleksis atteicās stāstīt ko vairāk.

- Tev jāredz pašai, - viņš visu laiku atkārtoja, it kā tas būtu viss, ko viņš spētu pasacīt, - negribu, lai tu lolotu veltas cerības.

Pēc tam norunājām satikties pie Kapenēm. Laikam biju galīgi apjukusi. Labi, ka man vismaz pietika prāta netrakot, nekliegt, neraudāt un nepieprasīt paskaidrojumus. Pārradusies mājās, attapos, ka pat nezinu, kā atnācu. Par regulatoriem un patruļām biju pilnīgi aizmirsusi. Droši vien truli soļoju pa ielu, neko neredzot.

Taču tagad esmu satriekta un nejutīga. Ja tā nebūtu, diez vai no rīta spētu piecelties un apģērbties. Šaubos, vai atrastu ceļu uz šejieni un tagad uzmanīgi spertu katru soli, lai turētos pieklājīgā attālumā no Alekša, kurš, pie vārtiem uzrādījis sargam identifikācijas karti, pamāj uz manu pusi.

Aleksis sāk runu, kuru acīmredzot rūpīgi iestudējis:

- Viņas novērtēšanas laikā notika... negadījums, - viņš ledainā balsi stāsta.

Abi ar sargu uzmet man skatienu: sargs - aizdomīgi, Aleksis - iespējami bezkaislīgi. Acis Aleksim cietas kā tērauds, viss siltums no tām pazudis, un, redzot, cik meistarīgi viņš spēj pārtapt citā cilvēkā, kas pret mani ir ledaini vienaldzīgs, sāku nervozēt.

- Nekas traks. Tomēr viņas vecāki un mana priekšniecība domā, ka meitenei derētu mazs atgādinājums par nepaklausības sekām.

Sargs pārlaiž man skatienu. Viņam ir uzblīdusi, sarkana seja, āda ap acīm krunkaina un pietūkusi kā rūgstoša mīkla. Droši vien acis taukos drīz vairs vispār nebūs saskatāmas.

- Kāds negadījums? - Sargs pārliek milzīgo automātu no viena pleca otrā.

Aleksis pieliecas, un no sarga, kas stāv otrpus vārtiem, viņu šķir tikai daži centimetri. Lai gan viņš runā klusu, es dzirdu katru vārdu.

- Viņai vislabāk patīk saullēkta krāsa, - Aleksis saka.

Uzmetis man garāku skatienu, sargs pamāj, ka varam

iet.

- Atkāpieties, tūlīt atvēršu vārtus, - viņš saka un pazūd sargbūdā, kas atgādina Alekša darba vietu pie laboratorijām.

Mirkli vēlāk elektroniskie vārti drebēdami atveras. Mēs ar Aleksi ejam pāri pagalmam uz ieejas pusi. Ar katru soli Kapeņu siluets kļūst arvien lielāks. Vējš pieņemas spēkā, tas griež smilšu vērpetes pa tukšo pagalmu un mētā pa zāli vientuļu plastmasas maisiņu. Gaiss ir elektrizēts kā pirms pērkona negaisa - neprātīga, vibrējoša enerģija, kas rada sajūtu, ka tūlīt notiks kaut kas nozīmīgs, piemēram, pasaule pārvērtīsies haosā. Šobrīd es būtu gatava atdot nezin ko, lai Aleksis pagrieztos, uzsmaidītu un pasniegtu man roku. Protams, to nedrīkst. Ātrā solī viņš iet pāris soļu man priekšā. Viņa mugura ir stīva, un viņš skatās taisni uz priekšu.

Man nav ne jausmas, cik cilvēku ieslodzīti Kapenēs. Aleksis lēš, ka varētu būt ap trim tūkstošiem. Noziedzība, pateicoties dziedniecībai, Portlendā tikpat kā izskausta, tomēr savu reizi kāds tāpat kaut ko nozog, izposta vai neklausa policijas rīkojumiem. Un tad vēl pretošanās kustība un tās piekritēji. Tos, kurus uz līdzenas vietas nesoda ar nāvi, iesloga Kapenēs.

Cietums kalpo arī kā Portlendas psihiatriskā slimnīca: lai arī noziedzības līmenis pie mums ir zems, par spīti dziedniecībai, plānprātiņu te ir gana, tāpat kā visur. Aleksis gan saka, ka trakie kļuvuši traki tieši dziedniecības dēļ. Un tiesa - ja procedūras laikā kaut kas noiet greizi vai tā tiek veikta priekšlaicīgi, var rasties garīga rakstura sarežģījumi un problēmas. Turklāt dažkārt cilvēks pēc procedūras pārvēršas līdz nepazīšanai. Sasirgst ar katatono šizofrēniju, redz halucinācijas, siekalojas, un, ja ģimene nevar nelaimīgo uzturēt, tam atliek tikai satrūdēt un nomirt Kapenēs.

Uz cietumu ved divas milzīgas dubultdurvis. Caur sīkām stiklotām un, jādomā, ložu necaurlaidīgām rūtīm, ko klāj putekļi un kukaiņu atstātās pēdas, neskaidri saskatu garu, tumšu gaiteni ar mirgojošu elektrisku apgaismojumu. Pie durvīm karājas lietū un vējā cietis uzraksts: VISIEM APMEKLĒTĀJIEM VISPIRMS JĀIZIET DROŠĪBAS PĀRBAUDE.

Aleksis īsu mirkli vilcinās.

- Ejam? - viņš nepagriezies prasa.

-Jā, - es izstostu.

Ieejot cietumā, degunā iecērtas smirdoņa, kas liek atsprāgt no durvīm un teju aizmet mani atpakaļ uz ceturto klasi. Smird pēc tūkstošiem augumu, kas nemazgājušies dzīvo saspiestībā. Šī smaka pārspēj pat kodīgi dedzinošo tīrīšanas līdzekļu smirdoņu. Tomēr visspēcīgāk ož mitrums -gaiteņi te nekad nav īsti sausi, caurules pil, aiz sienām un visos kaktos, kas slēpti apmeklētāju acīm, jaušas pelējuma kārta. Kontroles dienests atrodas pa kreisi, un sievietei pie galda aiz kārtējā ložu necaurlaidīgā stikla seju sedz ārsta maska. To viņai nevaru pārmest.

Dīvaini, bet, kad pienākam klāt, sieviete paceļ skatienu un uzrunā Aleksi vārdā.

- Aleksi, - viņa strupi pamāj un aši mani aplūko. - Kas tā tāda?

Aleksis atkārto pasaciņu par negadījumu novērtēšanas laikā. Acīmredzot viņš sardzi pazīst, jo vairākas reizes nosauc viņu vārdā, kaut vizītkarti nekur neredzu. Iegrāmatojusi mūs aizvēsturiskā datorā, darbiniece pamāj uz drošības pārbaudes pusi. Arī šeit Aleksis sasveicinās ar personālu, un man atliek tikai apbrīnot viņa aukstasinību. Pati metāla detektora priekšā nespēju pat attaisīt jostu - tik ļoti man dreb rokas. Visi Kapeņu sargi šķiet uz pusi lielāki nekā parasti cilvēki. Rokas viņiem kā tenisa raketes, krūtis - platas kā laivas, turklāt viņi ir bruņoti. Ar iespaidīgiem ieročiem. Kā varēdama, slēpju savas bailes, taču ir grūti saglabāt mieru, kad tev burtiski līdz apakšveļai jāizģērbjas ar triecienieročiem bruņotu milžu priekšā.

Beigās tiekam cauri visām pārbaudēm. Abi klusējam, un esmu gan pārsteigta, gan priecīga, ka man izdodas sasiet kurpju auklas.

- Tikai no pirmās līdz piektajai nodaļai! - viens no sargiem sauc mums nopakaļ.

Aleksis pamāj, lai sekoju viņam pa gaiteni.

Sienas nokrāsotas pretīgi dzeltenas. Mājās, bērnistabā vai gaišā birojā tās izskatītos līksmas, bet cietumā vieš nomācošu bezcerību - tās apgaismo tikai plankumainas fluorescējošās spuldzes, kas sīkdamas te iedegas, te izslēdzas. Tās klāj ūdens, pirkstu nospiedumu, beigtu kukaiņu un sazin kā vēl pēdas. Sajūta ir tāda, it kā kāds pasmaidītu, atklājot melnus, bojātus zobus.

- Tev paveicās, - Aleksis saka.

Acīmredzot dažas vietas apmeklētājiem ir slēgtas.

Sekoju viņam pa vienu šauru gaiteni, tad pa nākamo. Nekur nemana nevienu dzīvu dvēseli, un līdz šim neesam pagājuši garām nevienai kamerai. Pēc dažiem līkumiem un pagriezieniem sākam sakļausit vaidus, kliedzienus un neparastas dzīvnieciskas skaņas - blēšanu, maušanu un ķērkšanu; šķiet, ka bars cilvēku tēlo lopus laidarā. Droši vien netālu nometināti garīgi slimie. Tomēr nevienu nesatiekam - nedz medmāsas, nedz sargus, nedz pacientus. Ir tik mierīgi, ka gandrīz kļūst baisi, un visapkārt valda klusums, ja neskaita dīvainos trokšņus, kas šķiet plūstam no mūriem.

Nospriežu, ka esam drošībā, tāpēc jautāju:

- Kāpēc tevi te visi pazīst?

- Es te bieži parādos, - Aleksis atbild, it kā tas būtu pietiekams izskaidrojums.

Neviens tāpat vien Kapenēs “neparādās”. Galu galā te nav nekāda pludmale vai publiskā tualete.

Neceru, ka Aleksis teiks vēl ko, un jau grasos uzmākties ar jautājumiem, kad viņš nopūties piebilst:

- Te ir mans tēvs. Tāpēc ari nāku.

Nebiju domājusi, ka kaut kas varētu mani pārsteigt un izkliedēt galvā valdošo miglu, bet tagad tas notiek.

- Manuprāt, tu teici, ka tavs tēvs esot miris.

Aleksis jau sen pastāstīja, ka tēvs esot miris, bet atteicās izplūst sīkākos paskaidrojumos. “Tēvs pat nezināja, ka viņam ir dēls” - tas bija viss, ko Aleksis teica, tāpēc nospriedu, ka viņš piedzimis pēc tēva nāves.

Alekša pleci man priekšā paceļas un nolaižas, un es dzirdu nopūtu.

- Tēvs ir miris, - viņš atkārto un strauji pagriežas pa labi uz īsu gaiteni, ko noslēdz metāla durvis ar kārtējo uzrakstu. MŪŽA IESLODZĪJUMS. Kāds ar pildspalvu apakšā pierakstījis klāt HA-HA.

- Tad tu gribi... - Esmu neizsakāmi pārsteigta, bet nespēju pabeigt teikumu, jo Aleksis jau grūž vaļā durvis.

Mūs sveic svaiga vēja un zāles smarža - tas ir tik negaidīti un patīkami, ka apklustu un izbaudu to ar pilnu krūti. Gaitenī neapzināti elpoju tikai caur muti.

Esam nelielā pagalmā, kuru no visām pusēm ieskauj Kapeņu netīri pelēkie mūri. Zāle te ir neparasti lekna un sniedzas man līdz ceļiem. Pa kreisi augšup tiecas vientuļš koks, kura zaros čivina putns. Te ir pārsteidzoši jauki, mierīgi un skaisti. Jūtos neparasti, stāvot šai dārzā, kuru no visām pusēm ielenc biezi cietuma mūri, - tā, it kā es atrastos viesuļvētras epicentrā un kliedzošas postažas vidū būtu atradusi mieru un klusumu.

Aleksis ir pagājis dažus soļus uz priekšu. Viņš stāv un, noliecis galvu, skatās lejup. Laikam ari viņš jūt, ka klusums kā plīvurs karājas gaisā, pārklājot visu ar liegu mieru. Debesis ir jau tumšākas nekā pirms mūsu ienākšanas Kapenēs. Uz pelēkās, ēnainās pasaules fona košā zāle šķiet elektrizēta, kā no iekšpuses izgaismota. Kuru katru mirkli sāks līt. Noteikti. Jūtu, ka pasaule aizturējusi elpu pirms dziļas izelpas un līgodamās mēģina noturēt līdzsvaru.

- Te, - Alekša balss nodun skaļi kā zvans, un es satrūk-stos. - Tieši te.

Viņš pamāj uz greizu akmens šķembu, kas slejas ārā no zemes.

- Lūk, te guļ mans tēvs.

Zālienu sašķeļ desmitiem šādu akmeņu. Pirmajā mirklī tie šķiet izsvaidīti, kā pagadās, taču, ieskatoties vērīgāk, redzu, ka tie ar rokām iespiesti zemē. Uz dažiem vīd izbalējušas un lielākoties nesalasāmas zīmes, tomēr uz kāda akmens izburtoju RIČARDS, uz cita - MIRIS.

Man kļūst skaidrs - tie ir kapu pieminekļi. Mēs stāvam kapsētas vidū.

Aleksis skatās uz lielu, plakanu, zemē ieraktu betona plāksni. Katrs vārds uz tās uzrakstīts glītiem burtiem, acīmredzot ar melnu marķieri. Malas ir izplūdušas; droši vien kāds mēdz izdzisušos burtus ik pa laikam atjaunot. VORENS ŠĪTS. DUSI MIERĀ.

- Vorens Šīts, - es izlasu.

Gribu ieslidināt plaukstu Alekša rokā, tomēr baidos, ka tas ir bīstami. Pirmajā stāvā uz pagalma pusi ir vairāki logi, un, lai gan tos klāj bieza netīrumu kārta, kuru katru brīdi kāds var pie tiem pienākt, paskatīties ārā un mūs ieraudzīt.

- Tavs tēvs?

Aleksis pamāj un aši papurina plecus, it kā gribētu pamosties.

-Jā-

- Viņš te bija ieslodzīts?

Aleksis pasmaida ar lūpu kaktiņu, bet viņa seja paliek stinga kā akmens.

- Četrpadsmit gadus.

Aleksis ar papēdi lēnām zīmē uz zemes apli, tā pirmo reizi kopš ierašanās Kapenēs pauzdams neomulību un samulsumu. Jūtu milzīgu apbrīnu. Kopš brīža, kad iepazināmies, Aleksis vienmēr mani atbalstījis, mierinājis un uzklausījis, pats nesdams sirdī smagu noslēpumu.

- Kāpēc? - es klusi jautāju. - Tas ir, par ko?

Apklustu, negribēdama būt uzbāzīga.

Aleksis aši mani uzlūko un tad novēršas.

- Par ko? - viņš pārjautā skarbā balsī. - Nezinu. Par to pašu, ko visi, kas beidz dzīvi sestajā nodaļā. Domāja ar savu galvu. Iestājās par to, kam ticēja. Atteicās padoties.

- Sestajā nodaļā?

Aleksis vairās no mana skatiena.

- Nāvei nolemto nodaļā, - viņš klusi piebilst. - Galvenokārt politiskie. Viņus liek vieninieku kamerās. Un nevienu neizlaiž brīvībā.

Aleksis pamāj visapkārt uz akmens šķembām, kas rēgojas zālē: desmitiem pašdarinātu kapu.

- Nevienu un nekad, - viņš atkārto, un es atceros zīmi uz durvīm: MŪŽA IESLODZĪJUMS, HA-HA.

- Man žēl, Aleksi.

Šobrīd es atdotu nezin ko, lai varētu viņam pieskarties, taču atļaujos tikai pievirzīties tuvāk, lai mūsu augumus šķirtu pāris metru.

Aleksis skumji pasmaida.

- Kad mani vecāki iepazinās, viņiem bija tikai sešpadsmit gadu. Neticami, vai ne? Kad piedzimu es, mammai bija astoņpadsmit.

Pietupies Aleksis ar īkšķi pārbrauc tēva vārdam. Pēkšņi saprotu, ka viņš uz šejieni nāk tik bieži tāpēc, lai atjaunotu izbalējušos burtus un saglabātu tēva piemiņu.

- Abi gribēja kopā aizbēgt, bet pirms plāna īstenošanas tēvs tika notverts. Es pat nezināju, ka viņš apcietināts. Domāju, miris, un viss. Mamma uzskatīja, ka tā man būs labāk, un Mežonīgajā zemē par mūsu ģimenes pagātni neviens neko nezināja. Manuprāt, mammai pašai bija vieglāk, domājot, ka tēvs tiešām ir miris. Acīmredzot bija grūti samierināties ar domu, ka viņš te satrūd.

Aleksis slidina pirkstus turp un atpakaļ pa burtiem.

- Kad man palika piecpadsmit, krustmāte un tēvocis izstāstīja patiesību. Viņi gribēja, lai zinu. Ierados šurp, lai tēvu satiktu, bet...

Alekša pleci un mugura notrīs un sastingst.

- Bija jau par vēlu. Tēvs pirms vairākiem mēnešiem bija nomiris un apbedīts šeit, kur mirstīgās atliekas nespēj nevienu saindēt.

Man kļūst nelabi. Mūri sakļaujas, kļūst šaurāki un augstāki, debesis attālinās un sarūk. Mums no šejienes neizkļūt, iedomājos un tad dziļi ieelpoju, lai nomierinātos.

Aleksis iztaisno muguru.

- Gatava? - viņš jautā šodien jau otro reizi.

Pamāju, lai gan par savu gatavību nemaz neesmu droša. Aleksis atļaujas aši uzsmaidīt, un uz bridi ieraugu viņa acis silti nodzirkstam. Taču jau nākamajā bridi viņš atkal ir lietišķs.

Pirms došanās prom vēlreiz Uzmetu skatienu kapam. Vēlos noskaitīt lūgsnu vai kaut ko tamlīdzīgu, bet nekas nenāk prātā. Zinātnes stundas neatbild uz jautājumu, kas ar cilvēku notiek pēc nāves: tiek apgalvots, ka viņš izšķīst dievišķajā matērijā, proti, Dievā, lai gan ir ari zinātnieki, kas saka, ka izārstētie dodas uz debesim un dzīvo tur mūžīgā kārtībā un harmonijā.

- Tavs vārds. - Palūkojos uz Aleksi.

Viņš, pagājis man garām, dodas uz durvju pusi.

- Aleksis Vorens.

Viņš tikko manāmi pamāj.

- Tādu vārdu man piešķīra.

- Bet īstenībā tu esi Aleksis Šīts, - saku, un viņš vēlreiz pamāj.

Tātad mums abiem ir slepeni vārdi. Mirkli stāvam un skatāmies viens uz otru. Jūtu gandrīz fizisku saikni, it kā mūs gādīgi apskautu milzīga, sargājoša roka. Acīmredzot tieši to cilvēki domā, runājot par Dievu: šo sajūtu, ka kāds tevi mīl, saprot un sargā. Neko tuvāku lūgsnai iedomāties nevaru. Sekoju Aleksim, aizturējusi elpu, un mēs atkal ienirstam drausmīgajā smirdoņā.

Ejam pa vairākiem serpentīnveida gaiteņiem. Pirmītējo klusumu un mieru aizstāj negantas bailes, kas griež manu sirdi kā nazis - lejup un augšup, līdz beigās tik tikko varu paelpot un paiet. Vietām vaimanas dzirdamas skaļāk, gandrīz drudžaini spalgi, un man ar plaukstām jāaizspiež ausis, līdz balsis atkal pieklust. Paejam garām kādam vīram, kas, tērpies garā, baltā un asinīm notašķītā laboratorijas uzsvārcī, saitē ved pacientu. Ne viens, ne otrs uz mums nepaskatās.

Metam līkumu pēc līkuma, un manī mostas aizdomas, ka Aleksis ir apmaldījies, jo sevišķi tāpēc, ka gaiteņi kļūst arvien netīrāki, gaismas virs galvas - arvien mazāk, un beigās soļojam gandrīz tumsā. Sešus metrus garu gaiteni ar nomelnējušām sienām apgaismo tikai viena spuldze. Ik pa brīdim tumsā kā no nekurienes iznirst mirgojošas neona zīmes: PIRMĀ NODAĻA, OTRĀ NODAĻA, TREŠĀ NODAĻA, CETURTĀ NODAĻA. Taču Aleksis tik iet uz priekšu, un, kad paejam garām piektajai nodaļai, es vairs nešaubos, ka viņš kaut ko sajaucis vai apmaldījies:

- Aleksi!

Taču man aizžņaudzas rīkle: esam pienākuši pie dubult-durvīm ar vāji apgaismotu, gandrīz nesalasāmu zīmīti, kas tomēr deg spoži kā tūkstošiem sauļu.

Aleksis pagriežas, un pārsteigta redzu, ka viņa seja nebūt nav bezkaislīga. Žoklis raustās, acis ir sāpju pilnas - acīmredzot viņš ienīst sevi par to, ka ir uz šejieni atnācis, ienīst par to, ka atklājis man noslēpumu un ir tas, kurš man to tūlīt parādīs.

- Man tiešām žēl, Lēna, - Aleksis saka.

Viņam virs galvas tumsā gruzd zīme ar uzrakstu SESTĀ NODAĻA.

Divdesmit otrā nodaļa

Nesavaldīti cilvēki ir cietsirdīgi un untumaini, vardarbīgi un alkatīgi, nožēlojami un ķildīgi. Tikai tad, kad apvaldīti instinkti un visas pamatemocijas, cilvēki spēj būt laimīgi, dāsni un krietni.

DVL rokasgrāmata

Pēkšņi mani atkal sagrābj bailes. Kuņģis saraujas, it kā kāds būtu sažņaudzis to dūrē, un man trūkst elpas. Es nevaru iet tālāk. Nevēlos neko zināt.

- Varbūt labāk neiesim, - es čukstu. - Sargs taču teica... viņš teica, ka tālāk par piekto nodaļu nedrīkst.

Aleksis pastiepjas, it kā gribēdams man pieskarties, taču, atcerējies, kur esam, piespiež rokas pie sāniem.

- Neuztraucies, - viņš saka, - man te ir draugi.

- Varbūt tā nemaz nav viņa, - mana balss skan jau spalgāk. Baidos, ka tūlīt sabrukšu. Aplaizu lūpas, mēģinādama savaldīties. - Varbūt tā ir milzīga kļūda. Mums vispār nevajadzēja uz šejieni nākt. Es gribu uz mājām.

Zinu, ka izklausos pēc niķīga bērna, tomēr nespēju sev neko padarīt. Ieiet pa šīm dubultdurvīm - nē, tas ir pilnīgi neiespējami.

- Lēna, beidz. Tev man jāuzticas.

Aleksis noglāsta man roku - pieskāriens ilgst pavisam īsu brīdi, viņš tikai pārbrauc ar pirkstu manas delnas virspusei.

- Norunāts? Uzticies man!

- Es uzticos, bet...

Gaiss, smirdoņa, tumsa, puvekļi, kas, kā man šķiet, ir visapkārt - tā visa dēļ es gribu skriet prom.

- Ja viņas šeit nebūs... Nu, tad nebūs labi. Bet, ja būs... tad droši vien viss būs vēl ļaunāk.

Aleksis uzmet man ciešu skatienu.

- Tev ir jāpārliecinās, Lēna, - Aleksis beidzot stingri nosaka, un viņam ir taisnība.

Pamāju. Aši man uzsmaidījis, viņš atver sestās nodaļas durvis.

Ieejam priekštelpā, kas izskatās tieši tā, kā biju Kapenes iedomājusies, - ar betona sienām, kuras, lai cik košas savulaik bijušas, tagad ir netīrā pelēku sūnu krāsā. Augstu pie griestiem spīd spuldze, vāji apgaismodama šauro telpu. Stūri stāv galds, pie kura sēž sargs - šoreiz normāla auguma, pat kaulains, ar bakurētainu seju un matiem, kas atgādina piededzinātus spageti. Tikko mēs pārkāpjam slieksni, viņš automātiski pieskaras ierocim, piespiezdams to pie sāna un viegli pavēršot stobru uz mūsu pusi.

Aleksis sastingst. Es pēkšņi kļūstu ļoti modra.

- Jūs nedrīkstat šeit atrasties, - sargs saka. - Te ir aizliegtā zona.

Pirmo reizi Kapeņu teritorijā redzu, ka Aleksis jūtas neomulīgi. Viņš nervozi rausta savu žetonu.

- Es... es domāju, ka šodien būs Tomass.

Sargs pieceļas kājās. Savādi - kaut augumā viņš nav necik garāks par mani un noteikti ir īsāks par Aleksi, no visiem šodien redzētajiem sargiem šis mani biedē visvairāk. Viņam ir dīvainas acis - trulas un stingas kā čūskai. Pirmo reizi kāds pavērsis pret mani ieroci, un, skatoties tumšajā stobrā, esmu tuvu ģībonim.

- Jā, viņš te ir, viss kārtībā. Nu jau uz visiem laikiem.

Sarga smaidā nav ne miņas no jautrības, un viņa pirksti

bungo pa ieroča gaili. Runājot viņa lūpas izliecas augšup, atklājot līkus, dzeltenus zobus.

- Ko tu zini par Tomasu?

Telpā iestājas spriedzes pilns un elektrizēts klusums kā pirmīt cietuma pagalmā, un man atkal nāk prātā brīdis pirms pērkona dārdiem. Aleksis atļaujas sīku satraukuma izpausmi: viņš saliec un atliec pie augšstilbiem piespiestos pirkstus. Gandrīz redzu, kā viņš cenšas izgudrot, ko teikt. Droši vien viņš saprot, ka nevajadzēja pieminēt Tomasu, -pat es saklausīju sarga balsī nicinājumu un aizdomas.

Iet laiks - man tas šķiet bezgalīgi ilgs, kaut varbūt aizrit tikai pāris sekunžu, un Alekša seja atkal iegūst lietišķu izteiksmi.

- Dzirdējām, ka te bijušas problēmas, tas arī viss.

Visai neskaidra, bet pieņemama atbilde. Aleksis nevērīgi

groza pirkstos žetonu, piesaistīdams sarga skatienu. Redzu, ka uzraugs atslābst. Labi, ka viņš neieskatās uzmanīgāk, jo Aleksim ir tikai pirmās pakāpes laboratoriju sarga caurlaide, kas ļauj apmeklēt tikai vārtu sargbūdu, nevis kā saimniekam maršēt pa aizliegto zonu te vai citur Portlendā.

- Tikai tagad uzzinājāt? - sargs vienaldzīgi izmet. - Tomass te nestrādā jau vairākus mēnešus. Jo labāk KIN, man domāt. Tādas lietas gan nemēdz publiskot.

KIN ir Kontrolētās informācijas nodaļa (Hana to ciniski sauc par Korumpēto idiotu nodaļu). Ja iejaukta KIN, sestajā nodaļā atgadījies kas patiesi nelāgs.

- Jūs jau zināt, kā tas notiek, - Aleksis turpina, pilnībā atguvies no savas pirmītējās mirkļa nedrošības; viņa balss atkal skan raiti un pārliecināti.

- Skaidru informāciju tur reti dzird.

Kārtējais neskaidrais izteiciens, bet sargs pamāj.

- Kā tad.

Pēc tam viņš pamet ar galvu uz manu pusi.

- Un kas tā tāda?

Sarga skatiens pielīp manam kaklam, meklējot un neatrodot procedūras zīmi. Tāpat kā daudzi, ari viņš neapzināti novēršas, taču ar to pietiek, lai man atkal pielavītos pazemojuma un mazvērtības sajūta. Noduru skatienu.

- Nekas viņa nav, - Aleksis atbild.

Zinu, ka viņam tā jāsaka, tomēr krūtīs iezogas trula sāpe.

- Man viņai jāizrāda Kapenes, tas ari viss. Pāraudzināšanas nolūkā, ja saprotat, ko gribu teikt.

Aizturu elpu un esmu droša, ka sargs mūs tūliņ patrieks, un gandrīz vēlos, kaut tā tiešām notiktu. Un tomēr... Tieši aiz sarga krēsla rēgojas smagas, biezas metāla durvis, ko aizsargā ar elektronisko tastatūru. Kaut ko līdzīgu esmu redzējusi Portlendas centrālajā bankā. Aiz durvīm tālumā dzirdu skaņas, šķiet, cilvēka balsi, bet grūti pateikt, vai tā tiešām ir.

Iespējams, ka aiz šīm durvīm ir mana māte. Viņa varētu tur būt. Aleksim taisnība. Man ir jāpārliecinās.

Tikai tagad līdz galam sagremoju, ko Aleksis vakar teica: varbūt visus šos gadus māte ir bijusi dzīva. Es elpoju, un viņa elpoja. Es gulēju, un arī viņa kaut kur gulēja. Kad pamodos, domādama par viņu, varbūt ari māte domāja par mani. Tas ir neaptverami, brīnumaini un reizē neciešami sāpīgi.

Aleksis pārmij skatienus ar sargu, grozīdams pirkstos žetonu, savīdams un atvīdams ķēdi. Rādās, ka tas uzraugu nomierina.

- Nevaru jūs tur laist, - viņš saka, bet nu jau kā atvainodamies.

Nolaidis ieroci, sargs apsēžas. Ātri izelpoju; neapzināti esmu aizturējusi elpu.

- Jūs darāt to, kas jādara, - Aleksis bezkaislīgi saka. - Tātad jūs tagad esat Tomasa vietā?

- Tieši tā.

Sargs atkal pievēršas man, un viņa skatiens vēlreiz pielīp manam kaklam. Man jāpiedomā, lai neaizsegtu to ar plaukstu. Acīmredzot nospriedis, ka neesam bīstami, viņš saka Aleksim:

- Esmu Frenks Dorsets. Mani pārcēla uz šejieni no trešās nodaļas - februāri, uzreiz pēc negadījuma.

Vārdu negadījums viņš izrunā tā, ka man pārskrien auksti šermuļi.

- Traki gāja, vai ne?

Aleksis nevērīgi atbalstās pret sienu. Tikai es saklausu viņa balsī satraukumu. Aleksis cenšas iegūt laiku. Viņam nav ne jausmas, kā tikt tālāk un kā varētu iekļūt nodaļā.

Frenks parausta plecus.

- Tagad jau klusāk, protams. Ne kāds nāk, ne iet. Tikpat kā neviens.

Viņš atkal pasmaida, atklādams savus pretīgos zobus, taču seja ir trula, it kā pār to būtu nolaists aizkars. Interesanti, vai tur vainīga ārstniecība vai ari viņš tāds ir no dzimšanas.

Atgāzis galvu un samiedzis acis, sargs skatās uz Aleksi, vēl vairāk atgādinādams čūsku.

- Kas tad tev par Tomasu pateica?

Aleksis tēlotā bezrūpībā joprojām smaidīdams groza žetonu.

- Baumas skrien vēja spārniem, - viņš parausta plecus. - Pats zini.

- Zinu gan, - Frenks pamāj, - bet KID gan tas nepatika. Turēja mūs zem atslēgas vairākus mēnešus. Ko tieši tu dzirdēji?

Saprotu, ka jautājums nav uzdots nejauši, tā ir tāda kā pārbaude. Uzmanies, domās brīdinu Aleksi, it kā viņš varētu mani dzirdēt.

īsu brīdi klusējis, Aleksis atbild:

- Dzirdēju, ka viņam varētu būt sakari ar to pusi.

Pēkšņi man viss kļūst skaidrs. Aleksis taču teica, ka viņam

te esot draugi, un bija noprotams, ka agrāk viņš varēja piekļūt sestajai nodaļai. Viens no sargiem acīmredzot bija piekritējs, varbūt aktīvs pretošanās kustības dalībnieks. Prātā skan Alekša vārdi: Mūsējo ir vairāk, nekā tev šķiet.

Sargs manāmi atslābst. Acīmredzot atbilde bijusi pareiza un viņš secinājis, ka Aleksim var uzticēties. Sargs noglāsta ieroča stobru, kuru tur starp ceļgaliem kā mājdzīvnieku.

- Tieši tā. Man tas bija kā zibens no skaidrām debesīm. Protams, mēs tikpat kā nebijām pazīstami - dažreiz redzēju viņu atpūtas telpā, reizi divas tualetē, tas ari viss. Viņš lielākoties turējās pats par sevi. Loģiski, ja tā padomā. Droši vien ar slimajiem bija daudz runīgāks.

Pirmoreiz dzīvē dzirdot kādu valdības darbinieku atzīstam Mežonīgās zemes ļaužu esamību, man aiz pārsteiguma aizraujas elpa. Zinu, cik smagi Aleksim ir te stāvēt un nicīgi spriedelēt par draugu, kas apcietināts kā piekritējs. Droši vien sods bija ātrs un bargs - īpaši tāpēc, ka Tomass strādāja tiešā valdības pakļautībā. Visticamāk, viņš ir pakārts, nošauts vai nonāvēts ar strāvu, bet varbūt iemests kamerā.

lai satrūd dzīvs, - gadījumā ja tiesa izrādījusi žēlsirdību un nolēmusi nāves sodu aizstāt ar spīdzināšanu. Tas ir, ja tiesa vispār notika.

Apbrīnojami, bet Alekša balss pat nenotrīc.

- Konfidenciālas informācijas noplūde?

Frenks nebeidz vien maigi glāstīt ieroci, it kā gribēdams to atdzīvināt, un man sametas nelabi.

- Faktiski jau nekādas noplūdes nebija.

Atglaudis matus no pieres, viņš atklāj netīru, sarkanu pieri, kas spīd sviedros. Te ir daudz karstāk nekā citās nodaļās. Droši vien sienās iespundētais gaiss trūd un pūžņo -tāpat kā visur citur.

- Rādās, šis kaut ko zinājis par bēgšanu. Viņš bija atbildīgs par kameru pārbaudi, un tuneļi jau nu vienā dienā nerodas.

- Bēgšana?

Vārds pats izraujas man no mutes. Sirds krūtīs sāk sāpigi sisties. No Kapenēm taču savu mūžu neviens nav izbēdzis.

Frenka roka apstājas uz ieroča, un pirksti atkal sāk dejot pa gaili.

- Nūja, - neatlaizdams acis no Alekša, it kā manis te vispār nebūtu, viņš turpina, - būsi taču par to dzirdējis.

Aleksis parausta plecus.

- Kaut ko pa ausu galam, jā, bet ne no oficiāliem avotiem.

Sargs sāk baisi smieties. Man ienāk prātā kaijas, ko reiz redzēju virs okeāna nelabi brēcam un cīnāmies par barības kumosu.

- Šitais ir oficiāli apstiprināts, - viņš turpina. - Tas bija februārī. Patiesībā trauksmi sacēla pats Tomass. Protams, ja viņš to nedarītu, viņai būtu bijušas vēl sešas septiņas stundas.

Dzirdot vārdu viņa, jūtu, ka sāk brukt mūri. Aši atkāpjos un atduros pret sienu. Varbūt tā bija viņa, nodomāju, vienu šausminošu sekundi vai divas juzdama vilšanos. Tad es atgādinu sev, ka bēgle taču varēja būt jebkura piekritēja vai aģitatore. Taču reibonis nepāriet. Mani pārņem bažas, bailes un izmisīgas alkas - viss reizē.

- Kas šai kaiš? - kā no tālienes dzirdu Frenka balsi.

- Gaiss, - man izdodas izdvest. - Te nav gaisa.

Sargs atkal sāk pretīgi, ķērcoši smieties.

- Tu gribi teikt, ka tas nav labs, - viņš saka, - bet salīdzinājumā ar citām nodaļām te ir paradīze.

Redzot viņa apmierināto, ņirdzošo ģīmi, atceros sarunu ar Aleksi pirms dažām nedēļām, kad strīdējāmies par dziedniecības lietderību. Es teicu, ka bez mīlas nebūtu arī naida, bet bez naida - vardarbības. Trakākais jau nav naids, Aleksis atbildēja, bet vienaldzība.

Aleksis sāk runāt. Viņa balss ir zema un vēl aizvien nevērīga, tomēr jaušu tajā spēku - tā ielu tirgotājs cenšas pierunāt garāmgājējus nopirkt salauztu rotaļlietu vai tūtu ar ne pārāk svaigām ogām. Prece ir laba, problēmu nebūs, vari man ticēt.

- Paklau, ielaid mūs iekšā uz vienu minūti. Tikai minūti. Tu taču redzi, ka viņa aiz bailēm jau galīgi zaudējusi sajēgu. Tāpēc vien šurp nācu, turklāt savā brīvdienā, saproti? Gribēju iet uz līci pamakšķerēt. Vai tad būšu viņu te velti atvedis? Vēl tikai dažas dienas, un vasara gandrīz galā...

- Kāpēc tā jānoņemas? - Frenks pamet ar galvu uz manu pusi. - Ja viņai ir problēmas, tās var viegli atrisināt.

Aleksis greizi pasmaida.

- Viņas tēvs Stīvens Džounss ir laboratoriju pilnvarotais. Negrib nekādu priekšlaicīgu procedūru, nekādu traci, vardarbību vai jezgu. Diez kas nav, pats saproti.

Pārdroši meli. Frenks taču var palūgt, lai uzrādu personu apliecinošu dokumentu, un tad ar mums ir cauri. Nezinu, kāds sods paredzēts par iekļūšanu Kapenēs ar viltus ieganstu, bet nekas labs noteikti nav gaidāms.

Pēkšņi Frenks izrāda par mani interesi un nopēta kā greipfrūtu tirgū. Bridi viņš nesaka ne vārda.

Beigās viņš pieceļas un uzliek ieroci plecā.

- Labi, - viņš saka, - piecas minūtes.

Kamēr sargs knibinās ap tastatūru, ievadīdams kodu un spaidīdams pirkstu nospiedumu lasītāju, Aleksis satver mani aiz elkoņa.

- Ejam, - viņš skarbi, it kā mana izlēciena aizkaitināts, saka.

Taču pieskāriens ir maigs, plauksta - silta un uzmundrinoša. Gribētos, lai tā tur paliek, taču jau pēc mirkļa viņš mani atkal palaiž vaļā. Redzu Alekša acīs skaidru, nepārprotamu lūgumu: Esi stipra! Mērķis ir pavisam tuvu. Esi stipra vēl tikai mazu brītiņu!

Noklikšķ slēdzene, un durvis atveras. Frenks ar plecu atgrūž durvis, un mēs iespraucamies gaitenī. Aleksis iet pirmais, tad es un aiz manis - Frenks. Eja ir tik šaura, ka jāiet pa vienam, un tumsa ir vēl biezāka nekā citviet Kapenēs.

Tomēr vispretīgākā ir smaka: šausmīga trūdoša, pūžņojoša smirdoņa, kas atgādina vasaras tveicē smirdošas zivju iekšas ostas izgāztuvē. Pat Aleksis lādēdamies klepo, ar plaukstu aizklājis degunu.

Sargs mums aiz muguras smīn.

- Sestajai nodaļai ir īpašs aromāts, - viņš saka.

Ejot dzirdu viņam gar kāju sitamies ieroci. Baidos, ka paģībšu, tāpēc turos pie mitrajām sienām, kas pārklātas ar mitrumu un pelējumu. Ik pa brīdim te vienā pusē, te otrā parādās kamera ar drūmu lodziņu šķīvja lielumā. Cauri mūriem, nepārtraukti vibrējot, spiežas klusi vaidi. Ir vēl baisāk nekā pirmīt, dzirdot kliedzienus un spiedzienus: šie cilvēki ir zaudējuši cerību, ka kāds varētu viņus sadzirdēt, tāpēc skaņas kalpo tikai laika, klusuma un tumsas aizpildīšanai.

Jūtos arvien sliktāk. Ja Aleksim ir taisnība, tad mana māte ir tepat, aiz vienām no šīm drausmīgajām durvīm -tik tuvu, ka es varētu viņai pieskarties, ja vien spētu pārbīdīt atomus un izkausēt mūrus. Pat necerēju, ka mēs vēl kādreiz būsim viena otrai tik tuvu.

Manī cīkstas dažādas domas un vēlmes: Nevar būt, ka māte ir te, tad jau labāk, lai viņa ir mirusi. Nē, es gribu redzēt viņu dzīvu! Smadzenēs deg viens vārds: bēgšana, bēgšana, bēgšana. Tas izklausās pārāk neticami, lai būtu patiesi. Ja māte būtu aizbēgusi, es to zinātu. Viņa noteikti mani uzmeklētu.

Sestā nodaļa ir viens garš gaitenis. Saskaitu četrdesmit durvis, četrdesmit kameras.

- Klāt esam, - Frenks saka. - Lielisks ceļojums.

Viņš uzsit ar dūri pa pirmajām durvīm.

- Tur sēž jūsu Tomass, varbūt gribat sasveicināties?

Atkal atskan baisi ķērcošie smiekli.

Atceros, ko sargs pirmīt teica: Viņš te ir gan, nu jau uz visiem laikiem.

Aleksis, kas iet pa priekšu, neatsaucas, taču ievēroju, ka viņa pleci nodreb.

Sargs sāpīgi iegrūž ieroča stobru man mugurā.

- Ko teiksi?

- Drausmīgi, - es noķērcu.

Tāda sajūta, ka rīklē iesprūdusi dzeloņdrāts. Frenks izskatās apmierināts.

- Labāk klausi, ko tev saka, - viņš saka. - Nav vērts beigt dzīvi kā Tomasam.

Apstājamies pie kādas kameras. Frenks pamāj uz lodziņu, un es, negribīgi piegājusi klāt, piespiežu seju pie stikla. Tumsā gandrīz neko neredzu, tomēr, sasprindzinājusi acis, beigās ieraugu gultu ar plānu, netīru matraci, tualeti un spaini, kas droši vien ir kā sunim ūdens bļoda. Stūrī redzu tikai lupatu kaudzi, bet tad apķeros, ka tas ir cilvēks -netīrs, pie zemes pieplacis, kauli un āda ar mežonīgu matu ērkuli. Cilvēks nekustas. Viņa āda ir tik netīra, ka saplūst ar pelēkajām sienām. Ja nebūtu acu, kas visu laiku kustas, it kā meklējot gaisā kukaiņus, nemaz nevarētu pateikt, ka viņš ir dzīvs. Nevarētu pateikt pat to, ka tas ir cilvēks.

Prātā atkal pazib doma: Labāk lai māte ir mirusi. Lai viņas nav šeit. Jebkur citur, tikai ne šeit.

Otrā gaiteņa galā Aleksis dziļi ievelk elpu. Ieskatos un redzu, ka viņš ir pilnīgi sastindzis, un viņa sejas izteiksme mani biedē.

- Kas tur ir? - es prasu.

Aleksis brīdi neatbild. Viņš skatās uz kaut ko, ko es neredzu, - droši vien uz durvīm kaut kur tālāk gaitenī, bet tad strauji pagriežas un nodreb.

- Nekas, - Aleksis ķērcošā balsī saka, un manī uzbango bailes.

- Kas tur ir? - es atkārtoju.

Dodos pie Alekša. Pēkšņi man šķiet, ka viņš ir ļoti tālu un, kad aiz muguras ierunājas Frenks, arī viņa balss skan kā pa lielu gabalu.

- Te viņa bija, - uzraugs saka. - Simt astoņpadsmitajā. Pagaidām priekšniecība nav neko pasākusi ar tām sienām, tā ka viss joprojām stāv noķēpāts. Remontam nepietiek naudas...

Aleksis mani vēro. No viņa savaldības un pašpārliecinātības vairs nav ne vēsts. Acis deg dusmās - vai varbūt sāpēs? mute saviebta. Man galvā sāk dunēt.

Aleksis paceļ roku, it kā grasītos mani apturēt. Mūsu skatieni uz bridi sastopas, kaut kas nozib - brīdinājums vai varbūt atvainošanās un tad es viņam nopakaļ iespraucos 118. kamerā.

Te ir gandrīz tāpat kā citās kamerās, kurās ieskatījos pa lodziņu, - raupja cementa grīda, sarūsējusi tualete, ūdens spainis, kurā lēni riņķo daži prusaki, dzelzs gulta ar matraci papīra biezumā, izvilkta kameras vidū.

Taču sienas!

Sienas ir aprakstītas no vienas vietas. Nē. Pat ne vienkārši aprakstītas - tās ir noklātas ar vienu vārdu, četriem burtiem, kas uzšņāpti katrā brīvajā laukumiņā.

Mīla.

Šis vārds ir rakstīts lieliem vēzieniem, vārgi ieskrāpēts stūros, uzvilkts glītā rokrakstā un iegrebts kārtīgiem, drukātiem burtiem, it kā pamazām pārkausējot sienas dzejā.

Bet zemē pie sienas guļ apsūbējusi sudraba ķēdīte ar amuletu: duncīti ar briljanta acīm un pavisam nodilušu asmeni. Mana tēva dārgums. Manas mātes rotaslieta.

Manas mātes.

Visu šo laiku, katru savas dzīves mirkli, kad domāju, ka māte mirusi, viņa atradās te un skrāpēja, urbināja, greba, ieslēgta akmens mūros kā sen apbedīts noslēpums.

Pēkšņi atkal jūtos kā sapni: stāvu uz klints, cietais pamats zem kājām drūp, pārvēršoties smiltis, kas kā laiks slīd projām. Jau atkal zeme šķiet izgaisusi, un es karājos gaisā īsi pirms kritiena.

- Redzi, cik šausmīgi? Paskaties, ko slimība ar viņu izdarīja. Kas vairs pateiks, cik stundu viņa kā žurka skrāpēja sienas.

Frenks un Aleksis stāv man aiz muguras. Sarga balss skan apslāpēti, it kā viņš runātu caur vati. Iegājusi kamerā, pēkšņi nokļūstu gaismas kūlī, kas kā garš, zeltains pirksts iestiepjas pa sienā izcirsto caurumu. Acīmredzot mākoņi ir izklīduši. Pa caurumu mūra otrā pusē redzu zilo Presums-kotas upi un koku lapas, kas sitas cita pret citu kā trīsoša lavīna. Redzu sauli un jūtu pļavas augu smaržu. Mežonīgā zeme.

Neskaitāmi garas stundas māte dienu no dienas rakstīja uz sienas šos četrus burtus, šo dīvaino, baiso vārdu, kura dēļ bija šeit ieslodzīta vairāk nekā desmit gadus.

Taču beigās tieši šis vārds palīdzēja viņai izbēgt. Vienas sienas apakšmalā vārds MĪLA milzīgiem burtiem ieskrāpēts tik bieži un tik lieliem burtiem, ka akmens padevies - burta “ī” vietā izveidojies tunelis, un māte pa to izkļuvusi brīvībā.

Divdesmit trešā nodaļa

Miesai maizi, kauliem pienu, as’nim ledu, akmens sienu.

Tautā izplatīts skaitāmpants

at tad, kad cietuma vārti aiz mums cieši aizvērusies

un Kapenes attālinās, sajūta, ka esmu iesprostota čet-

A. rās sienās, neizgaist. Krūtīs joprojām jūtu drausmīgu, griezīgu spiedienu un tikai ar grūtībām varu kārtīgi ieelpot.

Aizvēsturisks cietuma autobuss grabēdams aizved mūs no robežas uz Dīringa kalnāju. No turienes abi ar Aleksi katrs pa savu ielas malu soļojam uz Portlendu. Ik pēc pāris soļiem Aleksis, pagriezis galvu uz manu pusi, atver un aizver muti, kā mēmi ko pauzdams. Zinu, ka viņš par mani uztraucas un varbūt domā, ka sabrukšu, tomēr nespēju ielūkoties viņam acīs vai parunāt. Skatos tikai uz priekšu un soļoju kā robots. Krūtis un kuņģis sāpīgi smeldz, taču citādi mans augums ir absolūti nejutīgs. Kājas nejūt zemi, un es nemanu nedz vēju, kas brāzmo kokos un trauc man gar seju, nedz karsto sauli, kas, par spīti visam, izlauzusies no baisi melnajiem mākoņiem un piešķīrusi pasaulei neparastu zaļumu, liekot visam izskatīties kā zem ūdens.

Bērnībā pēc mātes nāves - tas ir, tolaik, kad domāju, ka viņa ir mirusi, - savā pirmajā garajā skrējienā apmaldījos Kongresstrītas galā, kaut biju tur spēlējusies visu mūžu. Nogriezusies gar stūri, atrados ķīmiskās tīrītavas priekšā un pēkšņi nespēju atcerēties, kur esmu un uz kuru pusi ir mājas. Nekas vairs nešķita tāds kā agrāk. Kā trauslā, tālā gleznā, kur visa mana ierastā pasaule redzama greizajos spoguļos.

Šobrīd jūtos tieši tāpat. Apmaldījusies, atradusies un atkal apmaldījusies. Un tagad es zinu, ka pasaulē viņpus žoga, Mežonīgajā zemē, dzīvo mana māte - elpo, strādā, kustas un domā. Nez vai viņa kādreiz par mani iedomājas? Sāpes sažņaudz man krūtis, un es vairs nespēju paelpot, tāpēc apstājos un saliecos, piespiedusi roku pie vēdera.

Mēs joprojām esam uz pussalas, netālu no Strauta ielas 37, kur mājas citu no citas šķir plata savēlušās zāles josla un aizlaists, atkritumiem pilns dārzs. Tomēr uz ielas joprojām ir cilvēki - arī kāds virs, kurš izskatās pēc regulatora. Vēl pat nav pusdienas laiks, bet viņam uz krūtīm jau karājas skaļrunis un pie sāniem šūpojas koka steks. Laikam arī Aleksis ir viņu pamanījis. Palēninājis soli, viņš šķietami bezrūpīgi pārlaiž skatienu pār ielu un pačukst manā virzienā:

- Vari paiet?

Cīnos ar sāpēm, kas caurstrāvo visu augumu. Galva pulsē.

- Laikam, - es izdvešu.

- Nogriezies pa kreisi! Uz aleju.

Iztaisnojos, cik spēju, - vismaz tik daudz, lai varētu aizsteberēt līdz alejai, kas atrodas starp divām lielām ēkām. Pusceļā stāv divi lieli metāla atkritumu konteineri, kurus apsēdušas mušas. Smaka ir gandrīz tikpat baisa kā Kapenēs, taču es tik un tā ielienu starp konteineriem un jūtos pateicīga par slēptuvi un iespēju apsēsties. Pulsēšana galvā uzreiz pierimst. Atspiežos pret sienu, taču pasaule turpina griezties, un es jūtos kā kuģis, kas, atraisījis tauvas, dodas bangojošā jūrā.

Pēc brīža man pievienojas Aleksis. Viņš pietupstas tepat blakus un atglauž man no sejas matus. Šodien pirmo reizi viņš var man pieskarties.

- Man žēl, Lēna, - Aleksis saka, un es zinu, ka viņš to domā nopietni. - Bet, manuprāt, tev tas bija jāzina.

- Divpadsmit gadus, - es saku, - divpadsmit gadus es domāju, ka viņa ir mirusi.

Bridi klusējam. Aleksis velk apļus uz maniem pleciem, rokām, ceļgaliem - visur, kur vien tiek klāt, it kā izmisīgi alktu man pieskarties. Kaut varētu vienkārši aizvērt acis un pārvērsties sīkos putekļos, lai visas domas aizlido kā pieneņu pūkas vējā. Taču Alekša rokas atgriež mani īstenībā -alejā, Portlendā un pasaulē, kura pēkšņi zaudējusi jēgu.

Viņa kaut kur elpo, jūt slāpes, ēd, staigā, peldas. Tagad man šķiet neiespējami turpināt dzīvot kā līdz šim - gulēt, sasiet kurpju auklas skrējienam, palidzēt Kerolai novākt šķīvjus... Nezinu pat, kā gulēt blakus Aleksim pamestajā mājā, zinot, ka māte ir dzīva, tomēr tikpat neaizsniedzama kā tāls zvaigznājs.

Kāpēc viņa neatnāca man pakaļ? Šis jautājums izšaujas cauri smadzenēm kā elektrība, un man atkal uzmācas sāpes. Es aizveru acis, noliecu galvu un lūdzu, kaut tās pārietu. Taču nezinu, kam raidīt savu lūgšanu, un pēkšņi esmu aizmirsusi visas lūgsnas. Prātā nāk vien baznīca, kur bērnībā vēroju saules rotaļu loga vitrāžās un skatījos, kā gaisma pazūd, atstājot aiz sevis vien nespodrus, necilus krāsaina stikla gabaliņus.

- Lēna! Paskaties uz mani!

Ar lielām pūlēm atveru acis. Miglaini redzu Aleksi, lai gan viņš pieliecies man tik tuvu, ka mūs šķir vien daži centimetri.

- Tev droši vien gribas ēst, - Aleksis maigi saka. - Pavadīšu tevi uz mājām, norunāts? Varēsi paiet?

Viņš pavirzās nostāk, lai man būtu vieta, kur nostāties.

-Nē!

Tas izskan niknāk, nekā biju domājusi, un Aleksis satrūkstas.

- Nevarēsi?

Starp uzacīm viņam ievelkas maza rieviņa.

-Nē.

Tikai ar mokām spēju parunāt kā parasti.

- Tas ir, es nevaru iet mājās. Vispār.

Aleksis nopūšas un paberzē pieri.

- Varam kādu laiciņu pavadīt Strauta ielā. Kad tev kļūs labāk...

Neļauju viņam pabeigt:

- Tu nesaprati.

Kā melns kukainis, kas skrāpējas kaklā, manī briest kliedziens. Galvā deg tikai viena doma: Viņi to zināja. Viņi visi to zināja - Kerola un tēvocis Viljams, un varbūt pat Reičela. Un tik un tā viņi gadiem ilgi ļāva man domāt, ka mana māte ir mirusi. Viņi ļāva man domāt, ka viņa mani pametusi. Ka neesmu mīlestības vērta. Mani uzbango pēkšņas, mežonīgas dusmas: ja aiziešu uz mājām, viņus ieraugot, nespēšu savaldīties. Es nodedzināšu vai izdemolēšu visu māju - dēli pa dēlim!

- Gribu ar tevi bēgt prom. Uz Mežonīgo zemi - kā jau runājām.

Domāju, ka Aleksis būs laimīgs, bet viņš tikai gurdi novēršas un samiedz acis.

- Paklau, Lēna, tev bijusi ļoti smaga diena. Tu esi pārgurusi un izbadējusies un nespēj skaidri domāt...

- Es domāju pavisam skaidri!

Uzslejos kājās, lai neizskatītos tik bezpalīdzīga. Dusmojos arī uz Aleksi, lai gan zinu, ka viņš ne pie kā nav vainīgs. Mani plosa nevaldāms niknums, kas ik brīdi aug arvien lielāks.

- Es nevaru te palikt, Aleksi. Vairs nevaru. Ne jau pēc... pēc visa, kas noticis.

Rīkle man raustās, apvaldot kliedzienu.

- Viņi to zināja, Aleksi. Zināja un neko man neteica.

Ari Aleksis pieceļas kājās - lēnām, it kā justu sāpes.

- Tas nav droši.

- Ir gan, es zinu, - spītīgi palieku pie sava. Un patiešām - sirds dziļumos es to zinu.

Atceros māti, kas pārliekusies pār mani, atceros izplūdušu seju un balsi, kas man ausī dūdo: Es tevi mīlu. Neaizmirsti to! Neviens to nevar tev atņemt. Mātes lūpās dejo smaids. Arī viņa zināja - noteikti zināja, ka viņu savāks un aizvedīs uz to drausmīgo vietu. Un nepagāja ne nedēļa, kad, ieģērbta biezā, melnā kleitā, sēdēju pie tukša zārka un košļāju apelsīnu mizas, lai aizturētu asaras, kamēr visi, kam ticēju, cēla man visapkārt gludu melu mūri (“Viņa bija slima”, “Redz, pie kā noved slimība”, “Pašnāvība”). Patiesībā tai dienā apbedīja mani.

- Es nevaru iet mājās un neiešu. Palikšu pie tevis. Mēs varam iekārtoties Mežonīgajā zemē. Ir taču cilvēki, kas tā dara, vai ne? Ir cilvēki, kas tā ir izdarījuši. Mana māte... -Gribu teikt: Mana māte ir tā izdarījusi, taču man aizlūst balss.

Aleksis uzmanīgi mani vēro.

- Lēna, ja tu tiešām dosies uz turieni, tas nebūs tā kā man tagad. Vai tu to saproti? Tu nevarēsi ceļot turp un atpakaļ un nekad nedrīkstēsi atgriezties. Tavu numuru izdzēsīs no visiem reģistriem, un visi zinās, ka esi nodevēja. Tevi meklēs. Ja kāds tevi atradīs... ja kāds tevi notvers... - Aleksis apklust pusvārdā.

- Man vienalga, - atcērtu, vairs nespēdama valdīties. - Tu taču pats to ierosināji, vai ne? Un tagad, kad esmu gatava, tu pārvelc idejai svītru?

- Es tikai mēģinu...

Atkal pārtraucu Aleksi un turpinu niknoties, ar pūlēm apslāpējot vēlmi lauzt un plēst visu, kas pagadās.

- Tu esi tāds pats kā citi. Tikpat slikts kā viņi. Runāt - to tu māki. Bet, tikko kaut kas jādara, tikko ir man jāpalīdz...

- Es cenšos tev palīdzēt, - Aleksis skarbi atbild. - Bet tas nav vienkārši. Vai tiešām tu nesaproti? Tas ir nopietns lēmums, bet tu šobrīd esi pārskaitusies un pati nezini, ko runā.

Ari Aleksis sāk iekaist dusmās. Viņa balss mani sāpina, tomēr nespēju apstāties. Iznīcināt, iznīcināt, iznīcināt -gribu pielikt punktu itin visam: viņam, sev, mums, visai pilsētai un pasaulei.

- Nerunā ar mani kā ar mazu bērnu! - saku.

- Tad neuzvedies kā bērns! - viņš atcērt.

Redzu, ka Aleksis pateikto nožēlo jau tajā pašā brīdī. Pa pusei aizgriezies, viņš ieelpo un tad mierīgā balsī turpina:

- Paklau, Lēna! Man tiešām žēl. Zinu, ka tu... pēc visa, kas šodien noticis, nespēju pat iedomāties, kā tu jūties.

Taču ir jau par vēlu. Acis man aizmiglo asaras. Novērsusies ar nagu skribinu sienu, līdz nodrūp sīks ķieģeļa gabaliņš. Redzot to krītam zemē, iedomājos māti un drūmos, šausmīgos mūrus, un asaras birst vēl vairāk.

-Ja tev tiešām nebūtu vienalga, kas ar mani notiek, mēs tūlīt pat laistos prom.

- Man nav vienalga, - Aleksis atbild.

- Ir gan!

Zinu, ka tiešām uzvedos bērnišķīgi, tomēr nespēju savaldīties.

- Un viņai ari! Viņai es vispār esmu vienaldzīga.

- Tā nu gan nav.

- Kāpēc tad viņa neatnāca man pakaļ? - jautāju, joprojām novērsusies un ar delnu stingri atspiedusies pret sienu, it kā ari tā kuru katru bridi varētu sabrukt. - Kur tad viņa tagad ir? Kāpēc viņa mani nemeklēja?

- Tu taču zini, kāpēc, - Aleksis stingri atbild. - Tu taču saproti, kas notiktu, ja viņu atkal notvertu... ja jūs notvertu. Jums abām būtu beigas.

Zinu, ka Aleksim taisnība, tomēr man no tā nekļūst labāk. Stūrgalvīgi palieku pie sava, nespēdama apstāties.

- Nē, tas nav īstais iemesls. Vienkārši mātei par mani nospļauties un tev tāpat. Jums visiem ir vienkārši nospļauties!

Pārbraucu ar roku pār seju un noslauku degunu.

- Lēna. - Saņēmis aiz elkoņiem, Aleksis pagriež mani pret sevi.

Cenšos izvairīties, bet viņš paceļ manu zodu augšup un ieskatās man acīs.

- Magdalēna, - pirmo reizi kopš mūsu satikšanās Aleksis uzrunā mani pilnā vārdā. - Māte tevi mīlēja. Vai tiešām nesaproti? Viņa tevi mīlēja un mīl joprojām. Viņa gribēja, lai esi drošībā.

Man cauri izskrien karstuma vilnis. Pirmo reizi dzīvē nebaidos no vārda mīlestība. Kaut kas manī nožāvājas un izstaipās kā kaķis saulē, un es izmisīgi vēlos, lai Aleksis šo vārdu pasaka vēlreiz.

Alekša balss skan neizsakāmi maigi. Acis viņam ir siltas, gaismas pilnas un atgādina sauli, kas siltā rudens dienā kā sviests kūst virs kokiem.

- Un ari es tevi mīlu. - Viņš ar pirkstgaliem noglāsta man zodu un uz mirkli pieskaras manām lūpām. - Tev tas būtu jāzina. Noteikti jāzina.

Un tad tas notiek.

Kamēr visapkārt grūst pasaule, es stāvu pretīgā alejā starp divām smirdošām atkritumu tvertnēm un klausos Alekša vārdos, un pēkšņi mani izgaist visas bailes, kam esmu bijusi pakļauta kopš tiem laikiem, kad iemācījos sēdēt, stāvēt un elpot, kopš laikiem, kad man tika iestāstīts, ka esmu bijusi tikai vienu soli no posta un samaitātības. Mana sirds, mana visdziļākā būtība atraisās. Tā plīvo kā karogs, liekot man justies tik stiprai kā vēl nekad.

- Es ari tevi mīlu, - es atbildu.

Dīvaini, bet pēc šī notikuma alejā es pēkšņi aptveru sava pilnā vārda nozīmi, zinu, kāpēc mamma mani tā nosauca, un man kļūst skaidrs senais Bībeles stāsts par Jāzepu un viņa pamesto Mariju Magdalēnu. Tagad saprotu, kāpēc viņš Mariju atstāja. Jāzeps atteicās no viņas, lai savu iemīļoto izglābtu, lai gan viņu pašu tas salauza.

Jāzeps atteicās no viņas mīlestības vārdā.

Varbūt māte, jau man piedzimstot, zināja, ka kādudien viņai būs jādara tas pats. Laikam tā ar mīlestību ir vienmēr: mīlot ir no kaut kā jāatsakās. Dažreiz pat no tā, kuru mīli.

Abi ar Aleksi pārrunājam, ko zaudēšu, pārceldamās ar viņu uz Mežonīgo zemi. Aleksis grib, lai es pilnībā apzinos, kas mūs sagaida. Apstājušies pie Resnā runča maiznīcas, īsi pirms slēgšanas par vienu dolāru nopērkam apskretu-šus kliņģerus un siermaizltes, apsēžamies mola malā un vērojam kaijas, kas kliegdamas riņķo mums virs galvas, bet pēc tam apmetam loku ap lauku mājām. Katrs zāles stiebrs mirdz rasā, kā ieslēgts stiklā, un okeāns šalc bez apstājas, sirds ritmā veldams viļņus uz Portlendu. Soļojam pa ostas bruģētajām ieliņām garām veikaliem, kas pilni ar spilgtiem, skaistiem tērpiem, ko nemūžam nespēšu atļauties.

Nožēloju vienīgi to, ka jāatstāj Hana un Greisija. Pārējā Portlenda manis pēc var izzust nebūtībā - ar visiem saviem mirdzošajiem, izstīdzējušajiem un nedabiskajiem torņiem, aklajiem veikaliem un modrajiem, paklausīgajiem cilvēkiem, kas, noliekuši galvu, klausās kārtējos melos kā lopiņi, kas paši piedāvājas doties uz kautuvi.

- Ja aizbēgsim, tad būsim divi vien, - Aleksis visu laiku atkārto, it kā gribēdams būt pavisam drošs, ka es saprotu un nešaubos, - atpakaļceļa nebūs. Nekad.

- Neko citu es arī nevēlos. Tikai tu un es. Uz visiem laikiem, - es atbildu.

Un es tiešām tā ari domāju. Man nav pat bail. Tagad, kad zinu, ka Aleksis ir mans un mēs esam viens otram, man šķiet - es vairs nebaidīšos nekad un ne no viena.

Nolemjam atstāt Portlendu pēc nedēļas, tieši deviņas dienas pirms manas procedūras. Uztraucos, ka līdz tam jāgaida vēl tik ilgi: jūtu kārdinājumu tūliņ pat gaišā dienas laikā skriet un rāpties pāri žogam, taču, kā parasti, Aleksis mani nomierina un paskaidro, kāpēc ir svarīgi nogaidīt.

Pēdējos gados Aleksis ir šķērsojis robežu labi ja pāris reižu. Biežāk staigāt turp un atpakaļ ir bīstami. Taču nākamnedēļ pirms mūsu bēgšanas viņš pārkāps robežu divas reizes. Tas ir gandrīz pašnāvniecisks risks, tomēr viņš mani pārliecina, ka citādi nevar. Kad aizbēgsim un Aleksis vairs neies ne uz lekcijām, ne uz darbu, ari viņam tiks atņemts identifikācijas numurs, lai gan patiesībā jau Alekša pase nekad nav bijusi īsti likumīga - to sagādāja pretošanās kustības dalībnieki.

Un, kad mums būs atņemti identifikācijas numuri, mūs izdzēsis no sistēmas. Pilnībā. Tu tū! It kā mūsu vispār nebūtu bijis. Vismaz varam būt droši, ka Mežonīgajā zemē mūs nevajās. Tur nebūs nekādu reidu. Neviens mūs nemeklēs. Ja kāds no šis puses sadomās mūs medīt, varas iestādēm nāksies atzīt, ka esam no Portlendas aizbēguši, ka tas ir iespējams un ka slimie tomēr pastāv.

Mēs pārvērtīsimies rēgos, ēnās, atmiņās - un jau drīz vien, kad izārstētie stingri lūkosies nākotnē, lai maršētu cauri neskaitāmu vienādu dienu virknei, neviens mūs pat neatcerēsies.

Tā kā Aleksis Portlendā atgriezties vairs nevarēs, mums jāņem līdzi iespējami daudz pārtikas, ziemas apģērbs un viss cits, bez kā nevar iztikt. Slimie gan mēdz dalīties ar pārtiku, tomēr ziemas Mežonīgajā zemē ir bargas, turklāt pēc daudzajiem Portlendā nodzīvotajiem gadiem Aleksis nav diez cik izcils mednieks-vācējs.

Norunājam pusnakti satikties Strauta ielas mājā un turpināt plānošanu. Es grasos aiznest pirmās personiskās mantas, kuras vēlos ņemt līdzi, - fotoalbumu, zīmītes, ko ar Hanu esam sarakstījušas viena otrai matemātikas stundās, un ēdamo, ko izdosies sagrabināt tēvoča veikala noliktavā.

Kad atvados no Alekša un dodos mājup, pulkstenis jau rāda gandrīz trīs. Mākoņu sega ir saraustīta, pa tās spraugām kā izbalējis un apdriskāts zīds vīd gaišzilas debesis. Gaiss silts, taču vējā jūtams rudenīgs dzestrums un dūmu smarža. Necik ilgi, un ainavas leknais zaļums kļūs ugunīgi sarkans un oranžs, bet vēlāk ari tas atkāpsies ziemas un tumsas priekšā. Tad es jau būšu projām - izstīdzējušu, trīsošu koku vidū, ieputināta sniegā. Taču man līdzās būs

Aleksis, un mēs abi būsim drošībā. Mēs pastaigāsimies, sadevušies rokās, skūpstīsimies gaišā dienas laikā, mīlēsim viens otru, cik gribēsim, un neviens nemēģinās mūs izšķirt.

Par spīti šodienas notikumiem, jūtos tik mierīga kā nekad, it kā vārdi, kurus teicām viens otram, būtu ietinuši mani sargājošā dūmakā.

Jau mēnesi neesmu diez ko daudz skrējusi - gan karstā laika, gan Kerolas aizlieguma dēļ. Taču, aizgājusi mājās, uzreiz piezvanu Hanai un lūdzu gaidīt mani stadionā, kur parasti sākam krosu. Draudzene sāk smieties.

- Tieši nupat taisījos tev zvanīt un ierosināt to pašu, -viņa saka.

- Telepātija, - es atbildu, un Hanas smiekli uz mirkli pazūd tarkšķos, kas atskan klausulē, - kaut kur Portlendas vidū cenzors uz brīdi pieslēdzies mūsu sarunai. Visu redzošā modrā acs neguļ. Uz īsu brīdi mani pārņem dusmas, taču tās ātri izgaist. Drīz es izgaisīšu no radaru zonas uz visiem laikiem.

Cerēju, ka tikšu laukā no mājām, Kerolai nemanot, bet nekā: jau dodos uz durvju pusi, kad viņa mani notver. Kā vienmēr, krustmāte rosījusies pa virtuvi, nemitīgi gatavojot ēst un visu uzkopjot.

- Kur tu visu dienu biji? - viņa vaicā.

- Pie Hanas, - automātiski sameloju.

- Un tagad atkal iesi pie viņas?

- Mazliet jāpaskraida.

Pirms dažām stundām domāju, ka, satikusi Kerolu, nositīšu viņu vai vismaz iekraušu pa ģīmi. Taču tagad skatos uz viņu kā uz ziņojumu dēli vai svešu, autobusā satiktu cilvēku un nejūtu itin neko.

- Pusastoņos ir vakariņas, - krustmāte paziņo, - gribu, lai tu esi mājās un palīdzi uzklāt galdu.

- Labi, - apsolu.

Man ienāk prātā, ka šis nejutīgums un atsvešinātība ir Kerolas un visu izārstēto pastāvīgais dvēseles stāvoklis, kas jebkuras jūtas apslāpē kā stikla siena. Reti kas izkļūst tai cauri. Reti kas šķiet svarīgs. Skolā māca, ka dziedniecība padara cilvēku laimīgu, bet tagad es zinu, ka tie ir salti meli. Dziedniecības mērķis ir iedzīt cilvēkos bailes, bailes no sāpēm un pārestības - bailes, bailes, bailes... Akla dzīvnieciska eksistence, sišanās pret sienu un gaiteņiem, kas kļūst arvien šaurāki. Baisas, trulas un muļķīgas bailes.

Pirmo reizi dzīvē man kļūst Kerolas žēl. Man ir tikai septiņpadsmit gadu, bet jau tagad zinu to, kas viņai liegts: proti, ka dzīve nav nekāda dzīve, ja tu vienkārši peldi pa straumi. Es zinu, ka pats galvenais ir atrast to, kas tev svarīgs, turēties pie tā, cīnīties un neatkāpties.

- Labi. - Kerola izskatās samulsusi, kā vienmēr, kad grib teikt ko būtisku, bet īsti neatceras, kā to dara.

- Līdz tavai procedūrai palikušas divas nedēļas, - viņa beigās izmet.

- Sešpadsmit dienas, - es saku, bet domās rēķinu: tikai septiņas.

Septiņas dienas līdz brīvībai - līdz brīdim, kad tikšu prom no šiem cilvēkiem un viņu mākslīgajām dzīvēm, kas aizķeras cita gar citu un slīd, slīd, slīd no dzīvības uz nāvi. Atšķirību starp nāvi un dzīvību gan viņi tikpat kā nejūt.

- Tas, ka tu uztraucies, ir dabiski, - Kerola piebilst.

Ak tad to viņai bija tik grūti izdomāt! Lūk, kas prasīja tādu atmiņas piepūli: mierinājuma vārdi. Nabaga krustmāte Kerola: visa viņas dzīve ir vieni vienīgi trauki un iebuktētas pupiņu kārbas, un visas dienas ne ar ko neatšķiras cita no citas. Pēkšņi ieraugu, cik veca viņa izskatās. Seju izvagojušas dziļas rievas, matus caurauž sirmas šķipsnas. Vienīgi

Kerolas acis liek domāt, ka viņa ir mūžīga, - tās ir stingas un aizmiglotas, kā jau visiem izārstētajiem. Viņi vienmēr izskatās tā, it kā lūkotos tālumā. Jaunībā, pirms procedūras, Kerola noteikti bijusi skaista, vismaz tikpat gara kā mana māte un, iespējams, tikpat slaida. Domās redzu divas pusaudzes kā divas melnas iekavas, kuras šķir sudrabains okeāna vāls, un abas smiedamās šļakstina viena otrai virsū ūdeni. Nē, no tādām lietām nevar atteikties.

- Es nemaz neuztraucos, - atbildu. - Vari man ticēt. Nevaru vien sagaidīt.

Vēl tikai septiņas dienas.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Kas ir skaistums? Tas ir tikai triks, maldi, satrauktu atomu un elektronu plūsma, kas no acīm raida smadzenēm signālus kā bars nerātnu skolēnu, kuri nemierīgi gaida starpbrīdi.

Vai ļausiet sevi maldināt? Vai ļausiet sevi pievilt?

Elena Dorpšīra. Par skaistumu un maldiem.

“Jaunā filozofija”

Hana jau gaida mani norunātajā vietā, atspiedusies pret stadiona žogu, atgāzusi galvu un saulē pievērusi acis. Viņas mati izlaisti krīt uz muguras un saulē šķiet gandrīz balti. Kad esmu pāris metru attālumā, apstājos: gribu šo skatu neaizmirst un uz visiem laikiem paturēt draudzeni atmiņā tieši tādu.

Tad Hana atver acis un ierauga mani.

- Vēl neesam pat sākušas skriet, - viņa saka, atgrūzdamās no žoga un izteiksmīgi paskatīdamās pulkstenī, - bet tu jau šķērso finiša taisni aiz manis.

- Vai tas būtu izaicinājums? - pienākusi jautāju.

- Nē, tikai secinājums, - Hana smaida, lai gan tuvumā izskatās nedaudz uztraukta. - Tu izskaties ne tā kā parasti.

- Esmu sagurusi, - saku.

Liekas savādi sasveicinoties neapskauties, lai gan nekad neesam to darījušas - tas taču nebija paredzēts. Liekas savādi, ka nekad neesmu Hanai atzinusies, cik daudz viņa man nozīmē.

- Gara diena.

- Pastāstīsi?

Hana piemiedz acis. Viņa ir nosauļojusies. Vasaras raibumi uz deguna savelkas kā krītošs zvaigznājs. Goda vārds, uzskatu viņu par skaistāko meiteni Portlendā, varbūt pat visā pasaulē, un ribās man iedzeļ sāpe, iedomājoties, ka draudzene novecos un mani aizmirsīs. Pienāks diena, kad Hana ar grūtībām spēs atcerēties kopā pavadīto laiku - tas viņai šķitīs tik jocīgs un tik tālu pagātnē kā atmiņas par sapni, kas jau sāk izbalēt.

- Varbūt pēc skrējiena, - neko citu izdomāt nespēju.

Ir jādodas uz priekšu, cita ceļa nav. Ir jādodas uz priekšu, lai kas arī notiktu. Tāds ir Visuma likums.

- Pēc tam kad būsi man zaudējusi! - Hana jau iesildās skrējienam.

- Oho, visu vasaru gulšņājusi, tēlo baigo čempioni!

- Lai nu kurš to teiktu, - Hana atgāž galvu un man pamirkšķina. - Nedomāju, ka tavas un Alekša nodarbes būtu uzskatāmas par treniņu.

- Kuš!

- Mieru, tikai mieru! Neviena te nav. Es jau pārbaudīju.

Viss šķiet tik normāli - tik patīkami normāli -, ka mani no galvas līdz kājām pārņem reibinošs prieks. Saule starp ēnām met zeltainas svītras, gaiss smaržo pēc sāls, cepta ēdiena un mazliet - pēc krastā izskalotām aļģēm. Gribu paturēt šo mirkli sirdī kā savas vecās dzīves ēnu, kā noslēpumu.

- Ķer! - Uzsitu Hanai pa plecu. - Tava kārta!

Laižos prom, un viņa kliegdama un palēkdamās skrien man pakaļ. Apmetam loku ap stadionu un kā norunājušas pagriežamies uz mola pusi. Uz kājām turos pavisam labi: regulatoru suņa kodiena rēta labi sadzijusi, atstājot vien šauru, sarkanu rētu, kas atgādina smaidu. Ieelpojot un izelpojot auksto gaisu, sūrst plaušas, bet tās ir patīkamas sāpes, kas atgādina, cik jauki ir elpot, sajust sāpes, vispār just. Sāls kož man acis, un es tās mirkšķinu, nesaprazdama, vai tie sviedri vai asaras.

Šis nav mūsu ātrākais skrējiens, tomēr tuvu tam gan. Mēs turamies gandrīz plecu pie pleca, skrienot vienā ritmā un metot loku no vecās ostas līdz Austrumu promenādei.

Protams, mēs skrienam lēnāk nekā vasaras sākumā, un pēc četriem pieciem kilometriem sākam pagurt. Kā norunājušas metamies pāri zālājam uz pludmales pusi, nokrītam smiltīs un sākam smieties.

- Divas minūtes, - Hana elso. - Man pietiks ar divām minūtēm.

- Vienkārši nožēlojami, - saku, lai gan arī pati priecājos par pauzi.

- It kā ar tevi būtu labāk. - Pagrābusi saujā smiltis. Hana met tās uz manu pusi.

Abas nokrītam uz muguras, plati iepletušas rokas un kājas kā bērnībā, taisot eņģelīšus sniegā. Smiltis uz ādas šķiet pārsteidzoši vēsas un mitras. Jādomā, pēcpusdienā tomēr lijis, - varbūt pa to laiku, kamēr mēs ar Aleksi bijām Kapenēs. Atceroties šauro kameru un mūri izurbināto burtu ī, pa kuru kā pa teleskopu iespīd gaisma, man saraujas sirds. Tieši tagad, šajā pašā brīdī, mana māte kaut kur kustas, elpo, dzīvo.

Nekas, drīz ari es tur būšu.

Pludmalē ir pavisam maz cilvēku - galvenokārt ģimenes, kas iznākušas pastaigāties, un kāds večuks, kas slāj gar pašu ūdeni, durdams nūju smiltīs. Saule grimst arvien dziļāk mākoņos, un līcis iekrāsojas tumšpelēks ar pavisam vieglu zaļganu nokrāsu.

- Nespēju ticēt, ka jau pēc dažām nedēļām mums vairs nebūs jāuztraucas par komandantstundu, - Hana saka un pagriež galvu uz manu pusi. - Tev palicis pat mazāk par trim nedēļām. Sešpadsmit dienas, vai ne?

- Aha.

Man nepatīk melot Hanai, tādēļ apsēžos un apķeru ar rokām ceļgalus.

- Pirmajā naktī pēc procedūras es droši vien palikšu laukā līdz pašam rītam. Tāpēc vien, ka tad to drīkstēs. -Hana atspiežas uz elkoņiem. - Varam to darīt kopā - tu un es.

Viņas balss skan lūdzoši. Zinu, ka man tagad vajadzētu teikt -jā, noteikti vai jā, tas būtu forši. Zinu, ka tad, ja mēs izliktos, ka dzīve turpināsies tāpat kā līdz šim, draudzene justos labāk.

Taču es nespēju piespiesties un to pateikt. Sāku ar īkšķi traust smilšu graudiņus no kājām.

- Paklau, Hana. Man tev kaut kas jāpastāsta. Par procedūru...

- Kas tieši? - Hana pašķielē. Pēc balss sapratusi, ka runāju nopietni, viņa šķiet noraizējusies.

- Apsoli nedusmoties, labi? Es nespēšu... - apraujos, nepateikusi Es nespēšu aizbēgt, ja tu uz mani dusmosies. Gandrīz apsteidzu pati sevi.

Hana apsēžas ērtāk, paceļ roku un izspiež smieklus.

- Ļauj man minēt! Tu gribi kopā ar Aleksi pa galvu pa kaklu laisties projām uz Mežonīgo zemi.

Hana izmet to kā joku, tomēr balss skan asi, gaidot paskaidrojumus. Acīmredzot viņa cer, ka to noliegšu.

Taču es klusēju. Kādu brīdi mēs vienkārši lūkojamies viena otrā, un gaisma Hanas sejā pēkšņi apdziest.

- Tas taču nav nopietni, - viņa beigās saka. - Tu joko!

- Nē, Hana, nejokoju, - klusā balsī atbildu.

- Kad? - Draudzene novērsusies kodī lūpas.

- Izlēmām šodien no rīta.

- Nē, ne jau tas. Kad? Kad jūs bēgat?

Mirkli vilcinos. Pēc šī rīta neesmu droša, ka pasauli un visu, kas tajā, pazīstu tik labi, kā biju iedomājusies. Tomēr zinu, ka Hana nekad un nemūžam mani nenodos, katrā ziņā ne tagad. Viņa mani nenodos līdz brīdim, kamēr viņai smadzenēs nesadzīs adatas un pašu nesaraustīs gabalos. Esmu sapratusi, ka tieši to nozīmē dziedniecība - tā cilvēku sarausta, padara fragmentāru un atsvešina pašu no sevis.

Bet ap to laiku - ap laiku, kad viņi tiks klāt Hanas noslēpumiem, - mēs ar Aleksi jau būsim Mežonīgajā zemē.

- Piektdien, - es atzīstos, - pēc nedēļas.

Hana caur zobiem nosvilpjas.

- Nevar būt, tas taču nav nopietni, - viņa atkārto.

- Mani te nekas netur, - es atbildu.

Hana skatās uz mani ar milzīgām aizvainojuma pilnām acīm.

- Bet es?

Pēkšņi man ienāk prātā risinājums: tas ir tik vienkāršs, smieklīgi vienkāršs.

- Bēgam kopā! - ierosinu.

Hana pamet bažīgu skatienu visapkārt, bet visi ir pazuduši - vienīgi vecais vīrs joprojām steberē gar ūdensmalu, taču tik tālu, ka viņš mūs noteikti nedzird.

- Tiešām, Hana. Tu taču vari bēgt ar mums. Mežonīgā zeme tev patiks. Tu neticēsi savām acīm. Tur ir veselas apmetnes...

- Tu esi tur bijusi? - viņa mani pārtrauc.

Nosarkstu, aptverot, ka tā ari neesmu pastāstījusi draudzenei par nakti, ko kopā ar Aleksi pavadīju Mežonīgajā zemē. Zinu, ka ari to viņa uzskatīs par nodevību. Līdz šim taču es neko neslēpu.

- Tikai vienu reizi, - saku. - Un tikai uz pāris stundām. Tur ir fantastiski, Hana. Pavisam citādi, nekā mēs bijām iedomājušās. Un tā robežas šķērsošana... Jau tas vien, ka tai vispār var tikt pāri... Dzīvē tik daudz kas ir pavisam citādi, nekā mums mācīts. Hana, visi mums melo.

Emociju pārņemta, apklustu. Hana ir nodūrusi skatienu un knibina šortu vīli.

- Mēs tiešām varētu aizbēgt, - jau mierīgāk turpinu. - Visi trīs.

Labu bridi Hana, piemiegusi acis, klusēdama vēro okeānu, tad gandrīz nemanāmi papurina galvu un skumji man uzsmaida.

- Man tevis pietrūks, Lēna, - viņa saka, un mana sirds sagumst.

- Hana, - es iesāku, bet draudzene atkal mani pārtrauc:

- Bet varbūt ari ne.

Hana pieceļas kājās un nopurina no šortiem smiltis.

- Procedūra taču to sola, vai ne? Nebūs vairs nekādu sāpju. Vismaz tādu ne.

- Bet tev nav jāsamierinās, - arī es pieceļos, - bēgam uz Mežonīgo zemi!

Hana neskanīgi iesmejas.

- Atstājot visu, kas ir šeit?

Draudzene pamāj visapkārt. Redzu, ka viņa to saka puspajokam, taču viņas teiktajā ir daļa patiesības. Par spīti visām viņas runām, nelikumīgajām ballītēm un aizliegtajai mūzikai, Hana tomēr negrib atteikties no savas pašreizējās dzīves un atstāt Portlendu - vienīgo vietu, ko jebkad esam saukušas par mājām. Protams, viņai te ir dzīve: ģimene, nākotne, labs izredzētais. Man te nav nekā.

Hanas lūpu kaktiņi trīc, un, pieliekusi galvu, viņa sāk spārdīt smiltis. Gribu draudzeni uzmundrināt, bet nezinu, ko lai saku. Man krūtīs smeldz spēcīgas sāpes. Acu priekšā redzu visu mūsu kopīgo dzīvi un draudzību, kas aizies nebūtībā: nakšņošanu viņas mājās ar aizliegtā popkorna ēšanu nakts vidū, gatavošanos procedūrai... Toreiz Hana nočiepa tēvam vecas brilles un ar lineālu sita pa galdu ikreiz, kad atbildēju nepareizi. Tikušas līdz pusei, allaž sākām raustīties smieklos. Reiz Hana pat ar dūri pamatīgi iezvēla pa seju Džiliānai Dosonei, kura teica, ka manas asinis esot inficētas. Atceros arī, kā abas ēdām saldējumu uz mola un sapņojām, ka apprecējušās dzīvosim vienādās mājās viena otrai kaimiņos. Visi šie sapņi un atmiņas aizpeldēs nebūtībā kā smiltis, ko aizskalo straume.

- Tu taču zini, ka ne jau tevis dēļ, - vārdi man nāk ar grūtībām, jo kaklā iespriedies kamols. - Jūs ar Greisiju esat vienīgās, kuras man žēl te atstāt. Neviens cits... - man aizlūst balss, - visi pārējie man ir tukša vieta.

- Zinu, - Hana pamāj, joprojām neskatoties uz mani.

- Viņi... viņi aizveda manu māti, Hana.

Nebiju domājusi to pieminēt. Negribēju par to runāt. Bet vārdi paši izlauzās pār lūpām.

Hana strauji mani uzlūko.

- Par ko tu runā?

Un tad es izstāstu visu par Kapenēm. Brīnums, ka spēju par to sakarīgi parunāt. Sīki izstāstu Hanai itin visu: par sesto nodaļu, par bēgšanu, par kameru un aprakstītajām sienām. Hana klausās kā sastingusi. Nekad mūžā neesmu redzējusi viņu tik klusu un nopietnu.

Kad beidzu runāt, draudzene ir bāla kā nāve. Seja viņai ir tāda pati kā bērnībā, kad palikām augšā līdz naktij un biedējām viena otru ar spoku stāstiem. Un zināmā mērā notikums ar manu māti tiešām ir spoku stāsts.

- Man tiešām žēl, Lēna, - viņa čukst, - nezinu, ko teikt. Man ļoti žēl.

Pamāju, neatraujot acis no okeāna. Interesanti, vai tas, ko mums skolā mācīja par citām pasaules daļām, kur dzīvo neārstētie, atbilst patiesībai - vai tās tiešām ir tik mežonīgas, izpostītas, pirmatnējas un nožēlojamas, kā stāsta? Esmu visai droša, ka ari tie ir meli. Protams, vieglāk iedomāties, ka citur ir tāpat kā Portlendā - mūri, barjeras, puspatiesības un mīlestība, kas joprojām pa reizei uzmirgo, taču nekad ne pilnībā.

- Tagad tu saproti, kāpēc es gribu bēgt no šejienes.

Tas nebija īsti domāts kā jautājums, tomēr Hana pamāj.

-Jā-

Draudzenes pleci notrīs, kā mostoties no miega. Pēc tam viņa pagriežas pret mani. Hanas acis ir skumjas, tomēr viņa izmoka smaidu.

- Lēna Heloveja, - Hana saka, - tava dzīve ir leģenda.

- Kā tad, - es nobolu acis, taču jūtos jau labāk.

Hana nosauca mani īstajā uzvārdā. Tātad viņa ir visu sapratusi.

- Varbūt brīdinošs stāsts.

- Es runāju nopietni.

Atglaudusi matus no sejas, draudzene cieši uz mani noskatās.

- Zini, man nebija taisnība. Atceries, ko es teicu vasaras sākumā? Man likās, ka tu esi pārāk bailīga, lai izmantotu iespēju, kas tev tiek dota. - Hanas lūpās atgriežas skumjais smaids. - Bet izrādās, tu esi drosmīgāka par mani.

- Hana...

Viņa ar rokas mājienu mani apklusina.

- Nē, ir labi. Tu to esi pelnījusi. Pat vēl vairāk.

īsti nezinu, ko teikt. Gribas draudzeni apskaut, bet es tikai sakrustoju rokas uz krūtīm. No okeāna pūš ass vējš.

- Man tevis pietrūks, Hana, - pēc brīža saku.

Hana pieiet pāris soļu tuvāk ūdenim un sāk spārdīt smiltis. Izskatās, ka tās brīdi sastingst gaisā un tikai tad izšķīst uz visām pusēm.

- Nu, tu zini, kur mani meklēt.

Bridi stāvam, klausīdamās, kā paisums tuvojas krastam, viļņiem ceļoties un krītot līdz ar oļiem, kurus tūkstošiem gadu gludinājušas smiltis. Varbūt kādudien visa pasaule būs zem ūdens. Varbūt tā sabirzīs putekļos.

Tad Hana apcērtas un saka:

- Skrienam! Atpakaļ uz stadionu!

Un viņa metas prom tik aši, ka nepagūstu pat atbildēt.

- Tā nav godīgi! - saucu nopakaļ.

Tomēr es pat nemēģinu Hanu apdzīt. Ļauju viņai skriet pārdesmit metrus pirms manis, lai fiksētu atmiņā šo mirkli un Hanu - manu skrejošo, smejošo, iedegušo, laimīgo un skaisto draudzeni. Hanas gaišie mati pēdējos saules staros mirdz kā lāpa, kā bāka, kas vēsta tikai labu un sola mums abām gaišu nākotni.

Nav nekā nāvējošāka par mīlestību. Tā nogalina gan tad, ja tā ir, gan tad, ja tās nav.

Tomēr nē, tā gluži nav.

Apsūdzētājs un apsūdzētais. Bende, asmens, soda atcelšana pēdējā bridi, sēcoša elpa un visas plašās debesis virs tavas galvas, un paldies, paldies, paldies tev, Dievs!

Mīlestība gan nonāvē, bet ari glābj.

Divdesmit piektā nodaļa

Ja bēgšu- dzīvošu, ja nē,- man jāmirst.

No Viljama Šekspīra brīdinošā stāsta “Romeo un Džuljeta”,

100 citātu katram dzīves brīdim, Prinstonas Apskatnieks

Kad pēc pusnakts dodos uz Strauta ielu 37, ārā ir auksti, tāpēc aizvelku neilona vējjakas rāvējslēdzēju līdz zodam. Uz ielas ir tumšāks un klusāks nekā parasti. Nedzird pat čukstus un soļu švīkstoņu, nevienā logā nesakustas aizkari, pa aleju neslīd neviena pati ēna, kas liktu man salēkties, nespīd kaķu acis, neskrāpējas žurkas, un tālumā uz ietves nav dzirdami regulatoru soļi, dodoties apgaitā. Tā vien šķiet, ka pilsēta jau sagatavojusies ziemai un sasalusi ragā. Patiesībā sajūta ir mazliet rēgaina. Es atkal atceros māju Mežonīgajā zemē - māju, kurai nesaprotamā kārtā izdevies pārdzīvot zibenskaru un kura, kaut lieliski saglabājusies, tomēr stāv tukša un neapdzīvota, ja neskaita istabās augošās pļavas puķes.

Kad nogriežos gar stūri un ieraugu sarūsējušo metāla žogu, kas apjož Strauta ielas 37 namu, atviegloti nopūšos. Iedomājoties, ka vienā no tumšajām istabām Aleksis saiņo mugursomā segas un konservus, mani pārņem prieks. Šai brīdī aptveru, ka šovasar esmu sākusi uzskatīt Strauta ielas namu par savām mājām. Uzmetu mugursomu augstāk plecā un skrienu uz vārtu pusi.

Taču šodien kaut kas nav tā kā parasti: paraustu vārtus vairākas reizes, bet tie neveras vaļā. Sākumā nodomāju -būs iestrēguši, bet tad ievēroju, ka tiem uzlikta slēdzene. Izskatās jauna. Kad pieskaros, tā spoži iemirdzas mēnesnīcas gaismā.

Nams Strautu ielā 37 ir aizslēgts.

Esmu tik pārsteigta, ka pat nenobīstos un nejūtu nekādas aizdomas. Prātoju tikai par Aleksi: kur viņš varētu būt un vai atslēgu piekāris viņš. Iedomājos, ka varbūt viņš aizslēdzis vārtus, lai kāds nenozog mūsu mantas. Varbūt esmu atnākusi par agru vai par vēlu? Grasos jau lēkt pāri žogam, kad labajā pusē pamanu no tumsas klusi izslīdam Aleksi.

-Aleksi!

Lai gan pēdējoreiz tikāmies tikai pirms dažām stundām, ieraudzījusi viņu, staroju laimē - drīz Aleksis būs mans, pavisam mans. Skriedama viņam pretī, pat aizmirstu pieklusināt balsi.

-Kuš!

Aleksis mani apskauj un, tā kā vārda tiešā nozīmē uzlecu viņam virsū, mazliet pakāpjas atpakaļ. Tomēr, kad paceļu galvu un ieraugu Alekša sejā smaidu, saprotu, ka viņš ir tikpat laimīgs kā es. Aleksis noskūpsta mani uz degungala.

- Mēs vēl neesam drošībā.

-Jā, bet drīz būsim!

Pacēlusies uz pirkstgaliem, maigi viņu noskūpstu. Kā vienmēr, man liekas, ka Alekša lūpu pieskāriens izdzēš visu, kas pasaulē ļauns. Atrāvusies rotaļīgi uzsitu viņam pa roku.

- Starp citu, paldies, ka iedevi atslēgu!

- Kādu atslēgu? - Aleksis apjucis samiedz acis.

- Vārtu.

Cenšos noturēt Aleksi savās skavās, bet viņš, purinādams galvu, atkāpjas un pēkšņi izskatās pavisam nobālējis un pārbiedēts. Un tad es visu saprotu - mēs abi saprotam. Aleksis paver muti, lai ko teiktu, bet klusuma bridis šķiet ilgstam veselu mūžību, un tad es aptveru, kāpēc pēkšņi redzu viņu tik skaidri. Viņš stāv gaismā - kā briedis, kas apjucis un nekustīgs noraugās automašīnu gaismās. Šonakt regulatori izmanto prožektorus. Tumsā nodārd balss:

- Stāt! Abi! Rokas aiz galvas!

Beidzot mani sasniedz Alekša balss:

- Skrien, Lēna, skrien!

Viņš pats jau aiztraucas tumsā, taču man tas tik ātri neizdodas. Kad beidzot izkustos no vietas, akli un bezmērķīgi metos uz pirmo ielu, kur rāda acis. Nakts atdzīvinājusi kustīgas ēnas, kuras mani tvarsta, plēš aiz matiem un kliedz, - simtiem ēnu gāžas lejā no kalna, iznirst no zemes, kokiem, gaisa.

- Ķeriet viņu! Ķeriet!

Sirds lec ārā no krūtīm, un man trūkst elpas. Savu mūžu neesmu bijusi tā pārbijusies. Man šķiet, ka aiz bailēm tūlīt nomiršu. Arvien vairāk ēnu pārvēršas cilvēkos, un visi skrien uz manu pusi, kliedz, gaisā zib metāls, šaujamie un nūjas, asaru gāzes baloni. Locīdamās izvairos no svešām rokām un laužos uz kalnu, kas noslēdz Brendona ceļu, taču veltīgi. Kāds regulators rupji sagrābj mani no mugurpuses. Tikko esmu izrāvusies no viņa tvēriena, uzgrūžos vīram sarga formas tērpā, un mani atkal sagrābj divas rokas. Bailes seko man kā ēna, tās ir kā sega, kas smacē un neļauj elpot.

Blakus atdzīvojas patruļas auto, un pasauli izgaismo rotējošas gaismas. Mirkli vēlāk pasaule kļūst melna, tad -balta, atkal melna un atkal balta. Viss notiek kā palēninātā filmā.

Ieraugu nežēlīgā kliedzienā saviebtu seju, un mirkli vēlāk no kreisās puses izlec suns ar atņirgtiem zobiem. Kāds sauc:

- Gāziet viņu gar zemi! Gāziet!

Es nevaru paelpot, nevaru, nevaru.

Spalga, svelpjoša skaņa, kliedziens, gaisā sastindzis steks.

Steks krīt lejup, suns rūkdams lec augšup, un man caur augumu izšaujas karsts sāpju vilnis.

Tad pasaule satumst.

Kad atveru acis, man ir tāda sajūta, ka pasaule ir sašķīdusi tūkstoš gabaliņos. Redzu tikai gaismas drumslas, kas griežas kā kaleidoskopā. Vairākas reizes samirkšķinu acis, un viss izšķīst, lai pēc mirkļa pārvērstos zvanveida abažūrā un krēmkrāsas griestos, kurus sabojājis milzīgs mitruma traips, kas pēc formas atgādina pūci. Mana istaba. Mājas. Esmu mājās.

Pirmajā acumirklī atviegloti nopūšos. Viss augums sūrst, it kā ādā no vienas vietas būtu sadzītas adatas, un man negribas neko, tikai atspiesties mīkstajā spilvenā, iegrimt tumsā un aizmirsties miegā, līdz pāriet spēcīgās galvassāpes. Bet tad es visu atceros: slēdzeni, uzbrukumu, spietojošās ēnas. Un Aleksi.

Es nezinu, kas ar viņu ir noticis.

Cenšos uzslieties sēdus, taču no galvas uz kaklu izšaujas neciešamas sāpes, un es elsodama atkrītu atpakaļ spilvenos. Aizveru acis un dzirdu, ka čīkstēdamas paveras istabas durvis. No apakšstāva atplūst balsis. Krustmāte virtuvē runā ar kādu vīrieti, kura balss šķiet sveša. Droši vien regulators.

Istabai pāri dip soļi. Cieši aizvērusi acis, izliekos, ka guļu. Pār mani kāds noliecas. Kaklu no sāniem kutina silta elpa.

Bridi vēlāk kāpnēs dzirdu vēl kādus soļus, un tad pie durvīm atskan Dženijas šņāciens:

- Ko tu te dari? Krustmāte tev taču teica, lai turies no viņas pa gabalu. Tūlīt ej lejā, pirms esmu Kerolai izstāstījusi, ko redzēju!

Sega sakustas, un uz gaiteņa pusi aizdip viegli soļi. Mazliet pavērusi acis, redzu, ka Greisija spraucas garām Dže-nijai, kas stāv uz sliekšņa, droši vien uzraudzīdama mani. Cieši aizveru acis. Dženija sper vairākus nedrošus soļus uz manu pusi, tad strauji pagriežas, it kā nevarētu vien sagaidīt, kad varēs tikt no šejienes prom, un iesaucas: “Vēl guļ!” Durvis čīkstēdamas aizveras. Tomēr pirms tam līdz manām ausīm atpeld skaidri sadzirdamas balsis: “Kas tas bija? Kurš viņu inficēja?”

Šoreiz piespiežu sevi uzslieties sēdus, spītējot griezīgajām sāpēm galvā un kaklā un drausmīgajam reibonim, ko izraisa pat vismazākā kustība. Mēģinu nostāties uz kājām, tomēr tam man nav spēka. Noslīgstu uz grīdas un rāpoju uz durvju pusi. Rokām un ceļgaliem pat tas ir par grūtu, un, atlaidusies uz grīdas, es trīcu, bet istaba līgojas turp un atpakaļ kā velnišķīgas šūpoles.

Par laimi, piespiežot galvu pie grīdas, var skaidri dzirdēt sarunu, kas norisinās apakšstāvā, un šobrīd krustmāte saka:

- Bet jūs taču to nelieti vismaz redzējāt.

Savu mūžu neesmu dzirdējusi, ka Kerola runātu tik histēriskā balsī.

- Neuztraucieties, - vīrietis saka, - mēs viņu noteikti atradīsim.

Jūtos atvieglota: tātad Aleksim ir izdevies aizbēgt. Ja regulatoriem būtu kaut mazākā nojausma, kas bija tas puisis, kurš bija kopā ar mani, ja viņiem būtu kaut neskaidras aizdomas, Aleksis noteikti būtu jau apcietināts. Klusi pateicos Dievam, ka Aleksim brīnumainā kārtā izdevies izglābties.

- Mēs neko nenojautām, - Kerola drebošā balsī taisnojas, nepavisam ne tik nosvērta kā parasti. Saprotu, ka krustmāte ir ne vien histēriska, bet ari pārbijusies. - Ticiet taču, mēs tik tiešām neko nenojautām. Ēda kā parasti. Darbu nekavēja. Garastāvokļa maiņas nemanījām...

- Visticamāk, viņa visiem spēkiem centās to slēpt, -regulators pārtrauc, - inficētie bieži tā rīkojas.

Vārdu inficētie viņš izmet ar riebumu, it kā runādams par prusakiem vai teroristiem.

- Ko lai tagad dara? - Kerola vaicā jau vārgākā balsī.

Izklausās, ka viņa ar regulatoru dodas uz viesistabu.

- Mūsu vienības laiku nezaudē, - regulators saka, - ja paveiksies, vēl pirms šīs nedēļas beigām...

Balsis kļūst neskaidras un pārvēršas klusā murdoņā. Bridi turu pieri piespiestu pie durvīm un, spītējot sāpēm, mēģinu dziļi ieelpot un izelpot. Pēc tam uzmanīgi pieceļos kājās. Istaba joprojām šūpojas, tāpēc atspiežos pret sienu, lai izdomātu, ko darīt. Man jāuzzina, kas īsti noticis. Jānoskaidro, vai regulatori jau sen novēroja Strautu ielu 37, un jāpārliecinās, ka Aleksis tiešām ir drošībā. Jāparunā ar Hanu. Viņa man palīdzēs. Viņa zinās, ko darīt. Nospiežu durvju rokturi. Durvis ir aizslēgtas.

Protams, es taču tagad esmu cietumniece.

Kamēr stāvu, uzlikusi roku uz roktura, tas čīkstēdams pagriežas. Aši metos atpakaļ gultā; pat tas sagādā sāpes. Durvis atveras, un ienāk Dženija.

Nepagūstu laikus aizvērt acis, un viņa sauc:

- Pamodusies!

Dženija nes glāzi ar ūdeni, bet acīmredzot nevēlas nākt tuvāk, jo apstājas uz sliekšņa un vēro mani no attāluma.

Diez ko nekāroju runāt ar Dženiju, bet man šausmīgi slāpst. Jūtos tā, it kā būtu norijusi smilšpapīru.

- Vai tas man? - pamājusi uz glāzi, noķērcu.

Dženija apstiprinoši pamāj, sakniebusi lūpas šaurā, baltā svītrā. Vienreiz par visām reizēm viņai nav ko teikt. Viņa aši pieskrien pie gultas, noliek glāzi uz ļodzīgā naktsgaldiņa un tikpat ātri atkal metas uz durvju pusi.

- Krustmāte Kerola teica, ka tas līdzēs.

- Kam tad?

Svētlaimīgi ierauju ūdens malku, un rīkle vairs tik ļoti nesvilst.

Dženija parausta plecus.

- Droši vien pret infekciju.

Skaidrs, kāpēc viņa negrib man tuvoties. Es esmu slima, inficēta, netīra, un Dženijai bail, ka slimība varētu pielipt ari viņai.

- No tā vien, ka būsi manā tuvumā, nesaslimsi, - saku.

- Zinu, - Dženija aši atbild, it kā taisnodamās, tomēr paliek uz sliekšņa un piesardzīgi mani vēro.

Jūtos drausmīgi nogurusi.

- Cik ir pulkstenis? - jautāju.

- Pustris, - viņa atbild.

Kaut kas traks. No brīža, kad devos uz tikšanos ar Aleksi, pagājis pavisam īss laiks.

- Cik ilgi es biju atslēgusies?

Dženija atkal parausta plecus.

- Kad tevi atveda, tu biji bezsamaņā, - viņa lietišķi atbild, it kā tas būtu pilnīgi dabiski, it kā pie visa vainīga būtu es pati, nevis regulatoru bars, kas ar stekiem sita man pa pakausi. Ironiski: uz mani Dženija skatās tā, it kā es būtu traka un bīstama, savukārt tas vīrietis apakšstāvā, kas uz trotuāra gandrīz izšķaidīja manas smadzenes, ir lielais glābējs.

Nespēju uz viņu vairs skatīties un pagriežos ar seju pret sienu.

- Kur ir Greisija?

- Lejā, - Dženija atbild. Viņas balsī atkal parādās ierastā gaudulīgā nots. - Mums bija jāguļ guļammaisā uz viesistabas grīdas.

Protams, Greisiju viņi tur no manis pa gabalu. Galu galā mazā, viegli ietekmējamā Greisija taču ir jāsarga no trakās, slimās māsīcas. Man kļūst nelabi - no dusmām un riebuma. Atkal apceru savu neseno ideju nosvilināt šo māju līdz ar zemi. Krustmātei Kerolai paveicies, ka man pie rokas nav sērkociņu, jo šobrīd es to laikam izdarītu.

- Nu, un kurš tad tas bija? - Dženija šņāc kā sīka čūska, kas bāž šķelto mēli man ausī. - Kurš tevi inficēja?

- Dženij!

Pārsteigta pagriežu galvu - tā ir Reičelas balss. Māsa stāv uz sliekšņa un vēro mūs ar pilnīgi neizdibināmu sejas izteiksmi.

- Tevi sauc krustmāte Kerola, - Reičela pamāj Dženij ai, kura steigšus metas projām, pār plecu uzmezdama man vēl pēdējo skatienu.

Viņas sejā ir gan bailes, gan apbrīns. Iespējams, ka arī pati pirms daudziem gadiem skatījos tāpat, kad Reičela saķēra delīriju un četriem regulatoriem vajadzēja piespiest viņu pie grīdas, lai pēc tam aizvestu uz laboratorijām.

Reičela pienāk pie gultas. Viņas sejas izteiksme joprojām ir neizdibināma.

- Kā jūties? - viņa pajautā.

- Lieliski, - izsmējīgi atsaucos, bet viņa tikai pamirkšķina acis.

- Iedzer šīs. - Reičela uzliek uz galda baltas ripiņas.

- Kas tās par tabletēm? Nerviem?

Reičelas plakstiņi notrīs.

- Ibuprofens, - dzirdu māsas balsī aizkaitinājumu, un tas mani iepriecina.

Man derdzas, ka viņa stāv pie manas gultas tik savaldīga un bezkaislīga un pēta mani tā, it kā es būtu izbāzenis kādā izstādē.

- Vai... Kerola tev piezvanīja?

Prātoju, vai ticēt, ka tas ir ibuprofēns, vai ne, tomēr beigās nolemju riskēt. Galva beidz mani nost, un šobrīd nespēju iedomāties, kā nervu tabletes spētu man kaitēt. Es taču tik un tā nespētu tikt ārā pa durvīm. Noriju abas tabletes, uzdzerot malku ūdens.

- Jā, un es tūliņ nācu šurp. - Reičela apsēstas uz gultas malas. - Zini, es gulēju.

- Piedod, ka sagādāju tev neērtības, bet es jau nelūdzu, lai mani notriec zemē un atvelk uz šejieni.

Nekad vēl neesmu ar māsu tā runājusi un redzu, ka viņa jūtas pārsteigta. Reičela gurdeni paberzē pieri, un īsu mirkli man prātā pazib bērnības ainas: māsa mani kutina, pin man bizes un žēlojas, ka man vienmēr tiek lielākais saldējums.

Tad atgriežas tukšuma izjūta, kas nolaižas pār mani kā plīvurs. Nudien neticami, ka agrāk uzskatīju to par kaut ko pašsaprotamu: to, ka lielākā daļa izārstēto staigā pa pasauli, kā ietīti biezā miega segā. Varbūt tas man šķita normāli tāpēc, ka ari pati biju aizmigusi. Bet Aleksis mani pamodināja, un tagad es redzu pasauli pavisam skaidri.

Kādu bridi Reičela nebilst ne vārda. Ari man nav, ko teikt, tāpēc sēžam klusēdamas. Aizveru acis un gaidu, kad sāpes sāks atkāpties. Cenšos izšķirt balsis apakšstāva murdoņas, soļu dunas, apslāpētu izsaucienu un televizora trokšņu vidū, tomēr neko sakarīgu izlobīt nespēju.

Beigās Reičela ierunājas:

- Lēna, kas šonakt īsti notika?

Atvērusi acis, redzu, ka viņa atkal mani pētījoši vēro.

- Un tu domā, ka es tev to stāstīšu?

Reičela pašūpo galvu.

- Es esmu tava māsa.

- It kā tas tev kaut ko nozīmētu.

Reičela viegli saraujas. Kad viņa atsāk runāt, balss skan skarbi:

- Kas viņš tāds ir? Kas tevi inficēja?

- Ak tad tas ir galvenais? - Es pagriežu viņai muguru un blenžu sienā, juzdama aukstus šermuļus. - Ja atnāci mani zāģēt, nezaudē laiku. Vari mierīgi iet mājās.

- Es esmu te tāpēc, ka uztraucos, - Reičela atbild.

- Par ko tad? Par ģimeni? Par mūsu labo slavu? - Spītīgi blenžu sienā, uzvilkusi plāno vasaras segu līdz kaklam. - Vai varbūt tevi satrauc tas, ka citi domās - tu visu zināji? Baidies, ka tev piespraudīs piekritējas birku?

- Lēna, beidz, - Reičela nopūšas. - Es tiešām uztraucos par tevi. Lēna, man nav vienalga, kas ar tevi notiek. Es gribu, lai tu esi drošībā. Lai esi laimīga.

Pagriežu galvu un skatos uz māsu, dusmu pārņemta -vēl vairāk, es jūtu naidu. Es neieredzu Reičelu, jo viņa man melo. Es neieredzu viņu, jo māsa izliekas, ka uztraucas par mani un ka viņai nav viss vienalga.

- Tu esi mele! - neizturu. - Tu taču zināji par mammu.

Šoreiz plīvurs nokrīt. Reičela salecas kā dzelta.

- Par ko tu runā?

- Tu zināji, ka mamma... ka patiesībā viņa neizdarīja pašnāvību. Tu zināji, ka viņu aizveda projām.

Reičela skatās uz mani samiegtām acīm.

- Lēna, man tiešām nav ne jausmas, par ko tu runā.

Redzu, ka vismaz šajā jautājumā esmu kļūdījusies: Reičela tiešām neko nezina un nekad nav zinājusi. Jūtu gan atvieglojumu, gan nožēlu.

- Reičel, - es jau mierīgāk turpinu, - mamma bija Kapenēs. Visu šo laiku viņa ir bijusi tur.

Māsa labu brīdi raugās manī atvērtu muti. Tad viņa strauji pieceļas un nogludina bikses, it kā notrauktu no tām neredzamus puteklīšus.

- Paklau, Lēna... Tev ir diezgan pamatīgi sasista galva.

. Jau atkal izklausās, ka galvu sasitusi būtu es pati.

- Tu esi nogurusi un apjukusi.

Klusēju. Nav jēgas neko teikt. Galu galā Reičelai tāpat ir par vēlu. Viņa tik un tā vienmēr dzīvos aiz mūra. Visu savu dzīvi viņa pavadīs miegā.

- Centies pagulēt, - māsa saka. - Atnesīšu tev ūdeni.

Reičela paņem glāzi un dodas uz durvīm, pa ceļam

izslēgdama gaismu. Uz sliekšņa viņa apstājas. No gaiteņa iespīd gaisma, kas māsas uzgriezto muguru padara izplūdušu. Viņas augums ir melns un vairāk atgādina ēnu vai siluetu, nevis cilvēku.

- Zini, Lēna, - pagriezusies pret mani, Reičela saka, - viss būs labi. Zinu, ka tagad tu dusmojies un domā, ka mēs neko nesaprotam. Bet es tevi tiešām saprotu. - Reičela apklust un raugās tukšajā glāzē. - Es biju tāda pati kā tu. Atceros, kā dusmojos; biju kaisles pārņemta un ticēju, ka bez tā otra cilvēka nespēšu dzīvot; domāju - tad jau labāk mirt. - Reičela nopūšas. - Bet tici man, Lēna, visas šīs izjūtas ir slimības izpausmes. Tas ir delīrijs, kas liek tev tā domāt. Pēc dažām dienām tu pati redzēsi. Tas, kas ar tevi notiek tagad, šķitīs kā sapnis. Man tā bija.

- Un tagad tu esi laimīgāka? Vai tu priecājies, ka tev veica procedūru? - es jautāju.

Laikam jau Reičela domā, ka viņas teikto esmu ņēmusi vērā. Katrā ziņā viņa pasmaida:

-Jā, es esmu daudz laimīgāka.

- Tad tu neesi tāda pati kā es, nepavisam ne, - nikni atčukstu.

Reičela paver muti, lai kaut ko teiktu, taču durvīs parādās Kerola. Viņas seja ir pietvīkusi un mati - galīgi izspūruši. Taču balss skan mierīgi.

- Viss kārtībā, - krustmāte klusi saka Reičelai. - Viss nokārtots.

- Paldies Dievam, - māsa atsaucas.

Tad viņa drūmi piebilst:

- Bet no laba prāta viņa neies.

- Kurš tad ir gājis no laba prāta? - Kerola lietišķi atsaucas un atkal pazūd.

Krustmātes balss ir uzdzinusi man zosādu. Cenšos atbalstīties uz elkoņiem, taču rokas pārvērtušās plastilīnā.

- Kas ir nokārtots? - Pati brīnos, ka mana balss skan tik neskaidri.

Reičela uzmet man īsu skatienu.

- Es jau teicu, ka mēs vēlam tev tikai labu, - viņa neskanīgi izmet.

- Ko jūs esat nokārtojuši?

Mani pārņem panika, un visu vēl ļaunāku padara smagums, kas samilst krūtīs. Tikai ar pūlēm spēju noturēt vaļā acis.

- Tavu procedūru, - atbild Kerola, atkal ienākusi istabā. - Mums izdevās sarunāt priekšlaicīgu procedūru. Svētdien agri no rīta. Pēc tam, cerams, ar tevi viss būs kārtībā.

- Neiespējami, - es smoku nost.

Līdz svētdienas rītam atlicis mazāk par divām diennaktīm. Es nepagūšu brīdināt Aleksi, un mēs nepagūsim aizbēgt, neko nepagūsim!

- Es neiešu uz procedūru. - Nepazīstu pati savu balsi, kas skan kā garš vaids.

- Kādu dienu tu visu sapratīsi, - Kerola saka.

Kopā ar Reičelu krustmāte nāk uz manu pusi, un tad ievēroju viņām rokās izstieptu neilona auklu.

- Kādu dienu tu vēl teiksi mums paldies.

Mēģinu pakustēties, taču mans ķermenis ir kļuvis neticami smags un acu priekšā sabiezē migla. Domās peld mākoņi, un pasaule pārklājas ar pūkām. Tātad Reičela meloja par ibuprojenu, es nodomāju. Mana nākamā doma - sāp. Plaukstu locītavās iegriežas aukla, un pēc tam es nedomāju vairs itin neko.

Divdesmit sestā nodaļa

lūk, vislielākais noslēpums, ko nezina itin neviens (tas sakņu sakne, pumpuru pumpurs un dzīvības koka debesis, tas augstāks, kā cerēt spēj dvēs’le un aptvert spēj prāts) tas brīnums, kas notur zvaigznes debesu jumā, -es nesu tavu sirdi - nesu to sevī

E. E. Kammings “es nesu tavu sirdi”, aizliegts dzejolis no Visu bistamo vārdu un ideju krājuma, www.vbvik.gov.org

No miega mani pamodina balss, kas atkārto manu vārdu. Ar pūlēm pavērusi acis, ieraugu gaišas matu šķipsnas. Tās atgādina oreolu, un uz brīdi man ienāk prātā, ka varbūt esmu jau mirusi. Varbūt zinātnieki ir kļūdījušies un debesīs nonāk ne tikai izārstētie, bet arī pārējie.

Pēc tam seja iegūst skaidrākas aprises, un aptveru, ka pār mani noliekusies Hana.

- Pamodies? - Hana vaicā. - Tu mani dzirdi?

Ievaidos, un draudzene atviegloti nopūšas.

- Paldies Dievam, - Hana čukst.

Viņa izskatās nobijusies.

- Tu gulēji tik nekustīgi, ka vienubrīd sāku domāt -tu... sāku domāt, ka viņi... - Hanas balss aizlūst. - Kā tu jūties?

- Draņķīgi, - nosvepstu.

Draudzene saraujas un paskatās pār plecu.

Aiz guļamistabas durvīm pamanu ēnu. Nu, protams. Hanas apciemojums tiek kontrolēts. Kerola vai varbūt regulatori pieskata mani divdesmit četras stundas diennaktī. Iespējams, ka to dara gan Kerola, gan regulatori.

Vismaz galvassāpes ir nedaudz rimušās, taču tagad sāpes sagrābušas plecus. Joprojām apreibusi no zālēm, mēģinu iekārtoties ērtāk un tad atceros Kerolu, Reičelu un neilona auklu. Rokas man piesietas gultas galam - kā jau kārtīgam cietumniekam pieklājas. Atkal jūtu uzbangojam dusmas, kam seko izmisums, atceroties Kerolas teikto: mana procedūra ir pārcelta uz svētdienas ritu.

Pagriežu galvu uz sāniem. Caur plānajām plastmasas žalūzijām, kas aizvilktas priekšā logam, ielaužas saule, visos stūros atklādama putekļus.

- Cik pulkstenis? - Mēģinu uzslieties un uzreiz iesmilkstos, jo neilona aukla iegriežas man locītavās. - Kas par dienu?

- Kuš... - Hana nogulda manu trīcošo augumu atpakaļ gultā. - Sestdiena. Pulkstenis ir trīs.

- Tu nesaproti, - katrs vārds sprūst man rīklē. - Rīt mani vedīs uz laboratoriju. Procedūru pārcēla...

- Zinu, es dzirdēju, - Hana raugās manī tik cieši, it kā censtos pavēstīt ko svarīgu. - Ātrāk pie tevis netiku.

Mēģinājums uzslieties sēdus ir laupījis man pēdējos spēkus. Atkal atslīgstu spilvenos. Kreisā roka, kas visu nakti bijusi pacelta augšup, ir kā pamirusi, un viss mans ķermenis ir pārvērties ledū. Bezcerīgi. Viss ir bezcerīgi. Esmu zaudējusi Aleksi uz visiem laikiem.

- Kas tev par mani pateica? - pajautāju.

- Par to runā visa Portlenda.

Hana pieceļas, paņem savu somu un, bridi parakņājusies, izņem no tās ūdens pudeli. Tad viņa atkal pienāk pie gultas un notupstas uz ceļiem; mūsu sejas ir pavisam tuvu.

- Iedzer, - viņa saka, - uzreiz būs labāk.

Pēc tam viņa pieliek man pie lūpām pudeli kā mazam bērnam. Tas ir apkaunojoši, bet man tagad viss ir vienalga.

Ūdens nedaudz apdzēš ugunsgrēku manā rīklē. Hanai taisnība: es tiešām jūtos labāk.

- Ko tieši runā... vai kāds zina...? - Aplaizījusi lūpas, pametu skatienu pār draudzenes plecu.

Ēna joprojām ir savā vietā, un es piefiksēju svītrainu priekšautu. Pāreju uz čukstiem.

- Vai kāds zina, kurš...?

Hana pārspīlēti skaļā balsi saka:

- Nespītējies, Lēna! Agrāk vai vēlāk visi tāpat uzzinās, kurš tevi inficēja. Tā ka tu mierīgi vari to pateikt man jau tagad.

Acīmredzot īsā runa ir nodevas Kerolai. Runādama Hana piemiedz man ar aci un tikko manāmi papurina galvu. Tātad Aleksis ir drošībā. Varbūt viss tomēr vēl nav tik bezcerīgi.

Mēmi izrunāju vārdu Aleksis. Pēc tam pamāju ar zodu un ceru, ka Hana sapratīs - es gribu, lai viņa sameklē Aleksi un pastāsta, kas ar mani noticis.

Hana samirkšķina acis, un smaids no viņas sejas pagaist. Skaidrs: tūlīt uzzināšu kaut ko sliktu. Joprojām izrunādama ik vārdu skaidri un skaļi, viņa saka:

- Lēna, tu esi ne tikai spītīga, bet ari patmīlīga. Ja tu atzīsies, tad varbūt viņi sapratis, ka man ar to nav nekāda sakara. Domā, man patīk, ka mani nepārtraukti uzrauga kā tādu mazuli?

Man pamirst sirds: protams, Hanu noteikti izseko. Droši vien tiek uzskatīts, ka viņa ir ar mums saistīta vai vismaz kaut ko zina.

Varbūt tiešām esmu patmīlīga, bet šobrīd pat neizjūtu pret draudzeni nekādu žēlumu un arī par sacelto jezgu man nospļauties. Jūtu tikai rūgtu vilšanos. Hana nevarēs paziņot Aleksim, nesaceldama kājās visu Portlendas policiju. Un, ja atklāsies, ka viņš izlicies par izārstētu, turklāt vēl atbalsta pretošanās kustību... tad pat uz tiesu nav ko cerēt: Aleksim izpildīs nāves sodu uz līdzenas vietas.

Droši vien Hana redz, ka esmu izmisusi.

- Man tiešām žēl, Lēna, - viņa čukst, - tu zini, ka es palīdzētu, ja vien varētu.

- Jā, bet nevari, - atcērtu.

Savus vārdus uzreiz nožēloju. Hana izskatās briesmīgi -gandrīz tikpat nelāgi, kā es jūtos. Acis aizpampušas, deguns sarkans - var redzēt, ka viņa nesen raudājusi. Skaidrs ir arī tas, ka Hana tiešām steigusies. Viņa ir atskrējusi sporta kedās, plisētos svārkos un milzīgā kreklā, ko parasti izmanto kā naktstērpu. Izskatās, ka viņa uzrāvusi mugurā pirmo, kas gadījies pa rokai.

- Piedod, - jau laipnāk turpinu, - es tā negribēju.

- Ir jau labi.

Hana sāk soļot turp un atpakaļ kā vienmēr, kad par kaut ko domā. Pavisam īsu brīdi - tikai sekundes simtdaļu - es gandrīz vēlos, kaut nekad nebūtu Aleksi satikusi. Man gribētos pagriezt laiku atpakaļ līdz vasaras sākumam, kad viss bija tik skaidrs, vienkāršs un saprotams, vai atgriezties vēlā rudenī, kad kopā ar Hanu riņķojām ap Gubernatoru un viņas istabā uz grīdas risinājām aritmētikas uzdevumus, gatavodamās eksāmenam. Tolaik dienas pretī procedūrai slīdēja uz priekšu tik gludi kā rindā salikti domino kauliņi.

Gubernators! Tur Aleksis mani ieraudzīja pirmo reizi, tur viņš atstāja man zīmīti.

Un tad man ienāk prātā ideja.

Cenšos runāt pēc iespējas nevērīgāk.

- Un kas noticis ar Alisoni Daveniju? Vai tad viņa negrib atvadīties?

Hana strauji pagriežas uz manu pusi. Alisone Davenija ir segvārds, ko izmantojam telefona sarunās un e-pasta sarakstē, runājot par Aleksi. Hana sarauc uzacis.

- Man nav bijis iespējas ar viņu sazināties, - viņa rūpīgi izrunā katru vārdu. Draudzenes seja pauž: Es taču tev jau teicu.

Paceļu uzacis: Uzticies man.

- Būtu jauki viņu satikt vēl pirms rītdienas procedūras.

Cerams, ka Kerola noklausās un domā, ka esmu samierinājusies ar neizbēgamo.

- Pēc procedūras taču viss mainīsies.

Hana parausta plecus un iepleš rokas. Kas man tagad jādara?

Smagi nopūtusies, mainu tematu.

- Vai atceries stundas pie mistera Raidera? Piektajā klasē? Atceries, kā mēs visu dienu sūtījām viena otrai zīmītes?

-Jā, - Hana piesardzīgi atbild un joprojām izskatās apjukusi.

Šķiet, viņa sāk prātot, vai belziens pa galvu nav ietekmējis manu spēju skaidri domāt.

Atkal pārspīlēti nopūšos, it kā atmiņas par visiem kopīgajiem piedzīvojumiem raisītu manī nostalģiju.

- Atceries to reizi, kad viņš mūs pieķēra un izsēdināja? Kad gribējām sazināties, mēs piecēlāmies, gājām asināt zīmuļus uz klases otru galu un atstājām viena otrai zīmīti tukšajā puķupodā.

Izspiedusi smieklus, turpinu:

- Viendien asināju zīmuli bezmaz septiņpadsmit reizes. Bet viņš tā arī mani nepieķēra!

Hanas acīs iedegas gaismiņa, un viņa saspicē ausis kā briedis, kas, sajuzdams plēsoņas tuvumu, grasās bēgt. Beigās viņa sāk smieties:

- Skaidrs, ka atceros. Nabaga misters Raiders neko pat nenojauta.

Draudzenes balss ir pavisam mierīga, bet viņa atlaižas uz Greisijas gultas un skatās uz mani pavisam uzmanīgi. Un es zinu, ka viņa saprot, ko es patiesībā gribu teikt, tarkšķēdama par Alisoni Daveniju un mistera Raidera stundu, -viņai būs jāaiznes zīmīte Aleksim.

Atkal mainu tematu.

- Atceries mūsu pirmo lielo skrējienu? Pēc tam es tik tikko turējos kājās. Un atceries pirmo reizi, kad skrējām no Vestendas līdz Gubernatoram? Kā es lēcu viņam virsū un situ saujā?

Mazliet piemiegusi acis, Hana uzmanīgi piebalso:

-Jā, šitā mēs par viņu ņirgājāmies gadiem...

Acīmredzot līdz galam viņa tomēr nav sapratusi.

Visiem spēkiem cenšos runāt pavisam mierīgi un slēpt satraukumu.

- Zini, agrāk viņam kaut kas esot bijis rokā. Nu, Gubernatoram. Lāpa, tīstoklis vai kaut kas cits. Bet tagad nekā -tukša sauja.

Pateicu. Hana strauji ieelpo, un zinu, ka tagad viņa ir visu sapratusi, tomēr - drošs paliek drošs - pajautāju:

- Vai izdarīsi kaut ko manis dēļ? Aizskriesi uz turieni manā vietā? Vēl pēdējo reizi?

- Neesi nu tik sentimentāla, Lēna! Procedūra iedarbojas uz smadzenēm, nevis kājām. Parīt varēsi aizskriet pati! -Hana atbild tik aušigi kā parasti, tomēr viņa smaida un māj ar galvu. Labi, sarunāts. Nolikšu tur zīmīti!

Manī pulsēdama atdzīvojas cerība - tā ir kā silta liesma, kas izdedzina daļu sāpju.

-Jā, bet tas vairs nebūs tas, - vaimanāju.

Durvju spraugā uzreiz parādās Kerolas seja. Krustmāte izskatās apmierināta. Droši vien domā, ka galu galā tomēr esmu ar procedūru samierinājusies.

- Turklāt kaut kas var noiet greizi.

- Nekas nenoies greizi. - Hana pieceļas un bridi mani uzlūko. - Esmu droša, ka viss ies kā pa sviestu, - viņa saka pavisam lēnām, uzsvērdama katru vārdu.

Mana sirds uz bridi gandrīz apstājas. Šoreiz Hana nodod kādu vēstījumu man, un es saprotu, ka runa nav par procedūru.

- Labi, es nu iešu. - Hana pagriežas uz durvīm un gandrīz metas skriešus.

Es aptveru, ka, gadījumā ja mūsu plāns izdosies - ja draudzenei palaimēsies nodot zīmīti Aleksim un viņš kaut kā izraus mani no istabas, kas pārvērsta cietuma kamerā, -šī būs mūsu pēdējā tikšanās.

- Pagaidi! - es saucu, kad viņa jau ir pie durvīm.

- Kas? - Hana apsviežas riņķī.

Acis viņai spīd; viņa ir idejas aizrauta un gatava rīkoties. Stāvot caur žalūzijām krītošajā saules gaismā, Hana mirdz, it kā būtu izgaismota no iekšpuses. Un pēkšņi es saprotu, kāpēc cilvēki izgudrojuši mīlestībai atsevišķu vārdu: jo citādi šīs izjūtas nav iespējams aprakstīt - izjūtas, kas šai

brīdī pārņem arī mani, mulsinošs sāpju, prieka, baiļu un līksmes sajaukums, kas izskrien cauri visam ķermenim.

- Kas ir? - Hana nepacietīgi mīņājas.

Zinu, ka viņa grib ķerties pie plāna īstenošanas. Nodomāju - es tevi mīlu, tomēr, balsij notrīsot, saku tikai:

- Lai tev foršs skrējiens!

- Kā gan citādi! - Hana atsaucas, un pēc mirkļa atkal esmu viena.

Divdesmit septītā nodaļa

Tiesa - ja kāds tiecas debesīs, viņš var nokrist. Taču viņš var arī lidot.

Sens sakāmvārds ar nezināmu izcelsmi, minēts Visu bīstamo vārdu un ideju krājumā, www.vbvik.gov.org

Agrāk man reizēm ir licies, ka laiks izplūst kā apļi uz ūdens virsmas. Reizēm savukārt man šķitis - tas traucas uz priekšu tik strauji, ka sareibst galva. Tomēr līdz pat šai dienai nezināju, ka tas var darīt abas lietas reizē. Minūtes piebriest un slāpē mani ar savu kūtrumu. Vēroju griestos gaismu, kas pārvietojas pa centimetram uz priekšu. Cīnos ar sāpēm, kas tur manu galvu un lāpstiņas kā spīlēs. No kreisās rokas uz labo stiepjas stingums. Istabā riņķo muša, kas sitas pret žalūzijām, mēģinādama izkļūt ārā. Beigās, zaudējusi spēkus, tā sīkdama nokrīt uz grīdas.

Man tevis žēl, draugs, jūtu līdzi.

Tomēr tajā pašā laikā ar šausmām apzinos, ka pēc Hanas apciemojuma pagājušas jau vairākas stundas. Katra stunda tuvina mani procedūrai un attālina no Alekša. Lai gan ik minūte velkas kā stunda, katra stunda aizlido kā minūte. Kaut es varētu uzzināt, vai Hanai izdevies noslēpt zīmiti Gubernatora plaukstā! Taču ari tad, ja viņai būs paveicies, varu tikai cerēt, ka Aleksis iedomāsies zīmīti tur meklēt, -cerība ir pavisam vārga, tikpat kā nekāda.

Un tomēr - cerība.

Neesmu pat domājusi par citiem šķēršļiem, kas varētu aizkavēt manu bēgšanu, - piemēram, to, ka esmu sasieta kā salami un pie durvīm vienmēr kāds stāv - Kerola, tēvocis Viljams, Reičela vai Dženija. Varbūt tā ir realitātes noliegšana, spītība vai trakums, bet par katru cenu gribu ticēt, ka Aleksis ieradīsies un mani izglābs - kā tai pasakā, kuru viņš man stāstīja atceļā no Mežonīgās zemes: lai tiktu līdz izredzētajai un noceltu viņu no nepieejama torņa, princis izlauzās cauri ērkšķu biezoknim un nonāvēja visus pūķus.

Vēlā pēcpusdienā pie manis ienāk Reičela ar kūpošu zupas šķīvi rokās un klusēdama apsēžas uz gultas malas.

- Kārtējais ibuprofēns? - sarkastiski izmetu, kad viņa piedāvā man karoti zupas.

- Pagulējusi jūties labāk, vai ne? - Reičela atbild.

- Labāk es justos, ja nebūtu sasieta.

- Tas viss ir tavā labā. - Viņa atkal virza karoti man mutē.

Pieņemt ēdienu no Reičelas rokām man nav ne mazākās vēlmes, taču, ja Aleksis tiešām atnāks (kad, KAD viņš atnāks: tam ir jātic), man vajadzēs spēku. Turklāt, ja Kerola un Reičela tiešām noticēs, ka esmu padevusies un izmetusi visas pretošanās idejas no galvas, varbūt viņas mani atsies un beigs dežurēt pie durvīm. Tad manas izredzes izbēgt būs lielākas.

Tāpēc es iestrebju zupu un izspiežu vāju smaidu:

- Nav slikta.

Reičela man uzsmaida.

- Vari ēst, cik gribi, - viņa pamāj, - rit tev jābūt labā formā.

Āmen, māsiņ, es nodomāju un aši izēdu visu šķīvi.

Minūtes aiztikšķ gaužām lēni, spiežot mani pie zemes. Taču tad guļamistabas gaisma pēkšņi kļūst silti medaina; vēl pēc brīža tā ir krēmkrāsas dzeltenumā un tad aizplūst no sienām kā ūdens pa notekcauruli. Negaidu, ka Aleksis uzradīsies pirms nakts iestāšanās - tā būtu pašnāvība -, tomēr krūtīs pulsē sāpes: laika palicis pavisam maz.

Vakariņās atkal ir zupa, šoreiz ar izmirkušiem maizes gabaliem. Šovakar šķīvi atnes Kerola; Reičela paliek aiz durvīm. Kad palūdzu atļauju aiziet uz tualeti, krustmāte atsien man rokas, bet nāk līdzi un, kamēr čurāju, stāv turpat blakus. Jūtos neizsakāmi pazemota. Kājas īsti neklausa, un, kad pieceļos, galva sāp vēl negantāk. Locītavās iegriezušās dziļas rievas, ko atstājusi neilona aukla, un pamirušās, smagās rokas ļengani karājas man gar sāniem. Kad Kerola atkal grib tās sasiet, apsveru iespēju pretoties (lai gan viņa ir garāka, es noteikti esmu spēcīgāka), tomēr beigās pārdomāju. Māja ir pilna ar cilvēkiem, ari tēvocis ir tepat, un, ja pareizi saprotu, apakšstāvā joprojām ir vairāki regulatori. Pa visiem viņi varētu mani savaldīt un iemidzināt pāris minūšu laikā, bet šonakt man jābūt modrai, jābūt nomodā. Ja Aleksis neparādīsies, būs pašai jāizgudro, kā tikt prom no šejienes.

Viens nu ir skaidrs: uz procedūru es rit neiešu. Tad jau labāk mirt.

Kad Kerola atkal sasien man rokas, es sasprindzinu muskuļus, cik vien spēju. Rokas atslābinot, aukla ir nedaudz vaļīgāka nekā iepriekš. Varbūt ar to pietiks, lai es tiktu vaļā no saviem roku dzelžiem. Vēl viena labā ziņa ir tā, ka guļamistaba vairs netiek tik modri uzraudzīta - tieši uz to es cerēju. Reičela uz piecām minūtēm atstāj savu posteni, lai aizietu uz tualeti, Dženija lielākoties noņemas ar Greisiju, skaidrojot pašizgudrotās spēles noteikumus, bet Kerola pat uz pusstundu nozūd virtuvē, lai nomazgātu traukus. Pēc vakariņām mani pieskata tēvocis Viljams. Es par to priecājos: viņš paņēmis lidzi mazītiņu radio, un es ceru, ka tēvocis iesnaudīsies - kā jau parasti pēc ēšanas.

Un tādā gadījumā es varbūt - tikai varbūt - tiešām varēšu no šejienes aizbēgt.

Pulksten deviņos istabā gaismas vairs nav: esmu viena pati tumsā starp četrām sienām, ko ēnas klāj kā audums. Caur žalūzijām jaušams liels, spilgts mēness, kas lej istabā blāvi sudrabotu gaismu. Pie durvīm joprojām sēž tēvocis Viljams un klausās klusi tarkšķošo radio. Dzirdu trokšņus no apakšstāva - virtuvē un vannas istabā tek ūdens, saklausu ari balsu murdoņu, šļūcošus soļus un pēdējās trīsas, pirms māja ieslīgst miegā kā cilvēks pēc nāvīgām mokām. Dženi-jai un Greisijai joprojām nav atļauts gulēt vienā istabā ar mani, tāpēc abas iekārtojas viesistabā.

Šovakar pēdējoreiz pie manis ienāk Reičela ar glāzi šķidruma. Tumsā tas nav skaidri nosakāms, taču ūdens izskatās aizdomīgi duļķains, it kā tajā kaut kas būtu izšķīdināts.

- Man negribas dzert, - es saku.

- Tikai pāris malciņu!

- Bet, Reičel, es tiešām negribu.

- Nespītējies, Lēna! - Apsēdusies uz gultas, viņa piespiež glāzi man pie lūpām. - Visu dienu tu uzvedies tik labi.

Man neatliek nekas cits kā ieņemt ūdeni mutē. Konstatēju spēcigu zāļu piegaršu. Ūdenim noteikti ir kaut kas piejaukts - visticamāk, miega zāles. Turu ūdeni mutē, bet, tiklīdz Reičela pieceļas un pagriežas uz durvju pusi, pagriežu galvu, un ūdens iztek uz spilvena un matos. Diez kas nav, bet citu variantu nav. Ūdens iesūcas spilvendrānā un uz bridi remdē sāpes plecos.

Uz sliekšņa Reičela apstājas, it kā gribētu teikt ko svarīgu, tomēr beigās pasaka tikai:

- Līdz ritam!

Nekādam rītam, domās atbildu. Tad viņa aiziet, aizverot aiz sevis durvis.

Palieku viena pati tumsā ar gaistošajām stundām un minūtēm. Varu tikai gulēt un domāt, līdz visi dodas pie miera un māja apklust. Kā baisa migla atkal atgriežas bailes. Saku sev, ka Aleksis noteikti atnāks - viņam ir jāatnāk -, taču laiks iet uz priekšu, kā smiedamies par mani. Ielās valda klusums, kuru ik pa brīdim pārtrauc vien suņu rejas.

Lai visu laiku nedomātu vienu un to pašu (vai Aleksis atnāks vai ne?), sāku apdomāt visus iespējamos veidus, kā izdarīt pašnāvību pa ceļam uz laboratorijām. Ja Kongres-stritā būs dzīva satiksme, metīšos zem kravas mašīnas. Varbūt man varētu izdoties izlauzties līdz dokiem. Noslīkt nevarētu būt diez cik grūti, sevišķi ar sasietām rokām. Ļaunākajā gadījumā es varētu mēģināt tikt līdz laboratoriju jumtam tāpat kā pirms daudziem gadiem tā nelaimīgā meitene, kas krita lejup kā akmens no debesim.

Atceros ainu, kuru tolaik katru dienu raidīja televīzijā, -dažas asins lāses un nedabiski mierīgo meitenes seju. Tagad es viņu labi saprotu. Tas izklausās dīvaini, tomēr, kaļot šos plānus, es jūtos labāk - vismaz kaut cik izdodas apslāpēt satraukumu un bailes. Labāk izvēlos nāvi nekā dzīvoju tā, kā manā vietā izvēlējies kāds cits. Labāk mirstu, mīlot Aleksi, nekā dzīvoju bez viņa.

Dievs, es tevi lūdzu - kaut viņš atnāktu!

Neko citu es tev nekad vairs nelūgšu.

Atdošu visu, kas man ir.

Tikai, lūdzu, izdari tā, lai viņš atnāk.

Pusnaktī bailes pēkšņi pārvēršas izmisumā. Ja Aleksis neparādīsies, man būs jātiek prom pašas spēkiem.

Kustinu rokas, cenšoties atlaist saites vēl par centimetru vaļīgāk. Auklas iegriežas dziļi man locītavās. Kožu lūpā, lai nekliegtu. Lai kā es rautos vai grozītu rokas, aukla nepadodas, taču es turpinu cīnīties, līdz man sāk pilēt sviedri un uzmācas bailes, ka kāds sadzirdēs, kā te ņemos. Pa roku kaut kas tek. Pagriezusi galvu, ieraugu biezu, tumšu asins līniju, kas atgādina baisu, melnu čūsku. Esmu noberzusi ādu līdz asinīm.

Aiz loga uz ielas ir tikpat klusu kā parasti, un man kļūst skaidrs, ka tas ir bezcerīgi - saviem spēkiem es neizbēgšu. Kad rit pamodīšos, krustmāte, Reičela un regulatori pavadīs mani cauri visai pilsētai, un tad man neatliks nekas cits kā mesties okeānā vai nolēkt no jumta.

Es domāju par Alekša medus krāsas acim, atceros viņa maigos pieskārienus un to reizi, kad gulējām zem zvaigžņotās debess, it kā tā būtu radīta tieši mums. Tikai tagad, pēc tik daudziem gadiem, es beidzot saprotu, kas ir Aukstums un no kurienes tas nāk - ši sajūta, ka viss ir zudis un bezjēdzīgs. Galu galā manu prātu kā tumšs plīvurs pārklāj aukstums un izmisums un - taisni neticami - es iemiegu.

Pēc kāda laika pamostos violetā tumsā ar sajūtu, ka neesmu istabā viena. Kāds raisa man vaļā rokas. Pirmajā bridi sirds no prieka salecas: Aleksis! Bet tad ieraugu Grei-siju, kas stāv gultas galvgalī un mēģina atraisīt auklas, ar kurām esmu sasieta. Viņa velk, sien vaļā mezglus un ik pa laikam noliecas uz priekšu, lai iekostos neilonā ar zobiem. Greisija atgādina klusu, darbīgu dzīvnieciņu, kas cenšas izgrauzties cauri žogam.

Vienā brīdī aukla nokrīt, un es esmu brīva. Pleci neciešami sāp; rokas dursta simtiem adatiņu. Taču, par spīti tam, šai brīdī man gribas no prieka lēkāt un kliegt. Droši vien tāpat jutās mana māte, kad cietuma mūrī no ārpuses ielauzās pirmiiis gaismas stars.

Uzslej os sēdus un berzēju plaukstu locītavas. Notupu-sies pie gultas gala, Greisija mani vēro, un es viņu apskauju. Viņa smaržo pēc ābolu ziepēm un mazliet - pēc sviedriem. Ada meitēnam sakarsusi. Nespēju pat iedomāties, kā Greisija uztraucās, lavoties augšup uz manu istabu. Viņa viegli trīc, un, turot viņu rokās, pārsteigta secinu, ka māsīca ir pavisam sīka un trausla.

Tomēr viņa nav trausla, nepavisam ne. Gluži pretēji: viņa ir stipra -- iespējams, stiprākā no mums visiem. Esmu iespiedusi seju Greisijas matos, kad man ienāk prātā, ka māsīca jau sen ir izstrādājusi savu pretošanās metodi. Doma par to, ka viņa jau kopš dzimšanas ir pretošanās kustības dalībniece, liek man pasmaidīt. Ar Greisiju viss būs labi. Pat vēl labāk nekā labi.

Mazliet atraujos, lai iečukstētu viņai ausī:

- Vai tēvocis Viljams tur vēl sēž?

Greisija pamāj un piespiež plaukstas pie galvas, rādot, ka viņš guļ.

Atkal paliecos uz priekšu.

- Vai mājā ir regulatori?

Greisija pamāj, paceldama divus pirkstus, un man pagurst sirds. Nevis viens, bet veseli divi.

Es pieceļos un iemēģinu kājas, kuras pēc divu diennakšu dīkstāves rausta krampji. Uz pirkstgaliem aiztipinu līdz logam un, cik vien klusu spēju, paceļu žalūzijas - es neesmu aizmirsusi, ka tikai dažus metrus tālāk snauž tēvocis Viljams. Debesis ir tumši violetas, baklažānu krāsā, un ielu klāj samtainas ēnas. Pasaulē valda pilnīgs miers un klusums, taču pie apvāršņa mirdz tik tikko saredzama blāzma, kas pamazām kļūst arvien lielāka. Līdz rītausmai vairs nav tālu.

Uzmanīgi atveru logu, pēkšņi noilgojusies pēc okeāna smaržas. Sāls un miglas sajaukums man saistās ar sacelšanos un nemitīgām plūdmaiņām. Es jūtu neizsakāmas skumjas. Nevaru pat iedomāties, kur šajā plašajā, aizmigušajā pilsētā varētu būt Aleksis. Viena pati līdz robežai es netikšu. Man atliks vien mēģināt nokļūt līdz klintīm, līdz okeānam, un brist tik dziļi, līdz ūdens saslēdzas man virs galvas. Nez vai es jutīšu sāpes? Nez vai Aleksis domās par mani?

Kaut kur tālumā kā elsojošs dzīvnieks ierūcas dzinējs. Pēc dažām stundām tumsu pāršķels košsārta rītausma, ēnas kļūs skaidrākas, cilvēki pamodīsies, nožāvāsies un vārīs kafiju, gatavojoties kārtējai darbdienai, - viss būs kā vienmēr. Dzīve turpināsies. Sirds dziļumos man iesmeldzās sena sāpe, kas ir spēcīgāka par vārdiem. Pavediens, kas mūs visus notur pie esības, atraisās un vienlaikus liek izmisīgi meklēt kādu pamatu zem kājām - kaut ko, kas ļautu neaiziet, elpot, turpināt dzīvot. Taču es šo tieksmi apslāpēju un ar gribasspēka palīdzību lieku pavedienam saritināties un palaist mani vaļā.

Labāk mirstu nekā dzīvoju tā, kā citi vēlas.

Dzinējs tuvodamies rēc arvien skaļāk. Nu jau redzu uz ielas parādāmies melnu punktu - tas ir motocikls. Mirkli stāvu kā apburta. Līdz šim motociklu esmu redzējusi tikai divas reizes, un, par spīti visam, man tas šķiet skaists. Pa retam iemirdzoties, tas līkumo pa ielu, šķeļot tumsu kā mirdzoši melna ūdra galva virs ūdens. Braucēja tumšais siluets ir pieplacis pie motocikla kā šķidrums, kā ēna; viņš salīcis uz priekšu tā, ka redzama tikai galvas augšdaļa, tomēr tuvodamies siluets pamazām iegūst skaidrākus apveidus, un es redzu braucēju arvien skaidrāk.

Viņa mati ir rudens lapu krāsā.

Aleksis!

Nespēju apvaldīt īsu sajūsmas saucienu.

Aiz durvīm kaut kas nobūkšķ. Izklausās, ka kāds atsities pret sienu. Dzirdu, ka tēvocis Viljams norūc:

- Nolādēts!

Aleksis jau iebrauc šaurajā alejā, kas patiesībā ir tikai šaura zāles josla ar vienu nīkulīgu koku un drāšu žogu līdz viduklim un šķir mūsu īpašumu no kaimiņu teritorijas. Drudžaini māju. Izslēdzis dzinēju, Aleksis pamet skatienu augšup. Ārā joprojām valda dziļa tumsa, tāpēc neesmu droša, ka viņš mani redz.

Riskēju klusu pasaukt viņu vārdā:

- Aleksi!

Viņš paceļ galvu, un viņa sejā atplaukst smaids. Viņš izpleš rokas, it kā sakot: Tu taču zināji, ka es atnākšu, vai ne? Tas man atgādina, kā Aleksis skatījās todien, kad laboratoriju auditorijā ieraudzīju viņu pirmo reizi: viņa skatiens ir tik žilbinošs kā man vienai mirdzoša zvaigzne.

Šai mirklī esmu tik mīlestības pārpilna, ka šķiet - viss mans augums pārvēršas kvēlojošā gaismas starā, kas paceļas virs istabas, mūriem un pilsētas, it kā viss būtu palicis aiz muguras un mēs ar Aleksi būtu pacēlušies gaisā - pavisam brīvi, divi vien.

Tad atveras guļamistabas durvis un atskan tēvoča Viljama brēciens.

Pēkšņi visa māja ir gaismas, soļu un kliedzienu trokšņu pilna. Tēvocis Viljams stāv durvīs un sauc Kerolu. Sajūta ir tāda, it kā es piedalītos šausmu filmā, kur tiek pamodināts dusošs nezvērs, tikai tagad nezvēra lomā ir māja. Kāpnēs dun soļi - droši vien tie pieder regulatoriem -, un gaiteņa galā no guļamistabas izskrien Kerola. Tērpusies naktskreklā, kas plivinās viņai aiz muguras kā kapuce, viņa ir pavērusi muti ilgā, neatšifrējamā kliedzienā.

Grūžu loga rāmi, cik spēka, taču tas ir iesprūdis. Arī Aleksis lejā kaut ko kliedz, taču motocikla rēkoņā nespēju viņu saklausīt.

- Apturiet viņu! - Kerola bļauj.

Tēvocis Viljams atdzīvojas un iebrāžas istabā. Grūžu rāmi vēlreiz, jūtot plecā dedzinošas sāpes. Mazliet padevies, rāmis iestrēgst. Nav laika, nav laika, nav laika! Tūlīt Viljams mani sagrābs, un tad viss būs zaudēts.

Te pēkšņi atskan Greisijas balss:

- Pagaidiet!

Visi uz mirkli sastingst. Tā ir pirmā un vienīgā reize, kad Greisija ar viņiem runā. Viljamam sapinas kājas, un pavērtu muti viņš blenž savā mazmeitā. Kerola sastingst durvīs, un aiz viņas stāvošā Dženija berzē acis, lai pārliecinātos, ka nesapņo. Pat abi regulatori apstājušies kāpņu galā.

Ar šo mirkli man pietiek. Grūžu vēlreiz, un rāmis beidzot atsprāgst un grabēdams nokrīt uz ielas.

Un, vēl pirms spēju apdomāt, ko daru, vai atgādināt sev, ka iela ir divus stāvus zemāk, es jau sajūtu švīkstošā gaisa apskāvienus. Sirds man dzied: Es lidoju!

Tad es piezemējos - tik smagi, ka saļogās kājas un aizraujas elpa. Kreisā potīte sagriežas, un caur augumu izšaujas asas sāpes. Turēdamās pie žoga, četrrāpus virzos tālāk.

Augšstāvā kliegšana turpinās. Pēc brīža atsprāgst ārdurvis, un uz sliekšņa izskrien abi regulatori.

- Lēna! Aleksis sauc.

Paceļu skatienu- Pārliecies pāri drāšu žogam, viņš sniedz man roku.pārmetu pāri savējo, un Aleksis, saņēmis mani aiz elkoņa, palīdz man tikt pāri žogam. Drātis saplēš man krekliņu un nobrāž ādu. Baidīties nav laika. No sliekšņa puses jau sķan eksplozīvi tarkšķi. Viens regulators bļauj rācijā, otrs pielādē ieroci. Savādi, bet visā šai haosā man ienāk prātā muļķīga doma: Nezināju, ka regulatori drīkst

nēsāt ieročus-

- Brauca™* “ Aleksis kliedz.

Uzraušos^1 motociklā Aleksim aiz muguras un cieši apķeros viņam aP vidukli.

Pirmā lode atsitas pret žogu nedaudz pa labi no mums. Otrā nodžinkst uz ietves.

- Aiziet! “ uzsaucu Aleksim.

Kad ierūks dzinējs, mums garām aizsvilpj trešā lode -tik tuvu, ka Jūtu vibrējam gaisu.

Zibensātfuma triecamies uz alejas galu. Aleksis spēcīgi pagriež stūri pa labi, un mēs izlidojam uz ielas, sasvērdamies tik zemu ka mani mati pieskaras ietvei. Mana sirds apmet milzu kūleni, un es pagūstu nodomāt, ka ar mums ir cauri. Tomēr notiek brīnums - motocikls atgūst normālu stāvokli, un mēs traucamies tālāk pa tumšo ielu, kliedzienus un šāviena trokšņus atstājot aiz muguras.

Tomēr klusums nav ilgs. Kad nogriežamies uz Kongres-stritu, iegaudojas sirēnas. Tās spiedz arvien skaļāk un skaļāk. Gribu teikt Aleksim, lai brauc ātrāk, taču sirds sitas tā, ka nespēju parunāt. Turklāt mana balss tāpat izšķīstu trakajā vēja svilpoņā, pie tam zinu - braukt vēl ātrāk nemaz nav iespējams- Ēkas ielas abās pusēs ir izplūdušas, pelēkas un bezveidīgas kā izkausēta metāla masa. Vēl nekad pilsēta man nav šķitusi tik sveša, baisa un izkropļota. Sirēnas gaudo tik skaļi, ka troksnis ieurbjas manī kā asmens. Cilvēki ir uzrāvušies no miega - apkārtējo namu logos iedegas gaismas. Apvārsnis jau iezīmējas rūsains; krāsa atgādina sažuvušas asinis. Esmu tik drausmīgi pārbijusies kā vēl nekad. Sajūta ir ļaunāka nekā visbriesmīgākajos murgos.

Nez no kurienes ielas galā uzrodas divas policijas mašīnas, nobloķējot mums ceļu. Desmitiem regulatoru un policistu - neskaitāmas galvas, rokas, kliedzošas mutes -izbirst uz ielas. Gaisā dun radio un skaļruņa deformētas balsis:

- Stāt! Stāt! Stāt, vai arī šausim!

- Turies! - Aleksis kliedz, un es jūtu, kā viņš sasprindzina muskuļus.

Pēdējā brīdī Aleksis pagriež stūri pa kreisi un mēs iebraucam sāņus alejā, pārlēkdami pāri ķieģeļu sienai. Mana labā kāja atsitas pret to, es iekliedzos un, slīdot uz priekšu, nobrāžu ādu. Aleksis atkal savalda stūri un traucas tālāk. Alejas otrā galā mums sāk sekot vēl divas policijas mašīnas.

Braucam tik ātri, ka es turos pie Alekša ar drebošām rokām. Vienā brīdī jūtu acumirklīgu mieru un skaidrību un saprotu, ka aizbēgt mums neizdosies. Šodien mēs abi mirsim - vai nu no lodes, vai citādi; varbūt mēs uzsprāgsim gaisā, šķīstot ugunīm un zibot izliektam metālam. Mēs būsim tiktāl savijušies, ka mūsu līķus neviens nespēs izšķirt, tāpēc paliksim kopā pat kapā. Savādi, bet šī doma mani vispār neuztrauc. Esmu gandrīz gatava padoties, ievilkt pēdējo elpu un pieplakt pie Alekša muguras, beidzamo reizi jūtot viņa ribas, plaušas un krūtis, kas kustas reizē ar manējām.

Taču Aleksis acīmredzot padoties nedomā. Viņš nogriežas visšaurākajā alejā, un abas policijas automašīnas, kas dzenas mums pakaļ, strauji apstājas, ietriecoties viena otrā un tā aizšķērsojot ceļu ari pārējām. Taures aurē. Kādu bridi man asaro acis no sīvās dūmu un degošas gumijas smakas, bet jau nākamajā mirklī mēs brāžamies pa Frenklina šoseju.

Tālumā gaudo sirēnas: ierodas papildspēki.

Priekšā skatienam paveras līcis - pelēks, rāms un gluds kā stikls vai metāls. Debesīs gruzd arvien vairāk sārti zeltainu uguntiņu. Aleksis iegriežas sānceļā. Kratoties pa bedraino ietvi, man klab zobi un dreb kuņģis. Mēs tuvojamies līcim. Sirēnas gaudo arvien skaļāk - kā tāds sirseņu bars. Ja vien mēs paspētu tikt līdz robežai, pirms ierodas jaunas policijas mašīnas... ja vien mums kaut kā izdotos tikt garām sargbūdām un pēc tam - pāri žogam...

Tad kā milzīgs kukainis mums virs galvas sāk lidināties helikopters. Tas griež spārnus, zibina gaismas, apgaismojot tumšo ceļu, un apdullinoši rēc, šķeļot gaisu.

Nodārd balss:

- Amerikas Savienoto Valstu valdības vārdā pavēlu jums apstāties un padoties!

Pa labi plešas saulē izbalējušas zāles kumšķi - esam tikuši līdz līcim. Aleksis nogriežas no ceļa, un mēs slīdam caur dumbrāju uz robežas pusi. Dubļi šļakstās mutē un acīs. Aizrijusies klepoju, piespiedusies pie Alekša muguras, un jūtu, kā tā cilājas. Pie apvāršņa kā puspavērta acs mirdz saules pusaplis.

Pustumsā pa labi iznirst melnais Taki tilta siluets. Mums priekšā rindojas sargbūdas, kurās vēl deg ugunis. Pat no šāda attāluma tās šķiet tik rāmas kā izkārti papīra lukturīši, tikpat trauslas un viegli izjaucamas. Aiz sargbūdām stiepjas žogs, aiz žoga - koku rinda un vēl aiz tās - drošība. Esam jau pavisam tuvu. Ja vien mums pietiks laika... Laika.

Atskan blīkšķis. Sprādziens tumsā - gaisā pašķīst dubļu arka. Uz mums atkal šauj - šoreiz no helikoptera.

- Apstājieties, nokāpiet un aizlieciet rokas aiz galvas!

Uz ceļa, kas apjož līci, stāv patruļas mašīnas. Ierodas

arvien vairāk papildspēku, un pļavā pie dumbrāja izbirst simtiem policistu - savu mūžu neesmu redzējusi tik daudz policistu vienuviet. Viņi izskatās tumši un līdzinās prusaku baram.

Braucam pa īso zāles joslu, kas šķir ūdeni no izdangātā ceļa un sargbūdām, un traucamies garām krūmiem tik ātri, ka tie pātago man ādu.

Bet tad Aleksis nezin kāpēc apstājas. Ietriecos viņam mugurā, iekožu sev mēlē un sajūtu mutē asins garšu. Virs mums mirgo helikoptera gaismas, kas beigās pienaglo mūs pie zemes. Salicis rokas aiz galvas, Aleksis nokāpj no motocikla un pagriežas pret mani. Spilgti baltajā gaismā nespēju nolasīt viņa sejas izteiksmi, viņš izskatās kā pārakmeņojies.

- Ko tu dari? - mēģinu pārkliegt propelleru, kliedzienu un sirēnu troksni, caur kuru spiežas mūžīgie okeāna vaidi. Kā vienmēr, paisuma ūdeņi atgriežas līcī, visu aizskalojot un pārvēršot putekļos. - Mēs taču vēl varam izglābties!

- Paklausies! - Nešķiet, ka Aleksis kliedz, tomēr es viņu dzirdu pavisam labi.

Ir tāda sajūta, it kā viņš runātu man tieši ausi, lai gan patiesībā viņš joprojām stāv paceltām rokām.

- Kad es tev teikšu, tu bēgsi prom. Tev jāsēstas pie stūres, saprati?

- Ko? Bet es taču nemāku...

- Pilsoni 914-238-619-3216! Aizlieciet rokas aiz galvas! Nekavējoties, citādi būsim spiesti atklāt uguni!

- Lēna, - tas, kā Aleksis izrunā manu vārdu, mani apklusina. - Žogam ir pieslēgta strāva.

- Kā tu to zini?

- Klausies uzmanīgi! - Alekša sejā iezogas šausmas un izmisums. - Kad teikšu, lai tu brauc, tad brauc! Un kad teikšu, lai lec, lec! Tu vari tikt pāri žogam, bet tev būs tikai minūte, ne vairāk, un tad atkal tiks pieslēgta strāva. Rāpies pāri, cik ātri vien vari, un pēc tam skrien, labi?

Mani pārņem ledains aukstums.

- Es? Bet tu?

Alekša sejā nepakustas ne vaibsts.

- Es tev sekošu, - viņš atbild.

- Aleksi...

Ledaini pirksti ieķeras man kuņģī.

Aleksis aši pasmaida, it kā mēs jau būtu drošībā un viņš grasītos atglaust man no acīm matus un noskūpstīt uz vaiga.

- Apsolu, ka tev sekošu.

Tad viņa sejas izteiksme atkal kļūst skarba. - Bet tev jāapzvēr, ka neskatīsies atpakaļ. Pat ne uz sekundi. Labi?

- Seši... pieci...

- Aleksi, es nespēšu...

- Zvēri, Lēna!

- Trīs... divi...

- Labi, - ar mokām izstomu.

Acis man aizmiglo asaras. Nekādu cerību. Ar mums ir cauri.

- Zvēru!

- Viens.

Tad atskan šāvieni, visapkārt lido gaismas strēles un lodes. Aleksis iekliedzas:

- Skrien!

Pieliekusies satveru droseli tāpat kā pirmīt viņš. Pēdējā mirklī jūtu apvijamies ap sevi Alekša rokas - tās ir tik stipras, ka varētu noraut mani no sēdekļa, ja es visiem spēkiem neturētos pie stūres.

Atkal notarkšķ šāvieni. Aleksis iekliedzas un atrauj vienu roku no manām krūtīm. Pametusi skatienu atpakaļ, redzu, ka viņš ar kreiso roku apķēris labo. Kaut kā tiekam uz vecā ceļa, kur mūs sagaida sargu ierinda, pavērsusi pret mums šauteņu stobrus. Visi kliedz, bet es viņus nesaklausu -dzirdu tikai vēju un, kā jau Aleksis pieteica, žoga elektrisko sprakšķoņu. Rītausma jau ļauj saskatīt Mežonīgās zemes koku zaļumu; šķiet, koki sniedz mums pretī rokas.

Sargi ir jau tik tuvu, ka varu izšķirt atsevišķas sejas un vaibstus: vienam ir dzelteni zobi, otram uz deguna rēgojas kārpa. Taču es neapstājos. Braucu sargiem taisni virsū, un viņi metas katrs uz savu pusi.

Priekšā redzu žogu: vēl pieci metri, tad trīs, pusotrs. Nodomāju: Tās ir beigas.

Tad atskan Alekša balss. Tā ir tik skaidra, spēcīga un neticami mierīga, ka neesmu droša, vai tiešām to dzirdu vai arī tikai iedomājos, ka viņš čukst man ausī.

Lec! Tagad. Kopā ar mani.

Palaižu vaļā stūri un noveļos no motocikla, kas aizripo tālāk uz žoga pusi. Rāpoju pa asajiem oļiem, spļaujot putekļus, klepojot un cīnoties pēc elpas, un caur katru manu šūnu izskrien sāpes. Kauli atdalās no muskuļiem, un muskuļi -no ādas. Pasaule uz mirkli satumst.

Un tad es redzu tikai krāsas, sprādzienu un liesmas. Motocikls ieskrien žogā, un gaisā atbalsojas spēcīgs sprādziens. Paceļas uguns, un milzīgas liesmu mēles laiza debesis, kurās ieplūst arvien vairāk gaismas. Žogs spalgi, griezīgi iebrēcas un tad pamirst. Skaidrs, ka noticis īssavienojums.

ŠI ir mana iespēja pārrausties pāri žogam, kā jau Aleksis teica.

Pati nezinu, kur rodu spēku, lai četrrāpus, kāsējot un vemjot putekļus, tiktu līdz žogam. Aiz muguras dzirdu kliedzienus, taču tie skan kā no tālienes - tā, it kā mēs būtu zem ūdens. Pierāpojusi pie žoga, pa centimetram vien sāku kāpt augšup. Kustos, cik ātri vien spēju, taču tik un tā šķiet, ka nekas nenotiek. Aleksis ir kaut kur man aiz muguras, jo dzirdu viņa balsi:

- Uz priekšu, Lēna! Uz priekšu!

Koncentrējos tieši uz Alekša balsi - tā ir vienīgā, kas man neļauj padoties. Brīnumainā kārtā man izdodas sasniegt žoga augšmalu, un jau pēc mirkļa es kāpju pāri dzeloņdrāšu cilpām, kā Aleksis man mācījis. Vēl pēc brīža es jau lecu no sešu metru augstuma, smagi piezemēdamies zālē. Pa pusei zaudējusi samaņu, es vairs nespēju sajust tikpat kā nekādas sāpes. Pēc dažiem soļiem es pazudlšu Mežonīgajā zemē un būšu aiz necaurlaidīgā koku, krūmu un ēnu vairoga. Gaidu, kad piezemēsies Aleksis.

Taču viņa nav.

Un tad es izdaru to, ko zvērēju nedarīt. Panikas mudināta, pēkšņi esmu atguvusi spēku. Kamēr pieceļos kājās, žogā atkal sāk sīkt elektrība.

Es atskatos.

Aleksis joprojām stāv žoga otrā pusē, viņpus mirgojošās dūmu un uguns sienas. Kopš nolēcām no motocikla, viņš nav pakustējies nevienu soli, nav pat mēģinājis to darīt.

Dīvaini, bet tieši šobrīd atceros, ko atbildēju pirms vairākiem mēnešiem savā pirmajā novērtēšanā, kad man pajautāja, ko es domāju par Romeo un Džuljetu. Skaisti. Toreiz gribēju paskaidrot, ko ar to domāju, gribēju piebilst kaut ko par ziedošanos.

Alekša krekls ir sarkans, un pirmajā bridi man šķiet, ka tā ir gaismas rotaļa, bet tad attopos, ka tās ir asinis. Tās tek no Alekša krūtīm un pārklāj viņu kā sārtums, kas pārņem debesis, vēstot par jaunas dienas iestāšanos. Aleksim aiz muguras spieto prusakiem līdzīgais bars, kas tagad ar ieročiem rokās metas viņam klāt, it kā gribētu saplosīt viņu gabalos. Helikopters novirzījis sava prožektora gaismu tieši uz Aleksi. Viņš stāv balts un sastindzis, un es zinu, ka nekad dzīvē neesmu redzējusi neko skaistāku.

Cauri dūmiem Aleksis raugās pāri žogam, neatlaizdams no manis skatienu. Viņa galvu rotā lapu, dzelkšņu un uguns vainags un acis deg gaisma, kas spožāka par visām gaisinām. Tā pārspēj ikvienas pilsētas ugunis un ir spēcīgāka par jebkuru gaismu, ko cilvēce jebkad spētu izgudrot.

Tad Aleksis paver muti un saka savu pēdējo vārdu.

Skrien!

Pēc tam viņam uzklūp prusaku bars, kas sagrābj Aleksi kā satracināts nezvērs, kurš izlīdis no pazemes un tumsas valstības.

Skrienu ilgi. Nezinu, cik ilgi. Varbūt vairākas stundas, varbūt - dienas.

Aleksis teica, lai skrienu. Tāpēc es ari skrienu.

Nē, es neesmu nekas īpašs. Esmu pavisam parasta meitene, metrs piecdesmit pieci centimetri. Visādā ziņā esmu ne šis, ne tas.

Taču man ir kāds noslēpums. Varat uzcelt mūri kaut līdz debesīm - es tik un tā pārlidošu tam pāri. Varat turēt mani kaut ar simt tūkstoš rokām - es tik un tā izgudrošu, kā tām pretoties. Mūsu ir vairāk, nekā jums šķiet. Cilvēku, kas neatsakās no savas pārliecības. Cilvēku, kas negrasās nolaisties uz zemes. Cilvēku, kuri mīl un kuru pasaulē nav nekādu mūru, cilvēki, kuri mīl par spīti naidam, par spīti tam, ka citi to nepieņem, mīl, saglabādami cerību un atmezdami visas bailes.

Es tevi mīlu. Neaizmirsti to. To neviens nevar tev atņemt.

Pateicības

No sirds pateicos

savai brīnišķīgi pacietīgajai un uzmanīgajai redaktorei Rozmarijai Brosnanai, kas bija gan padomdevēja, gan uzraudze, gan terapeite, bet visupirms - draudzene;

izcilajai publicistei Elaizai Māršalai par milzīgo atbalstu;

labākajam aģentam pasaulē Stivenam Bārbaram, kas spēja mani paciest, - nudien nezinu, kā viņam tas izdevās;

visiem Foundry Literary + Media darbiniekiem, īpaši Hannai Gordonai un Stefānijai Abū;

Deirdrei Fultonei, kas atvēlēja visu vasaru grāmatas pētīšanai;

Menas štata Portlendas kafejnīcai Arabica Coffee House par lielisko kafiju, gardajiem grauzdiņiem un elektrības ligzdu skaita palielināšanu;

Alisonei Džounsai par entuziasmu, draudzīgo atbalstu un jauko attieksmi, kā ari personisko ieguldījumu manas grāmatas Pirms es krītu izplatīšanā visā Viljamsburgā Vir-džīnijas štatā;

visiem brīnišķīgajiem mana bloga lasītājiem un faniem -pateicoties jums, es spēju radīt ko ievērības cienīgu;

kā vienmēr, manai ģimenei par mīlestību;

un, protams, draugiem, kas man ir kā ģimene.

Content

Olivera Lorena Delīrijs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodala

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devitā nodaļa

Desmitā nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņdadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Pateicības