Landara Ellena R.

Digitālo neaizmirstulīšu lauks

Ellena R. Landara

Digitālo neaizmirstulīšu lauks

.

.

1

Stāvēju klajā laukā, kurā līdz apvārsnim visapkārt ziedēja man nezināmas puķes. Lūkojos spožajā mēnesī virs galvas. Vējš ik pa brīdim sapurināja matus.

-  TEV TAS JĀATROD! Ainavas vērošanu iztraucēja tēva balss. Es pagriezos uz to pusi, no kuras dzirdēju nākam skaņu, taču tur neviena nebija. Mans skatiens sastapās ar liela ozola stumbru. Piegāju klāt un aizskāru to. Koka mizas raupjums pirkstiem šķita savādi patīkams.

-   Tev tas jāatrod! Pasteidzies!

Strauji pagriezos. Atkal nevienu nemanīju.

-   Kas man ir jāatrod? es jautāju vējam, cerot, ka saņemšu atbildi, taču tādas nebija.

-    Pasteidzies! Citādi notiks nenovēršamais! Tēva čuksts atskanēja man pie pašas auss, un es jutu, kā saltas trīsas pārskrien pāri mugurai.

-   Airī san, ja tu tūlīt pat necelsies, tev būs nepatikšanas!

Negribīgi pavēru plakstiņus, uzlūkojot to, kurš man traucēja izbaudīt tik patīkamo rīta snaudu. Manī lūkojās divas spilgti zilas acis.

-   Simo, aizveries! neapmierinātā tonī pavēlēju un pārvilku segu pāri galvai, lai nebūtu jāredz mazā, apaļā iekārta.

-    Airī san, ja tu tūlīt pat necelsies, tev būs nepatikšanas! atkārtojās ieprogrammētais teksts, Simo lēkājot pa gultas malu. Tādos rītos kā šis, kad vienīgais, ko vēlējos, bija vēl nedaudz pagulēt, es ienīdu savu modinātāju. Zilā, lidojošā bumba mala savu sakāmo, turpinot kaitinošo lēkāšanu. Pēc piektās reizes tā apklusa. Apmierināti pasmaidīju, domājot par miegu, kas vilka mani atpakaļ savās skavās.

-   Septiņi un četrdesmit piecas minūtes! uzstājīgi paziņoja modinātājs un pieslēdzās rīta ziņu lasīšanai. Pagāja gandrīz minūte, kamēr smadzenes apstrādāja Simo teikto.

-   Septiņi četrdesmit piecas… lēni atkārtoju. Nākamajā brīdī acis atsprāga vaļā, un es ar skaļu bļāvienu pierāvos sēdus.

-   Es kavēju! Gribēju mesties uz vannasistabu, taču sapinos segā un novēlos uz grīdas. Pusminūti pavadīju, cenšoties izpiņķerēties un nostāties uz kājām. Kad tas beidzot izdevās, pāris straujos soļos nonācu līdz drēbju skapim, kas ar klusu švīkstoņu atvērās. No tā izbīdījās pakaramais, uz kura atradās mans darba apģērbs brūnas bikses un balts krekls. Paķēru to un steidzos nomazgāt seju, klusi lādēdamās.

"Pie zvaigžņu putekļiem, Airī, ja tu nokavēsi darba praksi, tas tiks ierakstīts skolas datnē, un tas nozīmē, ka Nironas tabulā, kurā precīzi tiek atzīmēts, cik labs, kārtigs un pilsētai noderīgs ir katrs tās iedzīvotājs, tavs lietderības skaitlis kritīsies." To nodomājot, es saviebos.

Acu priekšā redzēju mātes seju. Sieviete bija pārskaitusies. Suzuki Majuko, cilvēks, kas piedalījies revolucionārās tehnoloģijas bioaparāta pētniecībā kopā ar manu tēvu, nevarēja atļauties meitu, kurai izteikta piezīme par kavējumu. Ar rokas mājienu aizgaiņāju šo tēlu un izsteidzos pa durvīm. Patlaban nevajadzētu lieki tērēt tik dārgās sekundes, prātojot, kas notiks, ja es ieradīšos vēlāk par noteikto laiku.

Ieniru cilvēku straumē, skrienot pa ielu, cik vien ātri spēju, un zobos turot vitamīniem bagāto pārtikas tāfelīti. Jācer, ka izdosies ierasties pirms priekšnieka. Biju aizgulējušies par veselu divpadsmito daļu stundas, tātad es par piecām minūtēm atpaliku no sava dienas plāna un biju par 300 sekundēm nokavējusi transportu, kas aizvestu līdz kantorim.

Pieturā drūzmējās daudz ļaužu. Nervozi piegāju pie saraksta un, izpētījusi to, drūmi nopūtos. Gaisa satiksmes kontroles dēļ nākamais transportlīdzeklis pienāks vien pēc divdesmit minūtēm!

"Viss, Airī, ar tevi ir cauri!" Varbūt es varētu aizskriet līdz kantorim?

"Jā, lieliska doma, ja vien ēka neatrastos pilsētas otrā galā!" norāju sevi par neattapību. Nebija nekādu iespēju tikt tur laikā.

-   Airi! Izdzirdēju kādu saucam manu vārdu un pārsteigumā salēcos. Pagriezos un ieraudzīju runātāju. Sejā parādījās smaids. Tas bija Kaoru, mans klasesbiedrs un labs draugs, arī praksi strādājām kopā.

-   Sveika, pāriniec! Viņš priecīgi pamāja.

Piesteidzos pie Kaoru, sagrābu puisi aiz rokas un strauji parāvu uz savu pusi.

-   Kas notiek? viņš izbrīnījies iesaucās.

-   Tev taču ir līdzi liddēlis, vai ne? Uztraukti lūkojos uz draugu. Kaoru piekrītoši pamāja, paceļot uz augšu labo roku, kurā turēja zilās krāsas priekšmetu. Puisis plati smaidīja.

-   Nekad no tā nešķiros, viņš paskaidroja.

-   Lieliski. Nepacietīgi ievilku plaušās gaisu. Aizved mani uz darbu! Balss trīcēja. Iedomājoties to, ka nāksies nākamās pārdesmit minūtes aizvadīt, metot virāžas gaisā, vēders apmeta kūleni. Diemžēl citas izvēles nebija. Ieraudzījis manu sašķobīto seju, Kaoru pasmīnēja.

-    Beidz, nav jau tik traki. Patiesībā tas ir pat ļoti ērts pārvietošanās veids. Viņš uzkāpa uz liddēļa, un tas automātiski pacēlās dažus sprīžus virs zemes. Dēlis reaģēja uz kustību, tādēļ vajadzēja būt ļoti veiklam un lokanam, lai to spētu prasmīgi vadīt. Ne katram tas bija pa spēkam.

Pagriezies Kaoru sniedza roku. Ar skaidri pamanāmu nepatiku es uzkāpu uz dēļa un ieķēros jaunekļa sānos, cik cieši vien spēju. Gaidāmā lidojuma dēļ paguvu nožēlot to, ka šorīt aizgulējos un ka ļāvu pati sevi pierunāt uz kaut ko tik traku kā "debesu niršana", kā mūsdienās dēvēja pārvietošanos ar liddēli.

-Ja tev tik ļoti nepatīk, vari aizvērt acis, puisis piedāvāja, un es nepalaidu garām izsmieklu viņa teiktajā. īgni norūcu, lai viņš pasteidzas. Atspēries no zemes, Kaoru uzsāka lidojumu.

"Viss būs labi, viss būs labi!" mierināju sevi, cenšoties nepievērst uzmanību drauga skaļajiem sajūsmas izsaucieniem. Dzirdēju nopīkstamies plaukstas virspusi. Bioloģiskais aparāts norādīja uz paātrinātu sirdsdarbību. Vajadzēja kaut kā novērst domas no nepatīkamām lietām! Atcerējos šīrīta sapni un ķēros pie tā analīzes. Aptvēru, ka liela daļa redzētā pagaisusi no atmiņas, taču vienu atcerējos ļoti skaidri tēva balsi un to, kā viņš sacīja, ka man esot TAS JĀATROD. Ko gan TAS varēja nozīmēt? Tēvs sapnī teica, ka notikšot kaut kas nenovēršams, ja nepasteigšoties. Cik savādi!…

Aptuveni pēc divdesmit minūtēm manīju, kā Kaoru samazina ātrumu un mēs laižamies lejā. Atļāvos atvērt acis un atviegloti nopūtos. Bijām nonākuši pie ēkas, kurā atradās mūsu darbavieta Dzīves Telpas Labiekārtošanas birojs. Nolēcu uz ietves un jutu, ka vēders turpina skaļus un uzstājīgus protestus, vēloties mani iepazīstināt ar šorīt apēsto. Pavēlēju sev neļauties nelabumam un vēru vaļā iestādes durvis. Nokņudēja plauksta reģistrators atzīmēja manu ierašanos ar biokodā iestrādātās informācijas palīdzību.

Jūs kavējat! tūlīt sadzirdēju bargu aizrādījumu. Ierāvu galvu plecos, neuzdrošinoties palūkoties uz mūsu darba pārzinātāju Nemuru Amai san. Tā bija sieviete ap trīsdesmit, kas šajā kantorī strādāja jau piecpadsmito gadu un izrādīja klaju neapmierinātību ar to, ka viņai jātup šādā iestādījumā. Protams, kurš gan nevēlētos nopelnīt vairāk naudas! Jo īpaši Nemuru, kuras lielākais hobijs, spriežot pēc sievietes izskata un tā, cik bieži viņa mainīja drēbes, bija iepirkšanās.

-Jums paveicies, ka Akusei vēl nav ieradies. Ķerieties pie darba, un nekādas slinkošanas! Suzuki san, tev ir jāsarindo datotēkas no E līdz H. Pārskati derīgo klientu sarakstu. Nederīgos nodosi Tiama kun informācijas pārstrādei.

Piekrītoši pamāju un klusi nopūtos. Mans darbs bija garlaicīgs. Katru dienu viens un tas pats. Pārlūkot datotēkas glabātājos esošos Dzīves Telpas Labiekārtošanas biroja klientu vārdus un sakārtot tos pēc tā, kurš pēdējais izmantojis firmas piedāvātos pakalpojumus. Ja vien es varētu izvēlēties, nekad nebūtu nākusi uz šejieni, diemžēl gan mana māte, gan tēvs strādāja augstās valdības instancēs un pilsētas likumi šajā ziņā bija nepielūdzami bērniem ir jāiet vecāku pēdās!

Piegāju pie skapja un noklepojos.

-   No E līdz H, lūdzu. Atpazīstot manu balsi, atvilktne atvērās un pasniedza mazu mapīti. Paņēmu to un devos apsēsties pie galda, kur jau gaidīja Kaoru. Atvēru mapi un izņēmu no tās datotēkas informācijas pārnesēju. Piespiežot tā atskaņošanas programmas atvēršanas pogu, manā priekšā parādījās digitālais hologrāfiskais panelis. Noliku iekārtu uz galda un ar pirkstu pieskāros augšējam vārdam ekrānā. Parādījās informācija par klientu, un es ievilku elpu, lai to nolasītu, taču līdz tam netiku, jo pavērās kantora durvis. Telpā ienāca liela auguma cilvēks pusmūža vīrietis, mati viņam uz galvas bija krietni paretinājušies, taču izskatījās, ka spēka netrūkst. Pielēcu kājās.

-   Airī san, Kaoru kun, labrīt. Redzu, jūs esat tikpat moži kā vienmēr. Skaļa balss pieskandināja visu telpu. Kautri pasmaidīju.

-    Labrīt, Akusei sama, abi ar Kaoru sveicinājām priekšnieku paklanoties. Vīrietis palocīja galvu un ar rokas mājienu pieaicināja sev klāt.

-   Man jums ir neliels uzdevums. Vai esat ar mieru?

Bijām gatavi jebkādam citam darbam! Akusei izvilka

no somas mazu mapīti. Nojautu, ka tajā noglabāts datotēkas disks vai kas tamlīdzīgs vismaz mapes lielums atbilda simtiem citu, kuras glabājās pāris soļu attālumā pa labi lielajās atvilktnēs.

-   Kas tieši mums jā…? nepaspēju pabeigt jautājumu, jo firmas vadītājs ieslidināja gaišo mapi man rokā.

-   Šodien būs jāizpilda visai neraksturīgs darbiņš. Tas ir īpaši svarīgi, un es jums uzticos. Vajadzēs pastrādāt par kurjeriem, uzdevums vienkāršs nogādāt šo informāciju klientam vajadzīgajā adresē.

-   Vai tad to nevar pārsūtīt? Palūkojos uz stūrī stāvošo iekārtu. Tā bija cilindriska ierīce ar atveri vienā galā. Parasti tajā novietoja vajadzīgo informāciju un tā acumirklī nonāca mūsu klienta mājās. Atomu sadalīšana un savienošana ideālā formā mūsdienās tehnoloģijas tiešām bija progresējušas.

-   Diemžēl tas nebūtu labākais variants. Un lieta ir pārāk svarīga, lai es uzticētos tam mēslam. Tu lieliski zini, kā gadās ar tehniku tā mēdz niķoties, kaut kas neizdodas, un viss datotēka pazudusi un jāsāk strādāt no sākuma. Tādēļ… Vīrietis parakņājās nedaudz nošļukušo bikšu kabatā un izvilka no tās mazu, pogai līdzīgu priekšmetu. …šajā datu pārnesējā ir visa nepieciešamā informācija. Kartē atzīmēta vieta, kur jānokļūst.

Akusei pasmaidīja, un es saprotoši pamāju. Ieliku datu pārnesēju kabatā un mapi plecu somā. Pēc mirkļa abi ar Kaoru izgājām ārā no biroja ēkas.

-   Jāpalūr, kurp mūs sūta, jauneklis ierosināja. Es viegli pieskāros ar īkšķi mazā ripuļa virsmai, un tūlīt pāris centimetru virs tā parādījās kartes hologrāfiskais attēls, kurā mirgoja divi sarkani punkti. Viens no tiem bijām mēs paši, otrs mērķis, līdz kuram jānonāk.

-   Rūpnīcu rajons, Kaoru, izpētījis attēlu, pārsteigts konstatēja, un es, izslēdzot datu pārnesēju, atkal noslēpu to kabatā.

-   Vai tad tur ir… droši? jautāju, jūtot, kā nevilšus nodrebu. Vēl pirms pāris dienām tīmeklī biju lasījusi ziņas par to, ka ielu kautiņos savainoti vairāki mūsu skolas jaunieši un tas noticis netālu no rūpnīcu rajona.

-   Es domāju, ka priekšnieks mūs nesūtītu bīstamā uzdevumā. Varbūt sliktā slava ir vien tukšas baumas? Kaoru minēja. Cerīgi palūkojos uz jaunekli.

-   Interesanti, kādēļ gan Akusei mūs turp sūta? Kas gan ir tik svarīgs, ka to nevar uzticēt pārsūtīšanai?

-    Gan jau uzzināsim, Kaoru atbildēja un nometa zemē liddēli. Es, riebumā saviebusies, ka vēlreiz būs jāpārdzīvo lidojums, uzkāpu uz tā.

Atspēries pret zemi, jauneklis ievilka dziļi plaušās pilsētas attīrīto gaisu, un mēs lēnām pacēlāmies. Pamanīju to, ka Kaoru ir ļoti labs sērfotājs, jo spēj pielāgoties gan vēja plūsmām, gan apkārtējai gaisa satiksmei, caur kuru jauneklis prasmīgi izmanevrēja, lai nokļūtu virsējā pilsētas gaistelpas slānī, kas paredzēts liddēļu izmantotājiem.

-   Tas šķiet nedaudz dīvaini, ka Akusei mūs sūta šādā uzdevumā. Vai tu kādreiz jau esi pildījusi kurjera pienākumus? Kādēļ uzticēt to tieši mums, nevis kādam citam dienestam?

Neziņā paraustīju plecus un pavēru muti, lai atbildētu, taču Kaoru paātrināja lidojumu, es sarijos gaisu un kādu brīdi nespēju izdvest ne skaņas. Dzirdēju, kā skaļi iepīkstas mans bioaparāts, kas liecināja, ka man atkal ir paātrināta sirdsdarbība.

"Tikai pamēģini to komentēt, un es tevi piekaušu, Kaoru!" nodomāju.

-   Aiziet! draugs iebļāvās, un, ja nebijis vēja, kas sitās manās ausīs, es būtu nedaudz apdullusi no tik skaļa kliedziena.

Jauneklis prasmīgi līkumoja starp augstceltnēm, kamēr es, bailīgā zaķapastala, biju cieši iekrampējušies puiša viduklī un drēbēs, cerot, ka izdosies neizkustēties.

-   Lieliski! Kaoru sauca. Viņam nu gan patika ekstrēmi piedzīvojumi! Pēc kādas īpaši straujas virāžas sāka šķist, ka visi orgāni ir apmainījušies vietām. Jau atkal jutu uzmācamies nelabumu un klusībā pie sevis lūdzu: kaut nevajadzētu uz kāda galvas atstāt šīsdienas pieticīgās brokastis!

Augums trīcēja, un es biju paguvusi lūgt piedošanu visiem saviem mīļajiem un atvadīties no mierīgās dzīves, un pat iztēloties to, kāda izskatīsies mana kapa kopiņa, kad mēs beidzot apstājāmies un es varēju atgūt normālu sirds ritmu, kā arī mierīgi uzelpot. Pasteberēju dažus soļus pa ietvi, pārbaudīdama, vai visi locekļi darbojas, un atslīgu pret kādas vecas ēkas sienu.

-   Burvīgs lidojums! Kaoru sajūsmināts nolēca no dēļa.

-   Runā tikai par sevi… izdvesu. Vēl joprojām nebiju spējīga atgūt balsi. Ķermenis arvien vēl drebēja.

-  Nu ko, tālāk kājām, jauneklis sacīja, atkal sniedzot man roku un palīdzot pieslieties. Mirkli pasvārstījusies praktiskos prātojumos, vai nevajadzētu vēl pagaidīt, lai atgūtos un nomierinātu satraukto prātu, garu un miesu, tomēr piecēlos un, atvērusi acis, palūkojos apkārt. Pārsteigums pārslīdēja pāri manai sejai.

Mēs atradāmies pilsētas tālākajā daļā rūpnīcu rajona pašā nomalē. Skatījos uz Kaoru. Ar nepatiku aptvēru, ka atpakaļ nāksies mērot tādu pašu ceļu, un jau atkal šķita, ka vēderā kaut kas sāk aizdomīgi vest riņķa danci. Ardievu, pusdienas! Šodien pabadošos.

-   Kāda ir adrese? jauneklis jautāja. Izņēmu no kabatas datotēku un pasniedzu viņam. Kaoru ielūkojās kartē un pasmaidīja.

-   Tepat jau vien ir. Ejam, pāris minūtēs būsim galā. Viņš norādīja uz priekšu.

-   Klau, vai esi pārliecināts, ka šeit ir droši? vaicāju, uzmanīgi vērodama apkārtni.

-    Neuztraucies, netici visām muļķībām, ko stāsta. Un ja kas… Puisis pacēla uz augšu rokas, cenšoties sasprindzināt to kefīram līdzīgo masu, ko pats dēvēja par muskuļiem. Es tevi aizstāvēšu!

-   Paldies, nomierināji! Nostenējos un negribīgi panācu tuvāk jauneklim, pieķeroties pie viņa pleca, domās jau izstrādājot bēgšanas plānu un lēšot, cik ātri es spētu paskriet pēc nesen notikušā "burvīgā" lidojuma.

-    Trīsdesmit divi, trīsdesmit trīs… Kaoru pētīja izgaismotās mājas numuru plāksnītes. Daudzas no tām bija sašķiebušās, dažās raustījās gaismiņas, citas vienkārši bija atteikušās darboties, kā nākas, numuru vietā rādot nesaprotamas zīmes. Ar katru soli, ko spēru nomales rūpnīcu rajonā, man šeit nepatika aizvien vairāk. Ziņās šī vieta parādījās ļoti bieži, pārsvarā ielu huligānu nodarīto postījumu dēļ. Biju dzirdējusi arī nostāstus, ka ir kāds valdībai nelabvēlīgs grupējums, kurš uzturoties vienā no pamestajām ēkām. Bez huligāniem un noziedzniekiem šeit dzīvoja vien nabadzīgie rūpnīcu darbinieki.

Virs mums atvērās trešā stāva logs, un no tā kāds izgāza atkritumus. Abi ļoti laicīgi paspējām apstāties, lai mums netrāpītu augļu mizas un vecas avīzes. Pārsteigumā iepletu acis. Avīzes? Papīrs? Augļu mizas? Nekādas sadzīves produktu pārstrādes? Cik ļoti šī vieta bija atpalikusi no pārējās Nironas!

-   Četrdesmit divi. Esam klāt! Jauneklis apstājās pie kādām metāla durvīm. Es skeptiski pablenzu augšup un norādīju uz numuru.

-   Šeit ir rakstīts: piecdesmit seši, sacīju. Puisis arī paskatījās uz augšu un pasmaidīja.

-   To mēs tūlīt noskaidrosim! Brīdī, kad Kaoru vēlējās pieklauvēt, tās strauji atvērās.

Nepaguvu ne attapties, kad pret mani bija pavērsts ass katanas asmens. Viss notika pārāk strauji, lai es spētu noreaģēt. Neko tādu nebiju gaidījusi.

"Šī, meitēn, noteikti ir viena no pieredzes bagātākajām pēdējām mūža dienām, kāda vispār var būt. Māmiņ, tēti, uz neredzēšanos!…"

Aizžmiedzu acis, gaidot triecienu.

2

Pirms simts gadiem Kalvena Institūta pētnieki pasaulei atklāja revolucionāru tehnoloģiju bioaparātu. Tā bija iekārta, kas, nolasot cilvēka ģenētisko materiālu, spēja uzglabāt sevī visus nepieciešamos fizioloģiskos parametrus, izsekot cilvēka organisma procesiem un to izmaiņām. Sākotnēji prezentēta kā medicīniski profilaktisks līdzeklis slimnieka ērtākai novērošanai, tehnoloģija tika attīstīta, iekļaujot sevī ne tikai medicīnas, bet arī citu nozaru sasniegumus, līdz ieguva tādu formu, kādu to pazīst mūsdienās, mazu, ķermenī iemontētu datu krājēju. Visi datu nesēji ir savienoti sistēmā, kuru kontrolē un pārbauda speciāli izraudzīta zinātnieku grupa. Nironā šādu aparātu ievieto ķermenī katram jaundzimušajam.

Šī ierīce visiem tiek iemontēta pie elkoņa, taču tā redzama kā svītrkods uz plaukstas locītavas. Pirmie cipari (kas ir konstanti nemainīgi visu dzīves laiku) ir tavs pilsoņa numurs un datums, kad esi nācis pasaulē. Pārējie cipari mainās. Tie norāda uz algas patēriņu to, cik daudz naudas vēl ir atlicis, un uz veselības stāvokli. Pats pēdējais numurs sarakstā norāda uz pilsoņa produktivitāti. Redzat, labākos apbalvo.

Brīdī, kad pret mani tika pavērsts katanas asais .ssmens, dzirdēju, kā mans un Kaoru bioaparāts spītīgi iepīkstas. Paātrināta sirdsdarbība.

Sajutu, kā mani sagrābj divas spēcīgas, muskuļotas rokas un ievelk mijkrēšļa un putekļu pilnā telpā. Grasījos pabrīnīties par biezo, smago gaisu, kas pildīja istabu, bet tad atcerējos pirmīt piedzīvoto atkritumu izmešanu pa logu un noriju savu šoku līdz ar bailēm, kuras bija sākušas kratīt ķermeni. Vajadzēja nomierināties! Atvēru acis, lai redzētu, kur tieši atrodos. Pie vienas no sienām istabas tālākajā stūrī stāvēja ļodzīgs galds un vecs, pussabrucis koka grāmatu plaukts. Telpas vidū atradās dīvāns. Tas izskatījās labākā stāvoklī nekā pārējās mēbeles, taču varēja manīt, ka arī tas ir krietnu laiku kalpojis saviem īpašniekiem, jo bija vienos caurumos. Istabā bez manis un Kaoru (cik nu varēja saskatīt šādā puskrēslā) atradās vēl pāris cilvēku. Viena no viņiem bija meitene, kas turēja pret mani pavērsto ieroci. Vērojot viņas raupjo sejas izteiksmi, jutu, kā pāri mugurai pārskrien aukstas skudriņas. Cik laipna uzņemšana! Vēl tikai trūka sarkastiska "kā tev klājas?" un indes tējā. Lai gan par dzērienu šeit nevarēja būt ne runas! Pieļāvu, ka tik antisanitāros apstākļos ar tik daudziem noteikumu pārkāpumiem pat teorētiski nevarētu atrast nomazgātu trauku. Kāpēc gan Nironas vadītāji pieļāva to, ka kārtīgajā un tīrajā pilsētā eksistē šāds rajons? Atlika tikai atsūtīt uz šejieni attiecīgo brigādi, un lieta darīta!

Drebuļi pārņēma visu augumu. Aptvēru, ka, iespējams, esmu nonākusi kāda ielu grupējuma nagos un nekad vairs netiklu njāti??. ja nu viņi mani turēs kā ķīlnieci?

Nē, tas nebija iespējams! Akusei nesūtītu mani tik bīstamā uzdevumā!

-   Maimi, nolaid ieroci! Paraugies uz tiem abiem nabadziņiem. Zēns izskatās tā, it kā grasītos piečurāt bikses, bet meitene nevaldāmi trīc. Turklāt abu biodraņķi pīkst tik skaļi, ka kurls var palikt. Šaubos, vai viņi spēj mums ko nodarīt! klusumu pārtrauca kāda veca, nedaudz čerkstoša balss. Pašķielēju uz runātāju. Tas bija vīrietis ar sirmiem matiem un skaidru, caururbjošu skatienu. Atviegloti nopūtos, kad par Maimi uzrunātā meitene pagāja nostāk un nolaida zobenu, lai gan nepārprotami varēja saprast viena lieka kustība no manas puses un es tikšu sacirsta gabalos.

-   Kas jūs esat un kādēļ šeit ieradāties? vīrietis stingri noprasīja. Pamanīju vieglu sakustēšanos aiz viņa. Tur, ēnās un putekļos noslēpies, atradās kāds, kuru skaidri neredzēju.

Dziļi ievilku elpu un nedaudz drebelīgi atbildēju:

-    Mūs sūtīja Akusei Kotagami. Viņš ir mans priekšnieks. Mums vajadzēja piegādāt sūtījumu uz šo adresi… Ar pūlēm pabeigusi, uzdrošinājos izslieties. Par Maimi nosauktā meitene samiedza acis, neizlaižot mani no sava redzesloka. Savāda sajūta. Šķita, ka esmu pieķēdēta pie sienas un mans kustību areāls neizplešas tālāk par kādiem divdesmit līdz četrdesmit centimetriem. Ar acu kaktiņu pablenzu uz Kaoru. Viņš izskatījās ļoti sašļucis. Nebija grūti iedomāties, ka jaunekļa seja bālumā šobrīd pārspēja viskārtīgākās mājsaimnieces centīgi nopulēto virtuves galdu.

-  Ak tad Akusei! Beidzot! Vīrietis piecēlās un pienāca man klāt. Izstiepis roku, viņš viegli pasmaidīja, un es atklāju, ka viņam trūkst pāris zobu. Jau atkal sajutu vēsas tirpas.

-   Dod nu šurp to, ko tas vecais sakārnis tev ir iedevis! vīrietis atkal ierunājās. Piekrītoši pamāju. Nospriedu: jo ātrāk izdarīsim uzticēto, jo ātrāk tiksim no šejienes prom, un, lai gan doma lavierēt starp debesskrāpjiem augstu gaisā mani nepavisam nesajūsmināja, tomēr labāk izvēlējos to nekā palikt tik baisu un kriminālu cilvēku kompānijā. Atvēru plecu somu un no tās izņēmu priekšnieka sniegto mapīti. Iedevu to vīrietim.

-   Tas būtu viss. Vai varam iet? jautāju, palūkodamās uz izeju. Dzirdēju, kā meitene ciešāk sažņaudz savu ieroci un pasper asu soli uz priekšu.

-  Maimi! vīrietis dusmīgi uzsauca. Balss intensitāte lika man sarauties.

-   Domāju, ka droši varat doties prom. Esat paveikuši jums uzticēto darbu, un šeit jūs vairs nekas nekavē. Vīrietis norādīja uz durvīm, cieši skatīdamies uz meiteni ar katanu.

-  Turklāt, viņš piebilda, klusi iesmējies, tas puisis tev blakus izskatās tā, it kā viņam steidzami vajadzētu svaigu gaisu.

Kaoru vairs nebija pat bāls. Viņš, aizžmiedzis acis un piespiedies sienai, bija tik tuvu ģībonim kā vēl nekad. Puiša bioaparāts turpināja uzstājīgi pīkstēt. Vēl nedaudz, un viņu sāks meklēt mediķi. Te tev nu bija: "Es tevi aizstāvēšu!" Negribīgi saņēmu viņu aiz rokas un parāvu uz izejas pusi.

-   Nodod Akusei manus sveicienus, vecais vīrietis sacīja. Uzlicis roku uz manas muguras (tas lika pamatīgi satrūkties, tomēr es nepagriežos, cerēju ātrāk tikt prom), viņš pieliecās tuvāk un nočukstēja:

-    Kā arī nevajadzētu teikt nevienam par šodien redzēto. Negribētu, lai nevēlami cilvēki pārprastu.

Piekrītoši pamāju. Neatskatīdamās pavēru durvis un pārkāpu pāri nodeldētajam slieksnim.

Atpakaļ mēs vairs nelidojām, bet gan lēni gājām cauri visam rūpnīcu rajonam, kas, kā izrādījās, bija pietiekami liela pilsētas daļa. Krietni lielāka, nekā es biju iedomājusies agrāk.

Kad tikām cauri nožogojumam, kurš atdalīja rūpniecības rajonu no pārējās kārtīgās un sakoptās pilsētas, kas kā kauna zīme bija iededzināts uz Nironas skaistās, bālās ādas, Kaoru bija atguvis savu ierasto sejas krāsu. Pasitis dēli padusē, puisis lēni vilkās man nopakaļ. Pati biju pilnībā nomierinājusies, un, kad tikām laukā, es beidzot ieelpoju tīru, svaigi pārstrādātu gaisu, un visas nepatīkamās atmiņas par šodienu šķita jau pagātne.

Gar pašu ielas malu uz milzīgo strūklaku pilsētas centrālajā laukumā plūda piecus metrus plats kanāls, pilns ar kristāldzidru ūdeni. Uz mirkli apstājos, neviļus ielūkodamās tajā. Redzēju tuvāko namu atspulgu, virs tiem mašīnas, pa ielu mums garām ejošos cilvēkus. Kanālā peldēja dažādu zivju projekcijas, un, ūdenim saviļņojoties, pilsētas ainava sajaucās neizšķiramā krāsu paletē. Pieliecos, lai ar pirkstu galiem pieskartos siltajai šķidruma virsmai. Maza, dzelteni zila zivtele piepeldēja tiem pavisam klāt, un es jutu bioaparāta pieskāriena impulsu. Veikli noķēru ūdens radību plaukstā un cieši to saspiedu, aizvērusi acis.

-   Airī, ko tu tur dari? Kaoru pienākdams vaicāja. Gluži kā no sapņa izrauta, mulsi palūkojos uz jaunekli.

-   Neko tādu, ejam, attraucu un pastūmu jaunekli uz priekšu, tajā pašā laikā izlaižot noķerto zivi no plaukstas.

Bridi karājusies gaisā, hologramma iemirdzējās, pārvērtās par taureni un aizspurdza debesīs, izgaisdams no redzesloka. Pasmaidīju. Nekas nevarēja būt labāks par dzīvi tik skaistā, drošā, brīnumainā un tehnoloģiski attīstītā pilsētā.

Kad abi sasniedzām krustojumu, kuru šķērsojot varēja nokļūt Dzīves Telpas Labiekārtošanas birojā, Kaoru negaidīti apstājās un spēji satvēra mani aiz rokas. Pagriezos, lai jautājoši palūkotos uz jaunekli, varbūt puisis vēlējās atvainoties par to, ka nebija spējis mani aizstāvēt iepriekš, lai gan pirms tam dižojies ar savu spēku?

Viss kārtībā, iedrošinoši noteicu un grasījos doties pāri ielai, taču drauga ciešais tvēriens neļāva man izkustēties.

Kaoru atvēra muti un centās izdabūt pāri lūpām to, kas varētu izteikt acīm redzamo.

Iespējams, es to biju pamanījusi jau agrāk, vajadzīgie maņu orgāni vienkārši nebija laikus aizgādājuši redzamo informāciju līdz smadzenēm. Spītīgi, kā turoties pie pēdējām pagājušā momenta paliekām, skatījos uz Kaoru, pūloties saprast, kādēļ viņš kulsta lūpas kā no akvārija izmesta zivtiņa.

Beidzot draugam izdevās izdvest skaņu, kas pārspēja apkārtējo troksni. Viņš iesmilkstējās. Kaoru sāka raustīt mani aiz rokas, sparīgi kratot galvu. Nu jau viņa izturēšanās man šķita smieklīga. Vēlreiz izgrūdis savādo, smilkstienam līdzīgo troksni, jauneklis nometa uz zemes liddēli un nervozi izstiepa roku uz priekšu. Beidzot izlēmu sekot puiša acu skatienam un pavēros norādītajā virzienā.

Varētu teikt, ka pilnībā apstulbu no ieraudzītā. Gribēju sacīt, ka laiks mosties, vai palūgt, lai kāds man iekniebj, bet tie nebūtu bijuši īstie vārdi. Kā justos jūs, ja kādā dienā, kas šķietami neatšķiras no vakardienas vai rītdienas, nedaudz aizgulētos, gandrīz nokavētu darbu, tiktu sūtīti uz aizdomīgu rūpnīcu rajonu, lai nogādātu tikpat aizdomīgu paciņu visai baisiem klientiem, un, atgriezušies atpakaļ un vēloties iedzert tasi nomierinoša dzēriena, atklātu, ka stāvat uz ietves un lūkojaties uz gruvešiem, kas vēl šorīt skaitījās jūsu darba vieta?

Kad ieraudzīju sagrauto ēku, man šķita, ka visa pasaule sabrūk līdzi tai. Cauri prātam izšāvās desmitiem jautājumu. Kas notika? Vai neviens nav cietis? Vai visi ir izdzīvojuši? Un kur tagad ir priekšnieks, kas varbūt pat ir izglābis mūsu dzīvību? Kā vispār Nironā kaut kas tik šaušalīgs varēja atgadīties? Varbūt tie ir teroristi no kaimiņvalsts?…

Kaoru apsēdās uz ietves malas un ar neko neredzošām acīm sāka cītīgi blenzt uz pretējās mājas pelēko fasādi. Iespējams, puisis centās aptvert notikušo, varbūt mēģināja sev iegalvot, ka viss ir tikai murgs; patiesību es uzzinātu vien tad, ja spētu nolasīt viņa domas.

Apsēdos jauneklim līdzās.

Šādos brīžos mani mēdz pārsteigt mūsu pilsēta. Dzīve šķita vienmēr traucamies uz priekšu, visi turpināja savas dienas gaitas, ari tādos apstākļos, kad tuvumā noticis negadījums. Dažreiz likās, ka centrālajā laukumā varētu uzsprāgt ūdeņraža bumba, bet cilvēki paietu postažai garām tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Pie mums pienāca glītā, tīrā formastērpā ģērbies vīrietis, stādījās priekšā kā Nironas Drošības specdienesta divīzijas pārstāvis (tobrīd biju tik ļoti šokēta, ka pat nepiefiksēju šī cilvēka vārdu) un jautāja, vai mēs esot Tiama Kaoru un Suzuki Airī, kas strādājuši Dzīves Telpas Labiekārtošanas birojā. Mēmi pamāju. Varēju necensties runāt kārtības sargs par mums abiem jau noteikti visu zina.

Viens klikšķis speciālajam dienestam paredzētajā datubāzē, un informācija no mūsu bioaparātiem jau atradās viņa personālajā elektroniskajā piezīmju blokā.

-   Tātad vēlētos jums uzdot vienkāršus jautājumus, vīrietis sacīja dienestā notrulinātā intonācijā. Pamāju. Runāt negribējās. Baidījos, ka balss izklausīsies pārāk klusa, pārāk samocīta, pārāk… ne pēc manis.

-   Vispirms runāšu ar jums, Tiama kungs. Pēc tam ar jūsu pārinieci. Specdienesta divīzijas pārstāvis ar rokas kustību aicināja Kaoru piecelties un paiet nedaudz nostāk. Jauneklis pieslējās, un es redzēju, ka viņš ir uz spēku izsīkuma robežas. Bet varbūt man tā tikai šķita un es redzēju viņā pati savas sajūtas?

Kad drošībnieks atradās apmēram desmit soļu attālumā no manis, jutu, kā kabatā nopīkst komunikāciju iekārta. Jauna ziņa. Izņēmu savu mazo mobilo atmiņas nesēju un ieslēdzu izvēlni, uzspiežot uz ziņu saņēmēja. Parādījās hologrāfiskais skārienjutīgais ekrāns.

-   Jums ir pienācis viens vēstījums, paziņoja ieprogrammētā mehāniskā sievietes balss. Nospiedu atskaņošanas pogu un vēroju, kā uznirst teksts.

"Airī, tev man ir jāuzticas! Drošības specdienesta darbinieks šobrīd izjautā Kaoru. Dodies pie viņiem un saki, ka pārinieks nejūtas labi un tu vari izstāstīt visu, ko šodien darījāt. Piekriti visiem vīrieša izteiktajiem apgalvojumiem."

Izberzēju acis. Izlasīju ziņu vēlreiz, taču nekas nemainījās tajā vēl joprojām kāds, kura numuru neatpazina komunikators, man pieprasīja doties pie drošībnieka un, iespējams, melot par šodien veikto uzdevumu. Izslēdzu iekārtu un turpināju sēdēt, domājot, ka neesmu nevienam neko parādā. Viss, ko vēlējos, bija ātrāk doties mājās un aizpildīt darba pieteikuma anketu, lai jau rīt varētu sākt jaunas vietas meklējumus. Pēc tam ieiet nomierinošā dušā un ielīst gultā, lai aizmigtu un nepamostos līdz pat tam brīdim, kad atskanēs modinātājs.

Ierīce rokās atkal ievibrējās. Gribēju to izslēgt, taču aiz uztraukuma netrāpīju uz īstās pogas un tā vietā atvēru jauno ziņojumu. Acu priekšā gailēja septiņas rakstu zīmes.

"Lūdzu!!" Palūkojos apkārt. Varbūt ziņas sūtītājs mani šobrīd vēro? Taču nevienu aizdomīgu personu nemanīju.

Nopūtos. Šķiet, tik smagu izelpu no manis reti var sagaidīt. Piecēlos un nogurušā gaitā devos uz drošībnieka pusi. Godīgi sakot, man nav ne mazākās nojausmas, kāpēc tā izdarīju. Varēju taču tās ziņas vienkārši ignorēt!

Vīrietis redzēja, ka es tuvojos.

-    Domāju, ka nevēlēsieties, lai es jūs ilgi aizkavēju. Tiama Kaoru, paldies par sadarbību, varat doties. Jauneklis pamāja un, pagājis man garām, klusi sacīja: Es tevi pagaidīšu, labi? un devās atpakaļ uz vietu ietves malā, kur bija sēdējis iepriekš.

-    Tātad? Drošībnieks pievērsās man. Jūs esat Suzuki Airī jaunkundze? Vienīgais šobrīd uz vietas esošais vecākais darbinieks? vīrietis jautāja. Piekrītoši pamāju.

-   Darbu uzsākāt nesen. Turpināt mācības vidusskolā. Jau atkal piekrītoši pamāju. Vīrietis lasīja piezīmju bloka monitorā tālāk:

-   Strādājat ar vidēju produktivitāti, saņemat darba stāžam un vietai atbilstošu algu, esat kārtīgs sabiedrības pilsonis. Jūsu māte un tēvs darbojas valdībai piederošā firmā. Visu šo laiku esat ieradusies darbā ar regulāru precizitāti. Arī šorīt. Reģistrators norāda, ka pārkāpāt ēkas slieksni tieši pusastoņos. Drošībnieks atrāva acis no datiem un paskatījās uz mani. Jutu, kā elpa un sirdspuksti nedaudz paātrinās. Šorīt es taču biju aizgulējušies un nokavēju darbu. Kā gan mani varēja reģistrēt laicīgi? Vīrieša skatiens atkal nolaidās, lai nolasītu piezīmju blokā mirguļojošo informāciju.

-   Turpmākā dienas kārtība bija šāda: devāties laukā no ēkas pulksten 8.15, lai nogādātu Laikmetīgās mākslas muzejam datu nesēju, jo nedarbojās pārsūtītājs. Darbinieks aizvēra ziņojumu, mehāniska balss paziņoja "Ziņojuma beigas", uņ iekārta vīrieša rokās izslēdzās. Specdienesta divīzijas darbinieks gaidīja atbildi. Diemžēl to vien varēju, kā stāvēt un blenzt uz iztaujātāju.

Parasti es savu domu gājienu mēdzu raksturot kā mudžekli, kamolu, ar kuru tikko spēlējies kaķis un tajā sapinies. Tam, kas notika manā galvā tobrīd, apraksta vienkārši nav. Jau kuro reizi vienas dienas laikā šķita, ka pasaule sagrūst pār mani. Viss sašūpojās. Acu priekšā ieraudzīju tikko kā lasīto pēdējo ziņu: "Lūdzu!!" Šķiet, uz mirkli aizturēju elpu, jo, kad atkal to ievilku, plaušās sāpīgi iedzēla.

-   Lūdzu.

Klusībā nolamāju sevi un nodūru galvu, lēni, negribīgi pamājot. Nespēju vairs uzlūkot drošībnieku, nespēju melot, skatoties cilvēkam acīs.

-   Tas būtu viss, noteica vīrietis un, nesakot vairs ne vārda, devās pie sava transportlīdzekļa.

Es sabruku turpat uz ietves.

3

Jau ilgāk par stundu gulēju uz muguras, nespēdama aizmigt. Vienaldzīgi vēroju griestus un to, kā pikseļotas zvaigznes lēni dejoja pa ekrāna virsmu. Istaba slīga puskrēslā. Priecājos, ka klusums negriež ausīs. Fonā šalkoja ūdens skaņas, tās ļāva atslābināties. Vismaz parasti. Šovakar šķita, ka nekas nepalīdzēs nomierināties. Centos iekārtoties ērti, taču visu laiku kaut kas traucēja vai nu spilvens likās par cietu, vai arī kļuva par karstu. Jau divas reizes biju piecēlusies, lai pavēlētu ieslēgt un atkal izslēgt gaisa ventilāciju.

Zināju, ka aizmigt neizdosies, taču stūrgalvīgi turējos pie šīs vēlmes, kā vakuumā peldošs cilvēks turas pie eksistences apziņas. Domāju: ja izdosies pagulēt, tad atmiņas par šodienu izgaisīs.

Varbūt notikušais ir vienkārši slikts sapnis? Varbūt, no rīta pieceļoties, izrādīsies, ka nekas nav noticis, ka manu darba ēku neuzspridzināja nezināmi ļaundari, ka es nesameloju drošībniekam pirmo reizi savā mūžā, ka neviens nezināmais nav sūtījis man ziņu. Un priekšpusdiena, kuru biju aizvadījusi rūpniecības rajonā, šķitīs tāla, nekad neeksistējusi pagātne.

Prātā murdēja daudz dažādu drudžainu domu. Ķermeņa stāvokļa noteicējs bioaparātā bieži pīkstēja, norādot gan uz paaugstinātu asinsspiedienu, gan uz paātrinātu sirdsdarbību un pulsu. Galva dunēja. Acis sūrstēja. Muguru durstīja sīkas adatiņas, jo nebiju mainījusi savu pozu jau ilgāku laiku, taču, vienalga, negrasījos to darīt. Tā vietā spītīgi turpināju blenzt griestos, it kā tur spētu atrast atbildes uz visiem jautājumiem, par kuriem kādreiz ir interesējušās inteliģentas būtnes.

Prātoju par to, kādēļ māte ar mani nav sazinājusies. Brīnījos, ka viņa nav vēl pa galvu pa kaklu atsteigusies pie manis, vēloties izdibināt visu, kas šodien notika, bet ne jau tādēļ, ka būtu uztraukusies par mani, bet gan tādēļ, ka noteikti bija šokā par sistēmā pieļautajām nekārtībām, ja viņa jautātu, ko gan es teiktu? Patiesību? No domas par atzīšanos, ka pirmo reizi mūžā esmu samelojusi svarīgam valdības drošības dienesta pārstāvim, aukstas tirpas skrēja pāri kaklam, mugurai, rokām. Pēdējos piecus gadus mēs ar māti sarunājāmies reti, viņa vienmēr bija ļoti aizņemta, tāpat kā tēvs. Suzuki Majuko ir ļoti lojāla Nironas pilsone, ievēro ikvienu likumu, un viņas lietderības koeficients ir 35. Šeit jāpiemin tas, ka gada beigās cilvēkus, kuru centība un strādīgums ļoti daudz ir devis pilsētas attīstībai, nominēja balvai. Mana māte tika uzaicināta uz šo pasākumu katru reizi, un tikpat konstanti jau veselu desmitgadi viņa šo balvu nav saņēmusi. Savādi, taču agrāk es neaizdomājos par to, cik vārgas bija kļuvušas mūsu ģimenes saites. Tā gan notika gandrīz ar visām ģimenēm Nironā. Kļūstot pieaugušiem, mums pašiem jāsāk rūpēties par sevi. Par spīti tam, ka pie dzīves vienatnē biju vairāk vai mazāk pieradusi, reizumis pienāca tādi vakari kā šis, kad es vēlējos būt maza meitene, kas saritinās mātei klēpī, kamēr viņa stāsta vakara pasaku par brīnumainām zemēm un drosmīgiem cilvēkiem, kas dodas briesmu pilnos piedzīvojumos. Māte bērnībā tā nedarīja bieži, atceros vien dažas reizes, kad viņa kaut kam tādam piekrita, tieši tādēļ es šīs atmiņas glabāju kā vislielāko dārgumu, ticēdama, ka vēl ilgi atcerēšos viņas saldo smaržu un apburošo smaidu.

Kārtējais dūriens mugurā. Beidzot sāpes bija mani uzveikušas, un es gurdeni pieslējos sēdus. Paņēmu spilvenu un atbalstījos pret vēso sienu. Skatiens pievērsās uz galda zibošā Simo spilgtajiem rādītājiem, kas vēstīja, cik ir pulkstenis un pēc cik stundām sāksies jauna diena, kā arī to, ka Nironas pilsoņiem beidzot ir iespēja savā īpašumā saņemt revolucionāru izgudrojumu traipu iztīrīšanai no darba drēbēm. Pēdējais, ko manas acis uztvēra, bija jaunākās komunikāciju iekārtas reklāma. "Iegādājies, neatpaliec no labākajiem draugiem un darba kolēģiem esi moderns!" Garos un plašos vārdos tika aprakstīti visi ierīces plusi, no kuriem prātā gan saglabājās tikai viens (jo pārējais paslīdēja garām kā nebijis) universālā pretielaušanās sistēma.

Sažņaudzu spilvenu un piespiedos tam cieši klāt, it kā tas spētu glābt no visām problēmām. Kurš būtu varējis piekļūt manam kodam un to izmainīt tā, lai reģistratori nepiefiksētu manu ierašanos rūpnīcu rajonā? Kāpēc es meloju drošībniekam, uzticoties trakai ziņai no nepazīstama svešinieka?

"Pie zvaigžņu putekļiem, Airī, kur ir tavs saprāts?"

Sparīgi un strauji papurināju galvu un lēnām noslīdēju gar sienu atpakaļ guļus pozīcijā. Griestu piedāvātā panorāma nule pagājušajās pāris minūtēs nebija mainījusies. Ievilku elpu un pagriezos uz kreisā sāna. Aizvēru acis. Pirmo reizi mūžā jutos tik ļoti nelāgi.

Varbūt tomēr mest mieru sevis urdīšanai? Varētu izdarīt ko lietderīgu, nevis truli gulēt un izturēties kā tikko pa resno zarnu iznākušām dārzeņu atliekām.

Kad jau grasījos pagriezties uz otriem sāniem, apsverot ģeniālo ideju celties augšā un turpināt iepriekš iesākto nekā nedarīšanu, izdzirdēju klusu pīkstienu. Uz mazā naktsgaldiņa iegaismojās datu pārnēsātājs. Parādījās hologramma, kurā kāda meitene, kam teorētiski būtu jāizskatās pēc manis, smaidot sacīja: "Jums ir pienākusi jauna ziņa. Vai vēlaties to izlasīt vai arī noklausīsieties? Varbūt atliksiet ziņas izpēti uz vēlāku laiku?"

Atkal pieslējos sēdus, pastiepos, paņēmu mazo ierīci un atvēru balss ziņu. "Ziņa no Kaoru. Tu guli? Ziņas beigas."

Tātad es nebiju vienīgā, kas tik vēlā (vai arī ļoti agrā) stundā mocījās ar bezmiegu. Nolēmu jauneklim piezvanīt. Pārmaiņas pēc vēlējos dzirdēt Kaoru un redzēt viņu. Varbūt doma, ka puisis ir vienīgais, kurš zina visu šodien notikušo, neļāva man pārkāpt vājprāta robežu.

Ātri uzspiedu nepieciešamos taustiņus un jau pēc mirkļa ieraudzīju Kaoru seju, kas nedaudz raustījās sliktā savienojuma dēļ. Jāatzīst, draugs arī izskatījās nelāgi. Nē, nevis "es neesmu gulējis visu nakti", bet gan "man šķiet, ka es lēnām sāku jukt prātā".

Abi klusējām. Tad jauneklis nolēma pārtraukt šo dīvaino mulsumu un noklepojās.

-    Ē… viņš gari novilka un izlaida pirkstus cauri tumšajiem matiem. To, ka viņa roka trīc, varēja ļoti labi redzēt.

-   Sveiks! centos mundri uzsaukt. Nesanāca. Zināju, ka jauneklis saprot to, kā jūtos.

-   Jā, nu gan traka bija šodiena! Kaoru sacīja.

-   Vakardiena, izlaboju.

-   Ak jā, vakardiena, puisis piekrita. Ir jaunumi! Es cieši palūkojos uz draugu. Varēja noprast, ka tas ir svarīgi.

-   Kādi?

-   Par darbu. Visi ir apziņoti, izņemot priekšnieku, Kaoru paskaidroja. Kamēr es sagremoju informāciju (smadzenes darbojās ar ātrumu viens bruņurupuča solis minūtē), jauneklis ievilka dziļu elpu, izskatoties pagalam vainīgs.

-   Ir vēl kas. Es pirmo reizi dzīvē uzdrošinājos darba laikā sazināties ar tēvu. Tu jau zini, manējie strādā regulatoru birojā, puisis atgādināja. Piekrītoši pamāju. Šādu faktu atminējos. Kaoru vecāki bija saistīti ar kodu izstrādāšanu bioaparātam. Viņu darbs bija pārbaudīt datubāzē ienākošo un no tās izejošo aparāta signālu. Tajos gadījumos, kad ierīce nedarbojas, kā nākas, uz to tika sūtīta pretvīrusu programma.

-   Tēvs palūkojās tīklā un pateica ko ļoti svarīgu. Šorīt no rīta Akusei bioaparāts pārstājis darboties. Tas nav uzrādījis signālu. Tu jau zini, tehnika dažreiz mēdz niķoties, nekas nav ideāls, tāpēc darbinieki palaida vairākus pretvīrusus, taču nekas nemainījās. Nācās sūtīt kādu uz kantori, taču, kad pārstāvis ieradās, viss jau bija tā, kā mēs to redzējām, atgriezušies no rūpnīcu rajona. Airī, tobrīd, kad mēs runājām ar priekšnieku… Kaoru nepabeidza, taču to nemaz nevajadzēja es lieliski sapratu, ko jauneklis gribēja teikt. Līdz šim vienīgais man zināmais bioaparāta nedarbošanās iemesls bija nēsātāja visu organisma funkciju apstāšanās. Ierīces īpašnieka nāve!

4

Istaba bija tik klusa, ka šķita amorfi bezskaņu briesmoņi rāpo pa sienām, tek lejā no griestiem tieši man uz galvas, padarot matus lipīgus un kaklu miklu. Visdrīzāk gan es vienkārši pārāk uztraucos. Sēdēju uz nedaudz (odzīga krēsla žilbinoši baltā telpā, pilnā ar cilvēkiem gaišās drānās. Pašā priekšā atradās paaugstinājums, uz kura bija uzlikta gados jauna vīrieša fotogrāfija. Jāatzīst, ka Akusei Kotagami pirms desmit gadiem bija izskatījies pat ļoti labi kupliem matiem, kuros nebija ne miņas no sirmuma, maigu, nedaudz draiskulīgu acu skatienu.

Nironā nav pieņemtas garas atvadu ceremonijas vēl piecas minūtes no gandrīz pagājušās pusstundas, un varēs doties prom. Pilsētā tika piekopta sadalīšana atomos pēc cilvēka nāves un glabāšana speciālā urnā, ko pēc tam ievietoja tā sauktajā Liliuma namā, kur nonāca visu aizgājušo atliekas. Vēl ne reizi netiku apmeklējusi to vietu, lai gan mana vecāmāte jau sen kā nedzīvoja šajā saules pusē. Ģimenē vienkārši tā nebija ierasts. Jāatzīst, pilsētā retais devās apciemot mirušos. Dažreiz mēdzu prātot par to, kāds tam ir iemesls: vai cilvēki vienkārši cienīja aizgājēju mieru vai arī šeit dzīvojošajiem nevienam nepatika saskarties ar nāvi tik tiešā veidā?

Jāatzīstas, es pati par nāvi tikpat kā nedomāju. Šī bija tikai otrā reize, kad apmeklēju bēru ceremoniju. Pats dīvainākais bija tas, ka, paļaujoties uz informāciju, kuru Kaoru uzzināja no sava tēva, izrādījās, ka priekšnieks miris jau vakardien no rīta, kas nozīmēja, ka viņš nekādi nevarēja būt ar mums runājis, taču es sarunu ar Akusei atcerējos ļoti skaidri. Priecājos, ka vairs neviens nenāca izprašņāt mūs par traģiskajiem un prātam neaptveramajiem notikumiem, tāpēc man vairs nenācās melot. Zināju: ja vēl kāds pajautās, kas tieši notika, man vienkārši nekas cits neatliks, jo ja tagad izstāstīšu taisnību, atklāsies, ka pašā sākumā esmu melojusi, un kāda slāpēta balss dziļi manī čukstēja, ka tā nebūtu laba izvēle. Es tikai nekādi nespēju saprast, kādēļ.

Paskatījos uz Kaoru, kas bija apsēdies man blakus. Jauneklim zem acīm bija zili riņķi, kas pierādīja to, ka pēc mūsu sarunas viņš nav gājis gulēt. Zināju, ka izskatos tikai nedaudz labāk par pārinieku, jo no rīta spēju savākties, piecelties un iedzert tasi nomierinoša dzēriena. Plānoju pēc piemiņas brīža beigām aprunāties ar Kaoru un izstāstīt, ko sameloju drošībniekam. Manuprāt, jauneklim bija tiesības to zināt, jo viņš vakardienas priekšpusdienu bija pārcietis kopā ar mani, kā arī šādā veidā plānoju izvairīties no mātes, kas sēdēja man otrā pusē. Nojautu gan, ka saruna ar draugu viņu neaizkavēs, tomēr zināju, ka man nevajag daudz. Pietiks visu izskaidrot Kaoru un sagaidīt jaunekļa reakciju.

Nervozi dīdījos, sēžot uz krēsla. Kaoru, kā varēja skaidri manīt, grozīja galvu uz visām pusēm, lai izvairītos no mana neatlaidīgā skatiena. Nojautu, ka viņš manās acīs spēj saskatīt to nedrošību, kuru juta pats.

Izlēmusi, ka nav lielas jēgas vilkt garumā, uzrunāju puisi:

-   Kaoru! Viņš viegli nodrebēja tā, it kā jau pavisam būtu aizmirsis, ka es sēžu viņam pretī pie galdiņa nelielā iestādījumā, kurā varēja iegādāties garšīgus un atspirdzinošus dzērienus, kā ari lieliskākos Nironas saldumus.

Jauneklis vārgi pasmaidīja, kā atvainodamies par to, ka uzvedas tik dīvaini.

"Airī, elpo lēni un mierīgi!" pavēlēju sev. Cenzdamās saņemties, savilku rokas dūrēs un vaicāju to, kas jau krietnu laiku riņķoja domās:

-   Vai tu man uzticies?

Kaoru pārsteigts beidzot palūkojās uz mani.

-Jā, protams! Viņš apstiprināja pamājot. Aptvēru, ka puisis varētu nesaprast, kādēļ es jautāju ko tik savādu. Šoreiz bija mana kārta dāvāt pāriniekam atvainošanās smaidu.

-    Kaoru, man tev ir kāds milzīgs lūgums. Pastāsti man: ko tev prasīja drošībnieks? Kā arī ko tieši un kam tu esi izstāstījis par mūsu vakardienas… ceļojumu? pabeidzu sakāmo, cieši skatoties uz jaunekli. Brīnījos par to, cik dzīvīga ir Kaoru seja, jo tās izteiksme varēja mainīties vairākkārt minūtē. Zināju, ka viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kurš pat bīstamā situācijā vai tad, ja nav citas izejas, nespētu pārliecinoši melot. Puiša seja pasaulei rādīja katru sīkāko izmaiņu viņa izjūtās. Izskatīdamies samulsis un apjucis, Kaoru sacīja:

-   Tā kā uz vietas esošais vecākais darbinieks biji tu, neko daudz man nejautāja, tikai lūdza apstiprināt pāris sīkumu: savu identitāti un to, ka es strādāju šajā kantorī un cik ilgi. Standarta procedūra, cik sapratu, puisis skaidroja. Es atviegloti nopūtos. Negaidīti ienāca prātā, ka persona, kas stāv aiz visiem šiem notikumiem, ir visu ļoti labi izplānojusi. Ticēju, ka uzspridzinātā ēka nav šādi cietusi kādas iekšējas kļūmes dēļ.

-   Par vakardienas notikumiem esmu runājis tikai ar tēvu. Un visu es viņam neizstāstīju.

Vēl viena atvieglota nopūta no manas puses.

-   Ko tieši tu viņam teici?

-   To, ka bijām saņēmuši darbu un devāmies ārā no kantora, un, kad atgriezāmies, ēkas vietā atradām drupu kaudzi. Vairāk neko.

Sajutu vēlmi pateicībā apskaut puisi, taču savaldījos. Nevēlējos padarīt situāciju vēl neveiklāku.

-   Man tev ir vēl viens lūgums, un tas ir ļoti svarīgi. Nevienam nestāsti par to, kur vakar bijām. Pat tēvam nemini neko lieku. Sajutos vainīga. Kā gan es uzdrošinājos lūgt Kaoru, viņam to nemaz nenojaušot, slēpt informāciju, lai neatklātos pašas meli? Kaunā piesarku un ar skatienu ieurbos gaišajā galda virsmā. Nojautu, ka jaunekļa sejā atkal ir parādījies izbrīns, un gaidīju no viņa puses jautājumus, kas sāktos ar "kāpēc" vai "kādēļ", taču laiks lēni ritēja uz priekšu, bet puisis nebilda ne vārda. Nekas cits neatlika kā atkal paskatīties uz pārinieku. Kaoru smaidīja un saprotoši māja ar galvu.

-   Airī, zinu, ka tev ir savi iemesli lūgt kaut ko tādu. Kā jau teicu, es tev uzticos. Ceru, ka spēsi to novērtēt un vēlāk visu man paskaidrosi. Līdz tam laikam apsolu nevienam neteikt ne pušplēsta vārdiņa! Cik patiesa, atklāta sejas izteiksme! Un nopietnība acu skatienā! Tikai tagad sāku apjaust to, cik vērtīga ir mana draudzība ar šo puisi. Jā, Kaoru spēja būt neveikls vai tieši pretēji pārāk pašpārliecināts, pat reizēm šķita nedaudz riebīgs, taču beidzot es apzinājos, ka viņam piemita kāda ļoti laba īpašība, kura atsvēra visas iepriekš nosauktās. Pat bailēs, pat nedrošībā, uztraukumā un grūtībās puisis vienmēr atradās blakus!

Piecēlos un paklanījos, sakot:

Paldies. Vai mēs varētu tikties rīt? Līdz tam laikam ceru sakārtot visas savas domas loģiskā secībā un… jā… Saminstinājos, mulsi pasmaidījusi. Rīt tu visu uzzināsi!

Pagriezos un neatskatījusies devos ārā no atspirdzinātavas mākslīgās saules gaismas pielietajā ielā.

5

Brīnumainā kārtā man izdevās pārdzīvot vakaru un izturēt mātes uzmācīgo tincināšanu. Patiesībā, ja jūs zinātu, cik ļoti sīkumaina un piekasīga spēj būt Majuko, iespējams, jūs uzskatītu mani par varoni. Māte izteica savas cerības par drīzu vaininieku atrašanu. Viņa, kā šķita, ļoti uzticējās Nironas kārtības sargiem, juzdamās patiesi sašutusi, ka varēja notikt kaut kas tāds un tas nav laikus novērsts.

Nakti aizvadīju, turpinot iepriekš aizsākto "aizraujošo" lūkošanos griestos. Iestājoties rītam, līdz ar gaismas izslēgšanu visā pilsētā cēlos, lai dotos īsā pastaigā un pārdomātu turpmāko rīcību. Vajadzēja aiziet uz Darba nodrošinājuma biroju. Nevēlējos sēdēt dīkā un neko nedarīt, un vērot, kā pasaule slīd man garām, kamēr es izjaucu savu ikdienas ritmu un tieku ierakstīta sliktāko pilsētas iedzīvotāju sarakstā.

Darba nodrošinājuma birojs oficiāli tika atvērts pēc pusdienlaika, jo no rīta savus pienākumus veica arhivētāji un darba piedāvājumu kārtotāji, lai vēlāk potenciālie strādājošie bez lielām problēmām varētu atrast sev vēlamo amatu.

Lēni, nesteigdamās devos biroja virzienā, kad lielais pilsētas pulkstenis nozvanīja dienvidu. Pēc pusstundas nonācu pie trīsstāvu ēkas. Gaišās sienas un lielie logi vairāk atgādināja slimnīcu, nevis vietu, kurā bija iekārtoti visi iedzīvotājiem nepieciešamie kantori dažādu sadzīvisku jautājumu kārtošanai.

Izejot cauri virpuļdurvīm, ienācu ēkas omulīgajā gaisotnē un sajutu, kā viegli iekņudas plaukstas virspuse. Reģistrators atzīmēja manu ierašanos. Tagad atlika vien apsēsties un gaidīt, kad mani izsauks, jo ierīce jau sūtīja informāciju galvenajam saņēmējam par manu iepriekšējo prakses vietu. Zināju, ka to vēlreiz pārjautās pie datu saņemšanas lodziņa, lai pārliecinātos par ziņu patiesumu.

Paskatījos apkārt. Redzēju daudzus jaunus cilvēkusŠeit neatradās neviens, kurš būtu vecāks par trīsdesmit gadiem. Nironā neviens netika atlaists un darba maiņa notika ļoti retos gadījumos. Šie gadījumi parasti bija visai ievērības cienīgi.

Manā priekšā nolaidās maza, metāliska bumbiņa un balsī ar nelielu mehānisku pieskaņu klusi sacīja: "Suzuki Airi san, pie trešā lodziņa, lūdzu." Piecēlos un piegāju pie biroja darbinieces. Airīmi Tsugi. Pieklājīgi paklanījos. Pasmaidīju. Sieviete neizrādīja nekādas ieinteresētības pazīmes, garlaikoti pētot manu datni, ar roku pieskaroties hologrāfiskajam ekrānam un izceļot vienu vai otru tēmu.

Suzuki Airī san, septiņpadsmit gadus veca, mācās vispārizglītojošā mācību iestādē, apguvusi mākslu, valodu un tehnikas zināšanas, interesējas par vēsturi. Lai iegūtu praksi, vasaras sākumā iestājusies birojā "Dzīves Telpas Labiekārtošana", kur nostrādājusi līdz aizvakardienas ritam. Lietderības koeficients 567. Pateikusi skaitli, sieviete skeptiski palūkojās uz mani. Nosarku. Zināju, ka varētu būt daudz labāks pilsonis, taču nebija daudz tādu, kuri manā vecumā spēja sasniegt tik augstu līmeni kā es, zināju, ka Kaoru koeficients ir 1100. Viegli pamāju ar galvu, piekrītot visam iepriekš teiktajam. Sieviete atkal paskatījās ekrānā. Vēl mirkli pētījusi manu attēlu, viņa nospieda kādu pogu, un tūlīt atvērās blakusskapja nodalījums.

Numurs 63 G, viņa sacīja, izņemot no atvilktnes datu nesēju un iedodot to man. Pateicos par sniegto informāciju un atvadījos. Izgāju ārā no ēkas un uzsāku ceļu mājup. Nebiju tikusi līdz tuvākajam krustojumam, kad sajutu saltumu izskrienam cauri ķermenim. Apstājos. Jutu, kā sastingstu. Lēnām pagriezos. Cilvēki plūda pa ielu dažādos virzienos, bērni spēlējās parkā, gaisā virs manis zumēja transportlīdzekļi un liddēļi, airoboti un reklāmu izkārtnes.

"Airi, tu izturies muļķīgi!" sacīju pati sev un nervozi pavīpsnāju. Ievilku dziļu elpu un pārskrēju pāri ielai. Sirds sāka dauzīties niknāk.

"Kas ar tevi notiek?" nīgri nodomāju, iemūkot pūlī. Pēkšņā panikas lēkme neatkāpās. Mans augums bija baiļu pārņemts. Sāku skriet. Gandrīz nokritu. Varētu domāt, ka aizķēros aiz gaisa molekulārajām daļiņām.

Nomierinājos tikai tad, kad biju tikusi atpakaļ mājās un cieši aizvērusi aiz sevis durvis. Apsēdos uz krēsla un aizvēru acis. Jutos nogurusi. Sirdsapziņu grauza fakts, ka iepriekšējā dienā lūdzu Kaoru manis dēļ melot. Esmu nonākusi jau tik tālu, ka nācās iesaistīt savās nelietībās citus cilvēkus. Šovakar es tam pielikšu punktu! Biju sarunājusi tikties ar jaunekli ap pieciem un visu viņam izstāstīt.

Izņēmu no kabatas datu nesēju, kuru saņēmu Darba nodrošinājuma birojā. Šajā informācijas glabātuvē atradās visi iespējamie turpmākās karjeras varianti un dažādi piedāvājumi cilvēkam ar tādu izglītību un līdzšinējo lietderības koeficientu, kāds bija man.

Uzliku mazo ierīci uz galda, vēroju to un tad, nospriežot, ka nav lielas jēgas gaidīt, kā datu nesējs pamazām noveco un apklājas putekļiem, pasniedzos un nospiedu palaišanas pogu. Priekšā iznira attēls.

Diemžēl tajā nebija attēlota karte ar atzīmētajām iespējamām prakses vietām. Šeit neatradās pat saraksts vai kādas citas norādes uz iespējamo rītdienu. Uz mani raudzījās divas tumšas acis sprogainu matu ielokā.

Kļuva neomulīgi.

Attēls viegli noraustījās un palielinājās. Kas notiek? Gluži no nekurienes parādījās ķermenis. Tas bija apmēram metru un astoņdesmit centimetrus garš vīrietis. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš sēdēja uz mana galda. Sapratu, ka tā ir tikai digitāla vīzija, taču tā bija ieguvusi tik ļoti neiespējami cilvēcisku apveidu, ka gandrīz noticēju vīrieša miesiskajai eksistencei.

Uz mirkli aizvēru acis, cenšoties atsaukt atmiņā visus pazīstamos stiprā dzimuma pārstāvjus, kuri izskatītos līdzīgi šim cilvēkam. Neatcerējos nevienu. Manas aizdomas par to, ka nepazīstu šo personu, apstiprinājās.

Nevilšus aizturēju elpu.

Pastiepu uz priekšu plaukstu. Tā izslīdēja cauri vīrietim, attēls saviļņojās, brīdi kļūstot miglains.

-   Labdien, Suzuki Airī san, virtuālā persona ierunājās. Vīrieša balss bija ļoti spēcīga un valdonīga. Jau no šīs uzrunas vien gribējās sarauties mazai un nepamanāmai.

-   Visticamāk, šobrīd jūs domājat par to, kāpēc paredzētā darba plāna vietā šajā datu nesējā ir šī programma. Diemžēl man nav laika, lai jums paskaidrotu visu. Kad tāds radīsies, apsolu to izdarīt. Šobrīd runāšu cik iespējams īsi. Jūs ar Kaoru esat iesaistījušies ļoti bīstamā spēlē. Cerēju, ka izdosies visu nokārtot tā, lai jums nebūtu jācieš, diemžēl sāku rīkoties nedaudz par vēlu. Akusei bija paguvis veikt pirmo gājienu pirms manis. Jāatzīst, ka pēdu slēpšana tam vecajam kraķim gana labi nepadodas, ar savu gājienu viņš tikai ir piesaistījis visai operācijai lielāku valdības instanču interesi, taču jācer, ka man izdosies visu nokārtot. Šobrīd no jums varu lūgt tikai vienu uzticēties man, neiesaistīties turpmākajās norisēs un gaidīt. Ja radīsies nepieciešamība, es ziņošu, kas jums ir jādara. Zinu, ka manis teiktais patlaban var izklausīties ļoti nesaprotams, neskaidrs un pat muļķīgs, taču lūgšu jums uzticēties, tāpat kā todien, kad samelojāt drošības specdienesta divīzijas ierindniekam, par ko es jums ļoti pateicos. Šādā veidā spējāt izvairīties no acumirklīgām nepatikšanām un devāt man iespēju jums palīdzēt.

Nodrebinājos, atceroties vīrieša pieminēto notikumu, un saraucu uzacis. Vai šī būtu tā mistiskā, komunikatora neatpazītā persona, kura sūtījusi ziņu?

Uz visiem jautājumiem tiks dotas atbildes, kad pienāks īstais laiks. Līdz tam momentam man atliek cerēt, ka mēs vairs nekad nesastapsimies un viss notiekošais paliks jums vien mīklas statusā. Runātājs pasmaidīja. Attēls viegli noraustījās, un vīrietis nozuda tikpat pēkšņi, kā parādījies. Atskanēja signāls, un tas liecināja par to, ka nesējā informācijas vairāk nav.

Klusēju. Datu nesējs izslēgts stāvēja uz galda. Centos apjēgt, kādās ziepēs īsti esmu iekūlusies. Kas bija noticis?

"Iznāk, ka šis vīrietis ir viltojis informāciju, lai neviens neatklātu, kur abi atradāmies torit?"

Klusums bija sācis griezt ausīs pārāk skaļi, tādēļ tās sāka viegli sūrstēt.

Iespējams, viss, kas notiek, ir tikai manas fantāzijas augļi? Es to visu tikai iedomājos?

Piecēlos. Diemžēl, esot šādā stāvoklī, nepaguvu aprēķināt attālumu starp krēslu un tīrīšanas iekārtu blakus, kas, šobrīd izslēgta, mētājās uz grīdas. Sasitu kāju un, sāpēs saviebusies, pasteberēju sānis. Sāpošais īkšķis lika atskārst, ka šī tomēr varētu būt realitāte, nevis murgs, kas ļoti atgādina nomodu. Jutu uz rokām uzmetamies zosādu. Vai istabā atkal bija kļuvis vēsāks?

"Kustini smadzenes, Airi!" uzstājīgi sev sacīju, uztraukti lūkodamās apkārt, it kā meklētu kaut ko pazudušu.

"Varbūt lūgt kāda palīdzību?" iedomājos un tūdaļ pat nostrostēju sevi par neattapību. Turpmākā iesaistīšanās varētu apdraudēt gan mani, gan manus tuviniekus, un to es nekādā gadījumā nevēlējos.

"Varbūt vienkārši likties mierā?" Tas šķita itin labs variants, taču ja nu rodas situācija, kurā man nāksies to nožēlot? Ja nu vīrietis sazināsies ar mani vēlreiz? Pārāk daudz neskaidru varbūtību.

"Jāiet izstāstīt patiesību!" Atviegloti pasmaidīju. "Protams, kāda gan es esmu muļķe! Ko viņi man var nodarīt? Atvainošos, lūgšu piedošanu no visas sirds. Ļaunākajā gadījumā nāksies pārciest vien apkaunojumu un to, ka tikšu pazemināta pilsētas lietderības sarakstā." Iedomājos mātes neapmierināto ģīmi un sparīgi papurināju galvu.

"Airī, tev jau no paša sākuma vajadzēja būt atklātai! Melot bija pilnīgi lieki! Kā gan tu ko tādu vispār spēji pieļaut? Nebūtu tu paklausījusi kāda trakā ziņai, visdrīzāk šobrīd sēdētu un gudrotu, ko no rīta ģērbt, lai dotos uz jauniegūto darbavietu!"

Noskaņojusi sevi uz pozitīva viļņa, paķēru no galda datu nesēju, uzvilku jaku un atvēru durvis nešaubīgā apņēmībā iet uz Nironas kārtības sargu pārvaldi un atzīties. Diemžēl necik tālu netiku, jo man pretī, ļoti apjucis un vainīgs, stāvēja Kaoru. Biju pārsteigta. Jauneklis nemēdza nākt ciemos bez iepriekšēja brīdinājuma.

-   Ēēē… puisis gari novilka un sāka pētīt savu kurpju purngalus.

-    Kaoru, konstatēju acīmredzamo patiesību ar izbrīnu savā balsī. Jauneklis pamāja.

-  Piedod, ka tik pēkšņi. Īstenībā nemaz nebiju tuvumā, tas ir, es nebiju domājis nākt pie tevis, bet… Puisis apklusa. Gribēju jautāt, kas paredzēts teikumā aiz šī noslēpumainā "bet", taču nepaspēju. Sadzirdēju kādu strauji kāpjam augšup.

Tajā pašā mirklī, neko nepaskaidrojis, Kaoru saķēra mani aiz rokas un sāka vilkt uz nākamo stāvu, pārlecot vairākiem pakāpieniem. Jo ātrāk mēs skrējām augšup, jo skaļāk un uzstājīgāk dunēja soļi uz kāpnēm. Tobrīd man varbūt pat vajadzēja priecāties, ka jauniešiem paredzētajā dzīvojamā rajonā lielākai daļai namu nebija liftu. Ja vajātāji izmantotu šo pārvietošanās veidu, mums ar Kaoru nebūtu izredžu aizbēgt.

Pieskrējām pie durvīm, kas veda uz ēkas jumtu. Parasti durvis bija ciet, taču šoreiz, kā par brīnumu, kāds bija aizmirsis tās aizslēgt. Atverot durvis, jutu, kā vēss vējš iesitas man sejā, un sadzirdēju sirēnu kaukoņu lejā uz ielas. Jauneklis nometa liddēli un zibenīgi uzlēca uz tā, paraujot mani līdzi. Automātiski apliku rokas viņam ap vidukli un, pieķērusies apģērbam, aizvēru acis.

-   Kaoru… izdvesu. Ko īsti tu gribi darīt?

Patiesību sakot, nav ne mazākās nojausmas, puisis atzinās, izklausoties ļoti nobijies. Viņš atspērās no jumta virsmas un iedarbināja dēli. Nākamajā brīdī mēs jau ķērām vēju matos, planējot starp māju sienām, jumtiem, mašīnām, izkārtnēm un citiem gaisa sērfotājiem.

Ilgi nelidojām apmēram pēc divām minūtēm nolaidāmies Centrālajā parkā pie lielās strūklakas pāris kvartālu no manas dzīvesvietas. Strūklaka bija savienota ar kanālu, kas tecēja cauri visai pilsētai. Ūdens kanālā cirkulēja pa apli. Es burtiski nokritu uz soliņa, Kaoru apsēdās man līdzās. Gribēju dusmīgi sabļaut uz jaunekli, taču vienīgais, ko šajā brīdī spēju, bija sēdēt, seju paslēptu plaukstās, un censties savākt kopā nožēlojamo čupiņu, vārdā Suzuki Airi. Nosolījos: ja spēšu saglabāt sevī šobrīd lēni gruzdošās negācijas, kad atgūšu normālu pašsajūtu, piekaušu Kaoru tā, ka viņš neatcerēsies ne rīta, ne vakara. Ievilku dziļu elpu un jutu, kā ribās iedur. Dzirdēju puisi sev blakus noliekam dēli uz zemes. Iesāņus blenzu uz viņu un tajā pašā mirklī nožēloju pasaule sagriezās un šķita, ka nāksies vēlreiz ieraudzīt to, ko esmu ēdusi pēdējā laikā. Steidzami vajadzēja nomierināties.

Pēkšņi atcerējos bērnību, kad abi ar tēvu lielajā istabā mēdzām kopā pavadīt daudzas stundas. Tad mēs lieliski sapratāmies un es biju viņa mīļā meitiņa. Tēvs vienmēr mani dēvēja par īpašu, it kā mana nākšana pasaulē būtu iezīmējusi kādas ļoti svarīgas pārmaiņas. Tēvs man iemācīja spēlēt šahu. Jā, lielākā daļa Nironas nemaz nenojauš, ka šāds laika pavadīšanas veids vēl ir saglabājies. Nemaz nebrīnītos, ja mēs būtu vienīgā ģimene, kas kā lielu dārgumu sargā no vecvecākiem iegūto šaha figūru komplektu. Tas, iespējams, bija vienīgais visā pilsētā.

"Airī, atceries, ka, apdomīgi ejot uz priekšu un uzmanoties, pat bandinieks var nokaut karali!" tēvs mēdza teikt. "Un kādreiz tu varētu kļūt par šo bandinieku un…"

Un…? Ko gan toreiz tēvs man vēlējās pateikt? Nu jau atmiņas šķita grūti sasniedzamas, sajutu tās kā cauri miglainam plīvuram tā, it kā no malas vērotu sveša cilvēka sapni.

-   Kaoru, mums ir jāparunā nopietni, sacīju nedaudz drebošā balsī. Priecājos, ka pasaule vairs negriežas. Ieliku roku kabatā, izvilku savu komunikatoru un, atvērusi to, uzklikšķināju uz vienas no pēdējām ziņām, kura bija saglabāta aparāta atmiņā. Pasniedzu komunikatoru Kaoru un vēroju, kā uz hologrāfiskā attēla parādās burti, kas savienojās vārdos, kurus lasīju todien kad pirmo reizi savā mūžā sameloju drošībniekam.

Kā vienmēr, puiša sejā varēja nolasīt ikvienu emociju, ko viņš izjuta. Sākumā pārsteigums, tad sašutums, dusmas, apjukums, mulsums, neizpratne. Un tas viss dažu sekunžu laikā.

Viņš paskatījās uz mani ieplestām acīm, atdodams man komunikatoru, izvilka pats savu aparātu un iedeva to man. Izlasīju ziņu:

"Tiama Kaoru, tūlīt pat dodies pie Suzuki Airī. Viņa ir briesmās! Paķer līdzi liddēli! Tu zināsi, ko darīt turpmāk."

Neparakstīta ziņa no nepazīstama numura. Jutu, kā sirdsdarbība paātrinās. Bioaparāts atkal skaļi iepīkstējās. Ja tas šādi turpināsies, mani sāks tvarstīt arī ārsti. Taču tā, kā rādījās, šobrīd nebija lielākā problēma. Redzēju, kā Kaoru seja kļūst pelēcīgi bāla.

-   Airī, kas notiek? Kur mēs esam iekūlušies?

Piespiedu sev izstāstīt Kaoru visu, ko zinu.

6

Vakari Nironā parasti iestājās ļoti ātri. Ielas, kurās gaismu ģenerējošās iekārtas lēni nodzisa, satumsa dažās minūtēs. Pilsētā neviens nerūpējās par naksnīgo kvartālu apgaismošanu, jo lielākā daļa cilvēku šajās stundās jau atradās mājās. Apkārtne netika uzmanīta, neviens nepatrulēja. Vismaz tāda bija kārtība, kura darbojās agrāk. Tagad diemžēl izskatījās, ka vecās normas ir aizmirstas un to vietā stājušies jauni likumi, jo šovakar, mums ar Kaoru uzmanīgi lavoties pa tumsas pārņemtajām ielām, cerot atrast kādu patvērumu, netālu pabrauca jau ceturtā kārtības sargu mašīna. Nelāgas aizdomas, pakrūtē izraisot nepatīkamu kņudēšanu, teica priekšā, ka labāk nerādīties valsts darbinieku ceļā. Zināju, ka Kaoru domā tieši tāpat. Puisis nojauta, ka šie cilvēki varētu mūs meklēt.

"Airī, pie zvaigžņu putekļiem un pašapsildošām zeķēm, mēs esam iekūlušies pamatīgās nepatikšanās!" Savādi, taču Kaoru it nemaz nevainoja mani viņš pat neizskatījās aizkaitināts vai dusmīgs. Jauneklis uzreiz sacīja, ka vainu uzņemsimies abi kopā, un tas man šķita neparasti, taču es viņam biju ļoti pateicīga.

Puiša ideja bija doties pie maniem vecākiem, taču es to neatbalstīju. Paskaidroju, ka māte mani nosistu un tas būtu labākais, ko no šīs sievietes varētu sagaidīt. Gribēju vaicāt, vai mēs nevarētu meklēt palīdzību pie

Kaoru tēva, taču nespēju izdabūt šos vārdus pār lūpām. Likās pārāk nelietīgi izmantot Tiamas kunga dienesta stāvokli, lai glābtu savu ādu.

Tā kā iespēju atzīties biju jau nokavējusi (drosme aizbizoja no manis prom brīdī, kad kopā ar Kaoru aizlaidos no savas mājas jumta). Man atlika tikai viena iespēja doties turp, kur viss bija sācies, uz vietu, kas izmainīja manu ikdienišķo dzīves ritmu par simt astoņdesmit grādiem. Vajadzēja iet uz rūpnīcu rajonu. No šīs domas vien ledainas tirpas skrēja cauri kauliem, gribējās piespiesties ciešāk jauneklim un nekad nelaist viņu vaļā, aizvērt acis, paslēpt seju viņa zilajā kreklā un aizmirst to, ka eksistē pasaule un dzīve ārpus šī viena mirkļa.

Taču šobrīd nedrīkstēja apstāties. Nedrīkstēju atgriezties savā dzīvoklī, lai pārlaistu tur nakti, iespējams, tas tika uzraudzīts. Izlēmām nedoties arī pie Kaoru tur nebija droši.

Šķērsojām lielu daļu pilsētas, tad beidzot atradām kādu derīgu vietu pamestu māju, kas Nironas attīstības projektā acīmredzot bija paredzēta nojaukšanai. Tas nozīmēja, ka visi reģistrācijas sensori jau ir izņemti no ēkas, visa tehnika deaktivizēta. Nekādas lielās ērtības šāda veida slēpnis piedāvāt noteikti nevarēja (es priecātos par to, ja tur būtu kaut vai vecs dīvāns), taču šoreiz galvenais bija palikt nepamanītiem.

Ielavījāmies iekšā, un Kaoru pacēla roku. No viņa plaukstas pamatnes atspīdēja gaisma. Ļoti parocīga manta rokassprādze ar iestrādātu sadzīves tehniku: lukturītis, lādētājs, pulkstenis, kā arī dažādi citi sīkumi.

Pieķēros jauneklim pie elkoņa un lēni sekoju viņam, virzoties aizvien dziļāk ēkā. Par laimi, pārāk izdemolēta tā nebija, vien vietumis varēja skaidri manīt plaisas, kuras atstājusi tehniķu brigāde.

Tālu negājām. Palikām telpā, kas izskatījās pēc bijušās viesistabas. Diemžēl visas mēbeles bija aizvāktas, tāpēc nācās vienkārši iekārtoties uz grīdas tuvākajā kaktā, atbalstot muguru pret sienu. Pavēros uz neaizstikloto logu un viegli nodrebinājos. Laikapstākļi pilsētā varētu būt pielīdzināmi mērenās klimatiskās joslas pārmaiņām pavasara un vasaras periodā, tāpēc bieži naktīs mēdza būt diezgan vēsi. I.īdz šim gan par to nemaz neaizdomājos. Ja kļuva pārāk auksti, vajadzēja tikai pamāt ar plaukstu un noregulēt siltuma padevi dzīvoklī. Diemžēl šobrīd, kad visa tehnika šeit bija aizvākta, varēju vicināties ar rokām, cik vēlējos, un varbūt pat izgudrot jaunu deju, tas tik un tā neko nelīdzētu.

Apviju rokas ap ceļiem un noliku uz tiem galvu. Jutos ļoti pārguruši, taču ne miegaina. Zināju, ka vajadzētu pagulēt, taču nespēju piedabūt savu organismu klausīt un izpildīt šādu funkciju.

Kaoru apsēdās līdzās un, novilcis jaku, uzlika to man uz pleciem. Bez iebildumiem pieņēmu šo laipnību, pievirzoties tuvāk jauneklim; zināju, ka bez jakas viņam salst, tāpēc jo vairāk cienīju puiša izdarīto žestu. Pirmo reizi pēc ļoti gara laika perioda mana seja savilkās izteiksmē, ko attāli varētu dēvēt par kaut ko līdzīgu smaidam. Aizvēru nogurušās acis un klausījos pārinieka elpošanā sev blakus. Šis saspringtais klusums gan starp mums ilgi nevaldīja. Kaoru to izlēma pārtraukt ierunādamies.

-   Airī, kā tu domā, kas tagad notiks? jauneklis vaicāja slāpētā balsī. Neziņā paraustīju plecus.

-    Man nav ne mazākās nojausmas, Kaoru, atbildēju un dzirdēju to, cik izmocīta izklausījās mana balss. Pacēlu galvu un skumji uzlūkoju puisi.

-   Piedod, ka manis dēļ tu esi iekūlies nepatikšanās!

Kaoru papurināja galvu un pūlējās pasmaidīt, tā apliecinot, ka viss ir kārtībā (vai drīzāk, ka nav jau nemaz tik traki, kā šķiet), taču pārāk labi tas viņam neizdevās.

-    Neatvainojies! viņš attrauca. Skatījos puisim tieši acīs. Savādi, taču pat šajā puskrēslā (vienīgais, kas apgaismoja telpu, bija Kaoru lukturītis, kuru jauneklis nebija izslēdzis) likās, es redzu, cik brūnas un pats galvenais siltas ir viņa acis. Tās vienmēr man bija šķitušas uzmundrinošas. Savādi, ka to sapratu tikai tagad.

Novērsos un uzliku galvu uz jaunekļa pleca. Tā jutos drošāk, zinot, ka viņš ir tepat, blakus. Sajutu viņa roku uz sava pleca. Neiebildu. Šādi bija siltāk, ērtāk, drošāk. Neparasti, taču bioaparāts jau pirms vairākām stundām bija pārstājis pīkstēt, lai gan es jutu, ka sirdsdarbība vēl joprojām nav normalizējusies, un zināju, ka pulss ir par ātru. Iedomājos: kā būtu, ja pietiktu vien ar šīs ierīces signālu, lai varētu izsekot cilvēkus, atrast tos pat vistālākajos kaktos, visdziļākajās bedrēs un vistumšākajās vārtrūmēs. Jauns saltu tirpu vilnis pārskrēja mugurai, uz rokām uzmetās zosāda. Ja šāda veida tehnoloģija pilsētai jau būtu pazīstama, mums nāktos iznīcināt šos aparātus, lai slēptu savu atrašanās vietu. Taču vai tas maz bija iespējams? Manas niecīgās zināšanas ķīmijā un fizikā ļāva noprast: ja arī šāds process būtu paveicams, tas prasītu daudz pūļu, ļoti ilgu laiku un ārkārtīgi gudru cilvēku līdzdalību.

-   Ja nu tas ir iespējams? pēkšņi ierunājos.

-   Kas ir iespējams? dzirdēju jaunekli jautājam un tikai tad aptvēru, ka biju izteikusi savu jautājumu skaļi. Mirkli šauboties, vai ir vērts atklāt Kaoru savas tumsā dzimušās pārdomas, tomēr nolēmu padalīties ar tām un noklausīties pārinieka viedokli.

-   Kā tu domā, iesāku, vai pilsētā, ārpus tās īsi sakot, jebkur ir pazīstama tāda veida tehnoloģija, ar kuras palīdzību varētu no fiziski dzīva ķermeņa izņemt bioaparātu tā, lai izņemšanas brīdī tas vēl raidītu signālu? Cik atceros, tad jebkādas neprasmīgas iejaukšanās šīs tehnoloģijas darbībā izraisa nopietnas sekas gan pašam cilvēkam, gan arī šī projekta līdzdalībniekiem, ja tādi ir.

-Jā, es vēl atminos, kā pirms pāris gadiem viens pašnāvnieks vēlējās mirt un… Jauneklis apklusa. Nevilšus aizsitās elpa. Vai tikai viņš nav sadzirdējis kādu troksni, varbūt soļus? Biju gatava jebkurā brīdī meklēt tuvāko izeju un skriet prom no šīs ēkas. Par laimi, likās, ka namā un tuvējā apkārtnē viss bija kluss. Vien kādas mašīnas dūkšanas troksnis traucēja naksnīgo mieru, taču tas izklausījās pietiekami tālu, lai nevajadzētu par to pārāk uztraukties.

-   Es ļoti šaubos, vai šāda tehnika pilsētā ir pieejama. Man ir grūti noticēt tam, ka ir kāds, kurš vispār varētu vēlēties atbrīvoties no šīs ērtās ierīces, atzina Kaoru.

-   Bet kāds taču vēlējās! es aizrādīju.

-   Jā, bet tas gadījums ir skaitāms pie izņēmumiem. Un jebkurā gadījumā tam puisim nekas neizdevās, puisis atbildēja. Piekrītoši pamāju, un telpu atkal piepildīja klusums. Varēja dzirdēt vien to, kā Kaoru man blakus elpo.

-    Un ja nu tomēr? Ja ir kāds ģeniāls cilvēks, kas ir paveicis ko tādu? Kuram tas ir izdevies? nelikos mierā. Kaoru papurināja galvu.

-   Visi ģeniālākie cilvēki strādā valdībā un ir ar lietderības koeficientiem zem 20. Pilsētā to nav daudz. Un, cik man zināms, visi svarīgākie atklājumi un uzlabojumi tiek oficiāli izziņoti.

-    Tu domā, ka viņi tiešām tā dara? Ka viņi stāsta mums pilnīgi visu?

-   Vai tu apšaubi valdību? puisis nopietni vaicāja.

Paraustīju plecus.

-   Airī, es zinu, ka pēdējā laikā ir noticis ļoti daudz kas, taču tev nevajadzētu apšaubīt valdošās instances. Nironas vadītāji mūsu dzīvi ir uzlabojuši līdz nepazīšanai, var pat teikt izglābuši mūs, Kaoru sacīja.

-    Un tu nemaz, pat ne drusciņ viņus neapšaubi?

-    Nē, jauneklis atbildēja stingri un pārliecināti.

-   Tad saki man, lūdzu, kāpēc mēs šobrīd sēžam šeit?

Atbildi nesagaidījusi, es turpināju:

-Ja jau tu tik ļoti spēj paļauties uz valdību, tad mums nevajadzēja bēgt! Nevajadzēja slēpties, ticēt, iespējams, traku cilvēku sūtītām ziņām. Mums tagad vajadzēja atrasties mājās siltās gultās. Sliktākajā gadījumā īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, pēc tam mums piespriestu oficiālu sodu un palaistu brīvībā. Bet mēs esam te. Ar plašu roku vēzienu norādīju uz telpu, kurā kleknējām. Tāpēc ļauj man tev vaicāt vēlreiz: vai tu nemaz, pat ne par kripatiņu neapšaubi valdību?

Jauneklis joprojām neatbildēja, vien mēmi vērās pretējā sienā. Nolēmu viņu netirdīt, abi bijām šodien pietiekami daudz piedzīvojuši, un, patiesību sakot, īpaši nevēlējos iesaistīties neauglīgā diskusijā. Atkal aizvēru acis un uzliku galvu puisim uz pleca. Telpā turpināja spēlēties klusums, un lukturīša gaismas lente pina garas bizes no putekļu virtenēm. Tad rotaļa pārtrūka ar vienu īsu un klusu vārdu.

-   Dažreiz…

Necenšoties atvērt acis, pamāju ar galvu. Rokas un kājas savādi smeldza, it kā es visu dienu būtu nodarbojusies ar krāvēja pienākumiem. Galva šķita ļoti smaga un nepatīkami dūca. Ķermenis bija stīvs. Gribējās tēju, cepumus un mīkstu spilvenu. Lidinoties savos sapņos par iespējamo nākotni un to, kāda būtu varējusi izvērsties mana šodiena, ja vien torīt priekšnieks nebūtu mani sūtījis pildīt kurjera pienākumu, iesnaudos un nemaz nepamanīju, kā pienāca nākamās dienas rīts.

Sajutu, ka man viegli iebaksta plecā. Pavēru salipušās, sūrstošās acis un paskatījos apkārt, pirmajā mirklī nesaprotot, kāpēc man ir tik vēsi, kādēļ nejūtu ierasto dzīvokļa smaržu un kādēļ uz mani lūkojas samiegojies pārinieks. Kamēr smadzenes apstrādāja informāciju, saliekot to kopā kā atsevišķus bilžu mīklas gabaliņus, atcerējos visu, kas notika vakar un aizvakar, un gurdeni piecēlos. Vajadzēja izdomāt, kā rīkoties, jo ilgāk par divām trim stundām šajā ēkā uzkavēties nebūtu ieteicams.

-  Jāsaka godīgi, ka man nav ne mazākās nojausmas, ko mēs varam iesākt, Kaoru atzina, izberzējot acis. Jauneklis izskatījās šausmīgi tā, it kā kāds viņu visu nakti būtu mīcījis un burzījis un beigās tādu pametis izgāztuvē.

-   Līdz vakaram kaut kā ir jāiztiek, attraucu. Prātā pārlapoju visas iespējamās vietas, kurp mēs varētu doties. Diemžēl tādu nebija daudz. Mums paveiktos, ja atrastos kaut viena, zinot to, ka gandrīz katrā ēkā ir reģistratori, ja vien tās nav tādas kā šī, kas patiesībā pilsētā bija visai rets izņēmums.

-   Šobrīd pietiekami vienkārši būtu iejukt pūlī, ja vien vakarnakts meklēšana neturpinās, apsvēru vienīgo iespēju un nopūtos. Kaoru sacīja, ka visdrīzāk varas iestādes vēl joprojām turpina mūs tvarstīt. Mēs, protams, varētu pieņemt, ka naktī dzirdētās sirēnas nemaz neattiecas uz mums, bet gan uz kādu citu, taču tas šķita maz ticams. To iedomājoties, gribējās reizē skaļi iesmieties par savu muļķību un gausties par to, ka tā nav realitāte.

-   Zvanīt un lūgt kādam palīdzību arī mēs nevaram, puisis sprieda un, piegājis pie loga, paskatījās ārā. Caur to telpā iespiedās mākslīgās saules gaisma, atstājot uz grīdas garu svītru, un, ja raudzījās uz to noteiktā leņķī, varēja redzēt putekļu miglu. Godīgi sakot, es ar vislielāko prieku pievērstos atmirušu ādas daļiņu izpētei, lai tikai nevajadzētu domāt par gaidāmajiem pārdzīvojumiem.

-   Klau, tev tajā rokassprādzē nav šķēru? Un varbūt iestrādātas matu krāsas? iejautājos. Kaoru pameta uz mani skatienu un pasmaidīja.

-   Ne šķēru, ne matu krāsas mainītāja nav. Ir vienīgi nazis. Taču no tā nav nekādas jēgas, vai ne? Airī, mēs neesam lētas pakaļdzīšanās filmas varoņi, viss notiek īstenībā, un tu ļoti labi zini, ka maskēties tad, kad valdības kārtības sargiem ir pieejama vismodernākā izlūkošanas un meklēšanas tehnika, nav jēgas.

Es, protams, to lieliski zināju, tikai vēlējos iemest kaut vai mazu cerības stariņu šķietami pilnīgi bezcerīgā situācijā.

-    Un pārvietošanās pa gaisu? Mēs varētu mēģināt vienkārši aizlidot uz kādu citu pamestu ēku? piedāvāju kārtējo muļķīgo variantu. Vai varbūt vispār pamest pilsētu?

-    Ari gaisa telpa šobrīd noteikti tiek pārraudzīta. Man ir jāsaka godīgi: es brīnos, kā mēs vēl joprojām šeit varam tik droši runāt; biju domājis, ka mūs atradis daudz ātrāk, Kaoru atzinās. Dusmīga pagriezos pret jaunekli.

-   Vai tu gribi sacīt, ka vēlējies, lai mūs atrod? prasiju, nemaz nejūtot, ka paceļu balsi. Kaut kāda iemesla pēc nespēju kontrolēt savas emocijas tā, kā vajadzētu.

Kaoru noliegumā papurināja galvu.

-   Nē, es nevēlējos un vēl joprojām nevēlos, lai mūs atrod. Es tikai apgalvoju, ka mēs esam divi pret visiem drošības spēkiem, un mani ļoti izbrīna fakts, ka vēl neesam notverti un aizvesti uz nopratināšanu.

Neviļus bailēs nodrebēju. Kaoru bija taisnība. Ari man šāda doma bija ienākusi prātā, tikai visu laiku to atvairīju, lai nekristu panikā.

-   Airī, gan jau mēs kaut ko izdomāsim, pārinieks centās mani nomierināt. Vēlējos jautāt, ko gan tādu mēs šādā stāvoklī varam iesākt, ja ikviena ideja šķiet bezjēdzīga, tomēr nolēmu paklusēt. Ne jau tikai man vienīgajai bija nepieciešams uzmundrinājums.

Vēders, protestēdams, ka nav dabūjis ne vakariņu, ne brokastu tiesu, iegaudojās. Piespiedu tam savu roku un dzirdēju, kā Kaoru klusi iesmejas. Neapmierināti pablenzu uz viņu, taču jau pēc mirkļa nāca mana kārta smieties par tieši to pašu. Kaoru nosarka. Piegāju pie loga, lai palūkotos uz dzīvības pilno Nironu.

Tik daudz cilvēku steidzās uz darbu, mācību iestādēm, satikties ar paziņām un draugiem, izklaidēties un atpūsties. Kādu brītiņu abi stāvējām, vērojot pilsētu pa loga caurumu un klausoties, kā vēderi vienojas skaņdarbā, ko varētu nodēvēt par "Dod ēst!".

Kad es gribēju atgriezties atpakaļ pie sienas, apsēsties un aizvērt acis, atkal izliekoties, ka drūmā realitāte nemaz nepastāv, sadzirdēju čabošas skaņas sev aiz muguras. Zināju, ka Kaoru ari tās dzird, jo jauneklis uzreiz saņēma mani aiz rokas. Soļi!…

Pagriezāmies un cik vien iespējams klusi aizlavījāmies līdz atverei, kurā agrāk bijušas durvis. Sirds skaļi dauzījās, un es lūgšus lūdzu esošos un neesošos garus un dievības, lai mans nodevīgais bioaparāts nesāktu pīkstēt, kā arī to, lai neredzamais nācējs mūs nebūtu sadzirdējis. Galvā izspēlēju dažādas situācijas, kādas varētu notikt. Lielākā daļa no tām noveda pie viena iznākuma neizbēgama uzbrukuma. Vai no mūsu vai nācēja, vai no abu puses.

Aizliku plaukstu priekšā mutei un aizturēju elpu.

7

Šķita, ka viss sastingst. Redzēju gaismas starus ņirbam, dzirdēju Kaoru satraukti elpojam, saklausīju soļus, kas tuvojās istabai. Aizspiedu acis ciet. Pat maldinošs tumsas aizsegs likās daudz drošāks. Vēl tikai vajadzētu aizbāzt ausis, izlikties, ka nav nekādas dunēšanas pāris metru attālumā no ieejas, un viss atkal būs labi. Es varētu iedomāties, ka sēžu zem zaļa koka parkā un priecājos par mākslīgajām debesīm virs pilsētas un hologrāfiskajiem putnu attēliem. Varētu aizceļot uz pavasari, kad ārā tiek izlaisti taureņu simulatori, kas lidinās visapkārt, jautri plivinādami zīdainos spārnus. Es varētu būt ļoti tālu no esamības, no briesmām, no bailēm.

Gribēju šādi palikt visu laiku, taču šausmas, kas pamazām zagās no papēžiem uz sirdi, aizvien vairāk pārņēma ķermeni. Sāku drebēt. Pavēlēju sev saņemties tā, kā tas jau bija izdevies iepriekš todien, kad briesmas raudzījās man tieši sejā, turot rokās katanu.

Atvēru acis, pacēlu rokas, atlaižot Kaoru tvērienu. Varbūt man izdotos nācēju pārsteigt pirmajai? Vajadzēja bliezt no visa spēka. Diemžēl nekādu piemērotu ieroču šai darbībai tuvumā neatradās istaba bija iztīrīta un visi atkritumi izmesti jau tad, kad nams ir bijis ierakstīts nojaucamo sarakstā. Kaoru sakustējās. Atcerējos viņa pārbīli, to, kā no ierasti sārtās sejas lēnām nozuda pilnīgi visas krāsas, atstājot vien bāli spocīgu masku. Cerēju, ka šoreiz jauneklis spēs saņemties un nepieplaks pie sienas, trīcot pie visām miesām un baidoties vienīgi par savu dzīvību.

Mirklis vilkās uz priekšu aizvien garāks, kā gliemezis, atstājot aiz sevis gļotainu sliedi. Ja ieklausījos, varēju sadzirdēt nācēja smago elpošanu, šķita, ka pat viņa sirdspuksti pieskandina visu telpu. Bet varbūt tā bija pašas sirds?

"Ak, tikai nepīksti, bioaparāt!" lūdzos, norijot siekalas.

Sākumā parādījās ēna. Nolēmu, ka ilgāk gaidīt vairs nav jēgas un gribēju jau lēkt virsū soļu trokšņa izraisītājam un nežēlīgo baiļu iedvesējam, taču, man par lielu pārsteigumu, kāds paspēja to izdarīt pirms manis. Kaoru, izskatīdamies briesmīgi nikns, izlēca priekšā durvju ailai un ar strauju kustību sita atnācēja virzienā. Diemžēl jauneklis par dažām sekundēm bija nokavējis, trāpot tukšam gaisam, kur vēl pirms mirkļa atradās meitenes seja.

Es to uzreiz atpazinu, vispirms sajūtot atvieglojumu, taču tad to aizskaloja baiļu cunami. Prātā uznira kaudze ar jautājumiem, taču nebija pats piemērotākais laiks aicināt visus uz miermīlīgu tējas dzeršanu ar cepumiem. Patiesību sakot, šaubījos, vai man vispār kādreiz vēl izdosies uzrīkot ko tādu.

Savādi, agrāk man nepatika ballītes pat privātā cilvēku lokā. Vienmēr pavadīju laiku vienatnē ar sevi vai, kad garastāvoklis bija īpaši labs, lasot kādu datotēkā paņemtu elektronisko grāmatu. Bērnībā mēdzu ar tēvu spēlēt šahu. Kāpēc gan tieši šodien, šobrīd, šajā mirklī es aptvēru, cik ļoti vēlos uzrīkot šādu ballīti un ka, visticamāk, uz to neviens neatnāktu? Mans draugu saraksts bija ļoti skaists apaļa nulle. Nekad nebiju pacentusies iedibināt ar kādu cilvēku pietiekami labus kontaktus, izņemot Kaoru, taču jauneklis pats izrādīja iniciatīvu uzturēties kopā ar mani pēc darba, aprunāties, pajokot. Padarīt manu dienu kaut cik interesantāku.

Ar šausmām redzēju, kā puiša roka tiek satverta, atlauzta aiz muguras un pie viņa kakla pielikts zobena asmens. Gribējās iekliegties gan no sašutuma, gan tāpat vien, lai vienkārši paziņotu, ka es arī šeit esmu un pilnā kaujas gatavībā (tikai bez jebkāda ieroča un ar bailēs trīcošu augumu).

Pāris sekunžu meitene pētīja telpu. Pamanīja mani, un viņas sejā pavīdēja pārsteigums. Šķita, ka meitenes modrība nedaudz atslābst, taču augums palika saspringts un gatavs uzbrukt jebkurā brīdī. Kaoru klusi ievaidējās, liekot manīt, ka viņam sāp. Meitene nopūtās un, gluži kā padevusies, atlaida jaunekli, un ļāva viņam nostāties uz kājām. Puisis berzēja roku un nepatikā palūkojās uz atnācēju.

-    Ko, pie visiem svētajiem un nesvētajiem gariem, jūs abi te atkal darāt? Meitene nolaida katanu, un es nespēju novaldīt savu atviegloto nopūtu. Rudmates pētošais, dusmīgais skatiens dedzināja, tāpēc es novērsos. Viņas balss bija stingra, skaidra, asa. Tā dzēla.

-   Mēs… meklēju pareizo atbildi, taču nekas nešķita pietiekami piemērots labiem un ticamiem meliem.

-    Lai jau paliek, tas vairs nav svarīgi! Viņa atmeta ar roku un vēlreiz pārlaida skatienu telpai, it kā kaut ko meklētu. Centos atcerēties viņas vārdu… Maimi? Vismaz, ja atmiņa mani nevīla, tieši tā meiteni nodēvēja vīrietis, kuram piegādāju sūtījumu no sava priekšnieka dienā, kad iekūlos šajā ķezā.

Atceroties vīrieti, manī negaidīti atmodās cerība, ka, iespējams, šī ir viena no labākajām likteņa dāvanām, kādu es pēdējā laikā esmu saņēmusi.

-   Mums ir problēmas, sacīju, nemaz neaizdomājusies par savu vārdu iespējamajām sekām. Maimi, ieliekot zobenu makstī, pat nepalūkojās uz mani. Meitene pieliecās un paņēma rokā kādu metāla atlūzu. Papētījusi viņa nopūtās un nometa to zemē.

-    Mums jānokļūst rūpnīcu rajonā. Pie tava priekšnieka. Nezināju, kā lai pareizi nosauc vīrieti, kuram nogādāju sūtījumu, taču vārds "priekšnieks" šķita vispiemērotākais. Šoreiz teiktais izraisīja meitenē interesi, viņa pagriezās.

-   Ko jums vajag no Kaito sama? Vai tad viņš nebrīdināja, lai neiejaucaties notiekošajā? Jūs taču nebūsiet izpļāpājušies? Maimi roka sažņaudza vēl neatlaisto ieroča spalu.

-    Nē, nekā tamlīdzīga. Noliegumā sparīgi kratīju galvu un redzēju apmierinātu izteiksmi rudmates sejā.

-   Nu tad turpiniet tādā pašā garā un dodieties mājās! Dzīvojiet laimīgi, apprecieties, radiet bērnu un piedalieties Nironas iecerētajā cilvēku paverdzināšanas plānā, meitene ironiski noskaldīja un pagrieza mums muguru. Sapratu, ka viņa grasās iet prom.

-   Pagaidi! es saucu. Citas izvēles man nebija. Mēs nedrīkstam atgriezties mājās!

-    Tā nav mana darīšana, rudmate neatskatoties gurdeni atbildēja un gāja uz izeju. Ātri panācu viņu un nostājos tieši priekšā, aizšķērsojot ceļu.

-   Mēs nevaram doties mājās, jo, ļoti iespējams, mūs vajā. Es nezinu, kas un ko tieši viņi no mums vēlas, taču nojaušu, ka tam visam ir saistība ar jums. Todien, kad atgriezos no uzdevuma izpildes, mana darbavieta bija uzspridzināta, Akusei, mans priekšnieks, ir miris, un man ir nelāga sajūta, ka tam visam ir kāda saistība ar to mazo datu nesēju, ko todien nogādāju jums, es nobēru. Meitene neko neteica. Uzdrošinājos cerēt, ka runāšana nebūs izrādījusies pilnīgi veltīga, jo šobrīd Maimi bija vienīgais cilvēks, pie kura varējām vērsties pēc palīdzības, kaut gan mani tas nemaz nesajūsmināja. Es par rudmati nezināju pilnīgi neko, un līdz šim nebija radusies vēlme iepazīties ar šo kareivīgo būtni tuvāk.

Meitene sakustējās. Maimi izskatījās vēl aizkaitinātāka nekā iepriekš. Jutu, kā ķermenis, prāta nekontrolēts, atkal sāk trīcēt. Ja nu rudmates temperaments bija tikpat ugunīgs kā viņas mati?

-    Vecais sakārnis! meitene klusi nošņāca. Maimi iebāza roku kabatā, izvilka no tās mazu ierīci, kas attāli līdzinājās komunikatoram, un nospieda atvēršanas pogu. Nelielajā monitorā iznira hologrāfisks attēls. Uz meiteni lūkojās kāds gaišmatains jauns vīrietis. Aptvēru, ka šo seju nepazīstu. Visdrīzāk tādēļ, ka viņš todien nebija kopā ar noslēpumaino kompāniju.

-   Maimi, kas par lietu? puisis interesējās. Atšķirībā no meitenes viņa balss bija silta un maiga. Nomierinoša. Bailes atkāpās.

-    Ren, ir radusies ļoti muļķīga situācija. Es nevaru visu gari skaidrot. Lai nu kā es neko derīgu neatradu, izskatās, ka viss ir aizvākts jau sen, tā ka Danielam nāksies gudrot citu variantu. Drīz būšu atpakaļ. Un nenākšu viena. Līdzi man būs… meitene pašķielēja uz mani, …ciemiņi. Hologrāfiskajā attēlā redzamais cilvēks saprotoši pamāja, un tūdaļ arī sakari pārtrūka.

Maimi neapmierināti nopūtās. Pakāpos malā un ļāvu viņai iet laukā no telpas.

Sekojiet man! Un ne vārda, līdz būsim tikuši mājās, rudmate pavēlēja. Pagaidīju, kamēr mani panāk Kaoru, un, saņēmusi puisi aiz rokas, lai abi justos drošāk, gājām rudmatei līdzi.

Tālu nebija jāiet. Meitene iegāja blakusistabā. Ziņkārīgi vēroju, ko Maimi dara, īsti neizprotot tā jēgu. Viņa, piegājusi pie kādas švīkas grīdā, pieliecās un aizskāra to. Izskatījās, ka viņa cenšas pabīdīt malā atsevišķu paneli. Tas taču nebija iespējams! Visai grīdai vajadzēja būt darinātai vienlaidus, tā parasti cēla šāda veida namus.

Ko īsti viņa dara? Kaoru pieliecies čukstēja. Paraustīju plecus. Vēl joprojām atcerējos rudmates piekodinājumu nerunāt, līdz mēs būsim nokļuvuši "mājās", tā viņa bija teikusi. Interesanti, vai viņa dzīvoja nolaistajā un baisajā rūpnīcu rajonā? Kā gan tādā vietā kāds vispār spēja uzturēties? Ja vien varētu, es ar vislielāko prieku izvairītos no došanās uz turieni.

"Varbūt vēl nav par vēlu, Airī!"

Maimi beidzot bija panākusi to, ko pūlējās izdarīt, un, man par lielu pārsteigumu, nostūma malā vienu grīdas paneli. Zem tā meitene atrada kādu mehānismu. Piegāju tuvāk un sapratu, ka šādu shēmu esmu redzējusi, taču ne pārāk bieži. Tas bija mājas vadības sistēmas galvenais bloks. Šeit agrāk tika pukstējusi šī nama tehnoloģijas sirds.

Atverot pārsegu, rudmate ar roku novilka gar atslēgto strāvas padevi un palūkojās uz pretējo sienu. Aptvēru, cik ļoti vēlos pajautāt, ko īsti meitene grib izdarīt. Šķita, ka Maimi sajūt manu ziņkārību un dīdīšanos.

-    Meklēju papildu izeju. Lūkojoties uz šo bloku, es izsekošu palikušajam vājajam signālam vados un šādā veidā spēšu atrast piemērotāko lūku, viņa paskaidroja jau laipnāk. Nenoturējos nepajautājusi:

-   Lūku?

Domāju, ka meitene man atbildēs, taču pirms viņas pasteidzās Kaoru:

-   Cik saprotu, mēs dosimies uz rūpnīcu rajonu caur pazemi? puisis vaicāja. Maimi atzinīgi pamāja.

-     Prātīgs tev tas draugs ir, meitene paslavēja. Bailulis, bet prātīgs.

Jutu, kā Kaoru pirksti nedaudz sažņaudzas. Man nevajadzēja redzēt puisi, lai uzminētu, ka viņš piesarkst, būdams neapmierināts un aizskarts par piezīmi. Diemžēl drauga jautājums neizskaidroja pārāk daudz no tā, ko vēlējos uzzināt. Cerēju, ka drīzumā visu sapratīšu.

Beigusi pētīt vadības paneli, rudmate piecēlās un rādīja, lai mēs abi sekojam, teikdama:

-  Aiz mājas ir lūka. 1a ir pagalmā, un, tā kā šī ēka ir paredzēta nojaukšanai, tur šobrīd neviena nav, jo, cik zināms, strādnieki uzsāks darbu tikai pēc vairākām stundām.

Izgājām ārā, nogriezāmies ap nama stūri un nokļuvām pagalmā. Tas bija tukšs. Vienlaidu zemes segums, neviena koka. Pie pašas mājas sienas atradās neliels izcilnis. Lūkas rokturis. Vāks bija tieši tādā pašā krāsā kā pagalma apstrādes materiāls, tāpēc neuzmanīgam vērotājam to būtu grūti pamanīt. Pienākusi pie lūkas, Maimi pagriezās pret mums.

-    Tagad klausieties uzmanīgi! Kad līdīsim iekšā, mums būs tieši trīsdesmit minūtes, lai tiktu no galvenās šahtas uz to, kas iziet uz rūpnīcu rajonu. No turienes piecpadsmit minūtes uz priekšu, un būsim galā. Neskatieties atpakaļ, neapstājieties! Neaizkavējiet gājienu, nepaklūpiet, jo tur ir daudz vadu. Pēc divdesmit minūtēm galvenajā šahtā atsāksies pārbaude, tāpēc uzmanieties no airobotiem, kuri veiks ierasto izlūkošanu, turieties manā tuvumā. Nekādu sarunu! Meitene izvilka no kabatas mazo komunikatora līdzinieku un, uzspiedusi uz tā atvēršanas pogas, pagaidīja, līdz priekšā atkal parādās hologrāfiskais attēls ar jau iepriekš redzēto gaišmati.

-   Maimi? viņš sacīja, un es atkal jutu, kā glāsmaina balss aizskar mani kā lociņš, kurš spēlē kāda sena mūzikas instrumenta stigas. Aptvēru, ka uz mirklīti biju aizvērusi acis, izbaudot savādo sajūtu, kuru izraisīja patīkamā balss. Kad atģidos, nopriecājos, ka neviens nebija pamanījis manu neparasto saviļņojumu.

-   Ren, mēs esam gatavi. Atslēdz reģistrācijas padevi uz trīsdesmit minūtēm, kamēr mēs tiekam līdz blakusšahtai.

-   Sapratu, Rens pamāja un pasmaidīja. Gatavs! pēc mirkļa viņš paziņoja, paceļot uz augšu roku, tā dodot signālu, ka viss ir kārtībā un mēs varam turpināt ceļu.

Maimi saņēma lūkas rokturi, un es vēroju, kā augumā nelielā, šķietami visai trauslā meitene atver smago vāku. Apbrīnojami! Kur viņā slēpās tik daudz spēka?

-     Šoreiz puišiem priekšroka. Rudmate norādīja Kaoru uz lūku. Iedomājos: iespējams, šādi meitene vēlējās pazoboties par to, ka mans pārinieks nav no tiem drosmīgākajiem cilvēkiem, taču, kā izskatījās, jauneklis pārvarēja bailes, cik vien bija dūšas. Atlaidis manu roku, viņš piegāja pie lūkas, ieskatījās tajā un pieliecies piesardzīgi sāka kāpt pa trepēm, turoties pie metāla rokturiem. Aiz viņa lūkā iekāpu es, tad Maimi, aizverot smago vāku. Virs mums palika klusais pagalms, tukšā māja un dzīvības pilnā iela.

8

Nolaidos tumšajā šahtā un aptvēru, ka neredzu neko tālāk par diviem soļiem. Izpildīt Maimi noteikumu izvairīties no kritieniem šādā apgaismojumā bija ļoti sarežģīti, jo īpaši tāpēc, ka pazemē atrados pirmo reizi mūžā. Sajutu, kā mani kāds biksta. Visdrīzāk Maimi, lai gan par to pilnīgi pārliecināta nebiju. Iedegās vārga gaismiņa, izgaismojot vietu, kurā atradāmies. Tā bija visai plaša šahta, pilna ar dažādiem vadiem, kabeļiem, caurulēm, sadales kastēm un visādiem mehānismiem, kurus neatpazinu un kuru pielietojumā un jēgā šobrīd nevēlējos iedziļināties. Pat ja man pēkšņi uznāktu nepārvarama vēlme apmierināt savu nerimstošo ziņkārību, tam vienkārši neatliktu laika. Gāju tik uz priekšu, pētot to, kas atrodas man zem kājām un cenšoties paturēt savā redzeslokā klumburojošo Kaoru, lai nejauši neieskrietu viņam mugurā. Šahtas pamats bija veidots no pelēkbrūna, man nezināma materiāla, kas nešķita pārāk piemērots, lai pa to pārvietotos, taču tas bija ļoti vienkārši izskaidrojams: kuram gan ienāktu prātā iziet dienišķā pastaigā pa tehnoloģisko komunikāciju tuneli? Ik pa laikam varēja dzirdēt klusu sprakšķoņu, kas atgādināja tādu kā vāju elektrības izlādi. Ieklausoties šajās skaņās, aizdomājos par kaut ko mazsvarīgu un nepamanīju tuvumā esošo vadu savienojumu. Aizķēros aiz tā un skaļi noelsos. Tūlīt pat visa procesija apstājās, un no priekšpuses es izdzirdēju piktu ņurdēšanu. Gribēju atvainoties, taču zināju, ka nedrīkstu runāt. īsti šo aizliegumu nesapratu, jo nudien neizskatījās, ka vispār kāds patlaban atrastos šeit, izņemot mūs, tomēr nolēmu meitenei paklausīt. Nojautu, ka viņa šajās šahtās ir klejojusi pietiekami bieži, lai zinātu, kā tajās jāuzvedas. Turpinot iet uz priekšu, uzmanījos un centos koncentrēties.

Pēc krietna laika es ieprātojos, ka man nav ne jausmas, cik ilgi mēs jau uzturamies tunelī. Puskrēsla un vienmuļais gājiens stiepās aizvien ilgāks, un es nespēju saprast, vai pagājušas vien desmit divdesmit minūtes vai arī aizritējušas vairākas stundas. Par laimi, uz manu jautājumu jau itin drīz tika sniegta atbilde. Brīdī, kad sāku domāt par to, cik daudz laika paies, līdz nokļūsim galā, Maimi pēkšņi apstājās un norādīja uz priekšu. Saspringti centos saklausīt visas iespējamās skaņas šahtā, kas man šķita neparastas (jāsaka, ka tādu šeit bija lielākā daļa). Sadzirdēju to, kā, gaisam vibrējot un viegli dūcot, uz mūsu pusi pārvietojas kāds nenosakāms priekšmets. Acīmredzot airobots. Rudmate pavicināja roku un notupās. Abi ar Kaoru izdarījām tāpat. Interesanti: vai šāda darbība palīdzēs acīgajam robotam mūs neievērot?

Aizdomājos par tā uzdevumu un secināju: ja airobotam ir jāpārbauda augšējās caurules un vadi, tad tas darīs tikai to un lejā nelūkosies. Pēc viņa nāks kāds cits, kas pārbaudīs šahtas apakšu. Jācer, ka starplaikā mums izdosies tikt tālāk. Nopratu, ka mums ir laika ierobežojums, kurā jānokļūst līdz mazajam tunelim, un pa to jau bez liekām problēmām mēs varētu tikt līdz mērķim. Es vismaz cerēju, ka problēmas beigsies (vai samazināsies) līdz ar nokļūšanu sānejā. Nupat es sāku nožēlot, ka biju tik maz studējusi tehnoloģijas un pilsētas attīstību, tad, iespējams, es par šīm lietām zinātu daudz vairāk, lai gan zināšanas ne vienmēr atbrīvo no bailēm patiesībā lielākajā daļā gadījumu tās ir tikai traucēklis, tāpēc ka tu pārāk labi saproti, ar ko tev ir darīšana.

Zumēšana, kas nāca no airobota, aizvien tuvojās, un jau pēc pavisam īsa mirkļa no ejas stūra iznira maza, tumša iekārta. Lielumā un formā tā neatšķīrās no miniatūra lidojoša šķīvja. Pustumsā skaidri varēja saskatīt to, kā spīd airobota lampa, kuras stari pārvietojās tam līdzi, apgaismojot tuneļa griestus. Ik pa brīdim ierīce apstājās, lai tuvāk apskatītu kādu kabeli, vadu vai cauruli, pielidoja pie sadales kastes, iespīdinot gaismu tur. Tupēju, cenzdamās nekustēties, un vēroju airobota mērķtiecīgo lidojumu. No sirds lūdzos, lai mums izdodas pasprukt garām šim mazulim nepamanītiem.

Ilgi airobots neaizkavējās. Izskatījās, ka neko labošanas vērtu ierīce neatrada, tāpēc pamazām sāka attālināties. Maimi lēnām piecēlās un, pamājusi, lai mēs darām tāpat, atsāka gājienu, šoreiz vēl jo vairāk uzmanoties no tā, lai netiktu radīts pārāk skaļš soļu troksnis. Jāatzīst, meitenei tas izdevās ļoti labi. Daudz prasmīgāk nekā mums ar Kaoru.

Pavisam drīz nokļuvām vietā, kur lielā šahta sazarojās trīs virzienos. Rudmate palūkojās pa labi, droši vien pārliecinoties, vai nav bīstami turp doties. Nogājām aptuveni pāris desmitu soļu un nonācām pie vēl viena sazarojuma, kur divas lielākās šahtas veda pa labi un taisni. Interesanti, cik daudz to šeit bija un kā citi cilvēki neapmaldījās šajā labirintā (ja vien vispār cilvēki te mēdza uzturēties)?

Maimi apstājās un norādīja pa kreisi. Tur, pavisam šaura, stiepās vēl viena eja. Meitene iegāja tajā, mēs pakaļ viņai. Nospriedu, ka masīvākas miesas būves cilvēkam būtu visai sarežģīti izkļūt cauri šaurajam kabeļu gaitenim. Iedomājos: ja radīsies iespēja, labprāt apjautātos rudmatei par šīm ejām un to, cik bieži meitene tās izmanto un cik labi pārzina.

Uz augšu! manas pārdomas negaidīti pārtrauca čuksts. Palūkojos augšup. Tur pa šauru strēlīti, kas varētu atgādināt plaisu griestos, lejā tunelī iespiedās gaismiņa. Sapratu, ka otrā galā kāds ver vaļā lūku. Maimi uzkāpa pirmā un tad palīdzēja uzrāpties arī man un Kaoru. Bijām nokļuvuši galamērķī.

Atradāmies nelielā, pilnīgi tukšā telpā. Fakts, ka pazemes šahta veda uz šādu vietu, mani nedaudz izbrīnīja. Sākumā nodomāju, ka būsim nokļuvuši uz ielas. Kamēr aiz manis laukā rāpās Kaoru, es izmantoju izdevību papētīt Maimi "mājas". Istabā nebija nevienas mēbeles. Sienas izskatījās pelēkas un drūmas, neremontētas kopš sendienām. Grīda biezas putekļu kārtas klāta, izņemot lūkas atrašanās vietu un vairākus pēdu nospiedumus visapkārt. Neviena loga. Telpu vāji apgaismoja veca lampa, kas no ieplaisājušajiem griestiem karājās garā vadā. Noskurinājos, iedomājoties, kādos apstākļos jādzīvo tiem cilvēkiem, kas regulāri uzturējās rūpnīcu rajonā.

Telpā bez manis, pārinieka un Maimi atradās vēl viens cilvēks, kura seju biju redzējusi neskaidrajā hologrāfiskajā attēlā. Uzlūkojot mūs ar skeptisku skatienu, jauneklis ierunājās:

-    Sveicināta, Maimi. Šie tad ari būtu tie… ciemiņi, kurus solīji atvest sev līdzi? viņš jautāja. Realitātē viņa balss izklausījās nedaudz citāda nekā Maimi aparātā, taču tai nebija zudusi maigā pieskaņa. Šoreiz, par laimi, tā neradīja manī savādās izjūtas. Sāku prātot, vai izdosies pierast pie krasajām atšķirībām starp rudmates un puiša runas veidu. Kamēr jauneklis kaut ko apsprieda ar Maimi (sarunā necentos īpaši ieklausīties, jo neizskatījās, ka meitene stāstītu ko svarīgu, vien kaut kādus sīkumus par iepriekš veikto ceļojumu), izmantoju izdevību, lai viņu nopētītu. Puisis bija garš, tievs. Spēcīgām rokām. Ieapaļu seju, izteiktiem vaigu kauliem. Kad viņš runāja, vaigos iegūlās vieglas bedrītes, kas lika domāt, ka puiša smaids varētu būt ļoti simpātisks. Viņam bija gaiši, īsi mati.

Kad abi beidza sarunāties (tas gan vairāk izklausījās pēc jaunekļa monologa, jo meitene atbildēja visai skopi), jaunieši pagriezās pret mani. Pati brīnos, taču es spēju izturēt puiša skatienu un krietnu bridi lūkojos tieši viņa zilajās, dzidrajās acīs. Pienācis man klāt, gaišmatis pastiepa pretī roku un pasmaidot nosauca savu vārdu.

-   Esmu Rens.

Pieklājīgi paspiedu puiša roku. Tā bija raupja. Varēja just, ka Rens ir darījis pietiekami daudz fiziska darba, uz ko norādīja arī puiša spēcīgā miesas būve. Šķita, ka jaunekļa personība ir pilnīgs pretstats meitenei, gaišmatis likās atvērts un ļoti pozitīvs. Viņš sasveicinājās ar Kaoru tā, it kā abi būtu pazīstami vismaz vairākus gadus. Pašķielēju uz Maimi: meitene nu bija vēl neapmierinātāka kā iepriekš.

-  Kādēļ tu izrādi lieku laipnību šiem cilvēkiem? viņa burkšķēja, pagriežoties, lai dotos uz izeju.

-   Tu taču pati sacīji, ka tie ir mūsu ciemiņi, un pret tādiem ir jāizturas pieklājīgi, puisis atgādināja. Meitene nopūtās un, ejot laukā, nočukstēja kaut ko līdzīgu: Vēl varēji piedāvāt viņiem tēju un kūciņu.

-    Neņemiet viņu galvā. Rens atmeta ar roku un dāvāja mums vēl vienu no saviem dāsnajiem smaidiem. Sapratu, ka ar šo puisi spētu viegli saprasties ikviens, kurš to vēlētos.

-    Es zinu, ka tā nav gluži mana darīšana, taču… iesāku, īsti nezinot, kādos vārdos man būtu jāizsaka sava doma, …vai Maimi vienmēr ir tik… nespēju pabeigt teikumu.

-    Depresīva? jauneklis piedāvāja teikuma beigas manā vietā. Piekrītoši pamāju, tas šķita piemērotākais apzīmējums tam, ko biju vēlējusies teikt.

-   Nē, šodien viņa ir salīdzinoši labā garastāvoklī, puisis sacīja.

-   Negribētos satikt viņu sliktā dienā, Kaoru nomurmināja.

Rens iesmējās. Līdz ar šiem smiekliem daļa manu raižu pagaisa. Likās, ka tik ļoti vairs neuztraucos. Ticēju, ka drīzumā visu izdosies nokārtot.

-    Kāpēc jūs esat šeit? Biju paguvusi izplest cerību spārnus, kad sajutu īstenības ciešās ķetnas velkam mani atpakaļ pie zemes. Rena balss tonis bija mainījies. Nu jauneklis izklausījās ļoti nopietns, viņa balsī vairs nebija ne miņas no maiguma.

-    Man… mums ir jārunā ar Kaito, izspiedu. Cerēju, ka ar to pietiks, jo nevēlējos šobrīd ieslīgt garos situācijas skaidrojumos. Šķiet, ka jauneklis to nojauta, jo vairāk neko nejautāja, vien norādīja uz izeju no istabas, nosakot:

-   Nāciet man līdzi!

9

Izgājām šaurā, garenā telpā un nonācām tādās kā krustcelēs pie trim gaiteņiem. Pelēkas sienas ar tumšiem pelējuma traipiem lika noskurināties riebumā. Vienīgie gaismas avoti bija trīs apputējušas lampas; tās atradās katra gaiteņa galā un, kā man likās, turējās pie griestiem ar brīnuma palīdzību, jo vads, kas savienoja spuldzes ar elektrības padevi, bija visai tieviņš un trausls. Par laimi, ilgi šeit uzkavēties nenācās, jo Rens mūs pieveda pie nelielām koka durvīm. Viņš tās atvēra un pakāpās malā, ielaižot mūs iekšā. Jauneklis bija ne tikai draudzīgs, bet šķita ari labi audzināts, tas iepriecināja un lika domāt, ka rūpnīcu rajona cilvēki ir tikpat dažādi kā pārējā pilsētā.

Iegāju istabā un uzreiz to atpazinu tā pati telpa, kur iepazinos ar savādajiem cilvēkiem, kuri acīmredzot te mitinājās slepenībā. Vienā istabas sānā atradās durvis, kuras iepriekš nebiju pamanījusi. Šoreiz satraukums nebija tik liels. Kaoru arī izskatījās krietni labāk nekā pirmajā reizē.

Visu telpā esošo skatieni momentāni pievērsās mums. Sajutos nedaudz neomulīgi, jo uz mani lūkojās pieci cilvēki, viena no viņiem bija Maimi. Nez kāpēc sāku sarkt.

Esi sveicināta, Suzuki Airī san. Esi sveikts, Tiama Kaoru kun, mūs abus uzrunāja pazīstama balss tas

pats vecākā gadagājuma vīrietis, kuru satikām pirmoreiz. Kaito, kā šodien uzzināju. Nezinot, ko lai īsti atbild, mulsi pamāju ar galvu un klusi atņēmu sveicienu.

-   Labdien.

-   Ja vien tu tā uzskati, Kaito atteica. Apjukusi vēlējos jautāt, ko viņš ar šo frāzi ir domājis, taču jau nākamajā brīdī šis jautājums kļuva pilnībā lieks, jo Kaito pats uz to atbildēja. Ja tu uzskati, ka šodiena ir laba, tad jā, labdien tev arī.

Viņš tik tikko jaušami pasmaidīja.

-   Cik sapratu no Maimi stāstītā, jūs abi vēlaties runāt ar mani? Kaito uzreiz ķērās pie lietas, visticamāk, lai netērētu laiku. Piekrītoši pamāju.

-   Jā gan, atzinu.

-   Tad es lūgšu pārējos atstāt telpu, vīrietis pieprasīja. Viens otrs ar klusu kurnēšanu, cits neizdvešot ne skaņas, lēnām devās man garām uz durvīm. Kad tās bija aizvērušās, Kaito ar rokas mājienu aicināja mūs apsēsties.

-   Stāstiet. Lūgums visos sīkumos un bez izskaistināšanas. Tieši un precīzi. Neko lieku, viņš piekodināja. Pamāju un dziļi ievilku elpu, gatavojoties jau otro reizi neilgā laika periodā atstāstīt notikumus: atgriezties divu dienu nesenā pagātnē un sākt visu no nelaimīgā brīža, kad aizgulējos un gandrīz nokavēju (nē, labi, patiesībā tiešām nokavēju) darbu. Neskaidru iemeslu dēļ man šķita: tieši tādēļ, ka piecēlos par 300 sekundēm vēlāk, mani kopš tā rīta pastāvīgi vajā dažādas neveiksmes.

Sēdēju uz vecā, saplēstā dīvāna pašas maliņas un gurdeni blenzu grīdā. Ja vien es piespiestos, iespējams, būtu paspējusi saskaitīt vairākus tūkstošus putekļu kamolu. Dēļi daudzviet bija ieplaisājuši. Centos pierast pie gaisotnes, kas valdīja visapkārt, taču tas izrādījās grūtāk, nekā gribējās, jo īpaši tādēļ, ka telpā pēc manas un Kaito sarunas ilgu laiku sīca nomācošs klusums. Vīrietis bija ļoti nopietni noklausījies manu vēstījumu un nu jau vairākas minūtes izskatījās iegrimis dziļos prātojumos likās gandrīz neiespējami atsaukt viņu atpakaļ īstenībā. Gaidīju, ka pēc garajām pārdomām Kaito spēs nākt klajā ar kādu ļoti īsu atbildi, kas atrisinās visas manas problēmas, taču nojautu arī, ka tik vienkārši vairs nekas manā dzīvē nenotiks.

Noklepojies Kaito pagrieza galvu uz manu pusi. Vīrieša seja pauda nožēlu.

-   Man jums abiem ir jāatvainojas, lai gan būtībā tas īsti nav mans pienākums, viņš sacīja pieceļoties. Neko sīkāk nepaskaidrojis, Kaito pameta telpu. Kaoru neizpratnē blisināja acis un, pieliecies man klāt, klusi nočukstēja:

-   Klau, tu domā, ka mēs esam rīkojušies pareizi?

-Jā. Pamāju ar galvu. Un, pat ja bija kāda labāka

izeja no šīs situācijas, tad tu esi nokavējis to bridi, kad varēji man to ieteikt. Ja, no rīta pamostoties vai pēc tam, kad biju izskaidrojusi mūsu situāciju Maimi, pat tajā brīdī, kad jau līdu ārā no tuneļa, vēl bija neliela iespēja atkāpties, mesties atpakaļ atgriezties ierastajā dzīvē un pakļauties Nironas noteiktajai bezierunu kārtībai, tad no tā mirkļa, kad ienācu šajā telpā un uzsāku sarunu ar Kaito, neatgriezeniski izdzēsu visus ceļus un takas uz savu iepriekšējo pasauli.

-   Es tiešām ceru, ka viss kaut kad veiksmīgi nokārtosies, Kaoru noburkšķēja.

-   Cerēsim, grūtsirdīgi atbildēju. Varbūt bija pienācis pēdējais laiks sākt ticēt pasakainiem brīnumiem un paļauties uz to, ka viss būs kārtībā?

Durvis atkal atvērās. Kaito ienāca istabā, taču viņš vairs nebija viens.

-   Lūk, šī ir tā persona, kurai būtu jāizsaka patiesā atvainošanās, vīrietis smaidīdams sacīja un pakāpās atpakaļ, nenolaižot no mums savu acu vērīgo skatienu.

Vispirms, uzlūkojot Kaito biedru, prātam cauri izskrēja vairākas fantastiskas idejas, kuras visas atdūrās pret milzīgu un biezu realitātes nolieguma sienu. Tas nebija un nebija iespējams! Pielēcu kājās, izberzēju acis, paskatījos uz apstulbušo Kaoru, kurš, likās, bija zaudējis jebkādas kustību un runas spējas.

-   Sveicināta, Airī, sveicināts, Kaoru, ierunājās otrais vīrietis. Dzirdot viņa balsi, kas tik ļoti atbilda tēlam manā priekšā, neatsaucos sveicienam, bet sāku pamazām izstrādāt iespējamos variantus tam, kā tas, kas te patlaban notika, ir iespējams.

Manā priekšā absolūti dzīvs un, kā izskatījās, arī pie labas veselības un pašsajūtas atradās par mirušu izziņotais, pirms vienas dienas atomos sadalītais un apbedītais Dzīves Telpas Labiekārtošanas kantora priekšnieks Akusei Kotagami.

10

Sēdēju kā aplieta ar aukstu ūdeni, blenžot uz priekšnieku. Viņš pienāca man klāt un izstiepa roku sveicienam. Nedroši paspiedu vīrieša raupjo un stingro plaukstu. Tas pats rokasspiediens. Lai arī kā negribējās atzīt, rādījās, ka man šobrīd priekšā stāvošā persona patiesi ir Dzīves Telpas Labiekārtošanas kantora vadītājs!

-   Jūs… neatrada… vārgi izdvesu.

Akusei apsēdās uz dīvāna un iesmējās.

-   Nevarētu teikt, ka viņi būtu tie cītīgākie meklētāji, bet jā mani neatrada, tam es varu pilnībā piekrist.

Kaoru vēl joprojām nespēja pakustēties, glūnot uz vīrieti, kurš bija apsēdies viņam pretī.

-   Neizskatieties, lūgums, tik pārbiedēti. Es patiešām esmu Akusei Kotagami, dzīvs un vienā gabalā. Šos vārdus sacīdams, vīrietis silti un šķelmīgi pasmaidīja. Neapšaubāmi vēlaties zināt to, kā es izdzīvoju. Piekrītoši pamāju. Šobrīd atrados situācijā, kurā atbilžu bija daudz mazāk nekā jautājumu.

Kā pamodies no miega, Kaoru beidzot sakustējās. Viņš izskatījās neapmierināts, un tas mani pārsteidza. Vai tad draugs nebija priecīgs, uzzinājis, ka priekšnieks ir dzīvs?

-    Tātad tas viss bija jūsu plāns? puisis patiesi bija pārskaities. Viņš savilka plaukstu dūrē. Ja vien es nepazītu Kaoru labāk, tad nodomātu, ka pārinieks ir gatavs bijušajam priekšniekam iesist. Akusei nopūtās.

-   Jā, bija gan. Es pats parūpējos par biroja uzspridzināšanu.

-   Vai jūs maz apjēdzat, ka tika apdraudēta daudzu darbinieku dzīvība? Kaoru pacēla balsi. Šī bija pirmā reize, kad dzirdēju draugu runājam tik nesavaldīgi un skaļi. Puisis vienmēr bija bikls, līdz šim viņš nebija uzdrošinājies ar kādu runāt nepieklājīgi.

-    Visi biroja darbinieki bija drošībā. Vai tu tiešām domā, ka es pieļautu, ka nevainīgiem cilvēkiem tiek nodarīts pāri? Todien es speciāli norīkoju ikvienu uzdevumā, kuru izpildot vajadzēja pamest biroja telpas. Akusei pagājās tuvāk pāriniekam. Kaoru vēl joprojām izskatījās nikns.

-   Es pats zinu, ka visi tika apziņoti un ir dzīvi, puisis cauri zobiem izgrūda.

-Jums ne par ko nav jāuztraucas. Vienīgais, kas jums patiešām ir jāzina: es tā rīkojos tikai tālab, lai pasargātu visus biroja darbiniekus. Valdība bija atklājusi to, ka esmu iesaistīts viņiem ļoti traucējošā pasākumā, tādēļ man nācās inscenēt pašam savu nāvi, ja nevēlējos mirt pa īstam.

Vīrieša sacītais lika Kaoru vaibstiem atmaigt.

-  Jāpaslavē sevi: man tas izdevās visai pārliecinoši. Priekšnieks lepni pasmaidīja. Piekrītoši pamāju.

-   Tagad man jūs jālūdz atstāt mūs ar Kaito vienatnē. Pēc tam es apsolu atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem, norunāts? Mums abiem ir jānoskaidro pāris sīkumu, un tad būsiet laipni lūgti atpakaļ. Akusei lūpas atkal savilkās smaidā, taču acis kļuva vēsas.

Piegāju pie Kaoru un, saņēmusi jaunekļa roku, rāvu viņu augšā. Puisis pavisam lēni un negribīgi piecēlās un nāca man līdzi uz izeju.

-   Nekur tālu neaizejiet, Kaito piekodināja. Pamāju, un mēs izgājām gaitenī. Protams, mani intriģēja tas, ko abi varētu būt iecerējuši pārrunāt, taču zināju, ka tas nav paredzēts manai iedzimtajai ziņkārībai; biju mācīta uzvesties pieklājīgi un nebāzt degunu svešās lietās.

Durvīm aizveroties, palikām divatā. Atlaidu Kaoru roku un prātoju, kur palikuši pārējie, kas pirms tam bija kopā ar Kaito. Es par šo vietu taču faktiski neko nezināju, ļoti gribējās noskaidrot vairāk, tomēr likās, ka tas nebūtu gudri. Cilvēkus, kas uzturējās šeit, pie sevis nodēvēju par "komandu". Izskatījās, ka visi kaut kādā veidā ir saistīti, pat ja viņi nenodarbojās ar vienu un to pašu. Nojautu, ka darbi tika veikti kāda viena kopēja mērķa labad.

Gaitenī arī nebija nekādu mēbeļu, tādēļ nācās vai nu stāvēt kājās, gaidot, kamēr abi vīrieši izrunājas, vai arī apsēsties uz grīdas, kas šajos nejaukajos apstākļos nebija nemaz tik slikts variants. Piegāju pie sienas un, atspiedusies pret to, noslīdēju zemē. Nogurums ķermeni darīja smagu. Iekurkstējās vēders, atgādinot, ka kopš vakarvakara neko neesmu ēdusi. Acīmredzot arī tuvākajā laikā neizdosies dabūt ko ēdamu. Varbūt es vienkārši nomiršu badā?

Gaitenī atskanēja soļi, un pie mums pienāca gaišmatis tas pats, kurš sagaidīja Maimi un mūs telpā ar lūku. Rens, ja nemaldījos. Jauneklis ļoti draudzīgi uzsmaidīja un sacīja:

-   Ko jūs te tā vieni paši sēžat? Nāciet līdzi, aizvedīšu pie pārējiem! jauneklis piedāvāja. Noliedzoši papurināju galvu.

-    Labāk ne, mums tepat ir ērti. Turklāt mums ir jāpagaida, lai varētu parunāt ar priekšnieku, atteicu, liekot savām lūpām atveidot kaut ko līdzīgu smaidam.

-   Varbūt gribat ēst? Rens jautāja. Atkal papurināju galvu. Diemžēl uzreiz sajutu, kā vēders savelkas čokurā un iekurkstas. Arī puisis to dzirdēja un skaļi iesmējās.

-   Tūlīt būšu atpakaļ, Rens apsolīja un metās prom, lai jau pēc dažiem mirkļiem atgrieztos ar pārtiku maizi un bļodu ar augļiem un dārzeņiem. Ja jau nevēlaties iepazīties ar pārējiem, tad vismaz nesēdiet izsalkuši.

Puisis pienāca pie manis un iedeva trauku ar maizi, un, man par lielu pārsteigumu, apsēdās blakus. Pametu acis uz Kaoru, kurš visu šo laiku bija stāvējis, izskatīdamies ļoti savāds, it kā īsti neatrastos šeit, bet gan domās lidinātos nezin kur ļoti tālu. Ieraudzījis pārtiku, Kaoru apsēdās man otrā pusē, paķēra burkānu un sāka to negausīgi grauzt. Agrāk es šādā situācijā būtu jutusies neveikli, jo pirmo reizi mūžā sēdēju starp diviem jauniem puišiem. Lai novērstu muļķīgas iedomas, pagriezos pret Renu un teicu:

-   Paldies. Tas bija par mums abiem, jo neizskatījās, ka Kaoru grasītos pateikties Rēnam.

-    Nav par ko. Rens arvien vēl smaidīja. Šķita, ka telpā kļūst krietni siltāk. Nedaudz neparasti, ka jauneklis pret mums izturējās tik draudzīgi un laipni, jo īpaši tādēļ, ka citi šī nama pārstāvji (galvenokārt es domāju Maimi, protams) izturējās tā, it kā taisītos mūs izbarot kādam drausmam kosmosa briesmonim. Priecājos, ka neticu kosmosa briesmoņiem.

Paņēmu no bļodas tomātu un nokodu no tā krietnu kumosu, jūtot, kā sula notek gar lūpu kaktiņu. Tomāts bija ļoti gards, daudz labāks nekā tie, kādus ēdu mājās.

Rens, redzot manu apmierināto sejas izteiksmi, bilda:

-  Visu, ko jūs baudāt, esam izaudzējuši un gatavojuši paši.

-   Vai tad tas nav ļoti sarežģīti? vaicāju. Man likās, ka mūsdienās ar tādām lietām vairs neviens nenodarbojas, ka visu cilvēku vietā ražo speciālas iekārtas.

-   Sākumā var likties daudz grūtāk nekā patiesībā. Beigās pierodi, un veikalā gādātā pārtika šķiet negaršīga, jauneklis atbildēja. Es turpināju ēst, ar patiku jūtot, kā piepildās tukšais vēders. Kaoru atkal pastiepa roku uz bļodas pusi, jo bija jau paguvis nošķlt visu burkānu un nu paķēra tomātu un maizi.

Nolēmu vairāk neko nejautāt un kārtīgi paēst, ari Rens nerunāja. Nokodu gabaliņu maizes un sagaršoju, cik tā ir salda. Apbrīnojami: kāds spēja pagatavot kaut ko tik lielisku!

Abi ar Kaoru ātri vien notiesājām visu atnesto, un es atdevu bļodiņu Rēnam. Puisis piecēlās, lai aiznestu atpakaļ, tad laikam pārdomāja.

-   Man prieks, ka mums pievienojāties, viņš sacīja. Neko tādu gan nebiju gaidījusi, taču viņš vairs manu apjukumu neredzēja, jo Rena soļi attālinājās, līdz es dzirdēju, kā aizveras durvis, un gaitenī atkal iestājās klusums.

-   Ko viņš ar to domāja? Kaoru sarauca pieri. Kā parasti, kad nezināju atbildi, paraustīju plecus. Gan jau radīsies izdevība Rēnam pajautāt. Atvērās otras durvis, un pa tām iznāca Kaito. Pamājot ar galvu, viņš lika saprast, ka sarunu ir beidzis. Piecēlāmies, iegājām istabā un palikām vieni ar priekšnieku. Akusei joprojām sēdēja uz dīvāna. Vēlīgi mums uzsmaidījis, vīrietis ar roku aicināja mūs savā priekšā. Nostājāmies norādītajā vietā.

Negaidīti sajutos tā, it kā mēs būtu atgriezušies kantori. Šad tad mums abiem ar Kaoru nācās šādi stāvēt, uzklausot viņa rīkojumus konkrētai dienai un paveicamo darbu sarakstu, kā arī termiņu, kurā jāiekļaujas. Vienīgā atšķirība no ierasti mājīgā un siltā kantora bija šī nepatīkamā telpa, kurā atradāmies. Netīrās sienas. Plaisas. Caurumos redzamā armatūra. Putekļi. Savādais smārds. Gaisotne, kuru jutu ar matu galiem un ādu, pieskārās kā salta roka un lika nodrebēt, it kā pūstu caurvējš.

-    Pirms es atbildu uz visiem jūsu jautājumiem, Akusei iesāka runāt, es vēlētos pats gūt ziņas par šādām tādām detaļām.

Viņš ar plaukstu pārvilka pāri sejai. Tikai tagad pamanīju: par spīti tam, ka visumā priekšnieks izskatījās veselīgs, viņš tomēr bija noguris. Acis apsārtušas. Seja sakritusies, šķita, ka Akusei ir novājējis, kopš pēdējo reizi viņu biju satikusi.

-   Vai jūs varētu man iedot savus komunikatorus? vīrietis palūdza. Pamāju un iebāzu roku kabatā, izvelkot mazo ierīci. Kaoru darīja to pašu, un abi padevām priekšniekam datu nesējus. Uzmanīgi vēroju to, kā vīrietis atver tos vaļā un izlasa pēdējās ziņas. Man bija nojauta, ka viņš vēlēsies uzzināt to, ko izstāstīju Kaito.

Beidzis pētīt mūsu abu saziņas ierīces, Akusei atdeva tās atpakaļ. Paņēmu rokās komunikatoru un vēlreiz uzmetu acis liktenīgajam tekstam. Nevēlēdamās to lasīt, izslēdzu aparātu un ar nepatiku iebāzu kabatā.

-   Kaoru! vīrietis vērsās pie pārinieka. Jauneklis sarāvās. Viņam tā gadījās visai bieži, kad priekšnieks uzrunāja puisi tik pārmēru nopietnā tonī. Parasti Akusei, ieraugot šādu reakciju, izplūda smieklos un sacīja, lai puisis tik ļoti neuztraucas, ka viss esot kārtībā un viņš negrasoties to strostēt par diez kādām sastrādātām kļūdām. Šoreiz tā nebija. Akusei sejā nepakustējās ne muskulis.

-   Jā… priekšniek? jauneklis nomurmināja. Vīrietis atmeta ar roku.

-   Es neesmu tavs priekšnieks. Nekad vairs nebūšu. Akusei palūkojās uz mani. Tāpēc varat aizmirst šāda veida uzrunu, sauciet mani tāpat kā visi šeit par Akusei.

Abi saprotoši pamājām.

-   Tātad kad tu saņēmi pēdējo ziņu, uzreiz steidzies pie Airī? vīrietis jautāja Kaoru. Viņš apstiprināja, palocīdams galvu, tad piebilda:

-   To gan īsti nevarētu saukt par steigšanos. Drīzāk es vienkārši biju tuvumā un nolēmu iegriezties un pārbaudīt, vai ar Airī nekas nav atgadījies.

-   Un prieks, ka tu tā izdarīji, Akusei paslavēja. Par spīti tam, ka šis brīdinājums nāca no kāda, ko jūs nepazīstat, es galvoju, ka viņam varat uzticēties, vīrietis iedrošinoši pasmaidīja, un es uzreiz sapratu, ka bijušais priekšnieks pazīst ziņas sūtītāju. Vīrietis ielūkojās pie plaukstas locītavas piestiprinātajā minimonitorā.

-   Mums nav daudz laika, viņš konstatēja, tā ka turpināsim. Vai tad, kad abi aizlidojāt, jums kāds sekoja? Akusei atkal skatījās uz mani, un es nolēmu papildināt notikumu izklāstu ar man zināmajiem faktiem.

-   Neizskatījās, ka mums kāds sekotu, taču, kad bēgām augšā uz jumta, es pāris stāvu zemāk dzirdēju soļus, kuri tuvojās, un mani māc ļoti pamatotas aizdomas, ka tie nebija mani kaimiņi, kas izdomājuši ātrā tempā pastaigāties pa trepēm no pirmā stāva līdz savam dzīvoklim. Turklāt, iznākot uz jumta, dzirdēju kaucam sirēnas.

Akusei pamāja. Viņš piekrita manām aizdomām.

-    Tālāk… vīrietis grasījās turpināt iztaujāšanu, taču viņu pārtrauca skaļš būkšķis un durvju atvēršanās. Strauji pagriezos. Kurš atkal ir iztraucējis mūsu sarunu? ŠI bija jau otrā reize šodien, kad nespējām pienācīgi aprunāties ar Akusei, lai tiktu ar visu skaidrībā.

Telpā iesteidzās ļoti aizelsies puisietis, kuru iepriekš nebiju redzējusi. Viņš bija sasarcis, un šķita, ka būtu skrējis pamatīgu gabalu. Smagi elsdams, viņš ar šausmu izteiksmi sejā vispirms paskatījās uz mūsu bijušo priekšnieku, tad palūrēja uz mani un visbeidzot pievērsās Kaoru. Pagājis trīs platus soļus uz priekšu, jaunietis uzlika rokas uz saviem ceļiem, cenšoties atelsties un vienlaikus sāka runāt:

-    Piedodiet, ka pārtraucu. Viņš pacēla roku un nepārprotami asi norādīja uz pārinieku. Kaoru ne pa jokam sarāvās.

-  Viņi ir gandrīz atlauzuši kodu, vecīt, man nekas cits neatliek, kā vien uz kādu laiciņu tevi deaktivizēt.

Kad ienākušais to bija pateicis, Akusei pielēca kājās un nostājās priekšā Kaoru.

-    Viņš tam vēl nav gatavs! Vai tu esi traks!? Atceries, cik ilgi jūs deaktivizācijai sagatavojāt mani! Pagāja vairākas stundas, un Kaoru vēl ir tik zaļš un nepieredzējis!

-   Akusei, es to visu lieliski saprotu, jaunietis iztaisnojās un izņēma no kabatas mazu, piespraužamajai adatai līdzīgu priekšmetu, un pagāja vēl divus soļus uz priekšu.

Vēroju visu notiekošo, jūtoties pilnīgi apstulbusi. Par ko abi runāja? Neko nesapratu.

-   Es viņu negrasos deaktivizēt pavisam. Tikai uz mirkli pārtraukšu signālu, kamēr Daniels uzrakstīs jaunu kodu. Tas ir absolūti nepieciešams, tāpēc pakāpies malā, vai ari es negalvoju par savu rīcību! Mūsu drošība man ir daudz dārgāka par to puiku!

Viņš pūlējās savaldīties, bet dusmas lauzās ārā kā tīģeris no krātiņa. Mani pārņēma spējas bailes, un es, pakāpjoties blakus Kaoru un saņemot draugu aiz rokas, biju gatava laisties prom no telpas, kolīdz rastos tāda i/.devība. Tomēr trīcošā balsī pajautāju:

-   Ko jūs ar manu draugu gribat darīt?

Diemžēl tas ne tuvu neizklausījās tik ļoti pašpārliecināti un drosmīgi, kā es biju vēlējusies.

-    Tavam draugam nekas nekaitēs, puisis izgrūda. I'ārbijusies ieraudzīju, kā Akusei lēnām atkāpjas malā. Lēmums tūlītējai rīcībai un plāns manā prātā iešāvās nākamo sekunžu laikā, kurās puisis ar "piespraužamo adatu" pirkstos nāca mums aizvien tuvāk. Pieskrēju pie nepazīstamā un, pacēlusi dūres, situ no visa spēka. Cerēju, ka vismaz tā izdosies novērst viņa uzmanību un Kaoru sapratīs, ka gribu palīdzēt viņam aizbēgt, taču man nekas neizdevās. Kustējos pārāk neveikli un pārāk tizli. Niknais puisietis laicīgi noreaģēja un, satvēris manu roku, atlauza to man aiz muguras. Nākamajos acumirkļos man nācās bezpalīdzīgi noskatīties, kā pārinieks cenšas izvairīties no puiša sviestās adatas un mēģina bēgt. Kaoru nepaveicās. Metiens bija precīzs. Priekšmets trāpīja viņam taisni kaklā. Es iekliedzos daļēji no sāpēm, daļēji tāpēc, ka redzēju: mans pārinieks sagrīļojas un lēnām sāk gāzties uz priekšu, jau aizvēris plakstiņus.

-   Ko tu izdarīji? ieaurojos.

-   Beidz bļaut! Svešais puisis mani atlaida un pagrūda sāņus. Kamēr es aizstreipuļoju uz labo pusi, viņš no kabatas izvilka to pašu ierīci, kādu šorīt redzēju Maimi rokās, un, ieslēdzis mehānismu, pagaidīja, kamēr priekšā uznirst hologrāfiskais attēls. Tajā parādījās Rena seja.

-   Darīts! Lai Daniels raksta jaunu kodu, un ātri! puisis komandēja.

-   Tev nav jāatgādina mums par uzdevuma izpildes ierobežojumu laikā, Rens sacīja. Viņa balss izklausījās pavisam citāda, nekā es to biju dzirdējusi, kad trijatā sēdējām gaitenī un ēdām. Rens bija neapmierināts, pat dusmīgs.

Akusei acīs saskatīju atvainošanos. Jutu, kā plakstiņi sāk nepatīkami kņudēt. Gribējās raudāt. Biju valdījusies jau ļoti ilgi, bet nu, redzot šādu ainu, likās, nespēšu vairs noturēties. Ienācējs, pat neveltījis mums ne mazāko paskaidrojumu, izsteidzās ārā no telpas.

-    Airī, piedod, es visu pastāstīšu. Neuztraucies, ar Kaoru viss būs labi! Akusei centās mani pārliecināt. Būtu vīrietim noticējusi, jo spēju uz viņu paļauties, ja vien pārinieks tajā brīdī ļoti spēcīgi nenoraustītos un viņa bioaparāts nesāktu trakot. Tas pīkstēja tik ātri un skaļi, ka atsevišķie monotonie mehānisma signāli savienojās vienā apdullinošā gaudošanā. Šausmās iekliedzos un piesteidzos pie drauga.

-   Kaoru! bezpalīdzīgi izdvesu, redzot viņa trīcošo augumu.

Telpas durvis atkal atvērās. Pat nepalūkojos uz kārtējo ienācēju, mani tas vairs nemaz neinteresēja. Mans skatiens aizvien vairāk aizmiglojās, bet es pat nepacentos

noslaucīt asaras. Kāds pieskārās manam plecam un klusi

sacīja:

-    Meitēn, viss ir normāli, drīzumā tu atgūsi savu draugu! Balss bija nomierinoša. Paļāvos tai, nemaz nezinot, kas īsti runā. Paļāvos priekšnojautai, kas sacīja, ka šie cilvēki, jo īpaši Akusei, nepieļautu, ka ar Kaoru notiek kas slikts. Domās iestāstīju to sev tā, lai būtu pietiekami pārliecinoši, taču pārstāt raudāt es nespēju. Visās šajās ārprātīgajās dienās bija sakrājies tik daudz stresa, tik daudz pārdzīvojumu, ka pašai šķita, ar to pietiktu visam atlikušajam mūžam.

Kaoru atkal noraustījās, aparāts turpināja uzmācīgo trokšņošanu. Ja mēs atrastos tuvāk pilsētas sakārtotajai daļai, pie mums noteikti jau būtu atsteigušies mediķi un pārinieks aizvests uz slimnīcu. Tā kā šī iejaukšanās jaunekļa ķermeņa funkcijās bija acīm redzami mākslīga, zināju, ka neviens palīgā nenāks. Ļoti vēlējos noskaidrot, kas tieši ir izdarīts, un nosolījos, ka, tiklīdz viss šis murgs būs cauri, es, pat ja vajadzēs kādu piekaut, beidzot izdibināšu līdz galam, kas šeit notiek. Neziņa dzina izmisumā.

-   Es gribu mājās, šņukstēju, neaptverot, ka doma, kas vēl nupat bija riņķojusi vienīgi manās smadzenēs, ir izteikta, visiem dzirdot.

11

Sēdēju uz ļodzīga krēsla dažādu tehnisku ierīču, vadu un monitoru pilnā telpā. Rokās turēju krūzi, kurā dzēriens jau bija atdzisis, nevis karsts, kādu man iedeva, sakot: izdzer, tas tev palīdzēs nomierināties. Nemaz negribēju zināt, ko man iedevuši, pat nepaostīju šķidrumu. Šobrīd tas mani interesēja vismazāk. Pretī, noguldīts uz noplukuša dīvāna, gulēja Kaoru. Viņa ķermenis bija pilnīgi atslābis. Drauga bioaparāts jau desmit minūtes klusēja. Puiša krūtis lēni cilājās. Viņš izskatījās kā aizmidzis, lai gan zināju, ka šo stāvokli nevajadzētu salīdzināt ar miegu. Vismaz tā man paskaidroja Daniels atbildīgais par šo "laboratoriju" un visu šeit esošo aparatūru, un, kā varēja lieliski pamanīt, tās drošība un pareiza darbošanās puisim bija dzīvības un nāves jautājums. Viņš nēsāja lielas, apaļas brilles un bija pat pārāk bāls.

Akusei, Kaito, Renu un Maimi nebiju redzējusi kopš brīža, kad Kaoru atnesa uz šejieni. Uz pārinieka pieres bija piestiprināta maza kvadrātveida ierīce, kas viegli pulsēja un izstaroja vārgu gaismu. "Šis novēros tava drauga smadzeņu elektromagnētisko viļņu darbību, kamēr es slēgšu ciet visus izejas un ieejas kanālus," bija teicis Daniels. Es pamāju par spīti tam, ka man nebija nekādas sajēgas, ko tas nozīmē. Kaujiniecisko noskaņojumu biju savaldījusi, jo tik daudz sapratu, ka "komanda", it īpaši Daniels, darīja ko ārkārtīgi svarīgu.

-   Cik ilgi tu grasies turēt rokās to tējas krūzi? Vārdi, kas ielauzās iekārtu apnicīgajā zumēšanā, izsita no bezdomu dirnēšanas, un es mazliet sarāvos. Ieraudzīju Renu. Nebiju dzirdējusi, kā viņš ienāk Daniela valstībā. Piegāju pie Rena, pasniedzu atpakaļ neizdzerto dzērienu un, neko nesacījusi, atgriezos iepriekšējā vietā, lai pievērstos Kaoru uzmanīšanai.

-   Tas, ka tu turpināsi sēdēt šeit, nepalīdzēs viņam ātrāk pamosties, Rens ieteicās.

-   Es zinu, ļoti īgni atrūcu. Gribēju pateikt, lai puisis liek man mieru un ļauj pabūt vienatnē ar sevi un Kaoru, Daniela klabināšanos un kluso purpināšanu zem deguna. Pēdējās šeit pavadītajās minūtēs biju paguvusi novērtēt šo cilvēku, man viņš jau gandrīz patika, jo necentās uzturēt sarunu. Vēloties vientulību, sapratu, ka draudzīgā un laipnā Rena personība lāgiem var ari kaitināt. Cerēju, ka viņš ātri vien uzminēs, ka labāk neuzsākt nekādu diskusiju. Par nelaimi, tik labi viņu vēl nepazinu, lai paredzētu puiša izturēšanos, tāpēc kļūdījos. Viņš paņēma krēslu un apsēdās man līdzās. Ļoti smagi un grūtsirdīgi nopūtos.

-   Klau, izspiedu cauri sakostajiem zobiem, es būtu ļoti pateicīga, ja tu šeit nepaliktu.

-   Oho, mēs pat vēl neesam kārtīgi iepazinušies, bet es jau esmu tevi nokaitinājis? Rens bija manāmi pārsteigts.

-   Tu neesi vienīgais. Ja vien es varētu izvēlēties, labprāt dotos atpakaļ uz pilsētu un ietu uz Drošības pārvaldi vai jebkuru tuvāko iecirkni, sameklētu kādu pietiekami svarīgu personu un izstāstītu viņam visu līdz pēdējam sīkumam par to, ko esmu piedzīvojusi pēdējo pāris dienu laikā, iedziļinoties visos faktos.

Rens pielēca kājās tik strauji, ka ar blīkšķi apgāza krēslu. Jauneklis sagrāba mani aiz rokas un pārskaities pierāva augšā. Viņa acīs es ieraudzīju tik nekontrolējamas dusmas, ka sāku trīcēt.

-   Tu to nedomāji nopietni! viņš nošņācās.

-    Domāju gan, atcirtu un centos izraut roku no puiša krampjainā tvēriena. Tāpēc jūs atgriezīsiet manu draugu normālā stāvoklī, un pēc tam mēs iesim prom.

Doties uz šejieni bija mana lielākā kļūda! Kāpēc gan es tik ļoti nobijos no Nironas kārtības sargu iespējamā soda un mātes ārdīšanās?

Rena pirksti sažņaudza manu roku vēl ciešāk. Jutu asaras noritam pāri vaigiem.

-   Atlaid viņu! Dzirdēju stingru pavēli. "Laboratorijā" bija ienākuši Kaito un Akusei. Rens atbrīvoja mani un atkāpās. Uzlūkoju abus ienācējus ar tikpat dusmīgu skatienu, ar kādu gaišmatis bija urbies manī.

-   Ja kāds no jums abiem beidzot nepaskaidros visu smalki jo smalki, kas šeit galu galā notiek, tad… nespēju atrast piemērotākus draudus.

-   Kaoru smadzenēs grasījās ielauzties valdības sūtīta programma, ar kuras palīdzību varētu noskaidrot jūsu atrašanās vietu. Daniels bija atstājis savus svētos aparātus un pienācis klāt pārējiem.

-   Skaidrs, automātiski noteicu, bet vienlaikus apzinājos, ka man taču nav ne mazākās nojausmas, ko īsti puisis tikko kā bija pateicis. Par laimi, viņš to saprata no manas trulās sejas izteiksmes un turpināja skaidrojumu:

-    Šādas kontrolprogrammas ir visai izplatīta parādība. Pieļauju: tev ir zināms, ka tās tiek regulāri izsūtītas, lai pārliecinātos par bioaparāta darbību.

Piekrītoši pamāju.

-   Diemžēl tā daļa, ko tu nezini, ir vissvarīgākā šajā shēmā. Valdība savai ērtībai izveidojusi ari citas programmas. Liela daļa no tām ir paredzēta, lai ielūkotos cilvēku prātā. īsi sakot lai VIŅI varētu novērot to, ko tu domā, ko jūti, ko dari. Un tad, ja rodas nepieciešamība, to ari kontrolēt.

Es sastingu. Mēmi lūkojos uz apkārtējiem, nespējot apjēgt, vai tas, ko tikko dzirdēju, ir patiesība vai arī kaut kas nav kārtībā ar manu dzirdi. Pieķēros pie krēsla atzveltnes, jo telpa sašūpojās acu priekšā.

-   Vai tu gribi sacīt, ka mūs pastāvīgi kontrolē? jautāju aizlūzušā balsī. Daniels piekrītoši pamāja.

-   Visus tos cilvēkus, kuriem ir iemontēts bioaparāts, ir iespējams pilnībā kontrolēt. Tieši tā valdība panāk, ka pilsētā pastāv absolūta kārtība un paklausība. Visu domas tiek novērotas, un sliktās, liekās, nevajadzīgās domas iznīdētas. Vismaz tāds bija šī projekta sākotnējais plāns. Kā jau ikviens cilvēks, ari Viņi ir kārdināmi. Šoreiz Viņu interesēs ir izmēģināt to, cik ļoti ir iespējams ietekmēt cilvēku domāšanu.

Sāku pamazām saprast, KO Daniels bija stāstījis.

-    Vai tiešām vadītāji ir izstrādājuši kaut ko tik… traku? izdvesu, pamīšus skatoties te uz Dānieļu, te uz Kaito. Abi vienlaikus pamāja.

-   Viņi ir gatavi ne tikai uz to, Rens, man aiz muguras nopūties, sacīja. Dusmu uguns viņa acīs bija nedaudz apdzisusi.

-  Tas nozīmē, ka ari es un Kaoru…? Jauneklis drūmi pamāja. Vai man tā tikai šķita vai arī telpā tiešām bija ieplūdis ziemīgs aukstums?…

-   Tāpēc man jums visiem ir paziņojams kāds interesants fakts, Daniels no jauna pievērsa mūsu uzmanību sev. Pirms tam gan patiešām vēlos lūgt piedošanu, ka, neko nepaskaidrojis, uzdrošinājos izslēgt tavu draugu. Esmu pārliecināts, ka tas viņam nav kaitējis un jau drīz zēns pamodīsies. Papurināju galvu, tā norādot, ka viss ir labi un atvainošanās nav nepieciešama. Gribēju pēc iespējas ātrāk uzzināt, kas viņam ir sakāms.

-   Vai tev zināms, kā strādā bioaparāts? puisis jautāja un pabīdīja lielās brilles augstāk uz deguna.

-Jā, atbildēju. Bioaparāts saņem signālu no nervu galiem ķermenī un pārraida informāciju galvenajai iestādei, kas šos datus saņem, apstrādā un sūta atpakaļ uz aparātu papildinātā veidā.

-   Ja mēs neiedziļināmies niansēs, tad tava atbilde ir visai precīza. Daniels atzinīgi pasmaidīja. Sūtot atpakaļnākošo signālu, sistēma automātiski palaiž arī kontroles kodu, tā sauktās "pretvīrusu" programmas. Šis apzīmējums nepieciešams cilvēku nomierināšanai. Reāli tās neattīra aparātu no nekādiem vīrusiem. Tie attīra cilvēku pašu no, kā valdībai šķiet, nelāgām domām. Brīdī, kad Brendons iesteidzās telpā ar manis doto bioaparāta apturēšanas ierīci, es monitorā uzmanīju jūsu abu domu viļņu garumu un pamanīju, ka vadības programma aizsūtījusi spēcīgāku "pretvīrusu". Viņi jūs meklēja, un man nekas cits neatlika kā atslēgt tavu draugu.

-   Varēji vismaz pabrīdināt, kas notiks un cik nepatīkami tas būs, ierunājās kāds mums aiz muguras. Ar sajūsminātu spiedzienu apcirtos apkārt. Uz vecā dīvāna, izskatoties stipri samīcīts, sēdēja Kaoru un berzēja galvu.

Pieskrēju pie viņa un apskāvu. Biju tik ļoti priecīga, ka draugs beidzot ir atguvies.

-  Paldies par galvassāpēm, Kaoru nīgri noburkšķēja. Es izbijusies atlaidu viņu. Akusei apmierināti māja.

-   Cik daudz tu dzirdēji? jautāja Daniels.

-   Visu, kopš sākāt runāt par to, ka valdība mūs padarījusi par nez kādām vadāmām lellēm, uzmanot mūsu domas.

-  Jauki, tad jau man nevajadzēs to visu atkārtot vēlreiz. Daniels nokrekšķējās un atsāka lekciju. Nobloķēju viņa signālu un palaidu pretī viltus programmu. Ilgi koda aizstājējs neizturēs, taču esmu ieguvis vismaz dienu drošībā. Šobrīd tie mērgļi jūs meklē kaut kur otrā pilsētas galā. Patīkamu laika izšķiešanu! Jauneklis iesmējās.

Sēžot blakus Kaoru, domāju par to, ko tikko kā biju uzzinājusi. Vēl joprojām likās neiespējami, ka eksistē kāds vai kādi, kas varētu KONTROLĒT MANAS DOMAS. Man nekad nebija licies, ka rīkojos, kādas citas personas vadīta. Līdz šim biju pilnīgi pārliecināta, ka man pašai ir sava brīvā griba, ka daru to, ko vēlos.

Atcerējos, ko bērnībā tika sacījis tēvs:

"Airī, tu esi brīvākais cilvēks šajā pasaulē, un man ir liels prieks par to, ka tā vari būt tieši tu, meitiņ." Šos tēva savulaik sacītos vārdus toreiz īsti nesapratu, tomēr tie bija atstājuši uz mani pietiekami lielu iespaidu.

-  Vai tā tiešām ir? ldusi jautāju. Visus mūs novēro? Mēs esam ieslodzīti krātiņā, no kura netiekam ārā?

Cik ļoti gan es vēlējos, lai Daniels pateiktu, ka ir kāda iespēja, kā no tā visa izbēgt. Puisis tikai pasmaidīja, un viņa acīs es redzēju sapratni.

-   Jā, kad man to pavēstīja pirmo reizi, es ari tam nespēju noticēt. Ir sarežģīti aptvert to, kas ir patiesa brīvība, kad esi visu dzīvi uzskatījis, ka tev tāda pieder.

-   Un to nekādi nevar mainīt? Mana balss izklausījās tik neparasti sveša, it kā nerunātu es, bet gan kāds cits, kāda nezināma persona.

-    Var! iesaucās Kaito. Ren, vai tu nebūtu tik laipns?

Gaišmatis pamāja, piegāja man klāt, atlocīja sava tumšā krekla vienu garo piedurkni un parādīja plaukstas virspusi. Paskatījos uz to un jutu, kā sirds izlaiž vienu sitienu. Tur, kur man bija redzams tik ierastā bioaparāta svītrkods, Rēnam nebija nekā.

-   Mēs šeit nodarbojamies ar šādas tādas novatoriskas tehnikas izstrādi, sacīja Daniels. Bija skaidri redzams, kurš šo tehnoloģiju izstrādā, kopj un uztur.

-   Kā…? Vārgs čuksts. Vairāk neko nespēju izdvest. Atcerējos to, ka bioaparāti tiek pievienoti katram Nironas pilsonim uzreiz pēc dzimšanas. Precīzi nezināju, kā tas tiek izdarīts, taču nojausma teica priekšā, ka tā ir loti piņķerīga procedūra. Līdz ar to šāda aparāta izņemšana būtu tikpat sarežģīta, varbūt vēl grūtāka un pat bīstama dzīvībai.

-    Diemžēl, iebilda Kaito, tas ir viss, ko jums drīkstam izstāstīt. Tagad jums pašiem ir jāizdara izvēle. Jutu, kā uz mani skatās visi sanākušie. Šo cilvēku skatieni bija neparasti asi un nepielūdzami.

-    Kāda izvēle? iejautājos, lai gan nopratu, kādu atbildi "komanda" sagaida.

-    Dzīve jūsu priekšā nolikusi divus ceļus. Šajā brīdī jūs varat izlemt atgriezties Nironā, iespundēt sevi dziļāk jums izliktajos krātiņos un nekad no tiem neizkļūt laukā. Dzīvot kontrolētos melos un nemūžam neiegūt īstu brīvību. Vai ari atteikties no bioaparāta un mirt!

"Mirt?" kāda skaļa balss iekliedzās manā prātā. Priecājos, ka vēl joprojām sēžu uz dīvāna, citādi būtu varējusi nokrist. Pieķēros Kaoru. Puisis izskatījās apjucis, nobijies un vēl joprojām nedaudz saburzīts.

-   Lai atbrīvotu sevi, ir jāmirst. Tā tas ir bijis vienmēr. Tiek pārrakstīts kods, bioaparāts izņemts, dati dzēsti, un jūs vairs neeksistējat, dzirdēju Akusei runājam. Dzirdēju, kā Daniels dodas pie sava datora. Dzirdēju, ka Rens viņam seko. Ar mums palika tikai Kaito un Akusei.

-   Jums nav jāizlemj uzreiz. Zinu, ka viss ir pārāk pēkšņi un ka tas nav vienkārši. Diemžēl mums nav tik daudz laika. Ir ļoti būtiski mainījušies spēles noteikumi, tāpēc nāksies pasteigties, skaidroja Kaito un pagriezies devās uz durvīm. Nonācis līdz tām, vīrietis satvēra metāla aizbīdni un, pirms iziet no istabas, uzsauca:

-   Šī būs jūsu vienīgā iespēja. Apdomājiet savu izvēli rūpīgi!

12

Visapkārt slapstījās tumsa, pieskaroties man ar savām vēsajām ķetnām. Vienubrīd šķita, ka kļūs slikti, tad savādā kņudēšana vēderā pārgāja. Galva dunēja, it kā tajā darbotos motors. Mans prāts bija pārāk noslogots, tas droši vien ari izraisīja dunošo spiedienu. Pirms pusstundas (bet varbūt ari agrāk, biju jau pazaudējusi jebkādu laika izjūtu) ienāca Rens, uzaicinādams vakariņās pievienoties pārējiem. Pieklājīgi atteicos, turpretī Kaoru, mirkli svārstījies, tomēr nolēma iet Rēnam līdzi. Viņš jutās izsalcis un vēl joprojām izskatījās nelāgi. Gaišmatis apsolīja, ka aizvedīs manu pārinieku pie vietējā mediķa, lai pārbauda, vai ar puisi patiesi viss ir kārtībā, sacīdams, ka parasti cilvēki no šāda veida eksperimentiem atkopjas daudz ātrāk. Daniels piecēlās, lai piebiedrotos Rēnam, un es paliku viena. Iekārtojos uz pagalam izgulētā dīvāna un apņēmu ceļus ar rokām. Sūrstēja acis, tāpēc nolēmu tās aizvērt, lai nejustu nepatīkamo graušanu.

Iztēlē uzpeldēja dažādas ainas. Redzēju sevi agrā bērnībā. Vieni no pirmajiem mirkļiem, kurus nebiju aizmirsusi. Kailām kājām es skrienu pa digitālo neaizmirstulīšu lauku pie mājām. Mīkstā zāle, par spīti tam, ka ir mākslīgi veidota, kutina manas pēdas. Šīs sajūtas rodas tikai tādēļ, ka tiek sūtīts signāls uz manu bioaparātu. Māte un tēvs sēž zem ozola un mani vēro. Abi smaida. Skaidri atminos, cik maiga bija vecāku sejas izteiksme, cik gaišas viņu acis. Es pieliecos un noplūcu vienu neaizmirstulīti. Trauslā puķīte sairst pikseļos manos mazajos bērna pirkstos. Pārsteigta ieplešu acis. Apsēžos uz zemes un ilgi vēroju, kā pa citu neaizmirstulīti rāpo liela skudra. Gribu tai pieskarties, taču, kad paceļu roku, kukainis maina krāsu, negaidīti pārvēršas par strīpainu kameni un aizlido. Pļava ar mani spēlējas. ŠI rotaļa man patīk. Pielecu kājās un mediju kukaini, kas turpina mainīties ikreiz, tikko esmu to notvērusi.

Nākamā aina. Tēvs tur mani rokās, sev cieši piespiedis, un klusi kaut ko dungo. Ne melodiju, ne dziesmas vārdus nespēju atsaukt atmiņā, taču atcerējos vīrieša jauno, skaisto seju. Viņa silto un spēcīgo roku pieskārienus. Biju drošībā un pasargāta. Zināju, ka nekad nevēlētos, lai šis mirklis beigtos.

Lielu daļu savas bērnības pavadīju kopā ar vecākiem, taču pēc tam, kad abi ieguva paaugstinājumu un pārgāja uz citu kantori, tikos ar viņiem daudz retāk. Dažreiz saņēmu kādu ziņu vai arī zvanu. Jutu, ka šobrīd ļoti gribu viņus satikt. Pieglausties tēva siltajam augumam, vēlējos, lai viņš apņem mani ar savām spēcīgajām rokām, apskauj cieši jo cieši un, dungojot to pašu patīkamo melodiju, nomierina mani. Iemidzina. Stāsta, ka viss ir vislabākajā kārtībā, ka dzīvē nav nekā bīstama vai baisa. Gribēju sajust to, kā digitālās neaizmirstulītes izplūst cauri pirkstiem kā smiltis, izgaistot nebūtībā, kā mākslīgā zāle kutina kājas, dzirdēt to, kā māte un tēvs smejas, vērojot mani ķerstām nenotveramo kukaini pagalmā. Jā, tie visi bija meli, un es to lieliski apzinājos, taču, vienalga, vēlējos, lai tēvs tos saka.

Negaidīti es izjutu nožēlu, ka tā ari nebiju iemācījusies spēlēt kādu mūzikas instrumentu. Bērnībā gribēju kļūt pianiste, jo mātei ļoti patika mūzika, īpaši klavierspēle, tomēr ātri atsacljos no šī sapņa un izlēmu iet tēva pēdās. Daudz lasīju, labi mācījos, brīvajā laikā aizrāvos ar prāta mīklām un spēlēm, taču negūstot no tā patiesu gandarījumu, vien redzot lepnumu Suzuki Takeo acīs, kad viņš lūkojās uz mani.

Vēsa gaisa plūsma pārskrēja pāri manam augumam. Nodrebinājos. Sēdēt tumsā vienai bija visai neomulīgi, taču, ja es elpoju lēni un centos saglabāt mieru, tad pamazām izdevās pierast pie apkārt dzirdamajām skaņām.

"Airi, kā gan tev izdevās tik ļoti sarežģīt savu dzīvi?" jautāju sev, viegli pavīpsnājot. Kurš gan to būtu domājis, ka reiz kādu dienu (un jo īpaši, ka šī "kāda diena" pienāks tik drīz!) es sēdēšu vienatnē, tumsā, nepazistamu cilvēku nemīlīgajās dzīvojamās telpās, apsverot teju pilnīgi traka cilvēka piedāvājumu izņemt no mana organisma bioaparātu.

Pēkšņi ļoti skaļi un nervozi iesmējos.

"Airī, atbilde taču ir skaidra! Abi ar Kaoru jūs dosieties mājās!"

Dīvāns man blakus nedaudz ieliecās. Lēnām pavēru visu laiku ciet turētās acis. Gaišie mati iedegtā lukturīša puskrēslā izskatījās pelēcīgi bāli, brūnās acis kā divi tumši atvari.

-   Neteikšu, ka mani tas tik ļoti interesē, bet… Rens ierunājās pirmais. Vai tu vienmēr sēdi tumsā viena pati, tik spocīgi baisi smejoties?

Jutu, cik ātri sakarst vaigi.

-   Protams, nē, es tā… nemēdzu darīt vispār, kā pieķerta nedarbā, noliedzu. Atkal aizvēru acis un vēl ciešāk piespiedu rokas ceļgaliem. Labprāt palūgtu jauneklim, vai nevar aizņemties kādu jaku vai segu, lai nebūtu tik auksti, taču nolēmu izlikties, ka man nesalst. Gaidīju, kad Rens atsāks sarunu par kādu mazsvarīgu tematu. Puisis šķita tāda tipa cilvēks. Likās, ka viņš varētu runāt jebkurā laikā un vietā par pilnīgi jebko, neizprotot vai arī neiedziļinoties situācijā vai faktā, ka kāda konkrēta persona tobrīd nevēlas sarunāties. Bet Rens klusēja, vienkārši sēžot man blakus. Laikam jau biju kļūdījusies, tik nekritiski spriežot par cilvēku. Parasti apkārtējo izprašana man padevās visai lietpratīgi. Jāatzīst, iepriekš pazītie cilvēki mani pārsteidza reti. Tagad atskārtu, ka, ļoti iespējams, visu šo gadu gaitā sastaptie garlaicīgie, šabloniskie cilvēki sevi paši tādus nemaz neizveidoja. Varbūt valdība ievadīja cilvēkā arī citus datus, ja jau spēja novērot mūsu domas un…

Pielēcu kājās tik strauji, ka sagriezās galva. Kā gan es varēju palaist garām ko tik svarīgu!? Laikam jau, uztraucoties par Kaoru un īsti neapjēdzot notiekošo, nepaguvu par to aizdomāties. Man taču arī ir bioaparāts! Mani neizslēdza brīdī, kad Kaoru domas tika novērotas. Par mani Daniels vispār nebija uztraucies.

-    Viņi taču var mūs atrast ne tikai caur Kaoru! nočukstēju.

-    Tu tikai tagad to saprati? viņš sacīja tā, it kā apsūdzētu mani pilnīgā idiotismā. Vaigi šķita vēl karstāki nekā pirms tam. Zināju, ka viņam ir taisnība.

-   Neuztraucies, gaišmatīt, tev nekas nedraud. Daniels ir uzlicis bloķēšanas signālu. Viņš jūs novēro, pat nebūdams šeit, tāpēc nestreso, apsēdies, nomierinies. Labāk atgriezies pie… lai arī ko tu tur darīji iepriekš.

Pamāju. Paklausīgi apsēdos uz dīvāna un dzirdēju, kā Rens iesmejas.

-    Labs meitēns, puisis atzinīgi noteica. Nākamajā mirklī jutu, kā manai matu kodaļai pieskaras viņa plauksta. Tā bija silta. Rens sabužināja manus matus. Šis pieskāriens lika sajusties ļoti mājīgi. Sāku pamazām saprast, kāpēc manī radās tās dīvainās izjūtas, kad pirmoreiz dzirdēju puiša balsi. Par spīti tam, ka Rens, kā šķita, ne vienmēr izprot situāciju, par spīti tam, ka es par viņu tikpat kā neko nezināju, jutos tā, it kā mēs būtu tikušies kaut kad ļoti sen un sadraudzējušies, laika ritumā pazaudējot kontaktus un nu atkal sastopoties. Savāda, neizskaidrojama izjūta, taču ļoti, ļoti patīkama.

-   Tev ir auksti?

-   Nē, es meloju. Negribēju viņu apgrūtināt. Rens bija izrādījis pietiekami daudz laipnības svešai meitenei.

-   Es tev neticu, puisis sacīja. Piecēlies viņš piegāja pie skapja un izņēma laukā lielu adītu džemperi. Viņš pasvieda to man un atgriezās atpakaļ. Džemperis bija kādas trīs četras reizes par lielu, uz mana auguma kļūdams par ko līdzīgu biezai kleitai. Pateicos, uzvelkot silto apģērba gabalu. Ievīstījos tajā līdz zodam un, nedaudz pavirzoties uz leju dīvānā, atspiedu rokas pret atzveltni, un atlaidos tā, lai varētu redzēt jaunekli. Es tā izdarīju ne jau tādēļ, ka vēlējos sēdēt puskrēslā, apbrīnot Renu kā nez kādu dievināmu statueti, nebūt. Vienkārši apziņa, ka šobrīd kāds atrodas blakus, palīdzēja. Pat ja šis kāds bija pilnīgi nepazīstams cilvēks.

-   Tavs draugs ēd un jūtas ļoti labi, Rens pavēstīja. Apmierināti pasmaidīju.

Man par to ir patiess prieks, atzinu, jo tā ari bija. Kā gan es varētu nepriecāties par to, ka viņi nav nodarījuši Kaoru neko ļaunu?

Neveiklā saruna atkal apsīka. Es pievēru acis. Kaut ari šis dīvāns bija vecs un pagalam izdilis, uz tā gulēt nu jau šķita ļoti ērti, it īpaši salīdzinājumā ar pagājušo nakti, kuru pavadīju uz vēsas un cietas grīdas. Jutos nogurusi, gribējās gulēt. Aizmigt uz vairākām stundām, varbūt pat dienām. Nepamosties. Aizsviest prom visas mokošās problēmas.

Pasaule sāka lēnām riņķot man apkārt, laiks it kā sajūtami slīdēja uz priekšu, taču mani vairs nekas neinteresēja. Tik ļoti gribējās nedomāt, aizmirsties monotonajā zumēšanā. Mīkstajā džemperkleitā bija silti un patīkami. Visas raizes un uztraukumi pamazām izgaisa no prāta. Sāku slīdēt lejup pa dīvāna virsmu. Nezināju, kur nolaidīšos, taču tas nešķita pietiekami nozīmīgi, lai piesaistītu manu uzmanību. Atminējos, ka kaut kur pavisam netālu sēž Rens. Jauneklis noteikti neļaus man nokrist.

Miega saldās, lipīgās rokas vijās matos, acu plakstiņos, skropstās.

Viegla pūsma kutināja kaklu. No kurienes tā nāca?

Turpināju slīdēt nebūtībā. Varbūt atrados jau pavisam citā izplatījumā, citā galaktikā. Vai maz bija tāda cita galaktika?

"Tā, Airī, kurš tev atļāva domāt?" pati sevi sarāju un gribēju iesmieties, taču tikai viegli pasmaidīju un, jūtot, kā galva atduras pret kāda ceļiem, iekārtojos vēl nedaudz ērtāk, izstiepjot kājas taisni. Kāds noglaudīja manu galvu. Gribēju palūkoties uz cilvēku, kura ceļus izmantoju par spilvenu, taču nogurums paguva salipināt plakstiņus, pirms es paspēju tos atvērt.

Negaidīti tumsu pāršķēla sarkans uzplaiksnījums. Satraukta ieurbos melnumā, vēlēdamās saskatīt, kas tas bija, taču sajutu, ka nespēju pakustēties.

"Neuztraucies, viss ir normāli," nomierināju pati sevi, lai atkal atsāktu iepriekšējo nodarbi liego peldi beznosacījuma telpā, laikā un vēl kādā reibinošā dimensijā, taču ilgi man tas neizdevās. Jau pēc dažām sekundes desmitdaļām atkal ieraudzīju sarkano uzplaiksnījumu pāršķeļam tumsu. Tas aizšāvās man garām kā krītošs meteorīts. Centos noķert gaismas avotu, tomēr nespēju pagriezt galvu vajadzīgajā virzienā. Pavēlēju tai kustēties. Nekādas reakcijas.

"Kas notiek?" uztraukti jautāju pati sev, taču atbildi, protams, nesaņēmu. Vien klusā zumēšana man apkārt pina neatšķetināmā mudžeklī telpas vadus, kas savienojās ar aparatūru. Iedomājos, ka varētu mēģināt piecelties un kaut ko pateikt, taču ari tas neizdevās. Ķermenis vienkārši neklausīja manām vēlmēm.

"Viss, pietiek! Celies, laiks doties, neguli!" dusmīgi uzsaucu, taču ar to neko nepanācu. Lūpas bija aizdarītas, plakstiņi vaļā nevērās. Nākamais spožais uzliesmojums pāršķeļot tumsu daudz tuvāk nekā iepriekš, lika apžilbt. Pie visiem svētajiem un nesvētajiem gariem, kas tas bija?

Nu jau gribējās kliegt, taču zināju, ka to vienkārši nespēju. Visiem gribas un prāta spēkiem pūlējos piespiest savu ķermeni kustēties.

Tumsa virs manis zibeņoja, piepildīta spilgtiem gaismas izvirdumiem. Mani pārņēma bailes. Ja nu man nekad neizdosies pamosties? Ja nu vienkārši nesanāks? Uz mūžiem palikšu iesprostota šajā savādajā, neizskaidrojamajā kosmosā.

-   Airi… Dzirdēju vāju čukstu sev pie auss, taču joprojām nespēju pagriezties, lai palūkotos uz runātāju.

"Kas tu esi?" automātiski nodomāju.

-   Airi… Atkal dzirdēju to pašu čukstu. Centos atpazīt balsi, taču tā bija tik klusa un neizprotama kā vārga atblāzma no reālās personības, kam šī balss piederēja īstajā pasaulē, tā ka nespēju to atšķirt no citiem sajūtu iespaidiem. No dūkoņas, no zibeņošanas, no… Jā, kas bija tā pēdējā skaņa, kuru dzirdēju? Uzmanīgi ieklausījos. Šobrīd vajadzētu priecāties par to, ka vismaz šī maņa man nav vēl atņemta.

Vai tie bija… smiekli? Aizturēju elpu un cauri visiem citiem trokšņiem saspringti meklēju to vienu, to īsto to, kurš šķita kā glābiņš no šīs vīzijas.

Pasaule sagriezās. Tik strauji, ka gribējās vemt. Būtu to ari izdarījusi, bet nespēju. Domas galvā izjuka, izsprūkot no loģikas ķēdītes kā pērles no kreļļu virtenes.

Spilgts asinssarkanas gaismas uzmirdzējums! Apžilbums! Vairākas sekundes nevarēju saskatīt neko un tad pamazām sāku izšķirt to, kas atradās ap mani. Tā bija gaiša, balta istaba. Uz grīdas mīksts paklājs. Manas kailās pēdas tam pieskārās. Aptvēru, ka atkal varu kustēties. Ar atvieglojumu nopūtos. Ieraudzīju to, kura smieklus biju dzirdējusi. Mazs meitēns, sēžot uz grīdas, turēja rokās zīmēšanas kociņu un uz liela ekrāna vilka dažādus muļķīgus tēlus. Interesanti: vai bērns mani redz vai ne? Pavicināju roku, taču mazā nelikās ne zinis par šo kustību.

Pieņēmu, ka esmu nemanāma. Piegāju un paskatījos viņai pār plecu. "Mamma, tētis, es un brālītis," to vēstīja zīmējums. Pasmaidīju, vērojot, cik nemākulīgs un haotisks izskatās meitenes darbs. Taču acīmredzot viņa par to neraizējās. Atglaudusi gaišos, plānos matus, meitene turpināja cītīgi vilkt līnijas uz ekrāna. Apņēmīgs bērns. Interesanti, cik mazajai ir gadu? Ne vecāka par četriem pieciem.

Ieinteresēta izpētīju istabu. Tā bija minimāli mēbelēta. Viens krēsls pie liela, plaša, gaiša loga. Pa to iespiedās mākslīgās saules stari. Visa pārējā telpa bija piekrauta ar virtuālajām grāmatām, datu ripuļiem un pārnesējiem un dažādiem citiem ar literatūru saistītiem priekšmetiem. Skaidrs atrados lasītavā. Piegāju pie kāda plauktiņa, uz kura stāvēja hologrāfisko bilžu attēlotājs, un palūkojos uz fotogrāfijām. Gaišmate, sēžot šūpolēs. Mazais meitēns un nedaudz vecāks puika, sadevušies rokās, plati smaidot. Abi kopā, spēlējoties ar pirmo virtuālo mājdzīvnieku pelēku suni. Neapzināti pasmaidīju. Arī man tāds bērnībā bija. Atcerējos, kā mēdzu steigties mājās no skolas, lai ieskautu mazo suņuku savās rokās. Tālāk vēl pāris foto ar bērniem un viņu rotaļām. Brīdī, kad izlēmu, ka šajā hologrāfisko bilžu attēlotājā nav cita veida informācijas, fotogrāfiju ar zēnu uz krēsla nomainīja nākamā.

Pirmajā mirklī šķita, ka es esmu pārskatījusies. Izberzēju acis, taču attēls nemainījās, kā pašai Ūkās, uz krietni ilgāku laiku nekā pārējās bildes paliekot aparāta ekrānā.

Es redzēju ļoti skaistu ainu abus mazos, iepriekšējos attēlos jau iepazītos bērnus, sadevušos rokās, un aizmugurē viņu vecākus manu tēvu un māti stāvam digitālo neaizmirstulīšu laukā.

Aiz muguras noskrapstēja durvis, un, tām atveroties, es pagriezos.

Tēti! iesaucās mazā meitene, pielēkdama kājās un pa galvu pa kaklu mezdamās uz priekšu, lai kristu ienākušā vīrieša apskāvienos.

Jutu, kā acis sariešas asaras. Jaunais vīrietis piekļāva mazuli sev klāt, noglāstīja viņas galvu un uzspieda lielu buču uz pieres.

-    Esmu atpakaļ, Airi, viņš sacīja. Mana sirds uz kādām sekundēm piecām septiņām šķita apstājamies pavisam. Nespēju noticēt tam, ko skaidri redzu. Tas bija pārāk nereāli.

Nolaidis mazo meiteni zemē, viņš paņēma to aiz rokas un, piegājis pie zīmējuma, labvēlīgi lūkojās uz to. Pasmaidījis viņš papliķēja gaišmatltei pa plecu un priecīgi sacīja:

-   Airi, tu esi ļoti talantīga. Turpini attīstīt savas prasmes. Jebkas, ko tu spēj un iemācies, dzīves laikā tev noteikti noderēs. Nekad nešaubies par to, ka tu esi radīta veikt lielus darbus!

Meitēns piekrītoši pamāja.

-  Kad izaugšu, meitene atteica smalkajā maza bērna balsī, gribu būt tāda kā tu, tēt. Strādāšu lielā, svarīgā kompānijā un palīdzēšu cilvēkiem, tāpat kā tu to dari!

Redzēju, kā vīrieša seja apmācās. Meitene to nepamanīja, taču es gan. Tēva acīs atspoguļojās dvēseles smaguma skumjas. Kāpēc?

-   Un vēl, gaišmatainais bērns piebilda, es vēlos, lai tu būtu mans līgavainis! Es vēlos, lai tu paliec kopā ar mani uz visiem mūžiem.

Šis teikums ļoti sasmīdināja tēvu. Diemžēl smieklos varēja dzirdēt acīs esošās nomāktības atblāzmu.

-   Tev būs pavisam cits līgavainis, tici man. Kad tu pieaugsi, es būšu jau vecs.

-   Man nevienu citu nevajag! Tikai tēti.

-  Un kā tad tavs brālītis? Un māmiņa? jautāja vīrietis.

Šajā bridi es, slaukot asaras, miglaini atminējos šo bērnības epizodi, taču kādēļ vīrietis pieminēja brāli? Man brāļa nav. Mātei piedzimu kā vienīgā meita, vairāk bērnu viņa nevēlējās. Sieviete bija pārāk aizņemta. Māte par mani rūpējās ļoti maz. Jā, protams, es izjutu viņas mīlestību un zināju, ka viņai esmu svarīga, taču viņa par mani neuztraucās un neuzmanīja tik ļoti, kā to bija darījis tēvs.

Redzēju miniatūro, mazo mani saraucam pieri un sabožamies.

-    Brālītis ir nejauks! Meitene sapūtās. Savādi, nespēju sadzirdēt brālīša vārdu.

-   Nu jau, nu jau! …nav nejauks! Re, atkal! It kā kāds izslēgtu skaņu tieši tad, kad abi izrunāja mana neesošā radinieka vārdu.

-   Taču, vienalga, tu nevarētu precēt mani vai viņu. Kad izaugsi, tev būs savs princis, kurš rūpēsies par tevi un mīlēs, tāpat kā tagad rūpējamies mēs. Vīrietis, notupies man blakus, pasmaidīja un, pacēlis mani savās rokās, devās apsēsties. Ietraususies klēpī, mazā meitene piespiedās tēvam klāt. Tā abi kādu brīdi sēdēja. Viņš lūkojās uz mani, kas lēnām miga ciet siltajā ligzdiņā, turpretī pieaugusī es vēroju tēvu un jutu, cik ļoti gribu, lai viņš mani apskauj.

Negaidīti vīrietis paskatījās tieši sev priekšā. Sarāvos.

"Vai tu esi pārliecināta, ka viņš tevi neredz?" nodomāju. Un tūdaļ saņēmu atbildi. Vīrietis aizgriezās, atkal pievēršoties mazajai meitenei. Noglaudis meitenīti, viņš klusi nopūtās.

-    Airī, piedod… viņš čukstēja. Nesaprotot, kāpēc tēvs lūdz piedošanu, pamanīju, kā viņš no savas kabatas

izvelk kādu mazu priekšmetu. Nespēju saskatīt, kas tas īsti ir. Gribēju pienākt tuvāk, taču jau atkal ķermenis bija izlēmis man neklausīt. Pēdējais, ko piefiksēju pirms atgriešanās iepriekšējā tumsā ar gaismas meteorītu uzliesmojumiem, bija tas, kā tēvs, paceļot manu roku, atritina krekla piedurkni un vietā, kur katram bērnam tika ievietots bioaparāta nelielais mehānisma panelis, viņš pieliek nesaskatāmo priekšmetu. Meitenes augums viegli noraustījās, taču viņa nepamodās. Gaisā virs gaišmates bioaparāta parādījās trīs hologrāfiski simboli:

13

Ar pūlēm taisīju vaļā acis, it kā plakstiņiem virsū kāds būtu uzlicis akmeņus. Tie vērās ļoti negribīgi, ar piespiešanos un nepatīkamu sūrstēšanu. Mugurā sāpīgi dūrās asas adatas. Biju domājusi, ka miegs būs palīdzējis atpūsties, taču jutos vēl sliktāk nekā pirms aizmigšanas. Pacēlu galvu. Es vairs negulēju uz dīvāna, bet atrados pavisam citā telpā, ievīstīta siltā segā, un man apkārt, blāvi spīdot, riņķoja kontrollampiņas. Blakus manai gultai bija vēl viena. Tajā, mierīgi šņākuļojot, snauda Kaoru. Uz krēsla pa vidu abām gultām sēdēja Rens. Jauneklis vēroja gaismekļu lidošanu. Pamanījis, ka esmu pamodusies, viņš sirsnīgi uzsmaidīja man. Atsmaidīju, jūtot, kā sejas muskuļi sāpīgi savelkas. Cik ilgu laiku es biju aizvadījusi nekustoties?

-   Ceru, ka labi izgulējies, jauneklis sacīja. Centos atcerēties, kāpēc man tik ļoti nepatika tas, ka esmu pamodusies, kā arī ko tieši es miegā biju darījusi. Atmiņas nācās vilkt ārā no sevis kā ar knīpstangām, tomēr tas izdevās. Uz īsu mirkli redzēju ainu uzplaiksnījumu acu priekšā un nodrebinājos.

-    Tev joprojām ir vēsi? Rens jautāja. Papurināju galvu.

-   Klau, es zinu, ka tā galīgi nav mana darīšana, bet vai es drīkstu tev uzdot vienu jautājumu?

-   Jā, droši, čerkstoši atbildēju kā modinātājpulkstenis ar sabojātu mehānismu.

-   Vai tu redzēji sapni? puisis interesējās, izskatīdamies tā, it kā atbilde viņam būtu ļoti svarīga. Piekrītoši pamāju.

-    Ko tu redzēji? Rens atkal vaicāja. Aizdomājos, vai maz vēlos dalīties ar jaunekli savā pārdzīvojumā. Vai maz bija vērts to stāstīt? Vai vispār vairs maz gribēju atgriezties atpakaļ tajā tālās bērnības notikumā un stāstot izdzīvot visu vēlreiz? Puisis, redzot, ka vilcinos, klusi nopūtās un saprotoši pamirkšķināja.

-    Nekas, ja nevēlies, nestāsti. Interesējos, jo guļot tu izskatījies tik apmierināta. Plati smaidīji, puisis paskaidroja. Bet tad pēkšņi tava sejas izteiksme mainījās. It kā tu grasītos raudāt. Un tieši mirkli pirms pamošanās likās, ka tu kaut ko nočuksti. Kādu skaitli vai frāzi, taču precīzi to nesaklausīju.

Pavēros griestos. Viena no zibošajām gaismiņām sāka riņķot tieši virs manis, ritmiski iegaismojoties spēcīgāk un tad apdziestot. Acis arvien sūrstēja. Piemiedzu tās un ar roku centos aizgaiņāt uzmācīgo lidoni. Tas, notirinājies man gar degunu, aiztraucās prom, lai pievienotos saviem brāļiem aiz Rena muguras.

-   Cik ilgi es gulēju?

-    Kādas pāris stundas, Rens atbildēja. Aizmigi gandrīz uzreiz pēc tam, kad iedevu tev Daniela silto džemperi. Pēc pusstundas sajutu, ka kājas ir notirpušas, jo tu gulēji uz maniem ceļiem, un es neuzdrošinājos pakustēties.

Vaigos ieplūda viegls karstums. Tātad to es nosapņojusi nebiju.

-   Atnesu tevi uz šejieni. Tu… Rens pārējo pateica tik klusi, ka es to nevarēju sadzirdēt. Puisis bija paņēmis vienu no lampiņām rokā, uzlicis to uz savas plaukstas un vēroja.

-   Ko tu sacīji? es mulsi pārjautāju.

-    Teicu, ka tu izskaties ļoti skaista, kad esi aizmigusi, Rens atkārtoja, kautrīgi uzlūkoja mani un plati pasmaidīja. Šoreiz noteikti sārtums manos vaigos bija daudz spilgtāks. Kā gan šis jauneklis spēj šādi uzvesties? Varbūt neesmu nekāds īpašais izņēmums, varbūt viņš tā izturas pret visiem, kurus pazīst tikai dažas stundas.

Novērsos un atgriezos pie griestu izpētes. Ieraudzīju tajos palielu plaisu un aizdomājos, cik gan droši ir atrasties telpās ar tik daudziem bojājumiem. Vai viņi nemaz nerūpējās par dzīves vietas labiekārtošanu? Jā, biju pamanījusi to, ka šie cilvēki daudzām lietām nepievērš pietiekami lielu uzmanību. Ja es būtu būvdarbu inspektors, sanitārā dienesta darbinieks vai vienkārši kāds augstākās valdības instances pārstāvis, es ātri vien izbrāķētu šo namu pārveidošanai, ierakstītu to jaunā būvniecības plānā. Taču es labi zināju, ka šajā rajonā lielākā daļa ēku ir sliktā stāvoklī.

Atminējos šodien iegūto informāciju. Iedomājos, ka, iespējams, šobrīd kāds varētu būt pieslēdzies manam prātam, novērot manas domas, ieskatoties dziļi manā dvēselē, un sajutos tā, it kā kāds mani būtu izģērbis kailu un nolicis nezināmas auditorijas priekšā.

-   Ren, klusi, ar nelielu bijību uzrunāju puisi.

-   Jā? puisis atsaucās tikpat klusi.

-   Ja Daniels spēj uzlauzt cilvēku kodus, palaist atpakaļ signālu, vai… viņš arī novēro mūsu… domas? Puisis noliegumā sparīgi papurināja galvu. Uz mirkli redzēju liesmu pazibam viņa skatienā.

-   Nē, mēs neesam zemiski nelieši. Mēs nevēlamies būt valdības izgudrotās tehnoloģijas vergi, tās izmantotāji. Viss, ko Daniels dara, ir cīņa par neiekļūšanu cilvēku prātos. Daniels pārrauga sistēmu. Viņš ne reizi nav ieslēdzis programmu, kas ļauj piekļūt cilvēku atmiņām. Daniels to noteikti māk, es par to esmu pārliecināts, taču viņš to principa un goda pēc vienkārši nekad nedarītu.

Jutos jau nedaudz drošāk.

-   Kas notiks, ja es atteikšos? Tas mani ļoti interesēja un bija tirdījis gandrīz visu vakaru līdz ar pārējām domām.

-    Nekas, Rens vēsi attrauca. Mēs tevi palaidīsim atpakaļ uz pilsētu, tu varēsi turpināt savu dzīvi, kā vēlies. Atceries mēs neesam valdība. Mēs cilvēkiem dodam brīvību, tai līdzi piedāvājot pilnīgu savas rīcības kontroli. Katrs pats būvē savu likteni, katrs pats to kontrolē. Neviens to nedara viņu vietā. Nav programmu, ir tikai vispārēji, cilvēkam pieņemami noteikumi, pie kuriem ir pieraduši vidusmēra mirstīgie.

-   Tātad es jebkurā laikā drīkstu doties prom?

-    Kaut vai tagad, ja vēlies. Jauneklis, to sakot, izklausījās nedaudz savāds. Skumjš? Atcerējos, ka, ienesis mums ēdienu, viņš bija apgalvojis, ka priecājas par mūsu piebiedrošanos "komandai".

-    Kad tu pievienojies šiem cilvēkiem? uzdevu nākamo jautājumu.

-   Ļoti sen. Patiesībā dzīvoju te jau no divpadsmit gadu vecuma. Kaito mani atrada. Pieņēma mani, apmācīja.

Paskaidroja visu un tad ar Daniela palīdzību izņēma no manis bioaparātu. Godīgi sakot, biju viens no viņa pirmajiem izmēģinājuma trusīšiem jaunajai tehnoloģijai. Bija nepārprotami dzirdams, ka Rens lepojas ar saviem līdzšinējiem sasniegumiem šajā jomā.

-   Tad jau tev nesagādāja lielas grūtības atteikties no iepriekšējās dzīves?

-   Meitēn, es sāku dzīvot brīdi, kad mani atrada Kaito. Viss iepriekšējais, godīgi sakot, ir ļoti tālas un bālas atmiņas. Savu bērnību es neatminos, it kā tāda nebūtu eksistējusi. Neatceros vecākus, neatceros, vai mani kaut kur gaida citi radinieki, puisis stāstīja, un es aptvēru, cik ļoti bēdīgi tas skanēja.

-   Kas tevi gaida tur ārā? Rens jautāja.

-   Ģimene, atbildēju ar vienu īsu vārdu. Puisis saprotoši nopūtās.

-   Jā, tagad es nebrīnos, ka tev ir tik grūti izlemt. Ja man būtu jāizvēlas starp šiem cilvēkiem un brīvību… es nezinu, vai to būtu spējīgs izdarīt. Tādēļ es priecājos, ka man nav jāveic šī izvēle.

Es vēlējos par katru cenu pajautāt vēl kaut ko, taču nekas nenāca prātā. Ieslīgu pārdomās. Gribēju atkal pievērsties griestiem, taču tie šķita zaudējuši jebkādas interesantuma pazīmes. Tikpat aizraujoši šobrīd būtu pētīt to, kā krūzē atdziest nesen uzvārīta tēja.

-   Vai tu man varētu pastāstīt to, kā tas ir? Rens pārtrauca klusumu. Es, īsti nesaprotot, ko jauneklis grib zināt, neizpratnē palūkojos uz viņu.

-   Kā tas ir sapņot, puisis, redzot to, ka es neesmu sapratusi jautājumu, piebilda. īsti nezināju, kā lai izskaidro tās izjūtas, kādas man rodas, redzot sapņus.

-   Tas nav tik vienkārši izstāstāms, atzinos. Kāpēc tu vēlies to zināt? Tev taču būtu jāsaprot pašam, kāda ir sajūta, kad tu aizver acis un dodies nekontrolējamā ceļojumā uz iepriekš neparedzamu vietu un laiku.

Rens noliegumā papurināja galvu.

-    Es diemžēl nemēdzu sapņot. Vēl viens Rena skumju vilnis pārvēlās man pāri.

-   Kāpēc?

-   Nezinu. Ja arī kaut ko sapņoju, neko neatceros. Ja cenšos, tas vienkārši neizdodas.

-   Savādi. Man bija apnicis gulēt vienā pozā, tādēļ pieslējos sēdus un atspiedos pret sienu. Man vienmēr šķitis, ka sapņus redz ikviens cilvēks, pat ja ne bieži, tad vismaz dažas reizes gadā jau nu noteikti. Izberzēju nedaudz nogurušās acis un izstaipījos. Varbūt būtu pietiekami vērtīgi izlocīt gurdenos locekļus? Iespējams, ka tad ķermenis atbrīvosies no stīvuma.

-   Kā redzi, tā nebūt nav, sarunbiedrs atteica. Un es mūsu kompānijā nebūt neesmu vienīgais, kurš neredz sapņus. Man šķiet, ka arī Kaito un Maimi to nespēj. Par pārējiem nezinu.

-    Manuprāt, sapņi ir tie, kas palīdz mums daļēji sakārtot dienas laikā uzņemto informāciju, spriedu. Rens piekrītoši pamāja.

Aizvēru acis. Iztēlojos to fantastisko sajūtu, kura pārņem tevi, kad sapņo. Būs grūti paskaidrot, taču bija jāpamēģina.

-   Tas parasti ir ļoti patīkami. Protams, viss ir atkarīgs no tā, ko redzi, bet, ja sapnis ir labs, tad arī izjūtas ir labas. Bet tad atcerējos to, ko pati nesen biju skatījusi. Vai to varētu saukt par labu sapni? Es īsti nespēju saprast. Vai tas tiešām bija manas bērnības atmiņu atspoguļojums? Turēju acis ciet un centos atsaukt tēlus no sapņa. Gaišā istaba, es, mans tēvs, saruna.

"Es gribu apprecēt tēti!" dzirdēju pati sevi sakām. Jā, zināju, ka bērnībā es ļoti mīlēju savu tēvu un nekad nevēlējos no viņa šķirties. Taču, kļūstot vecākai, tapa skaidrs, ka nespēšu ar saviem vecākiem kopā pavadīt visu mūžu. Man vajadzēja mācīties, lai iegūtu izcilu izglītību. Mazpamazām un negribīgi, dažreiz pat dzīves piespiestai kā tagad man nācās nostāties uz savām kājām. Šobrīd es zināju, ka balansēju uz tievas virves vairākus centimetrus no zemes. Varēju nokrist jebkurā brīdī, lauzt kāju vai roku. Visbīstamākie nav bezdibeņi, tajos tu vienkārši pazūdi bez izredzēm jebkad atgriezies. Visbaismākās ir vairāku centimetru augstas barjeras, kuras tu vari vienkārši pārvarēt, bet tikpat vienkārši tava kāja var aizķerties aiz smalkās, nostieptās virves, un tad tu krīti.

"Un kā tad ar…" atminējos šo sapņa daļu. Kādēļ tēvs un mana miniatūrā pagātnes ēna apgalvoja, ka man ir brālis? Biju vienīgais bērns ģimenē, nekādu brāļu vai māsu. Arī mana māte bija vienīgais bērns ģimenē, tēvam gadījies tieši tāds pats liktenis. Man nevarēja būt brālis! Klusi iesmējos par šāda absurda iespējamību.

Pēdējā sapņa epizode, pēc kuras es uzreiz pamodos, no jauna lika vēsām tirpām skriet pār kauliem. Ko īsti tēvs ar mani izdarīja? Atcerējos, kā vīrietis paceļ manu roku un pieskaras tai vietai, kurā parasti cilvēkiem tiek iemontēti bioaparāti. Diemžēl tad attēls un skaņa kļuva pārāk neskaidri, lai es varētu saprast, ko tēvs izdarīja.

Klau, tu sacīji, ka pirms pamošanās es esot kaut ko pateikusi skaļi.

Puisis piekrītoši pamāja. Ap viņu vēl joprojām turpināja riņķot mazās spuldzītes, izgaismojot telpu dažādās krāsās. Tās ik pa laikam lika jaunekļa sejai atrasties krēslā, tāpēc viņš izskatījās nedaudz spocīgs, taču mani tas īpaši netraucēja.

-   Vai tu atminies, ko tieši es sacīju?

Rens aizdomājās, pievēršoties punktam kaut kur virs manas galvas. Blakusgultā Kaoru tīksmi iekrācās. Mans draugs bija patiesi pārguris un nemaz nedzirdēja (vai arī lieliski izlikās, ka nedzird) mūsu sarunu.

-   Šķiet, jauneklis domīgi pakasīja zodu, tu sacīji ko līdzīgu: "Kas tie par dīvainiem simboliem?"

Ko tas būtu varējis nozīmēt? Man tas pilnīgi neko neizteica.

Nogūlos atpakaļ uz muguras, pārvilku segu pāri galvai. Jutos nokaunējusies, jo Rens bija dzirdējis mani runājam miegā. Protams, es būtu varējusi pateikt kaut ko vēl muļķīgāku, piemēram: "Padod man tos marinētos gurķīšus, tie labi saderēsies ar graudu maizi, ko nopirku," vai arī: "Iesien pļavā kurpju šņores, lai uzzied rozes." Sapņošanas laikā varēja izmuldēt visu ko.

-    Interesanti, nekad nebiju dzirdējis kādu runājam sapņa laikā, Rens domīgi novilka. Jau gribēju atkal pieslieties sēdus, lai pajautātu, ko puisis ar to ir domājis un kādā ziņā tas ir interesanti, bet tajā brīdī kāds bikli pieklauvēja pie durvīm. Puisis strauji piecēlās un uzmundrinoši teica:

-   Tev derētu pamēģināt vēlreiz aizmigt.

Un izgāja ārā. Kāda puse no mazajām gaismiņām izlidoja viņam līdzi, daļa palika telpā, kurā iepriekš pulsējošā puskrēsla kļuva par gandrīz pilnīgu, vāji izgaismotu tumsu. Nolēmu tiešām paklausīt Rēnam un aizvēru acis. Pagriezusies uz sāniem, ieslīgu tramīgā snaudā.

14

Pamodos no tā, ka netālu dzirdēju čukstus. Pieļāvu, ka biju jau nogulējusi lielāko nakts daļu un ir pienācis rīts. Apvēlos uz otriem sāniem. Priekšā, pavisam tuvu manai sejai, ieraudzīju Renu. Viņš bija atbalstījies ar rokām pret gultas malu, sēžot uz grīdas, un skatījās manī. Uzsmaidīju jauneklim, viņš uzsmaidīja man. Neko neteicu, cenšoties uzminēt, cik tagad varētu būt pulkstenis un vai es esmu izsalkusi vai ne, taču, pirms spēju izdomāt visu līdz galam, atskārtu kaut ko daudz nepatīkamāku. Mulsinošu. Iespējams, Rens šeit ir pavadījis ilgu laiku, vērojot, kā es guļu, un redzējis, ka izdaru ko smieklīgu. Varbūt es atkal neapzināti runāju miegā? Jutu, kā vaigi kļūst karsti, un paslēpu seju zem segas. Rens klusi iesmējās. Sajutu puiša roku sabužinām manus matus. Tad viņš piecēlās un sacīja:

Laiks brokastīm. Man personiski nav nekādu iebildumu, ja princese un jaunskungs pagulēs vēl brīdi, taču šodien ir svarīgas lietas darāmas. Jums ir pārrunas ar Kaito, cik noprotu.

Dzirdēju, kā no blakusgultas atskan nīgrs burkšķis, un istabas durvis aizvērās. Uzreiz izlīdu ārā no segas, ar acīm meklējot spoguli. Es neatteiktos no tā, lai bioaparāts novērtētu manu izskatu (jā, arī tāda bija šīs lietiņas funkcija), taču tas nešķita pareizi paļauties uz mazo mehānismu pēc visa, ko uzzināju vakar. Kaoru turpretī pret to nemaz neiebilda. Viņa aparāts iepīkstējās un kaut ko pateica. Nesaklausīju, ko tieši.

-   Lieliski, mana veiksmīgā krāsa ir zilā, puisis, vēl joprojām izklausīdamies sapīcis, sacīja. Viņš aplūkoja sevi un savu gaišo apģērbu, kurā nekas nebija zilā krāsā, un izkāpa no gultas.

-    Par ko tu esi tik neapmierināts? Pārinieks pablenza uz mani un izgrūda nedaudz īpatnēju, visai sarežģīti aprakstāmu troksni.

-   Un tu vēl jautā? Kaoru sarauca pieri. Es pamāju ar galvu, nevēloties atkārtot un gaidot paskaidrojumu.

-   Es šeit negribu palikt ne dienu ilgāk. Pēc tām muļķīgajām pārrunām apgriezīšos par piecsimt četrdesmit grādiem un došos mājās.

Klusēju.

-  Tu taču nedomā apsvērt viņu idiotisko piedāvājumu, vai ne? Kaoru jautāja, puiša balsī ieskanoties bailēm. Papurināju galvu un tajā pašā mirklī aptvēru, ka tā gluži nav taisnība. Protams, es vēlējos atrasties mājās, satikties ar tēvu un pat ar māti, jo viņi bija mana ģimene, kuras man ļoti trūka. Tomēr neiepazītais vilināja, ai, cik ļoti vilināja. Cerēju, ka tad, kad atgriezīšos atpakaļ, man izdosies visu aizmirst un atsākt dzīvot tā, it kā viss, kas noticis kopš pāris dienām un līdz pat šim brīdim, patiesībā bijis vien nejauks pārpratums. Atradīšu kārtīgu darbu un čakli strādāšu, lai spodrinātu savu lietderību pilsētā. Pats pirmais, ko izdarīšu, apciemošu tēvu. Biju tik ļoti noilgojusies pēc viņa. Gribējās aprunāties, kaut vai par kaut kādiem pilnīgi nesvarīgiem niekiem. Jā, un uzspēlēt šahu.

Priecājos, ka neesi ieinteresēta viņu trakajās idejās, Kaoru atzinās, pieejot pie durvīm, lai dotos ārā no telpas. Novērsos no sava drauga, jo izjutu kaunu par to, ka tomēr esmu ieintriģēta tajā, kas šeit notiek. Biju domājusi, ka pietiks ar vienu īsu, konkrētu vārdu "nē", un es varēšu atstāt to visu pagātnē.

Paēdām brokastis tukšā virtuvē. Svaiga maize un dārzeņi tāpat kā iepriekšējā vakarā. Šī telpa bija ļoti liela, un, aizverot acis, es varēju iedomāties, ka te rosās daudz cilvēku. Tas man lika atminēties mājas un to, kā reizēm kopā ar māti mēdzām gatavot pusdienas vai vakariņas, kad biju maza. Tas gan notika ļoti reti.

Pēc brokastīm Rens mūs atstāja divatā, sakot, ka viņam ir daudz darba. Aizvedis mūs abus atpakaļ uz guļamtelpu, puisis draudzīgi pamāja un aizsteidzās prom. Kaoru iekrita atpakaļ gultā un pēc pāris minūtēm varēja dzirdēt puiša mierīgo šņākuļošanu. Viņam tiešām patika gulēt!

Apsēdos uz grīdas un, atbalstījusi muguru pret gultas cieto kājgali, lūkojos pretējā sienā, cenšoties iegaumēt katru sīkāko plaisu uz tās, baidoties no brīža, kad nāksies iet uz pārrunām.

Sēdēju tehnikas telpā uz vecā dīvāna, klausījos, kā dūc iekārtas, un mētāju skatienu uz visām iespējamām pusēm, tikai ne uz Kaito. Biju uztraukusies. Zināju, ka Kaoru ar vīrieti jau ir runājis un devis savu atbildi. Puisis sēdēja līdzās Danielam uz krēsla, un pēdējais kaut ko cītīgi skaidroja Kaoru. Tā kā jaunekļi uzvedās klusi, gandrīz neko nespēju sadzirdēt, taču dažas vārdu druskas, kā parole, kods un valdība, man izdevās uztvert.

Kaito, kas sēdēja blakus man, bija biedējoši nopietns, un es nemaz nevēlējos sastapt viņa acis, tās šķita savādas, it kā vīrietis spētu ielūkoties dziļi manā dvēselē un jau zinātu atbildi. Varbūt tomēr Daniels bija ielauzies manās domās? Viegli nodrebinājos, taču tad atminējos, ko bija teicis Rens, ka viņi nekrīt tik zemu, lai ielauztos cilvēku prātos, lai gan briļļainais jauneklis to noteikti spētu.

-  Utad? Kaito pārtrauca nedaudz ieilgušo mulsumu starp mums abiem. Es joprojām vairījos skatīties tieši uz vīrieti. Tā vietā ar skatienu ieurbos grīdas dēļos zem viņa kājām.

-   Kāda ir tava atbilde? viņš vaicāja. Ļoti lakoniski, man tikai bija jāpasaka viens vienīgs vārds, taču šķita, ka tas pusceļā uz lūpām kaut kur aizķeras.

Pavēlēju sev saņemties un pacensties kaut vai izspiest atbildi cauri zobiem, taču ari tas nelīdzēja turpināju klusēt.

"Saki "nē" un cilpo tik uz mājām. Tur ir viss, ko tu labi pazīsti un mīli!" Piekritu pati sev un šķita, ka esmu nedaudz saņēmusies. Pavēru muti, turpinot pētīt netīrumus grīdas dēļu spraugās, taču laukā vēl arvien nenāca ne skaņa.

-   Darīts! dzirdēju izsaucamies Dānieļu. Kaoru, kurš nupat vēl bija sēdējis viņam blakus, piecēlās un apņēmīgi gāja ārā no "laboratorijas".

-    Uz neatgriešanos, krātiņa puis! Daniels sauca viņam nopakaļ, kad durvis aizvērās. Jauneklis piecēlās, piegāja klāt Kaito un cieši paskatījās uz mani.

-    Tātad tu esi nākamā! Viņa balsī bija nepacietīga neapmierinātība. Asinis atkal iesitās vaigos, un es ienīdu sevi par šādu reakciju. Aizvēru acis, jo jutu tajās sakāpjam miklumu. Kāpēc es gribēju raudāt? Pie visiem svētajiem un nesvētajiem gariem, kādēļ man būtu šādi jāuzvedas?

Sadzirdēju Kaito nopūšamies un pieceļamies no krēsla. Beidzot uzdrošinājos palūkoties uz vīrieti.

-   Lai pusstundas laikā jūsu abu vairs nebūtu mājvietā. Un iegaumē vienu nekad šeit vairs nerādies! Daniels parūpēsies par to, lai tev nerastos nekādas atgriešanās problēmas un vēlmes nākt pie mums atpakaļ. Un tomēr ja liktenis tevi atved pie iespējas atbrīvoties no bioaparāta ar mūsu palīdzību, zini: tas vairs netiek piedāvāts. Tev tika dota izvēle, un tu to izdarīji. Vīrietis piegāja pie durvīm, pavēra tās vaļā, vēlreiz paraudzījās uz mani ar skumju pilnu skatienu, vēlreiz nopūtās un izgāja no istabas.

Daniels apsēdās pie sava datora. Man bija kauns. Laikam vajadzēja atvainoties, bet vienlaikus es neapzinājos, kāpēc, jo patiesībā man taču nebija par ko lūgt piedošanu.

Negaidīti izjutu atvieglojumu, prieku par to, ka drīzumā atgriezīšos mājās. Kaut arī atkal nāksies pārciest ceļojumu debesīs ar Kaoru "niršanas" dēli, taču tas mani, par brīnumu, īpaši vairs neuztrauca. Gribējās pēc iespējas ātrāk satikt tēvu un māti, lai gan es zināju, ka ātrāk par vakaru ar viņiem neizdosies sazināties. Tēvs noteikti bija aizņemts, māte arī.

-    Tagad es pieslēgšos tava bioaparāta kodam. Tas varētu būt nedaudz nepatīkami, lai gan, iespējams, tu ari neko nejutīsi. Katram tas ir citādi. Izmainīšu šādus tādus sīkumus, un apsolu tu mūs nekad vairs neatcerēsies! Daniels izklausījās priecīgs. Datora ekrānā tika atvērta kaut kāda sarežģīta skaitļu rindas programma. Protams, es nesapratu no tās pilnīgi neko.

-   H, tagad tikai viens klikšķis, un viss būs gatavs! Jauneklis turpināja darboties, varbūt lai nomierinātu mani, varbūt lai iegalvotu pats sev, ka viss šis starpgadījums tūlīt jau būs beidzies. Es domāju tikai par vienu par došanos mājup.

Plaukstā kaut kas iedzēla. Ieraudzīju, kā mans bioaparāts spīd, kā cipari viegli vibrē. Sajutu kņudoņu izplatāmies pa visu roku līdz pat lāpstiņai. Bija gan nedaudz nepatīkami, taču ne sāpīgi.

-   Gatavs! Daniels ar lepnumu balsī iesaucās. Pēc pusstundas jūs neatminēsieties, ka šeit kādreiz vispār esat bijuši. Es esmu ģeniāls, vai ne? viņš plati un ņirdzīgi pasmaidīja, ar galvas mājienu norādīdams uz durvīm.

-    Vari doties, un uz neredzēšanos! Tavs draugs noteikti tevi jau gaida, ja nav aizbēdzis. Viņa kods bija pārāk viegli uzlaužams, tādēļ, iespējams, ievadītās izmaiņas iedarbosies uz aparātu daudz ātrāk nekā uz tevi. Nebrīnītos, ja viņš pēc minūtēm desmit aizlaistos, nemaz nesagaidījis tavu atgriešanos. Tā ka iesaku pasteigties, ja vēlies tikt mājās kopā ar mīļoto.

Koši piesarku. Būtu atcirtusi, ka Kaoru ir tikai draugs un darbabiedrs, un nekas vairāk, taču nolēmu nedzesēt muti. Piecēlos, lai ietu no šejienes projām uz visiem laikiem.

Taču, kolīdz manas kājas iztaisnojās un es pieslējos, sajutu, kā ļoti asas sāpes izplatās pa visu ķermeni. Cerēju, ka tas ātri pāries. Atbalstījos pret tuvumā esošo sienu.

Paskatījos uz leju un sapratu, ka priekšmeti visapkārt sāk kustēties paši no sevis. Kā lidojot un metot gaisā dažādas cilpas. Gribējās izberzēt acis, taču nespēju pakustināt rokas. Vai tiešām šiem blakusefektiem bija jābūt tik ļoti nepatīkamiem? Ievilku dziļu elpu un sajutu, kā krūtīs ieduras, lai gan tas laikam nebija īstais vārds. Sajūta vairāk atgādināja tādu, it kā es būtu nokritusi uz vēdera no ļoti liela augstuma. Saliecos sāpēs, nespēju nostāvēt kājās. Zumēšana, kurā pirms tam biju klausījusies, kļuva te klusāka, te skaļāka, it kā tīšām tiktu mainīts decibelu stiprums. Piedūros vēsajai grīdai un jutu, ka elpoju ļoti smagi. Likās, ka dzirdu bioaparātu skaļi un protestējoši pīkstam.

Varbūt man tā tikai šķita, bet izklausījās, ka telpas durvis veras vaļā. Kāds saņēma mani aiz pleciem un centās uzraut stāvus, taču es visiem spēkiem spurojos pretī, nevēlēdamās celties. Bija pārāk slikti, lai gribētu izkustēties no vietas kaut vai par centimetru. Sakodu zobus, lai nevajadzētu izdvest sāpju pilnu kliedzienu. Negribējās ari izrādīt to, ko patiesībā jutu, taču zināju, ka pārāk ilgi izturēt man neizdosies. Vēl daži desmiti sekunžu, un es salūzīšu, noģībšu, iznīkšu…

"Airī, turies! Tu to… vari!" iekliedzos savā prātā, taču zināju, ka esmu jau padevusies un nevēlos vairs cīnīties. Nokritu uz grīdas. Kāds kliedza. Iespējams, ka tā biju es pati. Viss acu priekšā satumsa.

Tomēr vēl jutu kādas cilvēka spēcīgās rokas paceļam manu vārgo augumu. Mani laikam kaut kur nesa. Viss šķita tāls un neskaidrs. Man ārkārtīgi nepatika šī sajūta. Vajadzēja pēc iespējas ātrāk atgūties, cīnīties pretī, taču tas likās ļoti grūti. Vēl centos turēties pretī plūsmai, taču tad, beidzot padevusies tai, atslēdzos.

Tumsu man visapkārt šķēla zibens švīkas. Šķita kaut kas līdzīgs mazajām lampiņām lidinās virs manas galvas, pūloties panākt, lai mostos. Mēģināju pakustēties, taču ķermenis bija kā betona klucis un lāgā neklausīja manām pavēlēm. Ātri vien padevos, cenšoties nomierināties un aptvert, kas notiek. Lēnām kā gliemeža gaitā pie manis atgriezās maņas. Sākumā dzirde. Saklausīju soļus, ik pa brīdim atskanēja sačukstēšanās, kaut kas čaukstēja un skrapstēja. Vēlējos uzzināt, kas notiek, un pavēru acis, taču tajā pašā mirklī nožēloju savu ziņkārību. Mani apžilbināja spilgtās gaismas, kuras piepildīja pilnīgi balto telpu. Būtu jau nodomājusi, ka esmu kļuvusi akla, ja vien istabā neatgrieztos lietu formas. Ieraudzīju gultu, kurā atrados, un cilvēkus, kas stāvēja pie tās. Sieviete, kas vēroja manu seju ar lielu gādību, smaidīja, visdrīzāk tādēļ, ka esmu pamodusies.

Interesanti, cik ilgi es biju gulējusi nemaņā? Un pats galvenais kur es šobrīd atrados? Pagriezu galvu un ieraudzīju uz gultas malas sēdošo tēvu. Gribēju pieslieties sēdus, lai apskautu viņu, taču vienīgais, ko spēju izdarīt, bija pacelt savu roku un nomurmināt kaut ko neskaidru, taču tēvs laikam mani saprata. Viņš pavirzījās man tuvāk un saņēma manu plaukstu savējā. Pasmaidīju. Biju jau paguvusi aizmirst, cik ļoti patīkams un silts ir viņa pieskāriens. To allaž sajūtot, likās, ka ne no kā vairs nav jābaidās, ka visas briesmas ir garām un nav vairs jāuztraucas.

Atbildi uz maniem jautājumiem, pamājot vai papurinot galvu, sacīja sieviete. Piekrītoši pamāju, tā apliecinot, ka dzirdu un saprotu.

-  Tātad vai tev kas sāp? viņa vaicāja. Brīdi apsvēru atbildi. It kā nekas nesāpēja, tādēļ noliedzoši papurināju galvu. Sieviete izskatījās apmierināta ar šādu atbildi.

-   Un kā ar roku? Vai tā netirpst?

Atkal papurināju galvu.

-   Man prieks. Tas nozīmē, ka drīz jau jutīsies ļoti labi un dosies mājās. Tagad atļaušos atstāt tevi ar ģimeni, bet vēlāk atnākšu, lai apraudzītu, sieviete, atzīmēdama kaut ko savā elektroniskajā datu nesējā, izgāja no telpas. Paliku viena kopā ar tēvu. Gribējās pavaicāt, kādēļ šeit atrodos un kas būtu varējis notikt, taču vēl joprojām nevarēju skaidri parunāt. Tāpēc vienkārši gulēju, lūkojoties uz tēvu, un cerēju pēc iespējas ātrāk atgūt spēkus, lai varētu viņu iztaujāt par visu.

Dzirdēju, kā nočīkst durvis. Ienāca māte. Viņa bija acīmredzami uztraukusies. Ieraudzījusi, ka esmu pamodusies, viņa ar priecīgu saucienu noliecās pie manis un apskāva. Ne pārāk cieši, laikam baidoties man nodarīt pāri. Uzspiedusi ašu skūpstu man uz pieres, viņa apsēdās uz gultas malas blakus tēvam. Sajutu, kā silta plauksta aizskar labo roku. Pārsteigumā iepletu acis. Biju domājusi, ka tā ir māte, taču kļūdījos. Sniedzoties pavisam nedaudz pāri augstajai gultai, stāvēja ļoti mazs zēns un vēroja mani tikpat uzmanīgi kā vecāki. Centos atcerēties, kas viņš tāds ir, taču prātā nevarēju savienot nevienu man zināmo personu ar viņu. Puišelis bija gaišiem matiem, tikpat gaišiem kā manam tēvam, un zaļām, siltām acīm.

-  Redzi, ar tavu māsu viss ir labi, māte sacīja, noglaužot mazā bērna pieri. Māsu? Saraucu uzacis, turpinot atpazīt puisēnu. Kādu vēl māsu? Pavēru muti un visiem spēkiem centos pāri lūpām izdabūt kaut vienu vārdu.

-    Kas… tu… esi? Man beidzot tas izdevās. Balss izklausījās čerkstoša, svešāda, jutu, kā vārdi skrāpē kaklu. Kas tu esi? atkārtoju jau nedaudz drošāk un skaļāk, lūkojoties uz apjukušo zēnu.

Datoru klusā dūkoņa mazpamazām atgrieza mani realitātē. Atvēru acis un ieraudzīju, ka pāri man ir noliecies kāds nepazīstams cilvēks. Bailēs noraustījos un taustījos, lai pieceltos, lai spētu aizsargāties, taču apkārtējais bīstami sagrīļojās un man nācās palikt turpat, kur esmu. Spēcīga roka uzgūlās uz mana pleca, tas bija Rens, kurš sacīja:

-   Nomierinies, viss ir kārtībā, nekas ļauns tev netiek darīts. Vienkārši guli un elpo dziļi un vienmērīgi, viss ir labi!

Paklausīju viņa šķietami hipnotiskajai balsij. Centos sajust savu ķermeni. Nekas patiešām vairs nesāpēja, tomēr sajūta bija ļoti neparasta. Aizvēru acis un elpoju tā, kā bija pamācījis Rens. Pa ķermeni skraidīja tirpas.

Centos īpaši negrozīties. Varbūt pacensties aizmigt? Pēdējā laikā gan miegs nebija labākais problēmu risinājums. Kas īsti ar mani bija noticis? Pūloties atcerēties, galva nepatīkami iedunējās. Atminējos, ka Daniels grasījās pārveidot kaut ko manā kodā, lai es nekad vairs neatcerētos vietu, cilvēkus un visu, ko esmu piedzīvojusi tajās divās aizvadītajās dienās. Vai viņam izdevās? Nebiju pārliecināta, ja jau es vēl joprojām atrados šeit, guļot datoru telpā uz dīvāna. Gribēju kaut ko sacīt, taču domas nesavienojās ar nepieciešamajiem vārdiem, tādēļ nevēlējos izklausīties muļķīga vai pateikt kaut ko pilnīgi nevietā. (Bet varbūt vispār nomurmināt kaut ko no sērijas vai jūs jau nodzēsāt elektriskos vadus, lai izaudzētu pļavā kurpju šņores?) Labāk bija paklusēt un neteikt neko. Rens vēl stāvēja tepat netālu. Viņš izskatījās ļoti norūpējies. Kādēļ viņš izturējās pret mani tik labi?

Sajutu to, kā silta plauksta pieskaras rokai. Zināju, ka tas ir Rens, nemaz par to nešaubījos.

Pagriezos, lai atkal uzlūkotu jaunekli. Kaut būtu spējusi pieglausties cieši klāt jauneklim un varbūt pat izraudāties!

Kāds nopūtās otrā telpas galā. Ar interesi, pārvarējusi auguma smagumu, paliecos uz priekšu un ieraudzīju Dānieļu, kurš glūnēja pamīšus te uz Renu, te uz mani. Viņa skatiens aiz biezajiem briļļu stikliem šķita ļoti nosodošs. Rens, pieskāries manam plecam un licis saprast, ka man nevajadzētu kustēties, atlaida roku un piegāja pie Daniela. Abi sāka klusi, bet ļoti sparīgi sačukstēties. Sadzirdēju vien retas frāzes. Viņi runāja par mani un to, cik pārāk laipni pret mani izturas Rens. Daniels sacīja, ka es neesot viņējā. Jutu, ka puiša teiktais atbalsojas manā prātā. It kā es to visu pati lieliski nesaprastu! Es šeit neiederējos, biju atteikusies pieņemt Kaito piedāvājumu, un šobrīd man jau vajadzēja atrasties ārpus rūpnīcu rajona, būt mājās un nekad nedomāt par šo vietu, nodzīvot līdz mūža galam, kā viņi apgalvoja, krātiņā, bet vismaz mierā. Man miers saistījās ar vecākiem. Cik labi bija bērnībā, kad visi četri mēdzām sanākt kopā un sēdēt, runājoties un spēlējot dažādas spēles un…

Es tik strauji pielēcu sēdus, ka abi klačotāji, kas stūri pie Daniela datora strīdējās, nevilšus atskatījās.

Kas noticis? Rens vaicāja.

Nespēju atbildēt, kaklā bija iestrēdzis kamols, kuru grūti norīt.

"Mēs četri!" Manā ģimenē vienmēr bijuši tikai trīs cilvēki! Un te pēkšņi un negaidīti, it kā tas nebūtu nekas neparasts, es biju nodomājusi MĒS ČETRI.

-   Daniel! uzsaucu puisim, kurš uz mani skatījās ar milzīgu nepatiku, taču šobrīd nebija īstais laiks, lai ņemtu galvā šādas attieksmes iemeslus.

-  Jā, ko tu gribi? Skaidri varēja saprast, ka Daniels nemaz nevēlas runāt ar mani.

-   Ja cilvēkiem, kuriem ir bioaparāts, var nomainīt kodu, vai no koda var arī izdzēst kādu informāciju? jautāju, jūtot, kā šausmas man piezogas, sagrābj aiz kakla, žņaudzot ar aukstām ķetnām, no kurām šobrīd nav spēka atbrīvoties.

Jauneklis visai atturīgi, tomēr piekrītoši pamāja ar galvu. Novērsos no viņa.

-  Meitēn, kas noticis? Rens jautājoši un vēl joprojām ar to pašu gādīgo skatienu lūkojās manī.

-   Es neesmu īsti pārliecināta, taču man šķiet… Balss iestrēga kaut kur kaklā.

-   Tev šķiet, ka kāds izdzēsis kaut ko no tava prāta? Man par lielu pārsteigumu, šo jautājumu uzdeva nevis Rens, kurš, kā varēja redzēt ar neapbruņotu aci, par mani ļoti satraucās, bet gan Daniels, kuram, kā likās, gan ir pilnīgi vienalga, kas ar mani notiek. Piekrītoši pamāju.

-   Ha, tā jau es domāju, man bija taisnība! Daniels triumfējoši izsaucās.

-   Par ko tu runā?

-   Par to, ka tu esi dzēstā. Par to, kādēļ es nespēju tev piekļūt, kādēļ tu sabruki uzreiz pēc maniem centieniem iejaukties tavā prātā. Tu esi aizsargāta! Taviem viļņiem ir tāda programma, kuru pat es nespēju uzlauzt, kaut gan līdz šim esmu iekļuvis ikvienā bez problēmām, pat tajās, kuras valdība aizkodē īpaši specifiski.

-   Un ko tas nozīmē? jautāja Rens.

-   Pirmkārt, to, ka es nekļūdījos savos spriedumos. Daniels izskatījās piepūties aiz lepnuma. Otrkārt, to, ka šī meitene nav gluži parasta, nav tāda, kā visi pārējie. Man ir aizdomas, ka tu esi īpaša!

Tajā brīdī vēlējos, kaut spētu kļūt neredzama.

15

Nesapratu neviena vārda no tā, ko skaidroja Daniels, apsēdies man blakus uz dīvāna un atguvis sev raksturīgo aizrautību. Viņš gari un plaši klāstīja, ko patiesībā spējot cilvēka smadzenes. Kādam tā varētu šķist interesanta un ļoti pamācoša lekcija, taču ne man un ne šobrīd. Jauneklis apstiprināja radušās aizdomas, ka no cilvēku prāta var informāciju arī dzēst, gluži tāpat kā nomainīt un ielikt jaunu, un patlaban, sēžot uz dīvāna malas un ik pa brīdim pametot acis uz Renu, kas vēroja mūs ar sapratni, prātoju: cik pēkšņi notiek informācijas aizmiršana un kā tiek iztīrīts prāts, un pats galvenais cik lielam daudzumam cilvēku vienlaikus var izmainīt atmiņu?

Atcerējos sapņus, kuri man sāka rādīties kopš laika, kad nokļuvu šeit. Biju redzējusi tikai divus, taču nojausma teica priekšā, ka tie nebūs vienīgie, ja palikšu. Abi sapņi vairāk vai mazāk atklāja vienu to, ka man ir brālis. Tas taču bija pilnīgi neiespējami, un tieši tādēļ es par to šaubījos. Kaut gan reiz tēvs bija apgalvojis: nekas šajā pasaulē nav neiespējams.

Vajadzēja tomēr apsvērt iespēju, ka no mana prāta ir dzēstas atmiņas par asinsradinieku. Bet tad jau es neesmu vienīgā, jo ari mans tēvs un māte ir ietekmēti. Neviens no vecākiem nav tik labs aktieris. Tēvu vēl varētu nosaukt par cilvēku, kurš dažās situācijās spēj ticami melot, taču ar māti viss bija skaidrs Suzuki Majuko kaut kas tāds pat domās neienāktu! Pasmējos pie sevis. Protams, viņai tas nekad nebūtu ienācis prātā! Un, pat ja tāda diena kādreiz uzaustu, kāds, kurš kontrolē visus cilvēkus un pārrauga viņu domāšanu, to noteikti izdzēstu.

Kādēļ gan kādam būtu jādara kaut kas tamlīdzīgs? Es spēju saprast negatīvu un bīstamu domu likvidāciju, taču reāla, kaut kur vēl joprojām eksistējoša cilvēka tēla dzēšana man šķita totāli nenormāla. Bet ja nu es neesmu vienīgā, kuras dzīvē tā ir gadījies? Ja nu vēl kāds ir aizmirsis savus vecākus, māsas, brāļus? Šausmās noskurinājos, tas lika atgriezties realitātē, un es saklausīju pāris frāžu no Daniela teiktā:

-    Vai ne? Es arī šādi noraustījos, kad uzzināju tehniskos parametrus. Absurds, līdz kādam līmenim viņi spēj degradēt lietas!

Atstājot jaunekļa vāvuļošanu man pie auss atkal fonā un izvirzot priekšplānā tehnikas vienmuļīgo zumēšanu, turpināju savus prātojumus.

Kā lai atgūst atmiņu? Vai bija iespējams atjaunot sen zudušu informāciju?

-   Ei, tu klausies? Vai ari es ar tukšu gaisu runāju? Daniels izsaucās. Automātiski paskatījos uz puisi un mulsi pasmaidīju.

-   Es nedzirdēju pēdējo, ko tu sacīji, piedod.

-     Ak, neatvainojies. Lielākā daļa jau tāpat manī nekad neklausās, viņi ir aizņemti ar citiem, pēc manām domām, muļķīgiem darbiem. Pasaules glābšana, redziet! Patiesībā visi vienkārši vēlas atgriezties.

-   Kur atgriezties?

Daniels papurināja galvu, tā apliecinot, ka neatbildēs uz jautājumu. Saprotoši pamāju. Nūja, ir vēl ļoti daudz noslēpumu, par kuriem man nebija ne mazāko izredžu uzzināt.

-   Lai nu kā, atgādināšu to, ko es tev teicu pašā sākumā.

Kļuvu uzmanīgāka.

-   Meitēn, tu esi īpaša. Bet nedomā, ka tev ir kaut mazākās tiesības ar to lepoties!

"Es jau ari nelepojos!" Nedaudz sabožos. Man nebija ar ko lielīties atšķirībā no dažiem labiem, kuri, kā varēja noprast, būtu gatavi par saviem sasniegumiem runāt stundām ilgi.

-  Tu neesi īpaša labā nozīmē, Daniels turpināja. Tu esi īpaši apčakarēta. Turklāt šis KĀDS, kurš tevi ir apčakarējis, uzlicis ļoti spēcīgu kodu, lai neviens, pat es, nespētu ielauzties tavā prātā dziļāk par virsslāni. Pamata kodu mainīt var un ar to pietiek, lai valdībai nerastos aizdomas, tāpēc esmu pietiekami drošs, ka viņi nav pie vainas.

-   Kurš tad būtu varējis izdarīt kaut ko tādu? ieprasījās Rens. Daniels neziņā paraustīja plecus.

-   Kaut man būtu nojausma, puisis godīgi atzinās.

-   Un kādēļ KĀDAM kaut kas tik briesmīgs būtu bijis jādara? Rens atkal jautāja. Daniels tikai raustīja plecus, tad palūkojās uz mani ar ļoti nopietnu skatienu.

-   Vai vēlies, lai es mēģinu noskaidrot kaut ko vairāk?

Aizdomājos. Vai es to patiesi gribēju? Visu laiku biju

dzīvojusi ar apziņu, ka esmu vienīgais bērns ģimenē, un nu, iespējams, kāds patiesi ir mainījis manu kodu, lai izdzēstu tik svarīgu informāciju. Tas šķita vienkārši šausmīgi, taču sāku jau pierast pie tā: jo vairāk uzzinu, jo briesmīgāka man likās Nironas valdība.

Ja nu izdodas atgūt visas savas atmiņas? Visas atmiņas? No tā, ko atkal atminējos, es secināju, kāds bijis iemesls šo pagātnes posmu dzēst no mana prāta, un, kad jau bija par vēlu, sapratu, ka nemaz nevēlos to visu atcerēties.

-    Es nezinu, jutos apjukusi, nobijusies, pazudusi, samulsusi. Savāds, īsti neizprotams jūtu mikslis, kad viss šķiet neskaidrs, neīsts un ir vēlme kādam palūgt, lai iekniebj, citādi nepamodīšos.

-   Jocīgi… Daniels novaibstījās. Biju domājis, ka esi drosmīgāks skuķis.

-   Es… gribu zināt, sacīju, pieceļoties kājās.

-   Šajā teikumā es saklausu ļoti treknu "bet". Kas tevi aizkavē? Meitēn, iespējams, šī ir vienīgā iespēja atgūt zudušo. Es varu pārdomāt jau pēc divām minūtēm un nebūt tik augstsirdīgs, un nolemt tevi sviest laukā no šīs telpas, no mūsu nama, un tu varēsi doties, kur tavas stulbās acis rāda.

-   To tu nedarīsi vis! Rens asi iebilda, un es skaidri saklausīju draudīgu sašutumu puiša balsī.

-   Kādēļ gan ne? Daniels jautāja. Rens, mērojis pāris soļu puiša virzienā, sagrāba viņa roku. Izskatījās tā, it kā abi tūlīt sakausies. Daniels padevīgi nopūtās.

-   Labi jau labi, nedarīšu tā, viņš samierinājās, un Rens atlaida biedru. Redzēju košu apsārtumu ap viņa roku.

Daniels paglūnēja uz mani un sarauca pieri.

-   Tatad? Kā būs? Piekriti piedāvājumam vai ne?

"Airī, viņam taisnība! Ja vēlies zināt patiesību, šī ir tava vienīgā iespēja to noskaidrot! Dari to!"

Drosmīgi pamāju.

-   Lūk, to es saprotu, sēdies! Daniels atzinīgi noteica un ar galvas mājienu norādīja, lai es ieņemu vietu pie viņa datorgalda.

16

Varēju apzvērēt, ka dzirdu savu sirdi, kas skaļi dauzījās. Biju ļoti uztraukusies, apsēžoties pie Daniela datorgalda. Palūkojos uz savu roku un iedomājos, ka, iespējams, man atkal nāksies pārciest ļoti nepatīkamu procedūru.

-   Pirms mēs sākam…

Vēsas tirpas izskrēja cauri mugurai. Noskārtu, ka tas, ko Daniels grasās teikt, nebūs nekas iepriecinošs.

-   Man tevi ir jābrīdina par to, ko varbūt tu jau nojaut.

Piekrītoši pamāju, jo laikam gan zināju, ko puisis sacīs.

-    Tā nebūs nekāda aizraujošā nodarbe. Patiesībā jāsaka godīgi, ka man nav ne mazākā priekšstata, kā viss izvērtīsies. Ielaušanās tavā prātā var būt ļoti ilgstošs un ļoti sāpīgs process. Vai tu esi gatava uz ko tādu?

-   Nē, viņa nav gatava! Pirms es biju paguvusi bilst kaut vārdu, piesteidzās Rens, saņēma mani aiz rokas, gribēja uzraut kājās un acīmredzot vest prom.

-    Daniel, tas ir neprāts! Padomā, cik tālu tu ielūkojies iepriekš un kādu reakciju tas radīja! Aizskardams virsslāni vien, tu liki viņai noģībt!

-   Ren, meitene pati tam ir piekritusi. Nomierinies, apsēdies maliņā un baudi šovu! Daniels noplātīja rokas. Tajā pašā mirklī jauneklis tika sagrābts aiz krekla. Neapmierināta piecēlos un skatījos uz abiem puišiem, vēloties viņus izšķirt, taču vai tas maz bija manos spēkos?

-   Manis dēļ nestrīdieties! lūdzos. Abi jaunekļi palūkojās uz mani: Rens ar dusmām, Daniels ar atvieglojumu, visticamāk, par to, ka esmu iejaukusies. Palūkojos uz Renu nopūzdamās.

-   Laid Dānieļu vaļā, lai varam sākt. No sava lēmuma es neatkāpšos. Nepiedotu sev nekad, ja tagad pārdomātu, tāpēc, lūdzu, paej malā un ļauj viņam darboties.

Rens lēni un negribīgi atlaida Dānieļu. Briļļainais puisis pateicīgi smaidīja, iekārtodamies atpakaļ savā vietā. Apsēdos un uzliku roku uz galda. Satvēris to, Daniels pievienoja sensoru vietā, kur zem ādas atradās bioaparāts. Rens arvien vēl protestēja:

-   Viņš tevi tikai izmanto savām stulbībām!

-    Man nav žēl būt par eksperimentālo matēriju, ja vien šādā veidā es noskaidroju to, ko no manis kāds ļoti veiksmīgi ir noslēpis.

-   Tu nekad nevari zināt, kas tur ir apslēpts.

-  Tev ir taisnība. Un es apzinos visu, ar ko tūlīt grasos saskarties, taču tas nav svarīgi, esmu ar mieru uz jebko.

Brīnījos par man svešo un negaidīto drosmi, kāda manī radās. Ievilku dziļu elpu un uzlūkoju Dānieļu. Vēl mirkli sajutu satraukumu un nepatīkamu kņudoņu skrienam pāri mugurai, pirkstu galos, taču visiem spēkiem centos aizgaiņāt šo sajūtu.

-   Labi, es sāku, jauneklis brīdināja.

Aizvēru acis. Centos sagatavoties sāpēm, taču īsti neizdevās. Sajūta bija daudz nejaukāka nekā pirmajā reizē. Savādi, es domāju, ka spēšu to paciest pēc tam, kad reiz jau esmu to pārdzīvojusi. Biju kļūdījusies. Pieķēros pie galda malas, strauji ieelpoju un saklausīju, kā spalgi un protestējoši nopīkstas mans bioaparāts. Brīnumainā kārtā spēju sadzirdēt Rena balsi, kurš acīmredzot stāvēja man blakus un skaļi auroja uz Dānieļu. Diemžēl viņa balss likās nākam no tālienes, tā kļuva aizvien neskaidrāka un dziestošāka. Istaba man apkārt sagriezās, un es mehāniski pūlējos sameklēt atbalstu kādu vai kaut ko, pret ko varētu aizķerties, noturēties, nenokrist, taču likās, ka tuvumā neviena nav. Sajutu to, kā satveru tukšu gaisu un krītu uz priekšu. Atsišanās brīdi nepiefiksēju, vai arī mani, iespējams, noķēra Rens. Apbrīnojami, taču šoreiz es nezaudēju samaņu, par spīti tam, ka sāpes plosīja katru ķermeņa šūnu. īsti nezinu, vai kliedzu vai ne. Nedzirdēju sevi un apkārtējos, neredzēju neko konkrētu, vien vārgas ēnas lēni gaistošajā pasaulē.

Baltas gaismas uzplaiksnījums mani apžilbināja, un es aizžmiedzu acis, lai atkal tās atvērtu… jau pavisam citā vietā.

Stāvēju parkā, bija saulaina diena. Man blakus uz soliņa sēdēja tēvs. Tieši mums abiem pretī mazais, gaišmatainais puika, kuru jau vairākas reizes tiku redzējusi, spēlējās ar mūsu pirmo robotu mājdzīvnieku Deo. Tādi bija katram mazajam mūsu pilsētā. Tēvs savukārt vēroja mani un smaidīja.

-  Prieks, ka esi beidzot tik tālu tikusi, Airī, mīļumiņ, viņš sacīja un pasniedza man mazu puķīti. Uzlūkojot zilās ziedlapiņas, uzreiz atcerējos, kāds ir puķes nosaukums. Neaizmirstulīte.

-   Es nezinu, cik daudz laika mums ir, mīļo meitiņ, taču man ir tev kaut kas svarīgs jāpastāsta. Šaubos, vai man pietiks vajadzīgo minūšu un tev spēka, lai to visu izturētu, taču varu teikt vienu tu esi uz pareizās takas! Paliec ar VIŅIEM, un tu mani atradīsi!

Vēlējos pajautāt, ko tētis ar to ir domājis, taču vīzija pārtrūka tikpat pēkšņi kā parādījusies.

Strauji ievilku elpu, atjēdzoties savā īstenībā. Mans ķermenis lēnām atguvās no pārciestā šoka. Jutu, ka nespēju to kontrolēt. Šķita, kāds ir aizsprostojis manas plaušas un pa tām pienācīgi necirkulē gaiss. Kad ieraudzīju to, kas notiek apkārt, izrādījās, ka atkal guļu uz dīvāna. Pār mani bija pārliecies Rens un nobažījies vēroja mani. Pagriezu galvu iesāņus un pamanīju, ka abi jaunieši vairs nav vienīgie istabā. Viņiem blakus stāvēja Kaito, Akusei, Maimi un pāris nepazīstamu cilvēku. Aizvēru acis.

-   Kā tu jūties? Rens nočukstēja ar savādu, neizprotamu maigumu. Es otrreiz centos ievilkt elpu un sajutu asas adatas ieduramies krūškurvī. Sapratu, ka tuvāko minūšu laikā nespēšu parunāt, tādēļ, lai norādītu uz to, ka esmu dzīva, savilku seju vārgā smaidā.

-   Šis meitēns pēc kaut kā tāda vēl var arī pasmaidīt! Apbrīnojami! dzirdēju kādu iesaucamies, taču nepazinu runātāja balsi. Interesanti, kā viss, ko pārdzīvoju, izskatījās no malas. Vai es svaidījos kā drudzī? Vai es skaļi bļāvu vai arī man tā tikai izlikās? Vai es sakarsu? Vai ko teicu? Vajadzētu pajautāt Rēnam vai Danielam, taču vēlāk kad šeit nebūs tik daudz cilvēku.

-   Viņa ir daudz spēcīgāka nekā pašai šķiet, teica vēl kāda balss, kuru šoreiz pazinu. Tas bija mans bijušais priekšnieks Akusei. Piespiedu sevi atkal pasmaidīt. Gribēju sacīt, ka nevēlos šobrīd būt visu centrā kā apskates objekts, taču sapratu, ka neko pāri lūpām izdabūt neizdosies. Jutu, kā Rens pieskaras manam vaigam. Palūkojos uz jaunekli. Viņa rokā bija ūdens glāze. Pateicīgi pamāju ar galvu un padzēros ar puiša gādīgo palīdzību. Veldzējoši vēsais šķidrums plūda cauri kaklam. Likās, it kā tas izplatītos pa visu manu ķermeni, atspirdzinot arī dvēseli.

Pagāja kādas desmit bezkustības sekundes, kuru laikā centos elpot mierīgi un nedomāt ne par ko. Tad mēģināju pieslieties sēdus, taču spēcīga roka mani atturēja. Sākumā domāju, ka tas atkal ir Rens, taču kļūdījos. Palūkojos uz Kaito, kurš noliegumā šūpoja galvu. Pakļāvos spiedienam un atkal apgūlos.

-   Viņai ir jāatpūšas. Un man ir jāapspriežas ar jums visiem. Jo īpaši ar tevi, Daniel. Iedomājoties to, kādas nepatikšanas es varētu būt radījusi jauneklim, saņēmu visus sevī esošos spēkus un izdvesu:

-   Viņš nav vainīgs…

Stingri paskatījos uz Kaito, un viņš tikpat nopietni lūkojās man pretī.

-   Daniels neko sliktu nav izdarījis! Es pati lūdzu, lai viņš mēģina uzlauzt manu kodu.

-   Nerunā muļķības! Tā vis nebija, Daniels tev piedāvāja, un tu neatteicies, Rens dusmīgi iebilda. Spītīgi centos pieslieties sēdus, jauneklis gribēja mani aizkavēt, taču es neapmierināti atgrūdu viņa roku.

-    Es to visu vēlos! Lūdzu, ļaujiet Danielam turpināt uzsākto.

-   Un kādēļ lai viņam tas būtu jādara? Kaito jautāja. Viņš neizklausījās saniknots, patiesībā vīrieša balss bija ļoti mierīga un nosvērta, taču es uz mirkli redzēju viņa acīs uzzibam ļaunas ugunis.

-   Kādēļ lai Danielam būtu jādara kaut kas tavā labā? Mēs tev neesam neko parādā! vīrietis sacīja. Jauneklis ir veicis darbības bez manas atļaujas, bet šajā namā viss notiek tikai ar manu atļauju, tādēļ viņš saņems pēc nopelniem. Un tu, jaunkundz, esi pie mums aizkavējusies nepiedodami ilgi! Es zinu, ka tavu kodu nav iespējas uzlauzt un izdzēst, lai tu par mums aizmirstu, taču mums ir citi veidi, kā likt tev ciest klusu. Ja Daniels nespēja iekļūt tavā prātā, to nespēs arī valdība. Viss, kas ir jāizdara, un Kaito pievērsās Danielam, noglabā datnes tuvu robežai, aiz kuras sākas viņas prāta nesasniedzamā daļa. Aizzīmogo tā, lai pati meitene nespētu tās tik vienkārši atvērt.

-   Ko tas nozīmē? iebrēcos.

-   Tas nozīmē, ka tu mūs atcerēsies, taču par mums nedomāsi. Atmiņas neizzudīs, taču, nesaskaroties ar lietām, kas tev to visu varētu atgādināt, tu vienkārši neiedomāsies par mums. Diemžēl mums nāksies tevi uzraudzīt.

-   Kaito! Rens mēģināja iebilst.

-   Apklusti! vīrietis iekliedzās. Viss notika tik pēkšņi, tik negaidīti, ka es nevilšus pat piekļāvos ciešāk dīvāna atzveltnei. Rena seja īsā laikā zaudēja veselīgi sārto krāsu, it kā no tās būtu pazudušas visas dzīvības pazīmes.

-   Nekādu iebildumu, un es negrasos tērēt mūsu visu laiku šādiem muļķīgiem un pilnīgi liekiem eksperimentiem. Mums ir daudz lielākas problēmas, ar kurām vajadzētu tikt galā. Daniel, uzreiz pēc datņu pārveidošanas pavadi mūsu jauno dāmu līdz izejai.

-   Varbūt to labāk izdarīšu es? Rens ieminējās, taču es vairs nepazinu viņa balsi. Tā šķita tāla, svešāda un tik ļoti klusa kā vēl nekad iepriekš. Kaito, izlēmis neatbildēt, izgāja no telpas…

Beidzot gurdeni uztrausos sēdus. Viss acu priekšā šūpojās, un es jutu, cik ļoti sāp galva. Tas lika sirdij savilkties čokurā. Akusei bija miris! Lēni izkāpu no gultas un palūkojos laukā, atbalstot pieri pret vēso stiklu. Pilsētu ietina pelēka krēsla un klusums. Interesanti: cik ilgi es biju gulējusi? Cenšoties atminēties, ko esmu darījusi pēdējās pāris dienas, sapratu, ka to nespēju. Pēdējais, ko atcerējos, bija priekšnieka bēru ceremonija. Tas šķita savādi. Manas domas bija dūmakainas, neskaidras.

Lēnām pagriezos. Palūkojos uz Simo un aizlūzušā balsī nočukstēju aktivizācijas kodu. Mazā iekārta palēcās un paziņoja:

-   Septiņi vakarā!

Izstaipījos un devu komandu ieslēgties pārraidītājam. Lielais ekrāns pie sienas iemirgojās, un uz tā parādījās dažādas raidījumu izvēlnes. Izpētīju piedāvājumu. Starp bērniem domātām datoranimācijas filmām un pieaugušo sieviešu sarunu šoviem atradu šodienas ziņu speciālizlaidumu. Viens klikšķis, un pa visu ekrānu izplūda simpātiskā Nobuo Kandzo seja. Vīrietis sāka ar galveno virsrakstu nolasīšanu:

-   Nironas premjerministre Hačiko Akijama san vakar tikās ar sadraudzības pilsētas Onho pārstāvi, lai pārrunātu tirdzniecības līgumu nosacījumus, kuri bija noslēgti pirms desmit gadiem. Akijama san apgalvo, ka…

Turpmāko tekstu es vairs nedzirdēju. Ūdens pudele, ko biju paspējusi paķert no ledusskapja, cerot, ka vēsais šķidrums līdzēs justies labāk, izslīdēja man no rokām un ar būkšķi nokrita uz grīdas, izšļakstot ūdeni uz visām pusēm. Tūlīt pat tīrīšanas iekārta ķērās pie saslaucīšanas un grīda zem manām kājām sasila, iztvaicējot mikluma paliekas. Mēmi blenzu uz to, ko redzēju savā priekšā.

-    Apstādināt kadru! iekliedzos. Mana balss bija pārāk spalga. Viss, kas notika uz ekrāna, sastinga. Piegāju pie tā un cieši ielūkojos attēla labajā stūrī. Tur, tik tikko iekļuvis kadrā, stāvēja kāds vīrietis. Sprogainie mati aizsedza viņa seju, taču es biju pārliecināta esmu šo cilvēku redzējusi iepriekš.

-   Veikt atpazīšanu! devu komandu pārraidītājam. Ierīce īsi nopīkstējās, un uz ekrāna parādījās visu kadrā redzamo cilvēku publiskie dati. Salīdzināju piedāvātos attēlus ar kadrā redzēto vīrieti. Izrādījās, ka tas ir premjerministres Hačiko Akijamas padomdevējs Džins Haneuls.

"Savādi. Kādēļ tu tik neparasti reaģēji, ieraugot kadrā šo vīrieti? Tas taču nav nekas dīvains, iespējams, esi viņu tūkstošiem reižu redzējusi ziņās blakus Hačiko sama." Tajā pašā mirklī kā līdzīgi milzu cunami mani aprija migrēnas vilnis. Saliecos un centos ievilkt elpu, taču tas bija vēl grūtāk.

"Airī, vajadzētu atgulties un iedzert vēl glāzi ūdens." Centos sataustīt pudeli, taču tad aptvēru, ka viss šķidrums ir izlijis. Pirksti atdūrās pret apaļo korķīti.

Pasaules krāsas sajaucās vienā neizšķiramā jūklī. Redzēju iepriekšējo dienu notikumus pazibam acu priekšā. Kā atgriežos atpakaļ pēc kurjera uzdevuma veikšanas, kā atrodu savu prakses vietu uzspridzinātu, priekšnieka noorganizētās bēres. Atminējos rūpnīcu rajonu. Renu un Maimi, Dānieļu un Kaito.

Jutu, kā krūtīs viss sažņaudzas.

"Piezvani tēvam! Tev ir jānoskaidro patiesība!"

17

Drudžaini uzspiedu tēva numuru, trīcēja rokas. Noliku komunikatoru uz galda un uzmetos uz gultas malas. Šķita, ka paiet vesela mūžība, līdz acu priekšā iezīmējās hologrāfiskais attēls.

-   Airī, tēvs izskatījās manāmi pārsteigts par to, ka es viņam zvanu. Nemaz nebrīnījos, ka viņš šādi reaģēja, tēvam zvanīju ļoti reti.

Cerēju, ka balss mani nenodos.

-   Sveiks, tēt, atsaucos tēlotā bezrūpībā. Vai neiztraucēju?

-   Nē. Es jau pirms stundas beidzu darbu. Ko tu vēlējies, mīlulīt? Tēvs silti pasmaidīja. Iekodos apakšlūpā tik spēcīgi, ka jutu, kā mutē izplatās vara garša.

-   Kā būtu, ja mēs rīt satiktos? piedāvāju. Sen neesam parunājušies.

-   Lieliska ideja. Tēvs piekrītoši pamāja, taču tad viņa seja apmācās. Nevilšus aizturēju elpu. -Ja vien tas nenozīmē, ka tu kavēsi praksi. Meitiņ, es saprotu, ka esi pārcietusi kaut ko ļoti satriecošu, taču tas nav nekāds attaisnojums, lai…

-    Nē, tā nebūt nav, pārtraucu tēvu pusteikumā. Vienkārši vēlējos tevi satikt, uzspēlēt kādu partiju. Palūkojos uz grāmatplauktā stāvošo kastīti. Tajā glabājās šaha figūras. Komplekts, ko kādreiz esot iegādājies mans vecvectēvs no kāda senatnes priekšmetu kolekcionāra.

-    Partiju? tēvs apjucis pārjautāja. Biju pārsteigta. Vai tiešām viņš būtu aizmirsis to, kā bērnībā mēdzām pavadīt laiku pie melnbaltā galdiņa?

-   Nūjā, šahu. Mēs agrāk to bieži spēlējām. Vai arī… tu neatminies vairs? Manī iezagās bailes, taču viņš atguvās.

-   Rīt atbraukšu, šobrīd man jāiet, saulīt. Māte sauc. Un saruna pārtrūka tik pēkšņi, ka pirmajā brīdī es, pilnīgi apstulbusi, turpināju blenzt uz neesošo attēlu monitorā, tad vilkos uz guļamistabu.

Ielīdu zem segas. Vēroju griestus. Jutu uzmācamies drebuļus, taču tie nebija no aukstuma. Palaikam uzvilnīja nelabums, un galva vēl joprojām dunēja. Nespēdama aizmigt, piecēlos, piegāju pie ledusskapja un, izņēmusi negāzētu minerālūdeni, padzēros. Ejot atpakaļ uz gultu, pieliecos, lai paceltu nokritušo pudeli. Metu to uz atkritumu tvertnes pusi. Tās vāks automātiski atvērās, un pudele grabēdama iekrita iekšā.

Vajadzēja atgūt spēkus, taču sāpes nerimās. Jutos nožēlojami. Izberzēju sūrstošās acis un trīs reizes sasitu plaukstas, ieveļoties atpakaļ gultā. Vēsa gaisa plūsma aizskāra seju, un šķita, ka kļūst labāk. Ar labās rokas pirkstu galiem aizskāru plaukstas virspusi. Bioaparāta kods iemirdzējās.

Vai tiešām tā ir taisnība? Vai šo ierīci izmanto, lai kontrolētu cilvēkus? Mans tēvs un māte bija daļa no iekārtas uzlabošanas projekta dalībniekiem. Vai viņi to zināja? Nespēju iedomāties, ka vecāki varētu piedalīties tik šausmīgos pasākumos.

Aizspiedu acis. "Uztraukšanās nepalīdzēs. Bija jāatpūšas. Rīt es noteikti uzzināšu patiesību."

Pamodos neizgulējusies un sliktā noskaņojumā. Naktī biju murgojusi, sapņos redzēdama tēvu. Vīrietis sacīja, lai uzmanos un uzticos savai sirdij. Viņš turēja rokās neaizmirstulīti un apgalvoja, ka man esot kāds jāatrod. Es neizpratnē jautāju vīrietim, kurš man ir jāsameklē, taču tajā mirklī uztrūkos no sapņa, tā arī nesaņēmusi atbildi.

Gaidīju vakaru, cenšoties izvairīties no domām par to, kā lai no tēva izvilina nepieciešamo informāciju.

Ieraudzījusi sevi spogulī, aptvēru, ka cilvēks, kas uz mani lūkojas atspulgā, ir tik ļoti mainījies, ka man ir grūti viņu pazīt. Viltīga sejas izteiksme, bažās saraukta piere, izmisis acu skatiens.

"Airi, ko tu esi ar sevi izdarījusi?" Nepatikā novērsos.

Tieši pusstundu pēc oficiālās darba dienas beigām pie manām durvīm pieklauvēja. Piesteidzos, lai tās atvērtu, un savā priekšā ieraudzīju tēvu. Viņš bija viens. Pabrīnījos, ka ari māte nav atnākusi.

-  Mīļumiņ, nāc šurp! Tēvs izpleta rokas. Es, nedaudz muļķīgi smaidot, iekritu vīrieša apskāvienos. Jutu viņa spēcīgo ķermeni piespiežam manu izvārdzināto augumu sev klāt. Tā nostāvējām kādu laiciņu, līdz beidzot viņš mani atlaida un ienāca dzīvoklī.

-  Stāsti, meitiņ, kā tev klājas! Tēvs, atlaidies mīkstajā krēslā pie galda, ērti tajā iekārtojās un pagaidīja, līdz apsēžos viņam pretī. Piedāvāju tēju, taču viņš atteicās.

-    Rīt došos meklēt jaunu prakses vietu, ierunājos. Jutu piezogamies vainas apziņu. Šaubas. Varbūt man nevajadzētu izjautāt tēvu?

"Muļķa meitene, kā tu vispār uzdrošinies apšaubīt viņu?"

Taču te nu es biju. Sēžot pretī tēvam, pilna aizdomu un apjukuma.

-    Runājot par darbu… tēvs ieklepojās un uzlika elkoņus uz gaišās galda virsmas.

-Jā?

-   Vai tu man vari izstāstīt, kas tad īsti notika torīt, kad tika uzspridzināts tavs kantoris?

"Airī, vai nu tagad, vai arī nekad!"

-   Patiesībā… Aizvēru acis. Ja nu tēvs mani uzskatīs par traku pēc tā, ko grasījos teikt? Nē, viņš noteikti mani atbalstīs un centīsies visu uztvert loģiski.

-   Varbūt uzspēlējam šahu? es negaidīti piedāvāju. Iekams tēvs paguva piekrist, piegāju pie plaukta, lai izņemtu no tā figūru kastīti. Novietoju to uz galda un nospiedu sānos iemontētā paneļa vāku. Tas atvērās, ārā izbīdoties vadības pogām. Uzspiedu vajadzīgo komandu, un galda virsma momentāni pārvērtās par melnbaltu šaha dēlīti.

-   Airī, es neesmu šeit ieradies, lai nosistu laiku, bakstoties ar šo muļķīgo spēli, tēvs neapmierināti noskaldīja. Es sastingu, rokai apstājoties gaisā virs tā lauciņa, uz kura grasījos novietot dāmu. Es uzdevu jautājumu un gaidu atbildi!

Sarāvos. Tēvs izskatījās ļoti nopietns, varbūt pat nedaudz dusmīgs. Savādi, par ko gan viņam būtu jādusmojas?

-   Airī, man tev jāsaka, ka līdz manām ausīm ir nonākusi visai nelāga informācija.

Kā strāvas sitiens izskrēja cauri kauliem. Vai tēvs nojauta, ka es sameloju kārtības sargam? Varbūt viņš jau visu zina? Nojauš, ko vēlos uzzināt?

-    K-kāda informācija? izstomīju. Sapratu, ka uz manu jautājumu viņš neatbildēs. Tēvs piegāja pie loga, un kādu pusminūti istabā stinga klusums, Suzuki ģimenes galvai vienaldzīgi skatoties laukā. Tas man deva iespēju pārdomāt savu plānu. Kā lai iesāk sarunu par bioaparāta funkcijām tā, lai tēvs neuzdotu jautājumus? Varbūt iesākt tieši, bez kādiem aplinkiem?

"Jā, tad tēvam noteikti neradīsies nekādas aizdomas!" nospriedu. "Kur gan ir tava galva, Airi? Ja vēlies apmānīt tik gudru cilvēku kā Takeo, uzbrukt nedrīkst! Viss ir kā šahā paej gājienu uz priekšu, prātā izsverot visas nākamās iespējas."

Pavēru muti, lai uzdotu pirmo jautājumu pārvietotu bandinieku iedomātajā spēles lauciņā par diviem kvadrātiņiem uz priekšu, taču nepaguvu neko pateikt. Tēvs aizsteidzās priekšā.

-   Airī, vai atceries, kad tu biji maza, mēs kopā pavadījām daudz laika. Es tev tiku teicis, ka esi īpaša? Ka atšķiries no pārējiem cilvēkiem?

Manas acis iepletās. Pierē parādījās vismaz divdesmit grumbu.

-   Jāāā… gari novilku, nesaprotot, kādēļ tēvs atgādina kaut ko tādu. Tas nešķita loģiski. Vienubrīd viņš vēlas zināt, kas notika darbā torīt, kad tika uzspridzināts kantoris, un otrā vai man tika teikts, ka esmu īpaša?

-   Tu bieži mēdzi sacīt, ka es mainīšu pasauli.

-    Tik tiešām! Tēva lūpas savilkās savādā smaidā. Jutu vēsas tirpas. Smaids, kuru redzēju, bija auksts, un tajā nebija ne miņas no prieka.

-   Tēti? tramīgi ievaicājos.

-    Vai kādā no šīm reizēm es neieminējos, kas tieši tevi padara īpašu? Varbūt kādas spēles laikā es tev liku atcerēties kādu skaitli vai formulu? Vai mēs mēdzām spēlēt prāta mīklas vai arī aizrāvāmies tikai ar šahu?

"Kādēļ tu tieši tagad uzdot visus šos jautājumus?" Ieplestām acīm skatījos uz tēvu.

-   Tu… neko… neko… neatceries? Vīrietis turpināja smaidīt. Kaklu kaut kas aizžņaudza.

-   Vecums, mīļumiņ. Tu izaugi tik ātri, tēvs attrauca. Nāc pie manis. Viņš izstiepa rokas. Pastāsti man par savu bērnību.

Reizē ar tēva plaukstu negaidīti sajutu baiļu ledusauksto ķetnu uz sava pleca. Strauji ieelpoju caur muti.

"Uzticies savai sirdij!" dzirdēju sapnī redzētā tēva aicinājumu.

-   Mans tēvs nekad neko neaizmirst. Viņam ir fotogrāfiskā atmiņa, izdvesu.

Smaids viņa sejā noraustījās un lēnām izdzisa. Viņa seja satumsa.

-   Visiem cilvēkiem gadās aizmirst mazsvarīgus sīkumus, mīļumiņ. Viņš atkal sāka smaidīt.

-   Ne jau Takeo, viņš neko nekad neaizmirst! Balss trīcēja. Vīrietis man pretī iesmējās un paspēra soli uz priekšu.

-   Muļķa meitēn, nepadarīsim visu sarežģītāku! tēvs neapmierināti sacīja. Aptvēru, ka pēkšņi vairs nepazīstu viņa balsi. Tā šķita tik sveša. Tēvs tuvojās man. Gribēju bēgt, taču nezināju, kā lai to izdara. Kājas bija kā pielīmētas grīdai, nespēju pakustēties.

-   Atbildi! vīrietis iebļāvās.

Tajā pašā mirklī jutu, it kā daudzi mazi āmurīši iesit man pa galvu, bet naida pilnais skatiens sirdī izdedzina caurumu. Ar rokām saspiedu deniņus un pieliecos. Cerēju, ka viņš jautās, kas ar mani notiek, vai es jūtos slikti, taču šis vīrietis klusēja. Acīs saskrēja asaras.

-    Kas tu esi? Elpa paātrinājās. Redzēju garu ēnu izstiepjamies uz grīdas. Mani sagrāba divas spēcīgas rokas. Cauri visam ķermenim izskrēja spēcīgs elektriskais vilnis, un es iekliedzos. Sakodusi zobus, palūkojos uz varmāku.

-   Tev neizdosies to no manis noslēpt! Es tevi uzlauzīšu! vīrietis pieliecies klusi šņāca, urbdamies man tieši acīs. Nespēju novērsties. Nākamais vilnis bija daudz spēcīgāks. Bioaparāts iegaudojās. Tiku nesaudzīgi atlaista un nokritu uz cietās grīdas. Centos pieslieties kājās, taču nespēju. Centos pretoties sāpēm, bet nepietika spēka. Istaba ietinās baltā miglā.

18

Atvēru acis un pirmajā brīdī nesapratu, kur atrodos. Vēl nupat biju savā dzīvoklī un runāju ar tēvu, taču tagad es gulēju pļavā, kas bija pilna sulīgi zaļas zāles un mazu, zilu ziediņu. Mākslīgā gaisma spīdēja man tieši sejā. Apjukusi piecēlos. Biju domājusi, ka ieraudzīšu kādu cilvēku, taču nevienu nemanīju. Kādēļ esmu šeit? Centos atcerēties, kā būtu varējusi nokļūt šajā pļavā, taču loģisku izskaidrojumu rast nespēju.

Pagājos uz priekšu, jūtot, ka mans ķermenis ir krietni vieglāks nekā parasti. Savādi.

Vēlreiz vērīgi palūkojos apkārt. Tuvākajā apkaimē nemanīja neko citu, vienīgi pāris mākslīgo koku un soliņus. Vai es biju kādā parkā?

Nolēmu pastaigāties. Pametu skatienu augšup un redzēju Nironai raksturīgās mākslīgās debesis, un tas nozīmēja, ka vēl joprojām esmu pilsētā. Gāju pa mazu taciņu apmēram piecas minūtes, līdz beidzot ieraudzīju pie kāda koka sēžam cilvēku. Tas bija gaišmatains vīrietis. Pienācu pie viņa, lai varētu aprunāties.

-    Atvainojiet, vai jūs zināt, kas šī ir par vietu? jautāju. Vīrietis, sadzirdējis mani, pagriezās un lūkojās manī, plati smaidīdams. Tas bija mans tēvs.

-   Teti? izsaucos, neko nesaprotot. Kā tas varēja būt? Skaidri atminējos, ka vēl pirms briža abi sēdējam manā istabā.

-    Airī, meitiņ, piedod, man nav laika atbildēt uz taviem jautājumiem, jo es nezinu, cik ilgi mēs spēsim uzturēt šo savienojumu. Tev piekļūt ir ļoti sarežģīti, viņš sacīja. Saraucu pieri. Par ko īsti mans tēvs runāja? Taču paklausīju un neko nejautāju: ja jau nav laika, tad labāk netērēt iegūtās minūtes liekai pļāpāšanai.

-   Tev ir jāsameklē tavs brālis! Tu nedrīksti nonākt VIŅU nagos, jo tagad VIŅI nojauš, ka tu varētu būt kods, tēvs, pieliecies pie manis, čukstēja. Viņš izskatījās ļoti noraizējies.

-    Tēti, es neko nesaprotu, atzinos. Biju gatava pakļauties viņa pavēlēm, ja būs nepieciešams, taču sākumā man vajadzēja noskaidrot, ko mans tēvs ar to visu domā. Cerams, ka pietiks laika pastāstīt, kas notiek.

-   Airī, sameklē uzticamu cilvēku, kurš var mēģināt atjaunot tavu izdzēsto atmiņas daļu. Sameklē kādu, uz kuru spēj paļauties, un drīz.

-   Tēti, kas notiek? nespēdama atturēties, jautāju.

-   Klausi mani un, lūdzu, uzmanies! Dodies pie sava brāļa, tu viņam spēsi uzticēties, tēvs saņēma mani aiz rokas. Viņa pieskāriens bija maigs un gādīgs, pavisam citāds nekā… Nespēju apjēgt, kā starp šo tēva versiju un to, ar kuru kopā vēl nesen atrados dzīvoklī, varēja pastāvēt tik liela atšķirība.

-   Tēti, es neatminos savu brāli. Man nav brāļa.

-    Piedod, man nācās to izdarīt, taču es zinu, ka tu spēsi visu atcerēties, viņš sacīja un sabužināja manus matus. Gribējās piekļauties šim vīrietim, taču man tas neizdevās. Jutu spēcīgu triecienu vēderā un to, kā mani kāds velk atpakaļ.

Tu viņu atradīsi, un viņš tevi pazīs! Kopā jūs varat VIŅUS sakaut! Tas bija pēdējais, ko dzirdēju, pirms atguvu samaņu.

Ar strauju kustību pieslējos sēdus un jutu, ka griežas galva. Bija ļoti slikti, gribējās vemt, taču es centos visiem spēkiem turēties pretī nelabumam. Redzei atgriežoties, aptvēru, ka guļu uz grīdas savā istabā un tēvs ir pārliecies pār mani un kaut ko murmina. Ieraudzījis, ka esmu atguvusies, vīrietis rupji uzrāva mani kājās un, caururbjoši lūkojoties, kaut ko teica. Diemžēl vai par laimi, es nesapratu to, ko viņš saka, dzirde nedarbojās, kā nākas, ausis bija kā aizkritušas. Vēlējos pajautāt, kas īsti notiek, kādēļ viņš ir tik ļoti pārskaities. Tēvs vienmēr bija mani ļoti mīlējis. Redzot to, ka man ir tik slikti, tēvs noteikti palīdzētu. Taču šobrīd viņš mani kratīja un bļāva. Vai tiešām viņš bija tik ļoti nikns? Jutu, kā kaut kas mikls slīd pāri vaigiem.

Vīrieša tvēriens bija sāpīgs. Pirmo reizi vēlējos izrauties, aizbēgt no tēva. Pamazām atgriezās dzirde. Vīrietis skaļi bļāva, lai es visu izstāstot. Nesapratu, kas ir tas viss, vien nojautu, ka nekas labs tas nav.

"Tēvs nebūtu ar mani šādi izrīkojies!" nodomāju un ar asu kustību centos izrauties no vīrieša skavām. Viņš, pārsteigts par negaidītu pretestību, atlaida mani un, acis izvalbījis, vēroja, kā es kāpjos atpakaļ. Smagi elsoju. Gribējās skaļi iekliegties, taču zināju: ja tā izdarīšu, varu atkal noģībt.

"Tēvs tā nekad nedarītu!" Atkāpos vēl soli. Tālu gan aiziet es nevarēju mans dzīvoklis bija viena liela istaba, kas savienota ar virtuvi, un vienīgi mazas durvis atdalīja visu telpu no vannasistabas. Ja es vēlējos mukt, man vajadzēja tikt garām vīrietim.

-    Airi, jau atkal viņš mani uzrunāja ļoti mierīgi un nosvērti. Pacēlu plaukstu, lai noslaucītu asaras, un neuzticīgi uzmanīju viņu.

-   Nespītējies, tā tu necietīsi! vīrietis dudināja.

"Necietīšu?" domās atkārtoju vīrieša teiktos vārdus.

Kā tas jāsaprot? Suzuki ģimenes galva nekad nepieļautu, ka man kāds nodara pāri. Zināju, ka tēvs aizsargātu mani līdz pēdējam, cik un kā vien spētu.

-    Tu neesi viņš, pārliecināti un naidīgi noteicu, drebot pie visām miesām. Nē, kā gan kaut kas tik traks vispār man varēja izsprukt! Tas taču bija neiespējami! Šis vīrietis bija mans tēvs! Viņa reakcija neliecināja par pārsteigumu, tēvam līdzīgais gaišmatainais vīrietis izskatījās pat nedaudz uzjautrināts.

-   Ko tu ar to domāji, mīļumiņ? Viņa balss saldums šķita pārspīlēts. Sažņaudzu plaukstas dūrēs.

-    Tu neesi mans tēvs! atkārtoju to pašu pilnīgi trako domu vēlreiz. Savādi, taču, izteikusi to skaļi, es pat spēju tai noticēt. Vīrietis skaļi iesmējās.

-    Kādas muļķības tu runā! viņš izsaucās un nāca man tuvāk, vēl joprojām turot priekšā izstieptu roku. Mani arvien nepameta izjūta, ka kaut kas šajā personā ir ļoti mākslīgs, neīsts. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk šķita, ka mans tēvs vairs nemaz nelīdzinās sev.

-   Airi, beigsim spēlēties, labi? vīrietis nopūties sacīja. Kā būtu, ja mēs vienkārši aizmirstu visu, kas šeit notika? Dosimies nelielā izbraucienā? Papļāpāsim, kā agrāk.

Pakāpos vēl vienu soli atpakaļ.

-  Mīļumiņ, ar mani kopā tev nav no kā baidīties, vīrietis iedrošinoši apgalvoja. Es gribēju viņam noticēt par spīti tam, ka tā varētu būt ļoti liela kļūda. Aptvēru, ka pirmoreiz savā dzīvē esmu zaudējusi pamatu zem kājām. Tēvs bija tā persona, kurai es spēju pilnībā uzticēties, ar kuru pārrunāju visu, ar kuru kādreiz kopā pavadīju lielāko dienas daļu un kuru nekad netiku apšaubījusi. Viņš bija mans drošības balsts, cilvēks, ar kuru jutos pasargāta no pilnīgi visa ļaunā, pat ja tas bija kaut kas patiesi muļķīgs un bērnišķīgs. Atkal jutu asaras sariešamies acīs. Nespēju lāgā valdīt to, kas manī norisinājās.

-   Kur ir mans tēvs? izspiedu. Asaras aumaļām lija pāri vaigiem un lika vīrietim izskatīties miglainam un neskaidram. Slaucīju tās ar roku, taču neveiksmīgi asaras turpināja plūst, it kā acīs kāds dambis būtu pārrauts.

-    Neesi muļķīga, meitiņ, es esmu tepat, gaišmatis sacīja. Viņš pacēla otru roku. Citkārt es uzreiz būtu metusies pie viņa, taču šobrīd man bija bail. Bija briesmīgi apzināties, ka varu noliegt savu tēvu, un tomēr es to izjutu tieši tā. Sapratu ar kādu neizprotamu, iekšēju pārliecību es nebiju šī vīrieša miesa un asinis.

-   Kur ir mans tēvs? jautāju vēlreiz, jau daudz uzstājīgāk un pašai par brīnumu drošāk. Ja nu viņš ir nolaupīts? Kur tiek turēts? Man viņš ir jāatrod! Ja nu viņš jau ļoti ilgu laiku gaida, kad ieradīšos? Pašķielēju uz gaišmati un nodomāju: ja pārsteigšu viņu nesagatavotu, varbūt izdosies izbēgt. Ātri un cik vien iespējams viņam nemanot, pārlaidu īsu skatienu telpai. Ko varētu izmantot kā ieroci, lai aizstāvētos?

Pavirzījos tuvāk galdam. Uz tā stāvēja nelielā elektroniskā bibliotēka, kurā glabāju interesantākos literāros sacerējumus. Nekā smagāka tuvumā nebija, nāksies iztikt ar to pašu. Uzsmaidīju vīrietim, tā norādot, ka viss atkal ir kārtībā. Viņš bija nolaidis rokas un paspēris vēl pāris soļu manā virzienā.

Vajadzēja viņam likt saprast, ka es esmu padevusies, nevēlos cīnīties.

-   Uz kurieni dosimies, tēt? jautāju, izliekoties ļoti ieinteresēta un priecīga, it kā vīrietis man būtu apsolījis kādu jautru piedzīvojumu, kuru nespēju vien sagaidīt.

-   Nelielā izbraukumā, gaišmatis sacīja.

-   Labi, es tikai paņemšu savu komunikatoru un elektronisko lasītāju, es taču nezinu, cik tālu mēs dosimies. Iesmējos, cerot, ka viņu tas pārliecinās, taču pati ļoti labi apzinājos, ka esmu šausmīga aktrise. Prātīga meitene tu esi, mīļumiņ, vīrietis slavēja, plati smaidot. Es piekrītoši pamāju. Varbūt tomēr izdosies, par spīti maniem nekam nederīgajiem centieniem aktiermākslā. Galu galā es šobrīd nepretendēju uz kāda slavena cilvēka vārdā nosauktu balvu, vēlējos vienīgi aizbēgt.

Uz īsu bridi mani pārņēma šaubas par to, ko daru. Ja nu es kļūdījos un manas aizdomas ir ļoti muļķīgas? Vai es sev tiešām varēju tik ļoti uzticēties?

Aizgriezos uz vienu sekundi, lai jau nākamajā sviestu uz vīrieša pusi ne pārāk smago elektronisko grāmatu lasītāju. Tā kā negribēju kavēties un vēlējos pēc iespējas ātrāk tikt prom no šīs ēkas (lai gan man nebija nekādas saprašanas, kurp došos pēc tam), nemaz neatskatījos, lai pārliecinātos, kā klājas gaišmatim, pēc vaida vien sapratu, ka metiens ir bijis visai precīzs.

Atrāvu durvis, izskrēju kāpņu telpā un uzreiz pārlēcu vairākiem pakāpieniem. Cik vien ātri spēju, noskrēju uz pirmo stāvu un jau grasījos mesties laukā, lai laistos lapās pašai vēl nezināmā virzienā, kad negaidīti sajutu kaut ko mīkstu ietriecamies sevī. Nepaspēju attapties, kad mani kāds bija pārlicis pāri plecam un nesa ārā no mājas. Pie visiem svētajiem un nesvētajiem gariem, šis cilvēks bija milzīga auguma! Sāku spārdīties un situ milzenim pa muguru, taču tas bija tikpat veiksmīgi kā mēģināt spēlēt paslēpes ar beigtu mehānisko suni Deo, kuram pāri pārnesusies smagā mašīna. Svešinieks iegrūda mani tumšā mašīnas salonā, pats iesēzdamies priekšā pie vadības pults. Gribēju kliegt, lai laiž mani ārā, paskaidrot, ka man ir jābēg, taču pēkšņi aptvēru: abi gan šis milzenis, gan mans tēvs bija uz vienu roku! Šausmās jutu, kā krūtīs ieduras tūkstošiem adatu.

Mūsu pārvietošanās līdzeklis tika iedarbināts. Auto pacēlās dažus centimetrus virs zemes un, viegli vibrējot, apmēram sekundi karājās uz vietas, līdz galam uzlādējoties. Tad, izdvesdams patīkamu nopūtu, tas uzsāka strauju lidojumu pa pilsētas ielām, paceldamies aizvien augstāk, līdz beidzot mēs bijām tik augstu gaisā, ka, palūkojoties pa aptumšoto logu, sagriezās galva. Sapratu, ka man vairs nav kur bēgt. Es biju iesprostota vienā braucamrīkā ar milzeni, kurš mani veda viņam vien zināmā virzienā.

19

Lidojām uz priekšu ļoti strauji, un es jutu, ka vēders savelkas čokurā. Piespiedu tam plaukstas un aizvēru acis. Trīcēju bailēs. No vienas puses, gribējās ātrāk nolaisties zemē, jo brokastis lēnām kāpa augšup pa barības vadu, no otras -, lūdzos, kaut galamērķis nekad nepienāktu. Uz kurieni mani veda? Cik garš ceļš mums jāveic? Vai man pietiks spēka izplānot, ko lai daru, līdz lielais milzenis apstādinās auto un vēlreiz sagrābs mani savās ķetnās?

Vajadzēja loģiski izvērtēt visus faktus. Nedaudz pavēru vienu aci un pašķielēju uz vadītāju. Domas par iespējamo bēgšanu noplaka, redzot viņa muskuļotās rokas.

Mašīna noraustījās, mums iekrītot nelielā gaisa bedrē. Kad tā atkal līdzsvarojās, es sajutu rūgtu garšu mutē.

"Tā, Airī, noskaidrosim vienu lietu te un tūlīt vemt ir atļauts, tikai izkāpjot ārā no mašīnas!"

Varbūt es varētu izmantot slikto pašsajūtu savā labā un atstāt lielu, smirdīgu pleķi uz priekšā sēdošā milža krekla? Diemžēl tas dotu vienīgi to, ka transportlīdzekļa salonā sāktu smakot. Turklāt es taču tik ļoti centos pierunāt apēsto palikt manā vēderā.

Ievilku dziļu elpu un tūlīt pat nožēloju noreiba galva. Piespiedos vēsajam mašīnas stiklam, cerot, ka kļūs labāk.

"Airī, tev ir jākoncentrējas!" pavēlēju sev un aizžmiedzu acis. Tumsa sāka ņirbēt, un no tās iznira dažādi tēli. Sākumā tas bija vīrietis, kurš palika manā dzīvoklī. Kādēļ es biju tik ļoti pārliecināta, ka šis vīrietis nav tas, par ko uzdodas? Ja tā bija taisnība, kur tad šobrīd atradās mans tēvs un kas bija vīrietis dzīvoklī? Zināju, ka mainīt izskatu nav grūti, Nironā var piekļūt dažādiem tehnoloģiskiem jauninājumiem, kas maina ārieni. Par laimi, ģenētisko kodu, kā arī personas raksturu kopēt vēl nav iespējams.

Autovadītājs veica kārtējo virāžu, kas manā vēderā atbalsojās ar skaļu klunkšķiAtvēru acis un uzmanīgi papētīju braucamrīka salonu. Kad mašīna apstāsies, vajadzēs bēgt! Diemžēl neko noderīgu tuvumā nemanīju. Bezcerīgi nopūtos. Varbūt es varētu mēģināt viņam iesist?

"Ak jā, tā ir vienkārši lieliska ideja, ņemot vērā to, cik slikti jūties esi tuvu tam, lai pievemtu visu salonu. Tu grasies cīnīties ar šo milzeni un sazin ko vēl, kas tevi gaida ceļojuma galā? Lieliska ideja, Airī, tu esi braša meitene!" Atkal gribējās raudāt. Dzirdēju vadītāju priekšējā sēdeklī sagrozāmies. Pārslēdzies uz automātisko vadību, vīrietis pagriezās. Tā mēs kādu brīdi lidojām, klusēdami un vērdamies viens otrā. Tad, man par lielu izbrīnu, vīrietis pasmaidīja. Sejas izteiksmei atmaigstot, vīrietis sāka izskatīties pēc liela, mīksta lāča. Tāda, kas nespētu nodarīt pāri mušai, jo nekad nevēl nevienam neko ļaunu, taču vienlaikus var nodarīt ko nepatīkamu speciāli.

Tu izskaties ļoti nelāgi, vīrietis teica un, pretēji manām aizdomām, viņa balss nemaz neizklausījās baisa, no tās zosāda neuzmetās. Drīzāk tā nomierināja. Savāda sajūta, jāatzīst. Varbūt vēlies ko dzeramu? Vai ēdamu? Nesolu, bet šķiet, ka kaut kam šajā grabažā vēl jābūt. Viņš sāka rakņāties pa priekšējā paneļa nodalījumiem.

Beidzot uzdrošinājos sīkāk papētīt viņu. Vīrieša pleci bija plati, mati tumši, uz pakauša nedaudz atkāpušies. Protams, cīkstoņa muskuļotās rokas, kuras pirms dažām minūtēm mani iegrūda mašīnā.

Varbūt es varētu palūgt viņam ūdeni un iešļākt sejā? Nē, nekam nederīga, pilnīgi aušīga doma, ko gan man tas dotu? Bijām daudzus metrus virs jebkādas pietiekami ērtas nokrišanas vietas, un bioaparāts nepiedāvāja automātisko dziedināšanu vai pretsāpju līdzekļu ievadīšanu organismā.

Vīrietis pagriezās pret mani, rokās turot pudeli. Tajā bija ūdens. Mirkli šaubījusies, paņēmu to ar klusu "paldies" un, atvērusi pudeli, iedzēru vienu malku. Ūdens bija nedaudz sastāvējies, un tam bija neparasta, metāliska piegarša. Sajust vēsumu aizskaram sausās lūpas, piepildām muti un notekam pa barības vadu bija ļoti patīkami. Vīrietis pastiepa uz manu pusi graudu tāfelīti. Noliegumā papurināju galvu; pirmkārt, nevēlējos riskēt ar ēdienu, un, otrkārt, pat ja mēs šobrīd nelidotu, es tik un tā būtu atteikusies, jo par ēstgribu nevarēja būt ne runas. Redzēju, kā viņš, paraustot plecus, nomet tāfelīti uz priekšējā sēdekļa un no jauna pagriežas pret mani.

-    Prieks tevi beidzot sastapt, Airī, viņš sacīja. Es neattapu, ko lai atbild. Nebiju gaidījusi, ka viņš zina manu vārdu, taču tas laikam bija visai loģiski, ņemot vērā to, ka šis cilvēks sadarbojās ar vīrieti, kurš izlikās par manu tēvu. Iedzēru vēl vienu malku ūdens, lai pretī sēdošais domātu: es neatbildu viņam tikai tādēļ, ka baudu svaigumu un valgmi, ko piedāvā šķidrums.

-    Piedod, ka sākumā izturējos tik nevērīgi, diemžēl man nebija citas izvēles, vīrietis atvainojās. Kas tā par viltību?

-   Varbūt man vajadzēja ar sevi iepazīstināt nedaudz agrāk, taču es parūpējos, lai mums neviens neseko, vīrietis turpināja taisnoties.

Neseko? Kurš gan mums sekotu un kādēļ?

-   Esmu Šou Minakami, bijušais Nironas drošības dienesta karavīrs, tumšmatis iepazīstināja ar sevi. "Tas izskaidro viņa izskatu," nodomāju. Šobrīd gan mani pienākumi ir citi. Strādāju pie Džina Haneula.

Dzirdot premjerministres padomnieka vārdu, jutu, kā sirds sāk satraukti dauzīties. Kad pirmā baiļu lēkme pārgāja, ieslēdzās saprāts. Vīrietis, pie kura strādāja Minakami, mani bija brīdinājis par to, lai neiejaucos notiekošajā. Varbūt viņš patiešām man nevēlēja neko ļaunu? Šobrīd nekas cits neatlika kā censties sevi par to pārliecināt.

Atlikušo ceļa daļu pavadījām klusējot. Autovadītājs nebija īpaši runīgs cilvēks. Vīrietis atslīga krēslā un tad, kad mašīna sāka laisties lejā, jau saldi šņākuļoja.

Transportlīdzeklis piezemējās lielas savrupmājas pagalmā. Manas acis iepletās. Pirmo reizi mūžā redzēju ēku, kas tik ļoti atšķīrās no pārējās Nironas arhitektūras. Pilsētas ielu pelēkās ietves un bālās namu fasādes visas līdzinājās cita citai, tikai pēc krāsainajām izkārtnēm varēja saprast, kur tu atrodies. Turpretī šī māja lika domāt par to, ka tās projektētājs nav bijis pie pilna prāta. Logi bija izmētāti pa visu priekšējo sienu. Tie bija dažāda lieluma un formas. Man nezināma materiāla koši sārtā apdare lika acīm žilbt.

Pagriezies pret mani, Minakami izstaipījās un pasmaidīja.

-   Visai iespaidīgi, vai ne? viņš sacīja, pamājot uz namu. Piekrītoši palocīju galvu.

Atvērās parādes durvis, un pa tām iznāca kalpotāja, nesot rokā lielu, melnu saini. Sieviete pienāca pie mašīnas un pieklauvēja pie stikla vadītāja pusē. Vīrietis atvēra to vaļā un izliecās laukā, lai silti sveicinātu atnācēju.

-   Kanako san, prieks tevi redzēt smaidīgu.

Par Kanako uzrunātā paklanījās un pasniedza saini Minakami.

-   Haneuls sama jūs gaida savā kabinetā. Viņš piekodināja, lai meitene to uzvelk, sieviete norādīja uz saini un, vēlreiz paklanījusies, gāja atpakaļ. Nākamajā mirklī uz manu pusi lidoja melnais iesaiņojums. Vīrietis izkāpa no mašīnas un sekoja sievietei. Salonā paliku viena. Ieintriģēta ieskatījos sainī. Tajā bija maiņas drēbes vasarīgi zila kleita un kurpes. Iedomājoties visu to sev mugurā, nosarku. Ikdienā biju pieradusi valkāt skolas apģērbu, kas bija ļoti vienkāršs, kā arī prakses drēbes. Manā garderobē tik greznas lietas nekad nemēdza parādīties. Pataustīju audumu. Tas bija mīksts un patīkami vēss.

"Smalki, Airī!" Nosmīkņāju un nometu saini zemē. Palūkojos ārā pa logu un apsvēru bēgšanas iespēju. Pamanīju vairākus airobotus lidojam debesīs. Skatiens atkal pievērsās melnajam iesaiņojumam. Varbūt bija vērts uzklausīt to, kas sakāms Haneulam?

Spēru nedrošu soli uz nama pirmā pakāpiena. Sāku ienīst šodienu. Kurš to būtu paredzējis, ka man nāksies kleitā un augstpapēžu kurpēs doties uz oficiālu pieņemšanu pie premjerministres padomnieka?

Izejot no pārģērbšanās telpas, jutos pārāk satraukta, lai pievērstu uzmanību priekšmetu izkārtojumam mājā.

Paklausīgi gāju līdzi Kanako, pūlēdamās nesapīties garaja tērpā, nenokrist un nesaplēst mīksto audumu. Sieviete uzveda mani otrajā stāvā un, norādot uz platām durvīm, atstāja vienu, sakot, ka mani jau gaida. Mirkli paliku uz vietas, nespēdama saņemties, lai ietu iekšā. Jutos pagalam neveikli. Ar grūtībām noriju siekalas un ieskatījos spogulī blakus durvīm. Tā jau domāju. Izspūrušie mati un nervozais skatiens liecināja par to, ka esmu nobijusies. Zilā kleita uz mana auguma vairāk atgādināja lupatu, kas aizmirsta vairākus gadus ir karājusies uz pleciņa. Jau gribēju pieskarties rokturim, taču nepaspēju. Durvis atvērās pašas, un es attapos aci pret aci ar uzvalkā ģērbušos Renu.

Tas bija trieciens. Ko gan viņš šeit darīja, un kādēļ jauneklis bija uzvalkā?

-   Ko tu te dari? neapdomādamās izmetu.

-    Pildu Kaito uzticēto uzdevumu, Rens, nedaudz apjucis, nervozi izlaida pirkstus cauri gaišajam matu cekulam. Bija tik nepierasti redzēt viņu smalkā apģērbā. Taču tad es atcerējos, kāda izskatos pati. Vaigi droši vien kvēloja tik koši kā lava. Jauneklis mani nopētīja no galvas līdz kājām un pārsteigti iepleta acis. Nolaidu galvu. Gribējās kļūt neredzamai. "Kāds kauns, Airī!"

Mulsumu pārtrauca krēsla kāju skrapstēšana, tam tiekot pabīdītam. Uzdrošinājos ar acs kaktiņu palūkoties uz priekšu. Rens bija pakāpies malā. Uz manu pusi, rokas plaši iepletis, nāca Džins Haneuls. Pirmā vēlme bija pakāpties atpakaļ, taču kājas neklausīja.

-  Airi, esi sveicināta! Vīrieša balss bija laipna un ļoti silta. Lēnām pamāju ar galvu, nezinot, ko lai atbild. Tas, ka Rens bija šeit, lika justies nedaudz drošāk, par spīti pārsteigumam un apkaunojošajai situācijai. Vajadzēja saņemt sevi rokās, aizmirst to, ka izskatos muļķīgi un jauneklis to ir pamanījis.

-  Pieļauju, ka tev ir daudzi jautājumi, kurus tu vēlētos man uzdot. Haneuls norādīja uz sēdvietu tieši pretī viņa darbagaldam. Paspēru nedrošu soli. Kurpes purngals ieķērās kleitas malā, un es sagrīļojos. Novicinot gaisā rokas, kritu uz priekšu. Instinktīvi aizvēru acis. Varbūt gribēju uz brīdi aizmirst, ka šeit atrodos. Mani noteikti sabārs par skaistās kleitas sabojāšanu. Jācer, ka rēķinu par to nepiestādīs; varēju iedomāties, ka cena šim apģērba gabalam ir tik liela, ka man nāktos gadiem vergot Haneula namā, lai to izpirktu.

Aptvēru, ka nejūtu triecienu, ķermenim atsitoties pret grīdu. Siltas rokas bija mani satvērušas un palīdzēja atgūt līdzsvaru. Palūkojos sava glābēja Rena dzidrajās acīs. Viņa seja bija tik tuvu, elpa glāstīja degungalu. "Tikai nepīksti, lūdzu, nepīksti!" lūdzos, jūtot, kā kņud plaukstas virspuse, bioaparātam veicot sirdsdarbības mērījumus.

Rens saņēma mani aiz rokas un aizveda līdz sēdeklim. Haneuls izlikās neievērojis tikko notikušo starpgadījumu. Sažņaudzu rokas dūrēs un centos nomierināties.

"Viss ir kārtībā, Airī!" sacīju pati sev un centos noticēt šiem meliem.

-   Ķersimies pie lietas! premjerministres palīgs beidzot ierunājās.

20

Nervozi didījos sēdeklī pretī premjerministres Akijamas palīgam un padomniekam Džinam Haneulam.

-   Suzuki san, vīrietis mani uzrunāja. Man jums ir jāatvainojas, viņš sacīja. Apjukumā iepletu acis, taču joprojām nebija dūšas uz Haneulu paskatīties. Perfekti tīrajā istabas grīdā meklēju kaut vienu gruzīti.

-    P-par ko gan, H-haneul sama? Domās nolamāju sevi, ka nespēju normāli parunāt šī cilvēka klātbūtnē. Vīrietis to pamanīja un jautri iesmējās.

-   Jums nav jāizturas tik formāli un noteikti nav no manis jābaidās, viņš mierināja, un es jutu, kā milzīgs akmens tiek noņemts no maniem pleciem. Spēju nedaudz iztaisnoties un jau lūkoties uz galda virsmu. "Lieliski, Airī! Vēl nedaudz drosmes, un varēsi paskatīties uz pašu padomnieku!"

-   Par ko jūs atvainojaties? jautāju vēlreiz. Sarunbiedrs sakustējās.

-   Atvainojos, jo jums tagad jābūt visā iesaistītai. Ja vien es būtu spējis kaut ko mainīt, tad viss notiktu citādi.

Viegli pamāju un noriju mutē sakrājušās siekalas. Vajadzēja saņemties un noskaidrot to, kas mani interesēja visvairāk.

-   Kas īsti notiek? Uzlūkoju Haneulu un tikai pāris mirkļu spēju izturēt viņa dziļo un nedaudz skarbo skatienu, pirms atkal novērsos. Manas acis pievērsās sienai, pie kuras mirguļoja digitāls trīsdimensiju monitors. Šobrīd tajā varēja vērot senatnes klasiķu mākslas darbus. Diemžēl nevienu no tiem es nezināju. Skola, kurā mācījos, piedāvāja visai virspusēju kultūras vēstures apskatu.

-    Baidos… premjerministres padomnieka mierīgā balss atsauca mani sarunā, …ka man nav ļauts paskaidrot visu. Taču uz dažiem jautājumiem atbildēt es varēšu.

-   Uz kādiem? Biju sākusi ņurcīt rokās vienu kleitas malu, kas nu izskatījās drausmīgi.

-   Pirmais jautājums: vai esat drošībā? Haneuls jautāja manā vietā un, nesagaidījis, ka es ko teikšu, atbildēja: Vairs ne.

Vai es nepārklausījos? Kādēļ lai es nebūtu drošībā? Man šķita, ka šajā namā man neviens nevēlas nodarīt neko sliktu. Redzot neizpratni manā sejā, Haneuls nospieda paneļa vāku uz galda virsmas, un tas atvērās. Acīmredzot ievadījis tajā paroli, vīrietis atbloķēja nama tehnoloģisko sistēmu. Par šādiem drošības pasākumiem biju dzirdējusi dažādas baumas jau skolā. Bagātāko Nironas pārstāvju, kā arī valdības namos bija ierīkota ļoti sarežģīta sistēma, kas neļāva svešiem cilvēkiem piekļūt informatīvajiem datiem, kā arī aktivizēt attiecīgi izvēlētu tehniku. Šajā gadījumā bloks bija uzlikts televizoram, jo, kad Haneuls bija ievadījis kodu, ekrānā nodzisa visi attēli un iekārta spoži izgaismojās.

-    Iekšējo ziņu kanālu, lūdzu. Balss komanda aktivizēja programmu, un televizorā parādījās man nepazīstama seja. Arī vīrieša vārds un uzvārds neko neizteica. Šis ir ziņu kanāls, kas pieejams tikai valdības pārstāvjiem, paskaidroja Haneuls. Nūja, tādēļ diktora seja bija sveša. Nemaz nebrīnītos, ja šis cilvēks būtu īpaši aizsargāts, jo strādāja ar valdību saistītā vietā.

-   Vai tad to kāds nevar uzlauzt? painteresējos. Jāatzīst, ka pārāk labi neizpratu hakeru talantus un to, cik ļoti viņu darbību spēj nodrošināt pieejamā tehnoloģija, taču, kopš "viesošanās" rūpnīcu rajonā pie Kaito un viņa komandas, man sāka šķist, ka uzlaušanas process ir kaut kas diezgan vienkāršs.

-   Nē, padomnieks ar lielu pārliecību sacīja. Tādēļ ka šis ir tāds tīkla pārraidījums, kuru uztvert spēj vienīgi speciālas valdības televizoros iebūvētas mikroshēmas.

Pamāju. Lai gan līdz galam nesapratu, kā tas darbojas, paskaidrojums mani apmierināja. Sāku uzmanīgi klausīties ziņu diktoru. Vispirms vīrietis runāja par nākamo valdības sēdi un tās laiku, kā ari apspriežamajiem tematiem. Tad pieminēja premjerministres Akijamas gaidāmo dzimšanas dienas pieņemšanu. Gribēju vaicāt, kādēļ man tas viss būtu jāskatās, taču atbilde pati parādījās ekrānā.

-   Cienījamie ministri, man jums ir satraucošas ziņas, vīrietis pavēstīja. Izberzēju acis, jo šķita, ka esmu kļūdījusies, taču tā bija realitāte. Labajā ekrāna stūri, tieši pie diktora galvas, redzēju savu attēlu. Tūdaļ likās, it kā pasaulei kāds būtu nogriezis skaņu, jo es nespēju saklausīt vīrieša vārdus.

"Šādi parasti tiek attēloti rūpnīcu rajona kautiņos iesaistītie, kurus noķer kārtības sargi," nodomāju un nodrebēju.

-    …kā redzat, viņi jūs jau meklē. Jums ir paveicies, ka netikāt ģimenē iesūtītā pārstāvja nagos. Viņi vēlējās, lai viss noris dabiski. Vajadzēja iegūt jūsu uzticību un tikai tad mēģināt piekļūt…

Neļaujot Haneulam pabeigt, strauji pielēcu kājās.

-   Tas patiesi nebija mans tēvs? Kur tad ir mans tēvs? Kas ar viņu ir noticis? Vārdi izklausījās pēc pārbiedēta dzīvnieka palīgā sauciena spalgi un nedabiski. Man tik ļoti neraksturīgi.

-    Suzuki san, apsēdieties, lūdzu! Padomnieks ar galvas mājienu norādīja uz krēslu, manāmi neapmierināts par to, ka esmu viņu pārtraukusi pusvārdā. Nosarku un gurdeni ieslīdēju atpakaļ sēdeklī. Jūsu tēva atrašanās vieta ir noskaidrota, viņš ir dzīvs un pie samērā labas veselības. Par to nav jāuztraucas. Diemžēl tas man nepalīdzēja nomierināties. Turpmākās rīcības plāns ir ļoti vienkāršs. Haneuls izslēdza televizoru un palūkojās uz mani, sakrustojis rokas. Jūs nedrīkstat atgriezties mājās. Dosieties līdzi Tačibana kun uz rūpnīcu rajonu, tā ir vienīgā vieta, kur varat būt drošībā.

Smagi pamāju. Atkal atsāku ņurcīt kleitu, šoreiz daudz spēcīgāk un ātrāk. Mans tēvs bija ieslodzīts nezināmā vietā! Cik ilgu laiku viņš tur pavadījis? Varbūt es gadiem ilgi dzīvoju kopā ar viltvārdi? Jutu asaras izspiežamies uz vaigiem, bet uzreiz tās noslaucīju. "Tu neraudāsi! Ne jau tagad, Airī!" Iekodu apakšlūpā, lai savaldītu šņukstu.

-   Nākamais jautājums, vīrietis turpināja. Vai jums, Suzuki san, tēvs kādreiz ir stāstījis par saviem pētījumiem?

Papurināju galvu.

-   Tas ir projekts, kurā bija iesaistīti dažādi zinātnieki, jūsu tēvs to skaitā. Mēs ar Takeo iepazināmies pētniecības institūtā, krietni pirms viņš satika jūsu māti un sāka strādāt kopā ar viņu. Vīrietis piecēlās. Piegājis pie loga, viņš palūkojās laukā. Gaidīju, kad viņš atsāks paskaidrojumus, taču Haneuls klusēja.

-    Kādēļ jūs to pieminējāt? Biju beigusi pārvērst mīksto kleitas audumu par neglītu, saņurcītu lupatu un tagad pievērsos pirkstu knibināšanai.

"Airī, tev ir parādījušies ļoti dīvaini paradumi!" konstatēju. Vīrietis strauji pagriezās un ātri mēroja attālumu, kas mūs šķīra. Uzlicis rokas uz krēsla atzveltnes, viņš ieskatījās dziļi man acīs, un es atkal sarāvos.

-   Vai tu maz nojaut, cik svarīga esi? Sajutu vīrieša aromātu. Viņš smaržoja pēc piparmētrām, kas likās ļoti neparasti. Kādu brīdi padomnieks nekustējās. Es nemaz nebrīnos, ka tēvs tev neko nav izstāstījis, Haneuls sacīja, atliecies atpakaļ.

-   Ko izstāstījis? nespēju noturēties. Nojautu, ka vīrietis nelabprāt runā par šo tematu, tādēļ nāksies pašai sākt uzdot jautājumus.

-   Tas bija vien rezerves plāns. Tolaik, pirms divpadsmit gadiem, mēs domājām, ka to nevajadzēs izmantot, ka visu varēs nokārtot tāpat. Diemžēl tagad izskatās, ka mums nekas cits neatliks.

Šķita, ka vīrietis runā pats ar sevi. Par ko? Sasodīts, es gribu normālas atbildes tagad un tūlīt!

-   Vai jūs man beidzot paskaidrosiet, kas īsti notiek? Mana balss skanēja daudz dusmīgāk un uzstājīgāk, nekā biju gribējusi. Pārsteigts par šādu nekaunību, padomnieks tikko manāmi nodrebēja.

-    Kaito Kurumija san tev noteikti jau paskaidroja to, kā darbojas bioaparāts? vīrietis vaicāja. Piekrītoši pamāju. Pirms divpadsmit gadiem kopā ar tavu tēvu mēs abi slepenībā izveidojām kādu programmu. Tā ir programma, kas spēj apturēt galveno datoru un deaktivizēt sistēmu, kas uztur visus bioaparātus, šādā veidā…

-  Apturot cilvēku prāta kontroles mehānismu, pabeidzu teikumu padomnieka vietā. Ar galvas mājienu viņš apstiprināja manis sacīto un turpināja: Deaktivizācijas kods tika sadalīts divās daļās. Viena puse ir pie manis. Haneuls atpogāja vaļā krekla augšdaļu un izvilka laukā greznu ķēdīti. Tās galā karājās platīna medaljons. Viņš to noņēma un pasniedza man. Nedroši saņēmu to rokās un lēnām atvēru. Iekšā atradās sievietes ģīmetne. Viņa bija skaista. Kupliem, tumšiem matiem un siltām acīm. Paskatījos uz vīrieti, jo īsti nesapratu, kur šādā rotaslietā varētu slēpties puse no koda. Pasmaidījis viņš paņēma no manis piekariņu, neko nepaskaidrojis. Aizgājis atpakaļ līdz krēslam galda otrā pusē, viņš apsēdās.

-   Kā jau teicu, šim kodam ir divas daļas. Viena iestrādāta medaljonā. Otru paturēja tavs tēvs. Vienojāmies, ka tā būs drošāk, ja kādreiz ar kādu no mums kaut kas atgadītos. Un šeit rodas vislielākā problēma mēs nezinām, kur tieši kods ir noslēpts. Esam meklējuši viņa darba vietā, mājās. Visur. Neuzgājām nekādas pēdas. Suzuki Takeo san ir ģeniāls, lielisks, neaprēķināms itin visā, kam nopietni ķeras klāt.

Pasmaidīju. Izjutu lepnumu par padomnieka vārdiem.

Ceru, ka piekritīsi ar mums sadarboties koda meklēšanā. Ja atradīsim to, spēsim izpestīt tavu tēvu, Haneuls sacīja. Nevilcinoties pamāju. Doma par tēvu, kas ieslodzīts cietuma kamerā bez logiem un durvīm, lika man vēlēties traukties un meklēt viņu.

Negaidīti pie durvīm pieklauvēja. Tās atvērās, ienāca Kanako. Sieviete zemu paklanījās un sacīja:

-   Haneul sama, pie jums ir ieradusies Šizuko sama, sieviete paziņoja. Vīrietis ar galvu norādīja uz durvīm.

-   Lūdz, lai viņa pagaida, un piedāvā tēju. Pēc kāda brīža es viņai pievienošos. Kalpone tūdaļ izsteidzās no istabas, padomnieka skatiena pavadīta.

Haneuls laipni uzsmaidīja.

-   Kā redziet, Suzuki san, man vairs nav daudz laika, tā ka, ja jums ir kādi svarīgi jautājumi, varēsiet uzdot tos nedaudz vēlāk. Pagaidām uzgaidiet mirklīti, Rens pavadīs jūs līdz atpūtas telpai. Vīrietis nospieda pogu uz galdā iestrādātā paneļa, un no galda virsmas izcēlās hologrāfiskais monitors.

-   Ren, esi tik jauks, atnāc līdz manam kabinetam un pavadi Suzuki san, man ir jāsatiekas ar Šizuko. Haneuls piecēlās. Pēc mirkļa atvērās durvis, un iekšā ienāca Rens.

-   Atstāšu jūs divatā, vīrietis noteica un izsteidzās no telpas. Piecēlos no krēsla, pie sevis lūdzoties, kaut vaigi pārāk nekvēlotu un bioaparāts nesāktu pīkstēt paātrinātās sirdsdarbības dēļ. Par spīti tam, ka mana saruna ar padomnieku nebija gara un viņš nebūt neatbildēja uz visiem maniem jautājumiem, biju paguvusi aizmirst to, ka Rens ir tepat netālu.

Atkal saņēmu pirkstos kleitas malu. Nervozi pasmaidīju, pati nesaprazdama, kādēļ. Pūlējos elpot mierīgi.

"Airi, tu uzvedies muļķīgi! Tas, ka viņš tevi redz šādā apģērbā, nav nekas dīvains! Tu esi dāma. Neaizmirsti to! Pati vainīga, ka tik reti valkā kleitas un neesi pie tām pieradusi."

-   Tu esi skaista. Jauneklis mani iztraucēja no pašpārmetumiem. Sastingu un lēnām pacēlu acis. Vai viņš tiešām tikko bija izteicis komplimentu? Centos nolasīt izteiksmi viņa sejā, mēģinot saprast, ko nozīmē puiša smaids. Un tieši tad, kad šķita es spēšu sevi pārliecināt par to, ka jauneklis ir ļoti draudzīgs un viņa vārdus nevajadzētu uztvert pārāk nopietni, iekņudējās roka. Daudz spēcīgāk nekā iepriekš. Telpu pieskandināja pīkstoņa. Sasodītais nodevīgais bioaparāts! Zibenīgi novērsos. Nevēlējos, lai puisis redz manu pietvīkušo seju. Gaidīju, ka viņš ko teiks, taču Rens klusēja kā aizšūtām lūpām. Elpoju lēni un ritmiski, taču, jo dziļāk ievilku elpu, jo vairāk šķita, ka kleita ir par šauru un spiež krūškurvi. Sagrīļojos. Zibenīgi gaišmatis bija man klāt un satvēra plecu.

-   Vai viss kārtībā?

Es pamāju ar plaukstu.

-   Viss ir labi, man tikai nedaudz reibst galva.

-   Ejam, aizvedīšu tevi uz atpūtas telpu. Tur ir neliels balkons, varēsi ieelpot svaigu gaisu. Puisis pastūma mani uz durvju pusi.

Rēnam norādot uz trepēm, kas veda uz nama trešo stāvu, abi devāmies augšup. Beidzot es varēju pievērst savu uzmanību interjeram. Viss bija ļoti gaumīgs. Pie pretējās sienas karājās milzīga glezna. Tajā bija attēlotas dzērves izplestiem spārniem. Mākslas darbs man šķita tik skaists, ka nenoturējos un piegāju tam tuvāk. Glezna momentā kļuva balta. Pārsteigumā atsprāgu nost un vēroju, kā uz audekla manā priekšā rodas pilnīgi jauns zimējums. Tajā bija attēlota meitene. Viņa sēdēja uz jumta, kājas pārkārusi pāri dzegai, un vēroja pilsētu mirklī pirms saules lēkta. Šī glezna man nezin kāpēc likās skumja.

-   Apbrīnojami, vai ne? Nedzirdēju, kā Rens bija pienācis man klāt, tādēļ nedaudz satrūkos. Tā ir jaunākā sensortehnoloģija. Patiesībā tas ir ļoti plāns monitors, kas uztver tuvumā stāvošā cilvēka emocijas un attēlo tās, puisis paskaidroja. Zem gleznas uz maza galdiņa vāzē gozējās sārti ziedi, kuru nosaukumu es nezināju. Atceros: bērnībā kopā ar tēvu biju devusies uz Nironas botānisko dārzu vietu, kur tika saglabāta visa apkārtnes flora. Tā vieta bija puķu, dažādu koku un citu augu pārbāzta. Man tur ļoti patika. Prātā atausa aina, kā es skrienu pa neaizmirstulītēm pilnu lauku un tēvs, rokas izpletis, otrā galā smaida, mani gaidīdams.

Spēcīgi iekodu apakšlūpā, lai neizlauztos elsas. Asaras saskrēja acīs, bet nu jau es spēju tās apturēt. Šobrīd man tik ļoti negribējās, lai kāds redzētu mani raudam.

Kad pagriezāmies pa labi, es vēlreiz uzmetu īsu skatienu gleznai pie sienas. Tagad tajā varēja redzēt drūmu skatu nakts ainavu, kurā vienīgais gaismas avots bija laternas blāvie stari. Milzīgus spārnus izpletis, tiem pretī lidoja violets taurenis. Interesanti: kā izjūtas tās bija šoreiz?

Apstājāmies pie mazām durvīm, un Rens tās atvēra, ielaizdams mani telpā. Tā bija neliela, skopi mēbelēta istaba, kurā pie sienas atradās grāmatu plaukts un netālu no tā divi mīksti, lieli sēdekļi. Telpu izgaismoja lidojošās lampiņas, līdzīgas tām, kuras redzēju rūpnīcu rajonā, taču daudz lielākas, un atšķirībā no iepriekš sastaptajām šīs gaismiņas bija dažādās krāsās.

Tieši pretī durvīm atradās liels logs no grīdas iīdz pat griestiem. Pieiedams pie tā, Rens pavēra to vaļā un pamāja ar roku, lai nāku klāt. Abi iznācām uz ļoti šaura balkona. Palūkojos lejā un ieraudzīju lielu ūdenstilpi dažu metru attālumā no nama. Haneuls tiešām bija ļoti bagāts, ja varēja atļauties šādas lietas savā īpašumā.

Viņš vienmēr ir uzskatīts par visai neparastu savas gaumes dēļ, Rens sacīja.

-   Par ko tu runā?

-   Par nama saimnieku, protams, puisis atteica.

-   Šī vieta pilnībā atšķiras no pārējās pilsētas, piebildu. Rens pasmaidīja. Vēlējos, lai jauneklis vēl ko saka, taču viņš klusēja. Aizvēru plakstiņus un jutu, kā vējš glāsta sakarsušos vaigus. Atbalstīju rokas pret vēsajām balkona margām. Bioaparāts bija nomierinājies, sirds vairs tik strauji nedauzījās, un man bija krietni labāk. Silta plauksta aizskāra rokas virspusi, un es tīksmi notrīcēju.

-   Kādēļ tu raudi?

Asaras pilēja man uz kakla un kleitas kā iztramdītas, nobijušās lietus lāses. Neko neteicu. Cerēju, ka jauneklis neuzstās, lai paskaidroju. Baidījos kaut ko teikt, jo zināju, ka nespēšu savaldīt šņukstus. Sapratis, ka neatbildēšu, Rens mani apskāva. Šoreiz nejutu mulsumu. Tēvs bija vienīgais, par ko spēju domāt. Piespiedos jauneklim cieši klāt, cenšoties paslēpties no nežēlīgās pasaules viņa skavās.

-   Izraudies, un kļūs labāk! Rens sacīja, glāstot manu muguru. Pamāju. Vēl mirkli gribēju turēties pretī pāri plūstošajām skumjām, taču tad padevos. Rena siltais augums apslāpēja visas elsas un ilgi aizturētos kliedzienus.

21

Plaukstās jau vairākas minūtes turēju krūzi, no kuras uz augšu cēlās garaiņi. Kanako sacīja, ka šo speciāli audzēto tējas lapu uzlējums mani nomierinās. Nesteidzoties malkoju dzērienu un jutu, kā siltums izplatās pa visu ķermeni. Blakus sēdēja Rens un kādas desmit minūtes strīdējās ar Dānieļu par to, kā ir labojama dzesēšanas sistēma. Klausoties šajā sarunā, aptvēru, ka ir vēl tik daudz, ko es par jaunekli nezinu.

Pasmaržoju tēju savā krūzē. Aizvēru acis un atgriezos brīdī, kad ieslīgu gaišmata rokās. Tās vienmēr bija tik siltas. Šķita, ka viss Rena augums izstaro siltumu. Jaunekļa klātbūtnē bija droši, kaut gan viņu gandrīz nepazinu.

Skaļš klikšķis lika man sarauties un atvērt acis. Rens bija nokaitināts. Nomurminot kaut ko līdzīgu "viņš patiešām ir idiots", jauneklis izslēdza komunikatoru un ielika kabatā. Nu Rena sejā parādījās līdzjūtības pilns smaids.

-   Kā jūties? viņš jautāja, paliecoties uz priekšu un paņemot no mazā, apaļā galdiņa savu tējas krūzi.

-   Ir jau labāk, atzinu, pateicīgi atsmaidot. Kanako atnestais dzēriens tik tiešām nomierināja. Istabā iestājās klusums. Ieklausoties varēja dzirdēt, kā daudzo mājas kalpotāju gaitas pieskandina plašos koridorus un gaumīgi iekārtotās telpas.

-   Kā tu šeit nonāci? Rens bija nolēmis uzsākt sarunu.

-    Mani atveda pa gaisu ar mašīnu, paskaidroju. Jauneklis īsi iesmējās.

-   Ne jau to es biju domājis. Viņš nolika krūzi uz galda. Kādēļ vispār esi šeit? Vai tad tu nevēlējies turēties no visa notiekošā pa gabalu? Vismaz tā es sapratu, kad pameti mājas.

Domājot par to, vai ir vērts puisim visu paskaidrot, nolēmu, ka varu Rēnam uzticēties, un izstāstīju, kas bija noticis. Izstāstīju arī, ka, atgriezusies mājās, sazinājos ar tēvu. Aprakstīju, kā satikāmies un kas atgadījās manā dzīvoklī. Puisis klausījās uzmanīgi, sejas izteiksmei mainoties no saprotošas uz sašutušu, tad uztrauktu un skumju. Kad nonācu līdz Haneula paziņojumam, ka mans īstais tēvs ir ieslodzīts, mana balss kļuva vārgāka, līdz izdzisa pavisam. Iedzēru atdzisušo tēju, cerot, ka neatsākšu raudāt. Vajadzēja taču saņemties. Asaras nepalīdzēs atrisināt problēmas!

Rens noliecās un satvēra manu plaukstu, viegli paberzējot to ar īkšķi. Notrīsēju.

-   Ren, ko lai es tagad daru?

-   Es domāju, ka visdrošāk tev tomēr būtu palikt kopā ar mums, viņš sacīja. Jutu nodevīgas tirpas pārskrienam pāri ķermenim.

-   Ren, es nevaru palikt ar jums. Es skaidri atminos, cik ļoti dusmīgs bija Kaito, kad uzzināja, ko ar mani izdarījis Daniels. Es nevaru būt viena no jums…

-   Vari, jauneklis iedrošinoši pārtrauca mani. Noteikti vari! Tev tikai atliek Kaito visu izskaidrot.

-    Es ļoti šaubos, ka šis vīrietis būs sajūsmināts un vēlēsies ar platām, atplestām rokām mani uzņemt pulciņā, es iebildu. Rens sparīgi papurināja galvu.

-   Tad viņš nezināja visus apstākļus.

-   Ren, saciju, ar acīm atkal ieurbdamās grīdā. Tas ir neiespējami. Kādēļ lai Kaito man palīdzētu?

-    Tāpēc, ka viņš nav ļauns cilvēks, Airi, un tev ir nepieciešama mūsu palīdzība.

-    Klau. Beidzot man izdevās palūkoties uz puisi. Vai drīkstu ko vaicāt? Viņš pamāja. Ievilku dziļu elpu. Vajadzēja taču uzzināt to, kas mani bija tirdījis jau krietnu laiku.

-    Kas notiks, ja sistēmu iznīcinās? Vai cilvēki varēs turpināt dzīvot tāpat kā iepriekš? Vai tas viņus pārāk neietekmēs? Un kā būs ar visiem ķermeņos iemontētajiem bioaparātiem?

Jauneklis domīgi izbrauca ar pirkstiem cauri saviem gaišajiem matiem. Viņš mirkli kavējās, pirms atbildēja:

-   Teikšu tev godīgi, visu es neizprotu. Taču par vienu esmu pilnībā pārliecināts: Kaito un arī Haneuls viņi abi nepieļautu, ka ar Nironas iedzīvotājiem notiktu kaut kas neatgriezeniski slikts. Sistēmas iznicināšana noteikti ietekmēs ikviena cilvēka dzīvi, taču mūsu mērķis nav atbrīvoties no bioaparāta pavisam. Tas radītu pārāk lielu paniku, un varētu sākties masu nemieri. Mēs vienkārši vēlamies justies droši. Pasargāt savas domas. Atgūt tiesības domāt to, ko vēlamies un kā vēlamies. Puisis piecēlās un devās uz loga pusi. Pusceļā viņš negaidīti strauji pagriezās, it kā būtu pārdomājis, un cieši paskatījās uz mani. Tev nav ne mazākās nojausmas, kāda ir reālā situācija. Valdība spēj kontrolēt visus ar šīs niecīgās ierīces palīdzību. Spēj likt tev mīlēt un nīst. Gribēt raudāt un smieties. Cilvēka dzīvei nav nekādas jēgas, ja tā tiek aizvadīta, pakļaujoties varaskāru personu trakajām vēlmēm. Rens apsēdās, paņēma rokās krūzi un vienā rāvienā izdzēra pāri palikušo tēju.

Aiz loga čivināja putni. Cik neparasti! Pilsētā ko tādu dzirdēt nevarēja, ja vien neieslēdza kādu ornitoierakstu. Ticēju, ka dziesmas, kuras skanēja laukā, bija īstas, nevis digitāli veidotas.

Apmēram pēc piecām minūtēm neveikla klusuma telpas durvis atvērās un ienāca Kanako. Laipni pasmaidījusi, sieviete vaicāja, vai mēs ko nevēlamies un vai viss ir labi. Rens sacīja, ka neatteiktos no vēl vienas krūzes tējas. Tas, kas notika pēc tam, mani pilnībā šokēja. Kalpone ar troksni plikšķināja acis, un no viņas kuplo, astē sasieto matu apakšas izbīdījās neliels mikrofons.

-   Tēju viesim augšstāva trešajā istabiņā! sieviete nokomandēja. Kad Kanako atvēra acis, mikrofons iebīdījās atpakaļ, kalpone paskatījās uz mani tā, it kā nekas nebūtu noticis. Neticami! Kā gan es to nepiefiksēju jau agrāk! Kalpone bija robots. Personalizētais, datorizētais robots, par kādiem mums vēl pagājušajā gadā mācīja skolā. Ja pareizi atminējos, tad šīs iekārtas darbināja namā esošais ģenerators.

-   Suzuki san, Haneuls sama jūs gaida savā kabinetā, lai varētu turpināt sarunu. Nāciet man līdzi! Kanako norādīja uz izeju. Piecēlos, atstājot atdzisušā dzēriena krūzi uz galda. Rens iedrošinoši pamāja.

Kad biju iegājusi Džina Haneula kabinetā, viņš, pat nepalūkojies uz mani, turpināja neapmierināti runāt pa komunikatoru, pagriezies ar seju pret lielo logu.

-   Uzgaidiet mirklīti. Haneuls sama ir ļoti aizņemts cilvēks, bet drīzumā viņš noteikti jums pievērsīsies, Kanako sacīja un nosēdināja mani pretī galdam. Vai jūs ko vēlētos? kalpone piedāvāja. Es neko nevēlējos. Paklanījusies sieviete izgāja.

Acis tramīgi klejoja pa telpu. Uz Haneulu skatīties vairījos. Aplūkoju vīrieša elektroniskās bibliotēkas krājumu. Liela daļa autoru man bija labi zināmi. Pasaules klasiķi.

-   Es teicu nē! padomnieks iesaucās tik neganti, ka es izbīlī salēcos. Interesanti: par ko gan viņš tik karsti diskutēja?

Vīrieša komunikators ar skaļu klikšķi aizvērās, un Haneuls pagriezās. Labi, ka kalpone bija mani apsēdinājusi laikus. Nespēju noticēt, ka vīrietis manā priekšā ir tas pats, ar kuru runāju vēl pāris stundu iepriekš. Viņš izskatījās noguris un novecojis par vairākiem gadiem. Nemierīgā sejas izteiksme nedaudz atslāba vien brīdī, kad padomnieks iemalkoja brūnganu dzērienu no caurspīdīgas krūzes. Intuīcija teica priekšā, ka tā nav Kanako vārītā tēja.

-   Airī, neizskatieties tik izbiedēta, Haneuls sacīja, un es mulsi pasmaidīju. Vīrietis pakustināja glāzi savā rokā. Šķidrums saviļņojās.

-   Kā saprotat, man nav daudz laika. Nevēlos ieslīgt liekā skaidrošanā, tādēļ ķersimies pie lietas. Vai jums, Suzuki san, ir kādi jautājumi, kurus vēl vēlētos uzdot man, pirms nosūtu jūs abus ar Renu atpakaļ mājās?

Vai padomnieks teica mājās? Es taču nedrīkstēju tur atgriezties, jo mani meklēja! Vai bija kāda vieta šajā pilsētā, kur es varētu būt drošībā? Taču es arī aptvēru, ka Haneuls nebūt nerunā par nelielo, ērto dzīvoklīti, kurā vadīju savu ikdienu, bet gan par rūpnīcu rajonu. Atpakaļceļa vairs nebija. Lai ari kā es vēlētos, atgriezties pilsētā nevarēju. Vai kādreiz pienāks tāds brīdis, kad es to varēšu? Atgriezīšos skolā, satikšu māti, draugus, pasmiešos par pasniedzējiem kopā ar Kaoru?

Negaidīta atklāsme nolija pār mani kā pavasara pirmais lietus.

-    Vai mana māte ir drošībā? Un Kaoru? Vai viņam nekas nekait? ātri nobēru un jutos pateicīga sev par to, ka uztraukumā nesajaucu nevienu vārdu. Uzmanīgi vēroju padomnieka sejas izteiksmi. Vīrietis sarauca uzacis.

-   Majuko ir drošībā, jo viņai ir garantēta mana aizsardzība. Kā ari mēs parūpēsimies par to, lai tavs draugs netiek iesaistīts turpmākajos notikumos. Tiama kun tiek novērots. Suzuki san, jums nav par ko uztraukties.

Atviegloti nopūtos. Apziņa par tuvāko cilvēku drošību lika justies daudzmaz labāk.

-   Kā būs ar koda otro daļu? Vai man būtu jāiesaistās tās meklēšanā? vaicāju. Haneuls domīgi pakasīja zodu.

-   Pietiktu ar to, ka jūs ar mums sadarbotos, Suzuki san. Censtos atcerēties, vai tēvs jums tomēr nav ko minējis par to visu. Varbūt Takeo san ir spējis ar jums sazināties?

-   Kā gan viņš to spētu, būdams… Teikumu pabeigt neizdevās. Vārdi iesprūda kaklā. Padomnieks līdzjūtīgi palūkojās uz mani.

-   Takeo ir viens no cilvēkiem, kas par bioaparātu un tā darbību zina visvairāk. Es nebrīnītos, ja viņš būtu atradis veidu, kā jūs brīdināt un pasargāt no briesmām pat tad, kad neatrodas blakus.

Pasmaidīju. Doma par to, ka tēvs vienmēr ir blakus, sildīja sirdi.

"Airī, lai arī kas notiek, tev jābūt drosmīgai!" sadzirdēju tēva mīlošo balsi. Aizvēru plakstiņus un acu priekšā redzēju viņa skaisto, nopietno seju.

"Airi, tu vairs neraudāsi! Tēvs ir dzīvs, un tev izdosies viņu atrast!"

-   Es darīšu visu, kas ir manos spēkos, pārliecināti sacīju, atvērusi acis. Haneuls apmierināti pamāja. Nolicis uz galda glāzi, vīrietis piecēlās. Pienācis klāt, viņš palīdzēja piecelties arī man. Nākamajā mirklī es, pilnīgi pārsteigta, attapos vīrieša apkampienos. Jutos neveikli, turklāt nesapratu, kādēļ padomnieks tā dara.

Pieliecies man pavisam tuvu klāt, viņš čukstēja:

-  Tavs tēvs bija mans labākais draugs, Airī. Es apsolīju sargāt tevi, ja kādreiz notiks kas neparedzēts.

Atlaižot mani, vīrietis manā plaukstā iespieda jau iepriekš redzēto platīna piekariņu.

-   Sargi to!…

Biju priecīga, ka beidzot varēju tikt laukā no neērtās garās kleitas. Vēl joprojām nespēju saprast, kādēļ man tā bija obligāti jāuzvelk mugurā, taču nolēmu, ka premjerministres padomnieka Džina Haneula namā ir pieņemts ģērbties grezni.

Kopā ar Renu izgājām pa nama kalpotāju durvīm, kur mūs sagaidīja mašīna. Šou Minakami, apmierināti smaidīdams, pasveicināja jaunekli un mani un atvēra braucamrīka aizmugurējās durvis.

-   Uz kurieni? vīrietis jautāja.

-    Uz noliktavu Zvaigžņu ielā! pavēlēja Rens. Šou pamāja, un mēs uzsākām lidojumu. Uzmetu pēdējo skatienu padomnieka namam. No augšas tas šķita liels un tumšs.

22

Pēc pusstundas Šou vadītā mašīna lēni nolaidās lejā, apstājoties pie vecas, pamestas ēkas. Tā bija neliela noliktava. Izkāpjot laukā no braucamrīka, es ievilku dziļu elpu un iekrampējos durvīs, lai nenokristu. Lidojuma dēļ griezās galva. Es tiešām nespēju izturēt gaisa satiksmi pat tad, ja brauciens ir mierīgs. Kamēr atguvos, Rens atsveicinājās no vadītāja, novēlot viņam veiksmi, piekodinot uzmanīties un neiesaistīties kautiņos. Vēlreiz novērtēju šo vīrieti un pasmaidīju. Šaubījos, vai kādam pietiktu drosmes cīnīties ar būdīgo autovadītāju.

Pēdējo reizi draudzīgi pamājis mums, vīrietis iesēdās mašīnā, kas jau pēc minūtes izzuda skatienam.

Izvilcis no kabatas komunikatoru, Rens piespieda aktivizācijas pogu. Tūdaļ parādījās Daniela seja. Puisis izskatījās ļoti miegains.

-   Ren, kur tu tik ilgi vazājies? Tev jau sen vajadzēja būt atpakaļ! viņš neapmierināti burkšķēja.

-   Jā, jā, to visu nokārtosim vēlāk. Rens atmeta ar roku. Varēja skaidri redzēt, ka viņš nav noskaņots ilgām sarunām. Mums ir vajadzīga izeja no pilsētas caur pazemi. Cik daudz laika ir? puisis jautāja. Redzēju, kā Daniels šķoba seju.

-   Mums? viņš pārjautāja. Ar ko tu īsti esi un kur?

-    Esmu netālu no Bairona krustojuma. Zvaigžņu iela. Ar ko kopā es esmu to tu redzēsi. Neuztraucies, viss ir kārtībā. Es neesmu tik traks, lai vestu līdzi kādu nezināmo un nepiederīgo. Daniel, man ir vajadzīgi parametri! Un ātri! Tāpēc iztiksim bez liekiem jautājumiem, lūdzu. Cik daudz laika mums ir?

Jauneklis piekrītoši pamāja.

-   Tuvākā centrālā apskate būs pēc divdesmit minūtēm, laika jums pietiek. Vai man noslēgt eju?

Rens piekrītoši pamāja. Atkal man nebija īsti skaidrs, ko tieši nozīmē viņu abu saruna, taču sapratu, ka vienīgā izeja no šīs noliktavas bija cauri pazemei. Atminējos iepriekšējo reizi, kad pinos pa vadu murskuli. Man tur nepatika. Varbūt tādēļ, ka nebiju pieradusi atrasties tādās savādās vietās.

Ar rokas mājienu Rens aicināja mani sekot, un es attapusies izkustējos no vietas. Puisis atvēra vaļā noliktavas avārijas izeju, un mēs iegājām tumšajā, tukšajā telpā. Neredzēju neko tālāk par kādiem diviem trim metriem. Pasperot nedrošu soli, dzirdēju, kā kāja aizķer kasti un kā tā ar šļūcošu skaņu paslīd uz priekšu. Sarāvos un momentāni sastingu.

-   Uzmanīgāk! Rens, arī apstājies, pagriezās pret mani. Vainīgi pasmaidīju. Puisis panāca man pretī. Jutu, kā viņš satver manu delmu un parauj sev līdzi. Steberēju aiz viņa. Vaigi atkal sakarsa, un es sevi nolamāju:

"Airī, kā tu uzvedies! Beidz reiz mulst, kolīdz šis puisis tev pieskaras."

Ātri vien nonācām telpas otrā galā. Atlaidis manu roku, jauneklis noliecās. Uzspiedis uz vaļīgas grīdas plāksnes, jauneklis to pabīdīja nost. Zem plāksnes es ieraudzīju lūkas vāku. Ar galvas mājienu Rens norādīja, lai es to atveru. Tvēru rokās lielo metāla rokturi. Parāvu to. Diemžēl vāks izrādījās daudz smagāks, nekā biju domājusi. Bet ar trešo piegājienu man tomēr izdevās to izkustināt. Vāks čīkstēdams atvērās, piepildot telpu ar putekļu un mikluma smārdu. Šķita, ka iekšā, atverē, metāla kāpnes iestiepjas piķa melnā nebūtībā. Ievilku dziļu elpu, cenšoties nomierināties un sagatavoties gājienam.

Puisis kāpa pirmais, lai pārbaudītu, vai nav nekādu šķēršļu, es viņam sekoju un aizvēru lūku. Veiksmīgi nokāpu lejā, un Rens ieslēdza lukturīti, izgaismojot mūsu ceļu. Viņš pieskārās ar rādītājpirkstu pie lūpām, tā rādot, ka tuvāko divdesmit minūšu laikā mēs nesarunāsimies. Paklausīgi un, cik vien ātri spēju, gāju pakaļ puisim, uzmanīdamās, lai nepakluptu, un lūdzos, kaut šoreiz gājiens būtu vieglāks nekā iepriekšējā reizē.

Gājām tikai uz priekšu. Uzmanīgi ieklausījos trokšņos. Kaut kur tālumā varēja dzirdēt zumošos airobotus, kas pārbaudīja tuneļus. No griestiem ik pa brīdim uz betona grīdas nopakšķēja ūdens lāses. Dažas, protams, nokļuva uz mana kakla, liekot nepatikā noskurināties.

Domājot par to, cik pārsteigts būs Kaito, kad mani atkal ieraudzīs, nācās iekost lūpā, lai nenopūstos. Kaut šī šahta nekad nebeigtos! Kaut es varētu iet pa to mūžīgi un nenonākt līdz galam, kurā mani noteikti gaida liela cilvēka naidīgā attieksme. Cik neapmierināts bija Kaito, kad pametu to vietu! Viņš skaidri lika saprast, ka nevēlas mani redzēt. Diemžēl man nebija citas izvēles. Zināju, ka padomnieka Džina Haneula namā palikt nevaru, jo tas apdraudētu viņa paša dzīvību. Kas notiks, ja Kaito mani neuzņems?

Šī nebija labākā vieta, lai par to domātu. Vajadzēja koncentrēties! Pa priekšu apņēmīgi gāja Rens. Puisis lielāko daļu dzīves bija aizvadījis rūpnīcu rajonā. Šāds pārgājiens viņam nesagādāja nekādas grūtības. Rena solis bija drošs un ašs, tajā pašā laikā kluss. Kad pirmo reizi ierados "mājās", kā tās dēvēja rūpnīcu rajona komanda, puisis man izstāstīja, ka Kaito viņu un vēl vairākus cilvēkus esot atradis uz ielas. Jau toreiz mani tas izbrīnīja. Kā gan Nironā pilsētā, kura šķita tik sakārtota, disciplinēta, prognozējama, kurā katrs cilvēks spēja atrast sev vietu un varēja būt mazs zobrats milzīgā sistēmā, tomēr atradās tādi, kuriem tajā visā nebija pienācīgas vietas?

Atsaucu atmiņā skatu, kad Rens parādīja man savas plaukstas virspusi, kurā neatrodas bioaparāta mazais ekrāns. Cik ilgi jauneklis nodzīvojis bez aparāta? Vēl skolā ejot, dzirdēju dažādas baumas, vienu baisāku par citu, kā traki cilvēki savulaik ir mēģinājuši atbrīvoties no aparāta. Kaoru sacīja, ka lielākā daļa viņu esot bijuši Nironas psihiatriskās sanatorijas pacienti. Domas par labāko draugu un to, kādās nepatikšanās viņš manis dēļ ir bijis iesaistīts, atkal lika sirdij sažņaugties. Elpot kļuva nedaudz grūtāk. Sažņaudzu rokas dūrēs. Nekādu asaru un puņķošanos, biju taču solījusi!

"Ja nu tev, lai pievienotos komandai, nāksies iziet cauri tādai pašai procedūrai kā visiem pārējiem? Nē! Man viņi nepieskarsies! Es to nepieļaušu!"

Negaidīti sajutu, ka mani kaut kas aptur. Nespēju pakustēties uz priekšu. Paskatījos uz leju. Kāja bija aizķērušies aiz kāda vaļīga vada. Sasodīts!

"Airī, tu esi tik neuzmanīga!" paguvu nodomāt. Izpletu rokas un jutu, kā krītu tieši virsū Rēnam. Par laimi, jauneklis laikus pagriezās, sadzirdējis troksni sev aiz muguras, un notvēra mani. Jau otro reizi īsā laika periodā atrados viņa rokās.

Kādu mirkli mēs pavadījām nekustīgi, lūkojoties viens otra acīs. Puisis palīdzēja piecelties un bez pārmetuma pasmaidīja. Zināju, ka nosarkstu. Sapratu, ka nedrīkstam kavēties. Pamāju, un mēs atsākām gājienu. Apmēram pēc piecām minūtēm ielīdām zemā blakusšahtā, un es nojautu, ka esam tuvu galamērķim. Ļoti klusi un atviegloti nopūtos. Pagriezāmies ap stūri, un es ieraudzīju, ka jauneklis paceļ lukturi uz augšu. Tur bija kāpnes. Rens sāka rāpties uz augšu, es centos neatpalikt. Pusceļā jauneklis izslēdza gaismu, un es redzēju, kā augšā veras vaļā lūkas vāks. Apzinājos, ka augšpusē neviens mani laipni nesagaidīs, tomēr nespēju nejusties priecīga par to, ka aiz muguras ir jāatstāj šahtu miklums, zumēšana un tumsa. Rens izrāpās pirmais. Pasmaidīju. Beidzot es varēju izkļūt laukā no šī tuneļa!

Kad roka pieskārās vienam no daudzajiem miklajiem dzelzs pakāpieniem, kas mani šķīra no nokļūšanas virspusē, sadzirdēju skaļu troksni, kas virzījās uz manu pusi. Ejas galā ieraudzīju spilgtu gaismu. Tā ātri tuvojās. Likās, ka slepkavīgi nagi sagrābj mani, un es sastingu, nespēdama pakustēties.

Uz manu pusi lidoja tuneļu labošanas iekārta, un bija skaidri saprotams, ka mazais airobots ir pamanījis šahtā esošo svešķermeni, kas izstaro siltumu, respektīvi mani. Zināju, ka iebrucēji pazemē netiek atstāti nesodīti. Dzirdēju Renu skaļi izsaucamies. Paskatījos augšup. Puisis bija izkāpis ārā no lūkas, bet izstiepis savu roku, lai saķertu manējo, taču attālums bija pārāk liels, nespēju to aizsniegt. Man vajadzēja tikt pāris pakāpienu augstāk, un tad es spētu satvert Rena pirkstus. Pavēlēju savam ķermenim kustēties, bet jutu, kā mani pārņem stingums. Sapurinājos un, neskatoties atpakaļ, pievilkos pie nākamā pakāpiena. Varēja ļoti skaidri sadzirdēt izlūkošanas iekārtas zumēšanu, kā ari tās uzstājīgos pīkstienus, ierīcei sūtot informāciju pārējām iekārtām un valdības kontrolētai programmai. Atspēros ar kājām. Airobotam vairs daudz laika nevajadzēja, lai mani notvertu.

Izstiepu roku vēlreiz un beidzot spēju sagrābt Rena plaukstu. Jauneklis rautin rāva mani ārā, diemžēl izlūkošanas iekārta jau bija mani panākusi. Aptvēru, ka neviens nespēs tik ātri aizvērt lūku, lai nobloķētu izeju. Ierīce ielaidīsies telpā, piefiksēs tur esošos cilvēkus un nekavējoties nosūtīs signālu galvenajam datoram. Vajadzēja iznīcināt šo iekārtu, pirms tā paspēj visiem paziņot par pārkāpumu. Tikai kā lai to izdara?

Rens mani izvilka laukā no šahtas. Acis apžilba no telpā valdošā spožuma, lai gan patiesībā šeit dega vien vārga spuldze. Dzirdēju, kā izlūkošanas iekārta zum turpat netālu un kā ar lielu spēku pēdējā brīdī tika aizcirsta lūka. Atviegloti uzelpoju un noslīdēju uz telpas vēsās grīdas. Vēlējos atelsties, nomierināt savu sirdi. Bioaparāts burtiski trakoja.

Kāds netālu no manis nolamājās. Pacēlu galvu. Tas bija Daniels. Viņš sēdēja turpat uz grīdas ar miniatūru datoru klēpī un vēroja ekrānu.

Ātri, nāc šurp! viņš dusmīgi pavēlēja. Paklausīju un, cik vien strauji spēju, pierāpoju klāt komandas tehnoloģiju pārzinātājam. Viņš aizvēra acis un, kad puisis tās atkal atvēra, to krāsa bija mainījusies. Tās spīdēja koši sarkanas. Es pārsteigta lūkojos šajā pārmaiņā un gribēju painteresēties, ko tieši Daniels dara, taču neuzdrošinājos, jo jau pēc mirkļa puisis iebļāvās:

-   Pie visiem svētajiem un nesvētajiem gariem, viņai ir izsekotājs!

Divas spēcīgas rokas uzrāva mani kājās. Vēlējos protestēt par šādu nepelnīti nepieklājīgu izturēšanos pret sievieti. Daniels saņēma manu plaukstu un uzspieda uz tās kādu apaļu, baltu nieku. Tūlīt pat es sajutu to, kā nepatīkami, dzeļoši viļņi iziet cauri visam ķermenim. Sažņaudzu otru plaukstu dūrē un sakodu zobus. Par spīti tam, ka process nebija pārāk patīkams, es zināju, ka spēšu to izturēt. Pirms tam šeit man bija nācies piedzīvot ko krietni nepatīkamāku.

"Jācer, Airī, ka šoreiz puiša tehnika nesāks kūpēt!" Sajutu, kā kaut kas sakustas man starp lāpstiņām. Šausmās iekliedzos. Rens no mana krekla apakšas izvilka taurenim līdzīgu priekšmetu. Tūlīt pat tas tika nosviests zemē un Daniels to samina ar kāju. Kad šis process bija galā, puisis atkal apsēdās uz grīdas, un es tiku palaista vaļā. Turpinot urbties sava datora ekrānā, jauneklis dusmīgi klaigāja:

-   Es saprotu to, ka Maimi šo meiteni atveda sev līdzi pirmo reizi, viņai tika dota iespēja. Šis skuķis to neizmantoja, Ren, viņa atteicās. Kaito tevi nogalinās, ja vien tev neradīsies ģeniāls attaisnojums tam, ko tu šobrīd esi izdarījis.

-    Kur viņš ir? Rens, izklausīdamies ļoti noguris, jautāja.

-   Galvenajā telpā, kopā ar pārējiem. Viņš vēl nezina, ka esi atgriezies ar nelūgtu viešņu.

Skumji uzlūkoju Renu. Cik daudz nepatikšanu esmu viņam sagādājusi!

-   Aizved mani pie Kaito, es pati viņam visu paskaidrošu, sacīju un biju jau gatava pamest telpu, kad manā priekšā kāds nostājās. Palūkojos uz cilvēku, kurš kavēj.i manu došanos pie kompānijas vadoņa. Tā izrādījās reiz. jau redzēta persona puisis, kurš bija ieskrējis istabā, kad pirmo reizi grasījos runāt ar Kaito, un apstādināja Kaoru bioaparātu. Par spīti tam, ka šis cilvēks izskatījās ļoti draudīgs, bailes nejutu. Iespējams, visas rezerves jau biju iztērējusi tur, šahtas tumsā. Es aukstasinīgi pieprasīju:

-    Paej nost, man jādodas pie Kaito! Man jāsaka godīgi, nebiju gaidījusi to, kas notika turpmāk. Jauneklis, visticamāk, nespēdams paciest šādu attieksmi, pacēla uz augšu roku. Mirkli, pirms tā būtu nolaidusies uz mana vaiga, es sapratu, ko viņš grasās darīt, un aizžmiedzu acis, cerot, ka sitiens pārāk nesāpēs, taču to es tā ari nesajutu. Kad pavēru acis vaļā, redzēju, kā manā priekšā stāv Rens, sažņaudzis puiša plaukstu.

-   Tu neuzdrošināsies viņai iesist! Rens stingri un pārliecināti noskaldīja. Ļauj Airī iet!

Svešais atsvabināja plaukstu un atkāpās. Viņš naidīgi un klusi sacīja:

-   Nesaprotu, kādēļ tu to muļķi aizstāvi! To izteicis, jauneklis pagriezās un pameta telpu.

-   Viena tu noteikti nekur nedosies. Mēs abi runāsim ar Kaito, skaidrs? Tas nebija ierosinājums, tā bija pavēle. Es piekrītoši pamāju, lai gan patiesībā nevēlējos, lai puisis būtu klāt sarunā, tomēr man laikam nebija citas izvēles kā vien piekrist. Pagaidīdami, kamēr Daniels pieceļas no savas darbavietas, mēs trijatā man uztraucoties un tehniķim neatraujot acis no datora ekrāna izgājām no telpas.

"Esi drosmīga, Airī, viss būs kārtībā!"

23

Vai nu gaitenis bija daudz garāks, nekā es to atcerējos kopš iepriekšējās reizes, vai ari mūsu iešana bija gausāka, jo līdz galvenajai telpai mēs nonācām krietni lēnāk, bet es to jau biju paredzējusi. Mums garām nepagāja neviens, kas man lika noprast, ka visi nama iemītnieki ir vienuviet.

Tikām līdz durvīm, kuras veda uz galveno telpu, un es, ievilkusi dziļu elpu, pakāpos malā, lai ļautu Rēnam atvērt durvis. Tūlīt pat mums pievērsās visu telpā sanākušo acis. Šeit bez man jau pazīstamajiem Kaito, Akusei, Maimi un tā puiša, kurš pirmīt man gandrīz iesita, atradās vēl pieci man pilnīgi sveši cilvēki. Visu skatieni bija vēsi, noraidoši, daži izskatījās aizkaitināti, citi dusmīgi. Mums trijiem ienākot, Kaito piecēlās un paspēra dažus soļus pretī Rēnam. Jauneklis drosmīgi nenolaida acis no priekšnieka. Nepārprotami bija tas, ka Kaito nav tikai neapmierināts vīrietis bija pārskaities kā vulkāns un izskatījās tā, it kā par vari censtos valdīt savas patiesās izjūtas. Ieraudzījis mani, viņš kļuva vēl negantāks. Rens jau grasījās kaut ko teikt, taču es paspēju pirms viņa.

Atceros: atvadoties jūs teicāt, ka vairs nevēlaties mani redzēt, taču ļoti lūgšu mani uzklausīt.

Vīrietis pievērsās man. Viņa acīs trakoja dusmas. Neatbildējis Kaito pamāja ar roku. Uzreiz visi telpā esošie piecēlās un, glūnot uz mani un Renu, izgāja laukā.

-   Es gaidīšu ārā; ja ko vajag, sauc, Rens nočukstēja man pie pašas auss un pēdējais aizvēra durvis. Istabā paliku tikai es un komandas vadītājs. Apsēdos uz tuvākā krēsla un vienā elpas rāvienā paskaidroju, ka mani sūtījis Haneuls. Kaito seja kļuva mierīgāka, un viņš uz mani vairs neskatījās ar tik lielu naidu. Saīsinādama savu sakāmo un nepievēršoties sīkumiem, izstāstīju, kas noticis kopš brīža, kad atgriezos mājās.

-  Un tad Rens sacīja, ka varu palikt šeit, jo jūs sapratīšot, vēl piebildu, un ar to stāsts bija galā. Kaito klusēja. Tad piecēlās un, pienācis man klāt, strupi sacīja:

-  Nedomā, ka varēsi slinkot, to gan es nepieļaušu! Jau rīt no paša rīta tiksi iepazīstināta ar darbiem, kurus šeit veicam. Ja dzīvosi kopā ar mums, tev nāksies pierast pie citādas dienas kārtības. Vīrietis noklepojās un neatskatījies izgāja, aizcērtot durvis nedaudz skaļāk, nekā būtu bijis pieklājīgi. Viņš vēl joprojām bija pikts.

Kādu brīdi sēdēju klusumā, vērojot putekļus, kas šķita dejojam valsi. Jā, ar padomnieka Haneula nama tīrību šejieni pat salīdzināt nevarēja.

"Rītdiena būs grūta, Airī," nodomāju. Durvis atvērās, un ienāca Rens. Viņš plati smaidīja. Miers pāršalca man pāri kā vilnis saulainā dienā pie jūras.

-   Redzi, viss nokārtojās! gaišmatis izsaucās. Piekrītoši pamāju. Pienācis klāt, Rens uzlika savu plaukstu man uz galvas, sabužinot matus. Iesmējos.

Tumšie griesti virs galvas bija ārkārtīgi nomācoši, taču ikreiz, kad nolēmu, ka varētu celties, aptvēru, ka tad nezinātu, ko darīt, tādēļ paliku uz vietas, nemierīgi grozoties gultā. Matracis likās par cietu, spilvens par mīkstu, sega par plānu. Patiesībā biju vienkārši pārāk uztraukusies, lai aizmigtu. Pieslējos sēdus un atspiedos pret sienu. H bija vēsa. Nodrebēju un sakļāvu rokas ap ceļiem.

"Airī, neuztraucies, viss būs kārtībā. Labāk pagūli, nedomā par rītdienu!" Ķermenis smeldza no noguruma, diemžēl miegs kavējās. Paņēmusi rokās spilvenu, iespiedu to starp kājām un noliku uz tā zodu.

Kādēļ pēdējā laikā pasaule griezās tik strauji? Jau krietnu laiku nespēju naktīs normāli gulēt. Ja arī aizmigu, sāku murgot.

Saspiedu spilvendrānas audumu savās rokās. Es nekad nebiju sūdzējusies par to, ka mana dzīve būtu garlaicīga. Patiesībā uzskatīju, ka dzīvoju visai interesanti. Cītīgi mācījos, skolā man bija labi draugi, vasarā iestājos praksē. Tagad sāka likties, ka ar vienu rokas vēzienu kāds ir aizslaucījis bezrūpīgo dzīvi prom mēslotavā.

Sasitu plaukstas, un virs manis iedegās lidojošā lampiņa. Rens bija man iedevis vienu no Daniela izgudrojumiem, sakot, lai izmantoju, ja radīsies šāda nepieciešamība, un atstājis mani vienatnē. Šobrīd tik ļoti vēlējos, kaut jauneklis būtu blakus, kaut es varētu ar kādu aprunāties. Likās, ka istabas četras sienas sakļaujas ap mani.

"Tēti, kur gan tu esi?" Lampiņas izstarotā bāli zilā gaisma tumsu visapkārt pārvērta neciešamā ņirboņā.

Sajutu vēsu plūsmu pieskārāmies ādai. Vai tiešām nebija ne mazākās iespējas noregulēt siltuma padevi šajā telpā? Muļķīgi, ka nama iemītnieki nav padomājuši par kaut ko tik pašsaprotamu. Ievīstījos ciešāk segā un saberzēju rokas.

Miegs, kur gan tu klīsti?

Pārdomāju pēdējā laika notikumus. Lēnām kā filmu kadru pa kadram tinu atpakaļ stundu pēc stundas. Ierašanās šeit. Došanās prom no padomnieka Haneula nama.

"Varbūt Takeo jau sen ir spējis ar jums sazināties?" pie sevis atkārtoju padomnieka vārdus. Pacēlu gaisā pirkstu un sāku vilkt iedomu papīra lapā tēva siluetu. Zilā lampiņa dejoja līdzi pirksta kustībām, uz mirkli iekrāsojot manis zīmēto. Ar vienu lūpu kaktiņu vārgi pasmaidīju.

"Kā gan tēvs būtu varējis ar tevi sazināties, Airī?" jautāju sev, gurdeni nolaižot roku. Acumirklī norāju sevi, dusmīgi atgrūžot segu un aizmetot spilvenu uz gultas pašu malu. Kā gan es varēju uztraukties par siltumu, kad kopš nezin cik ilga laika tēvs sēž ieslodzījumā? Padomnieks apgalvoja, ka zinot, kur tēvs atrodas, un spēšot viņu izglābt, kad tiks atrasts kods. Džins bija apgalvojis, ka ir tēva draugs, tomēr kaut kas manī lika par to šaubīties un es līdz galam nespēju uzticēties šim cilvēkam. Tēvs vienmēr sacīja, lai uzticos sirdij!

-   Tieši tā, manu mazo saulesstariņ!

Satrūkos un aizspiedu muti, lai skaļi neiekliegtos un neuzmodinātu visus guļošos. Tepat, sēžot uz manas gultas, smaidīja Takeo Suzuki. Izberzēju acis. Gribēju sev iekniebt, taču tēvs mani atturēja, ar savu vēso roku pieskardamies plaukstai.

-   Tā gan nedari, vēl ne. Mēs nevaram atļauties, ka šis sapnis tik ātri beidzas, viņš sacīja.

-   Es sapņoju? neticīgi pārjautāju. Vīrietis piekrītoši pamāja. Skumji nokāru galvu.

"Muļķe, Airī! Muļķe tu esi! Vai tiešām tu spēji noticēt brīnumam?" atkal norāju sevi nopūzdamās. Palūkojos uz vīrieti, kurš sēdēja man pretī, un jutu, kā krūtīm uzguļas smags akmens.

-   Tu izskaties tik bāla, esi novājējusi, tēvs teica, un viņa balsī ieskanējās skumjas. Gribēju pasmaidīt, taču nespēju.

-    Man tevis tik ļoti pietrūkst! nočukstēju. Vīrieša vieglā roka aizskāra manus matus, un, par spīti tam, ka pieskāriens šķita vēss, es nenotrīsēju. Acīs saskrēja asaras. Noslaucīju tās ar plaukstas virspusi un atkal paskatījos tēvā. Tik ļoti negribējās, lai viņš dotos prom, taču zināju, ka vienubrīd pamodīšos un šis īsais tikšanās mirklis izgaisīs.

-    Mana saulainā Airī, neskumsti! tēvs lūdza. Es drosmīgi pamāju, taču nespēju apstādināt no acīm plūstošās tērcītes.

-   Klausies uzmanīgi! Daudz laika mums nav.

Vēlreiz noslaucīju seju. "Pietiks reiz puņķoties!"

-   Tev jānokļūst drošībā! Uzticies nedaudziem, klausi savai sirdij tā zinās pareizo atbildi. Atrodi informāciju par savu brāli, atrodi otru koda daļu. Savienojot abas tā daļas, var iznīcināt sistēmu.

-    Tēti, vai tiešām man ir brālis? neticīgi jautāju. Takeo nopūtās. Šķita, ka viņa elpa liek istabas temperatūrai nokristies par vairākiem grādiem.

-   Es ceru, ka tu kādreiz man piedosi, meitiņ. Man nekas cits neatlika, šis neprāts ir jāaptur! Projekts ir jāapstādina! Tas ir aizgājis pārāk tālu. Ir pagājuši desmit gadi. Viņa skatiens kļuva nedaudz mežonīgs. Tikai tad es pamanīju, ka attēls pamazām mainās. Mati kļuva izspūruši, seja krunkaina, un vaigi iekrituši. Kauli uz rokām izspiedās. Sajūta bija tāda, it kā no tēva kāds lēnām izsūktu visu dzīvības sulu.

-   Tēti, kur tu esi? Man tevi ir jāizglābj! Vai vari man pastāstīt, kur atrodies? izmisumā saucu.

-  Mani tur gūstā, vīrietis čukstēja. Neuzticies valdībai! Attēls manā priekšā noraustījās. Gribēju to satvert, taču velti. Tas lēnām bālēja. Plaukstas šķēla tukšu gaisu.

-   Tēti! kliedzu no visa spēka.

-    Meklē Haneulu… tēvs, jau gandrīz neredzams, nočukstēja. Viņš centās pateikt vēl kaut ko, taču vārdi vairs nebija saprotami. Pēc dažām sekundēm Suzuki Takeo izgaisa pavisam.

-   TĒTI! Sniedzos uz priekšu. Manas rokas atsitās pret kaut ko cietu.

Mani satvēra Rens. Piespiedos puisim. Dzirdēju, kā atkal pīkst mans nolādētais bioaparāts. Es neraudāju. Vairs ne. Tikai klusi elsoju. Kakls sūrstēja. Pagāja minūte, varbūt stunda, pirms Rens mani atlaida. Viņš to izdarīja ļoti uzmanīgi, vērojot katru manu kustību. Jauneklis bija noraizējies. Mulsi pasmaidīju. Gribēju pateikt, ka nu viss ir kārtībā, taču balss bija pazudusi. Rena pirksti pieskārās manam vaigam. Aizvēru acis. Vēl gribējās pakavēties redzētajā sapnī.

Takeo Suzuki bija izskatījies šausmīgi. Iedomājoties viņu šādā veidolā sēžam kādā cietuma kamerā, sagrāba drudzis. Rens saņēma manu plaukstu un sirsnīgi saspieda. Biju tik ļoti pateicīga, ka jauneklis neko nejautāja. Nezināju, vai spēšu viņam visu paskaidrot.

Lēni ievilku elpu. Pieslējos kājās. Sega noslīdēja zemē. Biju ģērbusies tāpat kā visi šejienieši pelēkā naktskreklā un biksēs.

-   Es tevi gaidīšu ārpusē, Rens sacīja.

Ātri pārģērbos darba drēbēs un izķemmēju matus, sāpinot tos divās plānās bizēs. Zināju, ka tās vairāk atgādina mazas žurku astes, taču tas mani neuztrauca. Šodien būs jāstrādā, un šādi es jutos daudz ērtāk.

Izgāju ārā no istabas. Garš gaitenis stiepās pa labi, tālāk sazarojoties dažādās ejās. Interesanti: cik šajā ēkā bija gaiteņu? Pretī atradās durvis uz vēl vienu guļamtelpu. Pie tām, smaidot un runājoties ar bālu, izstīdzējušu rudmati, stāvēja Rens. Ieraugot mani, viņš pamāja, teikdams, lai pagaidu, un pagriezās pret meiteni. Viņš pieliecās un kaut ko klusi čukstēja viņai pie pašas auss, un rudmate iesmējās. Viņas smiekli skanēja kā smalku zvanu šķindoņa. Rudmate bija ļoti tieva. Es pat teiktu, ka meitene bija vāja. Šķita, ka viena lieka kustība liks viņai sabrukt bezspēkā.

-   Izgulies kārtīgi, Amēlij! Rens lūdza un apskāva meiteni. Par Amēliju nosauktā ieslīga puiša rokās. Nevilšus pievērsos savām kurpēm. Izliekoties, ka uz tām ir kāds netīrums, sāku berzt neesošu traipu.

-  Apsoli, ka ienāksi pie manis šovakar, Amēlija dūdoja savā vieglajā kā vēja brīze balsī. Ar acs kaktiņu palūkojos uz Renu. Viņš smaidīja. Ļoti sirsnīgi un atklāti. Piekrītoši pamājis, puisis uzspieda skūpstu meitenei uz pieres. Par Amēliju nosauktā nosarka. Sārtums viņai lika izskatīties tik skaistai. Es nekad nespētu būt tik apburoša. Krūtīs iedzēla. Sažņaudzu roku dūrē un jutu, kā nagi iespiežas ādā.

"Airī, kas tā par muļķīgu uzvešanos?" domās uzsaucu sev un piecēlos.

-    Nu ko, esi izsalkusi? Rens jautāja man. Lai gan vēdera vietā bija melnais caurums un šķita, ka vemšu, ja ieraudzīšu pārtiku, nevēlējos jaunekli lieki uztraukt. Nepārliecinoši pamāju ar galvu. Rens atzinīgi pasmaidīja.

-   Tad dodamies! Mūs noteikti jau gaida.

24

Lielā telpa bija cilvēku pilna. Visi skaļi sarunājās, un katrs darīja kaut ko savu vieni grieza svaigi ceptu maizi, citi mazgāja dārzeņus, kāda gara auguma plecīga sieviete stāvēja pie plīts un maisīja ēdienu milzīgā katlā. No tā cēlās silti garaiņi. Visapkārt jutu patīkamu smaržu plūsmu. Mani pārsteidza tas, ka brīdī, kad pārkāpām pāri slieksnim, sarunas neapklusa. Neviens pat nepaskatījās uz mūsu pusi. Rens iejuka strādātāju pūlī, atstājot mani vienu un apjukušu. Drīz viņš atgriezās, rokās nesot lielu, zilu bļodu ar tomātiem.

-   Šeit mēs katrs izdarām savu daļu kopējā darba un tad kopīgi ēdam. Tas, ka ieradies tikai vakar, vēl nenozīmē, ka vari ēst par brīvu, puisis teica un pasniedza man bļodu. Nāc līdzi. Izspiedāmies cauri strādātājiem un piegājām pie galda, kur divi jaunekļi grieza dārzeņus.

-   Vai tu proti rīkoties ar nazi? Rens jautāja.

-    Protams, protu, mazliet apvainojusies atteicu. Puisis pamāja un ar roku norādīja uz koka dēlīti un nazi.

-   Pašaudzēti, Rens ar lepnumu sacīja. Paņēmu vienu dārzeni rokās un paostīju. Tomāts smaržoja tik jauki un izskatījās tik gards, ka tūlīt gribējās tajā iekosties. Tas gan bija daudz mazāks nekā tie, ko mēdzu pirkt veikalā. Pilsētas dārzeņi salīdzinājumā ar šiem likās šausmīgi.

-   Sagriez tos un iemet bļodā galda galā.

Ķēros pie darba. Cik vien labi mācēju, griezu tomātus. Tie bija ļoti sulīgi. Jau pēc pāris dārzeņu sasmalcināšanas nevienādos gabaliņos manas rokas šķita lipīgas. Atļaudamās ik pa laikam novērsties no griešanas, pavēroju apkārtējos. Apbrīnojami, cik ļoti saskaņoti virtuvē darbojās visi cilvēki. Kamēr vieni mazgāja, otri grieza, trešie stāvēja pie plīts, palīdzot plecīgajai pavārei, kas maisīja ēdienu katlā. Nenoturējos nepasmaidījusi. Telpā virmoja čalas un jautrs noskaņojums. Pat mūsu skolā neviens neizturējās tik brīvi, tik nepiespiesti, tik draudzīgi. Tik ļoti atgādinot vienu lielu, laimīgu ģimeni.

-  Hei, jauniņā! Kāds piebikstīja man pie pleca. Manas acis sastapās ar mazu puišeli, ne vecāku par divpadsmit gadiem. Viņš plati smaidīja. Vai tu vēl ilgi mocīsi to nabaga tomātu? viņš zobgalīgi jautāja. Manās rokās atradās drausmīgi sagraizītas tomāta paliekas. Nosarku.

-   Atvainojos, nočukstēju. "Airī, beidz blenzt apkārt! Tu nedrīksti pievilt komandu, darbam ir jābūt labi padarītam!"

-   Vai tu esi tā, par kuru visi runā? Zēns, nolicis uz galda gurķi, nekautrīgi skatījās uz mani. Es paraustīju plecus. Tā noteikti esi tu, viņš nelikās mierā un aizgūtnēm turpināja: Es dzirdēju, kā Kaito runāja, ka tu esi viena no viņiem, no pilsētniekiem. Viena no krātiņa cilvēkiem. Ko tu šeit vispār dari? Zēna pļāpāšanā nedzirdēju nosodījumu. Viņš drīzāk likās draudzīgi ieinteresēts. Par spīti tam, mans dārzeņa griešanas ātrums samazinājās. Roka jau bija nogurusi.

"Ko es šeit daru?" atkārtoju zēna jautājumu. Tajā mirklī sajutu kaut ko asu noslīdam gar pirkstu. Nepatikā saviebos un palūkojos uz savu plaukstu. No tās, sajaukušās ar tomātu sulu, plūda asinis. Noliku nazi uz dēlīša, iemetu nesasmalcināto dārzeni atpakaļ zilajā bļodā un aplūkoju pirkstu. Tas sūrstēja, tomēr pārāk nopietni savainots neizskatījās.

Negaidīti telpu pieskandināja skaļi smiekli. Puika, kurš bija uzsācis sarunu ar mani, turoties pie galda malas, viegli kratījās.

-    Džeison, kas noticis? Ej atpakaļ pie darba un neslinko! pāri visai telpai sauca plecīgā sieviete. Citādi pusdienas tu nedabūsi! Viņas bargais tonis lika puikam rimties.

-    Bet šī meitene ir tik smieklīga! Viņa pat nemāk tomātus normāli sagriezt, paskaties! Viņš rādīja uz lielo trauku. Koši piesarku un nolaidu galvu. Gribēju izskriet no virtuves, lai nevajadzētu paciest izsmējīgos skatienus, taču atkal nespēju pakustēties. Kājas bija kā sasalušas.

-   Pietiks, pietiks! Ja neturpināsim darbu, pie ēdiena netiksim! man aiz muguras iesaucās Rens. Momentāni, it kā būtu iedarbojusies kāda maģija, visi atsāka savu nodarbi un atsākās arī čalošana. Jauneklis pienāca pie puišeļa, saņēma viņu aiz elkoņa un, pievilcis sev klāt, kaut ko iečukstēja ausī. Džeisons neapmierināts izrāvās no Rena tvēriena. Dusmīgi paņēmis rokā nazi, viņš atgriezās pie saviem gurķiem. Toties Rens ar rokas mājienu aicināja mani sev līdzi.

Rens dezinficēja savainoto pirkstu un pārsēja ar baltu marli. Pilsētā to visu darītu citādi. Pietiktu ar speciālu ziedi, un pušums līdz vakaram būtu sadzijis kā nebijis.

Turpretī šādi man nāksies pavadīt vairākas dienas, jūtot nepatīkamo sūrstēšanu. Kad jauneklis jautāja, kā es iegriezu pirkstā, atzinos, ka aizdomājos un biju neuzmanīga. Rens saprotoši pamāja, lūdzot, lai nākamreiz vairāk pievēršos darbam. Zaglīgi pametu skatienu apkārt. Bez mums mazajā pieliekamajā neviena cita nebija. Apmierināti pasmaidīju.

-   Klau, klusi nočukstēju. Kā tu domā, vai ir iespējams sazināties ar cilvēku sapņos? Šis jautājums puisim droši vien varētu šķist pat ļoti dīvains.

-    Man liekas: jā. Es spēju kaut kam tādam noticēt. Kāpēc tu jautā? Tā jau domāju: Rens noteikti vēlēsies zināt, kādēļ es interesējos par kaut ko tik fantastisku.

-   Es īsti nezinu, kā lai to paskaidro.

-   Saki, kā ir. Nepārliecinoši pamāju ar galvu. Kopš dienas, kad ierados rūpnīcu rajonā, Rens pret mani izturējās vairāk nekā draudzīgi. Zināju, ka viņš neuzskatīs mani par traku, ja visu izstāstīšu. Sapņos ar mani runā tēvs, nedroši izdvesu.

Gaidīju atskanam puiša smieklus, taču istabiņa slīga klusumā. Atviegloti nopūtos, kad ieraudzīju, ka Rens ir ieintriģēts.

-    Es dzirdēju no Haneula, ka tu esi Suzuki Takeo meita, vai ne? viņš jautāja. Pamāju. Tad es nemaz nebrīnos, ka šis vīrietis ir atradis iespēju sazināties ar tevi sapņos. Viņš ir viens no zinātniekiem, kas strādājuši pie cilvēku organisma pētniecības un bioaparāta funkciju adaptācijas. Kad tiku pieņemts šajā ģimenē, Kaito paskaidroja, ka abi ar padomnieku esot strādājuši pie kāda projekta, kura laikā izveidojuši kodu, kas atslēdz visu sistēmu.

-   Jā, tā ir, piekritu. Diemžēl mans tēvs gandrīz nekad nerunāja par savu darbu, tādēļ es par to gandrīz neko nezinu, atzinu, nezin kāpēc jūtoties vainīga. Rens iedrošinoši papliķēja man pa plecu.

-   Viss kārtībā, nesāc lieki uztraukties. Labāk pastāsti man, ko tādu Suzuki san tev sapnī sacīja!

īsumā atstāstīju visus sapņus, kuros biju redzējusi tēvu, sākot no tā, kurā pirmo reizi tika pieminēts mans brālis. Jauneklis saspringti klausījās, viņa sejā mijās bažas ar pārsteigumu, visbeidzot tā ieguva jautājošu izteiksmi. Kad beidzu runāt, Rens sacīja, ka jādodas kaut ko apēst.

-   Pēc tam iesim pie Daniela. Ja tavs tēvs apgalvoja, ka tev ir jāsameklē informācija par desmit gadus veciem notikumiem tā arī darīsim. Esmu pārliecināts, ka tas noteikti tev palīdzēs!

-   Kas notiks, ja viņš nepiekritīs? Mana balss bija tik tikko dzirdama. Rens piecēlās un, uzlicis savu silto plaukstu uz manas galvas, sabužināja matus. Šoreiz saviebos.

-   Neuztraucies, gaišmatīt! Daniels ir no tiem cilvēkiem, kuriem nesagādā nekādas grūtības piekļūt informācijai. Es domāju, ka viņš priecāsies, ja viņa ikdienā būs neliela pārmaiņa. Rens izklausījās ļoti pašpārliecināts. Nedaudz nomierinājos.

Brokastīs apēdu vien pāris kumosu maizes un vienu tomātu, un uzreiz devāmies uz tehnikas telpu. Pie durvīm jutu, kā sirds sāk nodevīgi dauzīties.

"Viss būs labi, Airī, neuztraucies!" mierināju sevi.

Uztraukti berzēju apsaitēto pirkstu. Jau apmēram pusstundu biju kā pielīmēta krēslam, skatoties lielajā ekrānā virs jaunekļa galvas. Mana elpa bija saraustīta. Sirds skaļi klauvēja. Plauksta kņudēja, bet, par laimi, bioaparāts nepīkstēja. Koncentrējos uz tīmekļa sniegto informāciju. Acu priekšā slīdēja teksta kalni ar dažādiem vēsturiskiem faktiem: politiskajām norisēm, sadzīviskiem notikumiem un dažādiem vienmuļiem atgadījumiem, kas risinājušies Nironā pirms desmit gadiem. Nekas nešķita ievērības cienīgs. Kad tīmeklis izmeta rakstu par to, kā parasta mājsaimniece esot veikusi svarīgu atklājumu elektronisko mājdzīvnieku paradumos, es nogurusi sašļuku, atbalstot galvu pret galda virsmu. Kādēļ mans tēvs vēlējās, lai skatos pagātnē? Ko tieši man tur vajadzēja atrast? Viens bija skaidrs tas noteikti nav nekas tāds, kas būtu saistīts ar kādas Elaīzas Hačiko negaidītajiem sasniegumiem Dito paradumu izprašanā.

Jau padodies? Man aiz muguras atskanēja izsmiekla pilna balss. Daniels sēdēja uz dīvāna telpas stūrī, nenovērsis acis no portatīvā datora ekrāna. Izslējos un paberzēju acis. Viņam bija taisnība. Pagājusi tikai pusstunda! Ja Takeo Suzuki vēlējās savai meitai kaut ko ārkārtīgi nozīmīgu pateikt, liekot viņai šķetināt vecus faktus, tad šī meklēšana aizņems daudz laika.

Domas par tēvu piespieda apzināties, ka laika man nemaz nav tik daudz, kā gribētos. Varbūt lūgt palīdzību Danielam, kurš tīmeklī noteikti jutās kā zivs ūdenī? Nē, man jātiek galā pašai! Izbraucu cauri vēl pāris pilnīgi nederīgām mājaslapām, kurās visās bija aprakstīti nesvarīgi sīkumi.

Dzirdēju, kā Daniels pienāk pie manis. Nemaz nevajadzēja puisi redzēt, lai zinātu, ka viņa sejā atplaucis triumfa pilns smaids.

-   Varbūt tev noderētu mana palīdzība? jauneklis saldi lipīgi sacīja. Atļāvu izlauzties grūtsirdīgai nopūtai un piecēlos, palaizdama Dānieļu atpakaļ savā vietā.

-  Ko mēs īsti meklējam? viņš painteresējās. Sakniebu lūpas. Rēnam es spēju izstāstīt par tēva sapņiem, taču Danielam neko nevēlējos teikt.

-    Man, ēē… saminstinājos. Es vēlētos kaut ko uzzināt par notikumiem, kas risinājušies pilsētā pirms desmit gadiem. Centos būt maksimāli godīga. Zināju, ka puisim tas neko neizsaka, un cerēju, ka viņš neuzplīsies ar jautājumiem, diemžēl kļūdījos.

Ievadot atslēgas vārdus dažādos meklētājos, jauneklis vaicāja:

-    Kādēļ tev kaut kas tāds ir nepieciešams? Nolēmi atkārtot Nironas vēsturi? Daniels atvēra vairākas adreses, norādot uz to saturu. Noliegumā savilku degunu. Apģērbu ražotāju krīze noteikti nebija tas, ko meklēju.

-   Tā varētu teikt, sacīju. Tam ir jābūt kam ļoti svarīgam, piebildu. Daniels pēkšņi izslēdza tīmekļa pārlūku.

-   Klau, ja tu man nepaskaidrosi, kāpēc tu te buries, tad šādi es varu blandīties apkārt gadiem ilgi, meklējot adatu dūņās, viņš burkšķēja. Varēja nepārprotami manīt, ka šādas paslēpes viņu neiepriecina un ka tērēju viņa nesamaksājamo laiku šķietami nevajadzīgā nodarbē.

-    Es… Pie svētajiem un nesvētajiem gariem, kas man būtu jāatbild? Vai es tiešām uzdrošinātos visu izstāstīt Danielam? Vainīgi nokāru galvu.

-   Tad es tev nevaru palīdzēt. Puisis noplātīja rokas un ar galvas mājienu norādīja uz durvīm. Jau pēc mirkļa viņš iegrima savā mazajā tehnikas pasaulītē, pilnībā ignorējot faktu, ka esmu vēl turpat. Apmēram pusminūti es nekustīgi nostāvēju, vērojot, kā puisis ķimerējas ar kādu programmu, uz ekrāna bija milzīgi gara man neizprotamu skaitļu rinda. Beidzot padevusies, es piebikstīju Danielam. Viņš negribīgi novērsās no darba.

-   Man IR vajadzīga tava palīdzība. Tēvs vēlas, lai sameklēju savu brāli, bet es pat nezināju, ka man ir brālis, un, lai viņu atrastu, ir nepieciešams izdibināt pagātni, nobēru tik ātri, ka atlika vien pašai pabrīnīties, kā man tas izdevās. Jauneklis, pilnīgi neko nesapratis, gaidīja paskaidrojumus. Apsēdos viņam pretī tukšajā krēslā un visu izstāstīju. Man palaimējās, jo puisis spēja veikli sagremot lielu daudzumu informācijas. Kad beidzu runāt, Daniels, neko vairāk nejautādams, ieslēdza man nezināmu tīmekļa pārlūka programmu. Viņš paskaidroja, ka to ir izstrādājis pats un ar tās palīdzību spēj iekļūt jebkurā valdības kontrolētā datorā.

-  Šaubos, vai informācija, kuru tu meklē, atrodas viegli pieejamā vietā, puisis prātoja. Viņš ievadīja dažādus atslēgvārdus, kamēr es sāku knibināt pirksta apsēju. Pēc kādām desmit minūtēm Daniels priecīgi pasmaidīja un rādīja uz iekārtas ekrānu.

-   Šis tevi noteikti ieinteresēs! viņš pārliecināti sacīja. Tā bija kāda tīmekļa vietne, paredzēta tikai valdības vajadzībām, datubāze, kurā varēja atrast svarīgākos notikumus. Pārsteigti iepletu acis par šeit sastopamajiem virsrakstiem. Lielākā daļa no tiem bija ikdienas pilsoņiem nepieejama informācija, kas Nironas iedzīvotājiem tikusi noklusēta. Tas, ka Daniels tam visam piekļuva desmit minūšu laikā, tiešām bija apbrīnojami.

Beidzu pētīt mājaslapu un sāku lasīt rakstu. Virsraksts vēstīja par negadījumu Hakramas bērnudārzā. Šausmās viebos, redzot uzfilmētos kadrus. To, kā no ierindas iziet mājas elektronika, kā ēkā uzsprāgst elektrības ģenerators…

Pretīgumā aizvēru acis. Vai šādu gadījumu ir bijis daudz? Zinu, ka tad vēl biju maza, tādēļ nebrīnījos, ka neko no tā visa nespēju atminēties. Interesanti: cik bieži bioaparāts tiek izmantots, lai dzēstu no cilvēku atmiņām šādas drausmas?

Paskaties taču uz fotogrāfijām! Daniels iegrūda man dunku sānos. Negribīgi palūkojos uz attēlu raksta apakšā. Tajā bija redzams Liliuma nams pazinu ēku pēc pērļu baltās sienas. Šeit noteikti norisinājusies piemiņas ceremonija. Nākamais attēls piesaistīja daudz vairāk. Fotogrāfijā līdzās Suzuki Takeo un Majuko stāvēju es septiņus gadus veca meitene. Biju cieši iekrampējušies tēva rokā. Acis šķita aukstas, gandrīz nedzīvas. Paraksts zem foto vēstīja, ka Nironas valdība izsaka dziļu līdzjūtību visām negadījumā cietušajām ģimenēm.

25

Jau stundu sēdēju uz dīvāna, truli blenžot tukšumā. Gar acīm ik pa laikam pazibēja kāds cilvēks. Uz mirkli ienāca Rens, atnesdams tēju. Ilgi gan jauneklis uzkavēties nevarēja viņam vajadzēja doties salabot kādu iekārtu, par kuras lietderību man nebija ne mazākās jēgas.

Lai arī kā es pūlējos, nekādi nespēju atcerēties notikumus, par kuriem izlasīju tīmekļa rakstā. Zināju, ka tēvs noteikti ir parūpējies par to, lai negadījuma šausmas tiktu izdzēstas no manām atmiņām.

Man ir brālis. "Labojums, Airī. Tev BIJA brālis." Šķita, ka ne uz ko savā dzīvē vairs nevaru paļauties. Iespējams, kāds izmainījis manu kodu tiktāl, ka viss, ko varēju nosaukt par savu bērnību, bija vieni vienīgi meli. Ja nu patiesībā mēs ar tēvu nemaz nebijām tik tuvi, kā es līdz šim biju domājusi? Ja nu agrāk nemaz nemēdzām pavadīt kopā laiku, spēlējot šahu?

Sparīgi sapurināju galvu. "Airī, met ārā no galvas šādas muļķības. Tēvam patika spēlēt šahu, tavā dzīvoklī vēl joprojām atrodas vecais figūru komplekts!"

Kas notiks tagad? Kas man būtu jādara?

"Sameklē brāli!" atkārtoju sapnī teikto. Kā lai atrod cilvēku, kurš ir miris jau desmit gadus? Izberzēju acis. Jutos nogurusi. Varbūt vajadzētu pagulēt? Ieslīgt sapņos un aizmirsties?

Vai Daniels iebilstu, ja es pasnaustu uz viņa divāna, tepat, kur tehnikas klusā zumēšana nomierinātu un ieaijātu, līdz aizmiegu?

Negaidīti atcerējos iepriekšējo reizi, kad te gulēju, atcerējos silto roku uz savas galvas. Tūlīt sajutu karstumu izplatāmies pa visu ķermeni. Vaigi dega. Pastiepos pēc tējas krūzes, taču aptvēru, ka trauks ir tukšs. Piecēlos.

-   Ak tad esi vēl dzīva! Daniels zobgalīgi izsaucās. Kurp dosies? puisis, neatrāvies no monitora, painteresējās.

-   Esmu izslāpusi, paskaidroju un aizvēru aiz sevis durvis. Tagad vajadzēja atcerēties ceļu uz virtuvi un cerēt, ka tajā nevienu nesastapšu. Rens bija minējis, ka pusdienas visi ēdot tieši trijos. Interesanti: cik tagad varētu būt pulkstenis?

Negaidīti sadzirdēju soļus, kas atbalsojās gaitenī. Apstājos kā iemieta. Tik ļoti negribējās ar kādu satikties. Tas varētu būt Džeisons, kas no rīta smējās par manu neveiklo tomātu griešanu. Pie sevis klusi lūdzos, kaut nācējs neizrādītu par mani nekādu interesi un vienaldzīgi paietu garām.

Vispirms es ieraudzīju garus, rudus matus. Tā bija meitene. Viņas gaita šķita viegla. Ja es nezinātu, ka mēs nemēdzam planēt virs zemes bez tehnoloģijas līdzdalības, nodomātu, ka rudmate lido, tik gaisīga viņa izskatījās. Bet mani nez kāpēc pārņēma spējas dusmas.

"Airī, kādēļ tu dusmojies?" apjukusi sev jautāju, joprojām vairoties lūkoties nācējā. Atcerējos, kā no rīta Rens noskūpstīja šo trauslo būtni, un man nācās iekost lūpā. Sasodīts, kādēļ es uzvedos tik bērnišķīgi?

-   Atvaino, meitene ierunājās. Sirds skaudīgi sažņaudzās. Tuvumā Amēlija bija vēl skaistāka. Meitene paļāvīgi pasmaidīja un nāca man klāt, garajam kleitas audumam plīvojot ap tievo augumu. Līdzās viņai es atgādināju lempīgu resnuli, taču šis noteikti nebija īstais bridis, kad justies nožēlojami tādu nieku dēļ. Mēģināju pavaicāt, ko Amēlija vēlas, diemžēl mute bija pārvērtusies par ķīmiskas reakcijas norises vietu, kur vārdi izkusa kā cukurs, pārtopot par darvu.

-   Airī, vai ne? Rudmate arvien vēl smaidīja. "Kādēļ viņas balss ir tik melodiska? Airī, kāpēc tevi tas vispār uztrauc?" Vēlreiz saņēmos, lai kaut ko atbildētu, atkal zaudēdama cīņā ar skaņām, kas nevēlējās sakārtoties pareizajos vārdos.

-   Atvaino, Amēlija atkārtoja, man vajadzētu iekļūt savā istabā, vai palaidīsi?

Atjēdzos. Es biju nostājusies priekšā durvīm. Pagāju sāņus, jūtot to, kā vaigi piesarkst.

-   Savādi, Rens man sacīja, ka tu esi visai runīgs cilvēks. Meitene klusi iesmējās.

-   Es… jā, esmu, beidzot izdabūju pāri lūpām.

Amēlija iegāja istabā, ar smalkās rokas mājienu ieslēdzot tajā gaismu.

-   Nāc iekšā, meitene aicināja, aizlīgodama līdz gultai. Viņas balss, lai gan joprojām nebija zaudējusi savu maigumu, lika noprast, ka atteikumu meitene nepieņems. Ceru, ka tu nesteidzies? Es tik ļoti vēlētos ar tevi aprunāties! Amēlija gluži kā tauriņš līgani nolaidās uz gultas malas un rādīja, lai apsēžos blakus. Paliku stāvot kājās. Man nebija nekādas vēlmes ilgi uzkavēties šeit.

-  Par ko tu gribi runāt? Tonis, kādā jautāju, pārsteidza mani pašu. Tas bija vēss, nelaipns. Meitene iepleta acis.

-   Neko konkrētu, tikai vēlējos iepazīties, viņa sacīja. Tā kā tu esi pievienojusies komandai, cerēju, ka varēsim sadraudzēties.

Centos apklusināt sevī visas dīvainās izjūtas.

"Airī, cik gan muļķīga tu spēj būt!" Apsēdos blakus Amēlijai un piespiedu sevi pasmaidīt. Rudmate izskatījās apmierināta ar šādu iznākumu.

-   Tu zini, kopš atgriešanās Rens par tevi vien stāsta, viņa čaloja. Jutu, kā sirds sāk pukstēt straujāk.

-   Kādēļ lai viņš tā darītu? klusi izdvesu. Balss šķita kaut kur lēnām aizklīstam.

-    Nezinu. Amēlija paraustīja plecus. Meitene pievērsa savas gaišās, dzidrās acis man. Bet viņš to darīja tik uzstājīgi, ka es ieinteresējos par tevi. Es tiešām ticu, ka tu esi tik jauka, kā viņš saka. Savu brāļuku es kuram katram uzticēt nevēlos! Šajā vietā jau tā traku un dusmīgu cilvēku pietiek!

Kad meitene izteica šos vārdus, man likās, ka sirds līdzīgi putnam paceļas spārnos. Tā atguva iepriekšējo ritmu, elpot bija vieglāk.

-   Rens ir tavs brālis? pārjautāju.

-   Ne gluži. Kad bijām mazi, mūs abus uz ielas atrada Kaito. Kopš tā brīža Rens ir pieņēmis mani kā savas ģimenes locekli. Esmu viņa mazā māsa, un viņš mans brāļuks. Meitenes seja pauda neviltotu prieku. Amēlija patiesi bija laimīga, ka var saukt jaunekli par brāli.

Vainas apziņa kā vilnis pārgāzās man pāri.

-   Tev viņš patīk, vai ne? meitene vaicāja. Jautājums mani pārsteidza. Nervozi pavicināju roku.

-   Nē, tas ir… Strauji sapurināju galvu. Istabu pieskandināja meitenes dzirkstošie smiekli.

"Protams, Airī, Rens tev patīk, tāpēc ka viņš no visas šīs kompānijas pret tevi ir izturējies visjaukāk!" nodomāju, pamājot ar galvu. Tas bija pat ļoti patiess izskaidrojums, pie kā arī paliku. "Tik tiešām, kuram gan varētu nepatikt tāds puisis kā Rens!" Lai gan vismaz vienu cilvēku, kuru gaišmatis spēja nokaitināt, es pazīstu. Maimi. Par laimi, meitene pārsvarā uzvedās tā, it kā visa pasaule viņai būtu vairākkārt ieriebusi, tāpēc nolēmu, ka ugunīgā rudmate vienkārši ir ļoti neapmierināts cilvēks, kurš spēj sadzīvot vien ar izredzētajiem. Domās centos atrast piemērotu kandidatūru, ar kuru Maimi varētu saprasties miermīlīgos bezstrīdu apstākļos. Meitene krasi atšķīrās no pārējiem komandas biedriem. Biju sapratusi, ka viņa mazāk runā un vairāk dara, nekad neiesaistās liekās sarunās. Bet varbūt ari man būtu grūti uzturēties rūpnīcu rajonā kopā ar pļāpīgo Dānieļu, mīlīgo un ziņkārīgo Amēliju, izsmējīgo Džeisonu un draudzīgo, pozitīvo Renu.

Man neviļus ieslīgstot prātojumos par cilvēkiem, kas dzīvoja šeit, bija iestājies klusums. Ar acs kaktiņu palūkojos uz pretī sēdošo meiteni. Viņa cieši raudzījās manī, it kā pūlētos saskatīt vairāk par to, ko redzēja acu priekšā.

-   Kāda ir sajūta būt kailai? Amēlija bailīgi jautāja. Sāku ar nagu atkal knibināt pārsieto pirkstu.

-   Kā tu to domā kailai?

Meitenes skatiens noslīdēja līdz manai plaukstai. Viņa paliecās uz priekšu un ar smalkajiem pirkstiem viegli aizskāra manu roku.

-   Kāda ir sajūta, zinot, ka viss, kas tu esi, tev nemaz nepieder? Ka ir kāds, kurš zina, ko tu domā un dari, kur tu esi. Kāds var tevi novērot ik mirkli, ja to vēlas. Amēlijas pirkstu gali lēni slīdēja uz augšu, apstājoties pie mana elkoņa. Sajūta bija ļoti dīvaina. It kā simtiem skudru pēkšņi būtu nolēmušas sarīkot parādi uz manas ādas. Nodrebinājos, neapzināti atraujoties no meitenes.

-   Piedod, es… par to nekad tā īsti neesmu domājusi. Vien nesen uzzināju, kādi ir bioaparāta patiesie implantēšanas iemesli. Līdz šim biju domājusi, ka visi, kas vēlas tikt no tiem vaļā, ir traki cilvēki, kas mirst, gribēdami apmierināt savu zinātkāri, skaidroju. Meitene pamāja ar galvu, un viņas rudās cirtas saviļņojās.

-  Jā, tā notiek ar daudziem. Patiesībā lielākā daļa no mūsu ģimenes bija tādi pašā sākumā. Vienīgie cilvēki, kas nekad nav bijuši piesaistīti sistēmai, ir Kaito, Rens un es.

-   Tātad lielākā daļa komandas agrāk…

-   Bija gluži tādi paši kā tu, jā. Šķita, ka Amēlija vēlas pateikt vēl kaut ko, taču neuzdrošinās. Centos iztēloties, kāda varētu būt sajūta, kad tavā ķermenī nav ielikts tehnoloģisks svešķermenis, un sapratu, ka to nespēju. Tas bija pārāk neiespējami tik ļoti jau biju pieradusi pie bioaparāta sniegtajām priekšrocībām.

-   Tu zini, dažas lietas jau nemaz nav tik sliktas, aizbildinājos. Piemēram, šī ierīce aizstāj ļoti daudzas ikdienišķas funkcijas, kas agrāk aizņēma tik daudz laika. Bioaparāts ir visai ērta iekārta.

Tikko biju to izteikusi, Amēlijas seja pārvērtās. Meitenes skaistumu pilnībā bija izķēmojis neprātīgs naids. Viņa skaļi iekliedzās, un nākamajā brīdī es attapos garšļaukus uz grīdas.

-   Nodevēja! Tu esi kopā ar viņiem! Tu domā tāpat kā VIŅI, kā tie, kas nodarīja pāri Rēnam, kā tie, kas nodarīja pāri mazajai Amēlijai!

Šķita, ka meitene vairs neatrodas šajā realitātē. Atmiņas par ko šausmīgu bija pārņēmušas viņu savā varā. Amēlija sita, koda un skrāpēja, kamēr es pūlējos atbrīvoties no meitenes tvēriena. Tas izrādījās pietiekami spēcīgs.

Dzirdēju, kā atveras durvis un kāds iesteidzas istabā.

-   Amēlij, beidz! Atpazinu Maimi skarbo balsi. Viņa piesteidzās pie uzbrucējas un atrāva to nost. Strauji pieslējos sēdus, lai redzētu, kā Amēlija atgūst savu trauslumu, ierāpjas gultā un sāk aizgūtnēm raudāt. Tajā pašā mirklī manu vaigu trāpīja spēcīgs belziens, un es tiku uzrauta kājās.

-   Ko tu viņai nodarīji? Ko tu pateici? Maimi bļāva. Gribēju protestēt, sakot, ka ne jau Amēlija šeit ir upuris, taču durvis vēlreiz atvērās un iesteidzās Rens. Ieraudzījis neparasto skatu, viņš piesteidzās man klāt.

-    Laid Airī vaļā! viņš pavēlēja. Ar strauju kustību Maimi atlaida manu roku. Plauksta bija sarkana, no savainotā pirksta pārsēja sūcās maza asiņu tērcīte. Gribēju pateikt paldies, paskaidrot, ka neesmu vainīga pie notikušā, taču vārdi iesprūda kaklā, ieraugot Renu apsēžamies blakus Amēlijai un meiteni ierāpjamies jauneklim klēpī. Viņa acis naidīgi gailēja, paskatoties uz mani.

-   Prom, tūlīt pat! jauneklis iekliedzās.

26

Durvis ar būkšķi aizcirtās ciet. Skaļi elsojot, es atspiedos pret tām un lēnām noslīdēju uz grīdas. Skatiens miglojās. Pāri vaigiem gāzās asaras. Augums drebēja kā zemestrīcē. Lai ari kā vēlējos, nespēju sevi savaldīt. Kliedzieni, kas centās izlauzties no manas mutes, tika norīti. Cieši aizspiedu ausis ar plaukstām. Tajās vēl joprojām atbalsojās Rena cietsirdīgā balss. Vēl nekad mūžā tā pret mani neviens nebija izturējies. Pat ne māte, kas bija visai barga sieviete. Milzīgs cunami gāzās man pāri. Tajā jaucās kopā bailes, aizvainojums un vientulība. Atskārtu, ka šeit, vietā, kuru visi sauca par mājām, es biju viena. No tumsas, stiepjot pretī savas kraupainās rokas, uz manu pusi līda izmisums. Tēvs atradās ieslodzījumā man nezināmā vietā. Māte bija pilsētā, kurā es nedrīkstēju atgriezties. Kaoru tika novērots, it kā paša drošības dēļ. Ak, šausmas! Kādā murgā gan es biju iesaistījusi savu labāko draugu?

Piecēlos. Saraustīti elsodama, aizgāju līdz gultai un sabruku tajā, paslēpusi seju spilvenā. Man bija tik auksti. Gribēju, lai kāds būtu blakus, lai kāds apskauj un es atkal justos pasargāta.

"Neviens nenāks, Airī." Trīs vārgi sitieni trāpīja mīkstajai segai un matracim zem tā. Miklums sūcās pārvalkā. Šķita, ka manī kāds ar straujām, precīzām kustībām visu laiku dur nazi.

Tēti… izspiedu cauri zobiem tik klusi, cik vien spēju. Spilvens pilnībā apslāpēja skaņu.

Atbīdīju nost segu, sperot to ar kājām uz leju, un palldu zem tās. Mani pārņēma tumsa. Necaurredzama, ļauna tumsa. Kādēļ es vispār šeit atvilkos? Nometu segu no galvas un pagriezos uz muguras. Tūlīt pat pierāvos sēdus, sākot klepot. Atguvusi elpu, paņēmu spilvenu un apskāvu to. Elsošana bija norimusi, vien asaras vēl pilēja uz segas. Skumji pasmaidīju, saspiežot rokās mīksto audumu.

"Vismaz tu, spilven, nekur nepazudīsi," nodomāju. Jutos visus spēkus zaudējusi. Šķita, ka vēdera vietā ir milzu caurums. Galva dunēja, un pasaule gar acīm viegli peldēja. Biju izslāpusi, taču laukā iet negribēju. Bailes no tā, ka vēl kāds izdomās man uzbrukt, piespieda palikt gultā. letiņos segā un, saspiedusi starp kājām spilvenu, noslaucīju pēdējās asaras. Ievilku dziļu elpu. Pirmais šoks bija pārgājis. Tagad kādu laiciņu spēšu būt mierīga.

Kādēļ Amēlija man uzbruka? Prātā noklausījos nesen notikušo sarunu no paša sākuma un uzmanīgi sekoju līdzi katram teikumam. Meitene satrakojās tad, kad sacīju, ka bioaparāts ir visai ērta ierīce. Zināju, ka visi, kas šeit atrodas, tam nepiekristu, taču vēl neviens man nebija uzbrucis. Nespēju rast tam loģisku izskaidrojumu. Acu priekšā atkal pazibēja naidpilnā Rena sejas izteiksme, un jutu nākamo asaru straumi laužamies uz āru. Iespiedu seju spilvenā un iesmilkstējos. Atcerējos to, kā jauneklis piesteidzās meitenei klāt un iebļāvās, lai nekad vairs pie viņas nenāku.

"Protams, viņiem abiem ir ļoti īpašas attiecības. Tu, prastā pilsētniece, nekad nespēsi kļūt par svarīgu personu jaunekļa dzīvē. Un kādēļ lai es to vispār vēlētos? Muļķe! Atzīsti taču beidzot to, ka…" Es nedrīkstēju par to visu pat sapņot, jo nebija jēgas.

Skaļi nošņaukājos. Apvēlos uz viena sāna un truli blenzu pretējā sienā. Nolēmu pagulēt, lai ari cik nemierīgs būtu mans miegs.

"Šī nakts būs gara."

Pāris nākamās dienas pagāja vienmuļi. Pārsvarā mēroju ceļu līdz Danielam tehnikas pārbāztajā telpā un atpakaļ. Biju pateicīga jauneklim par to, ka viņš neko nejautā un nedzen prom. Klusajā, nomierinošajā zumēšanā aizvadīju stundas un tad devos uz istabu, lai atlikušo laiku grozītos gultā. Ja man izdevās aizmigt, tad visu laiku rādījās murgi.

Dažreiz ienāca bijušais priekšnieks Akusei un iedeva kaut ko ēdamu, visbiežāk es atteicos. Kopš ķīviņa manas rētas veiksmīgi dzija, tikai dažas niecīgas skrāpējuma pēdas uz rokām atgādināja par starpgadījumu. Ne Renu, ne Amēliju nebiju satikusi nojautu, ka abi no manis izvairās.

Par spīti tam, ka lielāko dienas daļu jutos kā zombijs bez emocijām, paguvu fiksēt to, ka apkārtējo izturēšanās sāk mainīties. Cilvēki, kas ienāca pie Daniela, bija nervozi, satraukti. Lai gan viņi vairījās tieši skatīties uz mani, jutu, ka patiesībā tieku slepus novērota.

Beidzot kādā rītā nolēmu, ka pietiks sēdēt tumšā stūrī un skumt. Tehnikas telpā Daniels, kā jau parasti, bija kā pielipis datora ekrānam un ar skārienjutīgajam ekrānam paredzētā irbuļa galu vilka uz tā, cenšoties izsekot līdzi līnijai kādā shēmā.

-    Kas tas ir? neapdomājoties jautāju. Aiz pārbīļa puisis salēcās un izmeta no rokām irbuli. Tas aizripoja pāri visam galdam, piezemējoties uz grīdas. Vainīgi pasmaidīju, dodoties tam pakaļ, lai paceltu.

-   Nekad tā vairs nedari! Daniels izdvesa. Es jau domāju, ka tev kādā neveiksmīgā eksperimentā mēli nogriezuši. Tu neesi sacījusi ne vārda pēdējās divas dienas.

Nolēmu neatbildēt un pievērsos sarežģītajam zīmējumam aiz jaunekļa muguras. Sapratis, ka neatbildēšu, puisis paņēma no manis irbuli un atkal pievērsās ekrānam.

-   Tas ir tehnikas un bioaparātu pārvaldes ēkas apakšējo tuneļu plāns, puisis paskaidroja. Kaito lika atrast drošāko ceļu, kā piekļūt galvenajai sistēmai.

-   Kādēļ? Vai tad jūs jau grasāties uz turieni doties?

Ielicis irbuļa galu mutē, viņš ar pirkstu pieskārās

ekrānam un uz tā atzīmēja kādu punktu, kas iegailējās sarkans.

-    Vēl ne, neesam sapratuši, kur atrodas otra koda daļa. Zinu, ka viena ir pie tevis. Haneuls sazinājās ar Kaito un izstāstīja, ka tā ir droši nogādāta mājās. Tagad mēs visi zinām, ka to glabā tu un esi ar mieru mums palīdzēt atrast otru daļu.

Lūk, kas izskaidroja apkārtējo neparasto izturēšanos! Jutu patīkami vēso metāla ķēdīti sev ap kaklu. Izvilku to laukā un parādīju piekariņu Danielam. Puisis to brīdi pētīja.

-   Apbrīnojami. Noņem to, lūdzu! Sastādot plānu, pie reizes varēšu aplūkot, cik sarežģīts ir šis kods. Daniels piecēlās. Piegājis pie skapja, jauneklis atvēra vaļā durvis un no tā izņēma mazu pārnēsājamo datoru.

-   Kādēļ tev to vajag?

-   Izmēģināsim kodu, nevēlos to pieslēgt galvenajam datoram, ja nu kas noiet greizi. Turpretī šo te, jauneklis pakratīja datoriņu, man nav nemaz žēl iznīcināt. Daniels uzlika to uz galda.

-    Ak tā… novilku. Puisis jau atkal pētīja shēmu, kamēr es noņēmu piekariņu. Novietoju to blakus datoram un apsēdos uz dīvāna. Nevēlējos jauneklim traucēt. Sajutos vainīga par to, ka divas dienas neesmu neko darījusi. Kaito pēc manas ierašanās sacīja: būs jāstrādā, ja vēlos šeit palikt.

-    Klau, klusi ierunājos, varbūt es kaut kā tev varētu palīdzēt?

Daniels iesmējās.

-   Nē, ja vien tu zini veidu, kā likt datoram atrast un atpazīt piekariņā iestrādāto kodu.

Papurināju galvu.

-   Tā jau domāju, viņš noteica.

Pie durvīm pieklauvēja.

"Savādi." Parasti lielākā daļa cilvēku, kas šeit ieradās, ienāca bez klauvēšanas. Kad es ieraudzīju to, kurš klauvēja, sarāvos. Rens, pat nepamanījis, ka esmu šeit, piegāja pie Daniela.

-  Sapulce sāksies pēc pusstundas, līdz tam laikam vajadzētu pabeigt plānu. Viņš pagriezās, lai ietu prom. Tajā brīdī Rens ieraudzīja mani. Gribēju izsteigties ārā, vienlaikus vēlēdamās arī, kaut puisis atsāktu ar mani runāt. Uzdrošinājos palūkoties uz Renu. Viņa skatiens bija vienaldzīgs. Ne miņas no siltuma, ko tajā saskatīju agrāk.

-  Tev arī tur jābūt, viņš izgrūda un aizcirta aiz sevis durvis nedaudz skaļāk, nekā būtu bijis nepieciešams. Cerot, ka nesākšu raudāt tūlīt pat, piecēlos.

-   Es… laikam… ē, došos, nočukstēju. Balss aizlūza.

"Muļķe! Muļķa meitēn! Tu tiešām cerēji, ka Rens tev

piedos?"

-  Es zinu, kas notika, pirms iziešanas no istabas mani apstādināja Daniela teiktais. Amēlija tev uzbruka. Nav nekāds brīnums: tu viņai atgādini to, kas notika tur pilsētā.

Zināju, ka tas man bija jādzird.

-  Kad Amēlija bija maza, viņas organisms atgrūda jauno bioaparāta implantu un to nācās izņemt. Diemžēl bez tā meitene nevarēja atgriezties mājās. Viņa izauga tehnikas un bioaparātu pārvaldes pētījumu centrā kā eksperimentu objekts. Viena no daudzajiem eksperimentu objektiem…

Šausmās šķita, ka esmu pārklausījusies. Vai Daniels tiešām tikko sacīja, ka Amēlija ir piedalījusies tehnikas izstrādes pētījumos piespiedu kārtā? Nespēju to aptvert.

-    Nē, tas nevar būt. Nironā katrs cilvēks ir aizsargāts… izdvesu. Jauneklis skeptiski pasmīnēja.

-   Vai tu tiešām tā domā? Ka tā nolādētā vieta ir tik ideāla? Ka ikviens tajā ir aizsargāts, mīlēts un cienīts? Nironas iedzīvotāji ir ne vairāk kā sīki zobratiņi milzīgā mašīnā. Jūs tiekat novēroti; ja rodas kļūmes, tās iznīcina un aizstāj ar jaunu iekārtas daļu. Airī, vai, uzturoties šeit, tu tiešām neko neesi sapratusi? Tavs tēvs ir cietumā, un tur viņu ieslodzīja nironieši! Nevainīgi bērni cieš, jo neiekļaujas perfekti izstrādātajā sistēmā. Amēlija nebija vienīgā, kuru izmantoja eksperimentiem. Jauneklis kļuva aizvien uzbudinātāks. Nevainīgi cilvēki cieš zinātnes vārdā. It kā pārējo labklājības vārdā. Vai tas, tavuprāt, ir godīgi? Jo ātrāk tu atvērsi acis un sapratīsi, kāda ir patiesība, jo labāk. Stāvēju uz vietas nekustoties.

Iztēlē pavīdēja pagātnes ainas. Kā es spēlējos parkā, pirmo reizi dodos uz dārziņu, kā sāku mācīties skolā. Ar tām kopā jaucās sapņi, kuros biju redzējusi savu brāli, mirklis, kad pirmo reizi ieraudzīju uzspridzināto prakses ēku, Amēlijas naidpilnā sejas izteiksme…

Tagad es beidzot biju uzzinājusi patiesību. Sapratu, kādēļ meitene man uzbruka. Viņa bija pārdzīvojusi vārdos neaprakstāmas ciešanas un pazemojumu, bet es uzvedos tik neapdomīgi un samuldēju sazin ko!

"Pirms ko saki, padomā!" dusmīgi ieteicu sev.

Vai viņi vēl joprojām to dara? Veic eksperimentus?

Daniels piekrītoši pamāja ar galvu. Strauji ievilku elpu. Sirds sāka nevienmērīgi lēkāt. Tātad ļoti iespējams, ka Amēlijas vietā šobrīd moka kādu citu? Lēnām pasteberēju atpakaļ un iekritu dīvānā. Jo vairāk es uzzināju par pilsētu, kurā biju uzaugusi, uzskatīdama, ka labākas un drošākas vietas uz pasaules nav, jo baisāka šķita īstenība. Pirmo reizi mūžā gribēju iesist pati sev. Rūpnīcu rajona komandai bija taisnība mēs, krātiņos dzīvojošie cilvēki, bijām akli.

Telpā valdīja saspīlēta gaisotne. Sanākušie klusi sačukstējās, gaidot ierodamies Kaito. Sēdēju istabas stūrī, vairoties pat paskatīties uz kādu. Jutu daudzu skatienus pievēršamies man. Tie šķita kā dedzinošs pieskāriens ādai. Gribējās sarauties un saplūst ar puskrēslu. Zināju, ka liela daļa šo cilvēku mani joprojām ienīst, jo biju viena no nironiešiem meitene ar bioaparātu.

Rens sēdēja istabas otrā malā un sarunājās ar ducīgo sievieti, kuru jau reiz biju redzējusi virtuvē stāvam pie lielā ēdiena katla. Viņas vārds laikam bija Veronika. Daniels, kurš sēdēja man blakus, ar skatienu bija cieši ieurbies vienā punktā savā priekšā. Nojautu, ka viņš turpina pētīt ēkas plānu ar digitālo trīsdimensiju ekrāna lēcu palīdzību.

Džeisons, puišelis, kurš izsmēja manu nemākulīgo saimniekošanu pie virtuves galda, dīdījās uz mīksta krēsla, ar kurpju purngalu gaiņājot telpas putekļus. Maimi sēdēja viņam līdzās, rokas sakrustojusi un acis aizvērusi, uzmanīgi klausoties tajā, ko viņai stāstīja Brendons. Maimi otrā pusē sēdēja Veronikas meita Kima, izskatīdamās ļoti miegaina.

Mans bijušais priekšnieks Akusei bija ieracies papīra kalnu grēdā, kaut ko cītīgi pētīdams. Ik pa brīdim vīrieša piere saraucās un seja kļuva drūma. Atcerējos viņa gaišo smaidu, kad strādājām kopā. Cik ļoti bijušais priekšnieks bija mainījies kopš ierašanās šeit!

Durvis atvērās, un visas čalas pieklusa. Paslējos, lai redzētu ienākušo. Kaito visus sveica ar rokas mājienu un nostājās blakus Akusei.

-    Es domāju, jūs visi man piekritīsiet šī nav īstā situācija, kad mēs varam atļauties tērēt laiku garām debatēm, tādēļ ķersimies pie lietas. Vīrietis pārlaida skatienu telpai, droši vien pārbaudīdams, vai visi ir uz vietas. Apmierināti pamājis ar galvu, viņš apsēdās. Sāksim ar Veroniku. Kāda ir situācija virtuvē?

-   Raža ir izdevusies, šogad siltumnīcas tomāti ir īpaši lieli un sulīgi, gurķi arī gardi. Kartupeļi gan īpaši labi neizauga, taču par to nav jāuztraucas, viņa priecīgi ziņoja. Miltu, gaļas un olu arī pietiks vēl krietnam laikam.

Apmierināts ar atbildi, Kaito pagriezās pret Maimi.

-   Kādas ziņas no pilsētas?

-   Ielās nekā jauna. Izskatās, ka meiteni, ar galvas mājienu Maimi norādīja uz mani, meklē visai aktīvi, taču neviens nav izziņojis, ka viņa būtu sabiedrībai bīstama.

-  Labi, Kaito atļāvās pasmaidīt. Šķita, ka līdz ar viņa sejas izteiksmi mainās arī gaisotne, kas bija valdījusi telpā. Likās, ka es spēju pat vieglāk elpot. Diemžēl tikai īsu mirkli. Jau nākamajā vīrieša seja atguva iepriekšējo drūmo izskatu.

-   Ren, Daniel! Palūgšu jūs paskaidrot, kāds ir šībrīža stāvoklis.

Abi jaunekļi piecēlās un pagriezās pret pārējiem. Skumji nodūru galvu. Rens vēl joprojām izvairījās lūkoties manā virzienā. Pēc tā, ko uzzināju, es viņu nevainoju. Viņa vietā es droši vien izturētos tieši tāpat.

-   Esmu izpratis pirmās koda puses darbības principus. Man ir jāatzīst: biju iedomājies, ka tie būs vēl sarežģītāki, Daniels lepni un viszinīgi pavēstīja pasmaidot. Džeisons novaikstījās, izmēdot puisi.

-     Tas ir viens no daudzajiem aktivizācijas kodiem. Cik noprotu, tad pirmā programmas daļa atver vaļā visus izejas un ieejas kanālus sistēmā.

-    Vai tu varētu paskaidrot tā, lai saprot ari parastie mirstīgie? Brendons noburkšķēja. Daniels nopūties noplātīja rokas.

-     Tas nozīmē, ka tad, kad pirmā koda daļa ir sekmīgi ievadīta, visu sistēmā saslēgto cilvēku prāti uz mirkli saslēdzas vienā. Ja darbosimies pietiekami veikli, tad varēs iztikt bez lieliem starpgadījumiem, pilsētas iedzīvotāji sliktākajā gadījumā cietīs no galvassāpēm, neliela atmiņas zuduma un sliktas dūšas.

-    Cik ātri to varēs ievadīt sistēmā? Kaito jautāja.

-  Tā, lūk, ir problēma. Mums ir jāiegūst vēl pusstunda laika. Šim kodam nepieciešamas tieši piecpadsmit minūtes, pieļauju, ka arī otrs tiek ievadīts tādā pašā laika periodā, pamatojoties uz informāciju, kuru man sniedza izstrādātājs.

-   Par to neuztraucies, gan izdosies kaut ko noorganizēt, sacīja Maimi. Mazā Kima viņai blakus sparīgi māja ar galvu. Galvenais jautājums ir par otru koda daļu. Maimi paskatījās uz mani. Es apjukusi lūkojos pretī.

-   Airī! nodrebēju, dzirdot savu vārdu. Lēni pagriezos pret Kaito. Vai tā ir taisnība, ka Suzuki Takeo san ar tevi sazinās un ir pateicis, kur atrodas kods? vīrietis jautāja.

"Kā gan viņš to zina?" nodomāju, taču tad atjēdzos. Es visu biju izstāstījusi Rēnam. Jauneklis noteikti nodevis informāciju Kaito.

-   Jā? Tagad uz mani cieši skatījās visi sanākušie. Karstuma vilnis izskrēja cauri visam ķermenim.

"Sasodīts, Airī! Tu noteikti neesi tas cilvēks, kas spēj paciest publikas uzmanību!"

27

Jau kādu minūti centos pateikt kaut vienu sakarīgu vārdu, taču neveiksmīgi. Biju pārāk nobijusies, jūtot visu telpā sanākušo vaicājošos skatienus urbjamies manī. Centieni elpot mierīgi pilnībā izgāzās. Kaito pat paliecās uz priekšu, ar nepacietību gaidot manus paskaidrojumus.

"Airī, saņemies!" Pacēlu galvu. Komandas vadītājam acīs paskatīties nebija dūšas, tādēļ pievērsos viņa tumšā krekla pētīšanai, atrodot tajā vienu caurumu pie nelielās krūšu kabatas.

-   Viņa redz sapņus, kurās tēvs stāsta svarīgu informāciju. Rena balss mani iztrūcināja. Pirmo reizi divu dienu laikā viņš lūkojās uz mani bez naida. Piekrītoši pamāju.

-   Tā ir, atzinos. Sākumā tam nepievērsu uzmanību, taču tad… Apklusu. Man tomēr ļoti negribējās daudzu svešu cilvēku klātbūtnē to visu atkal stāstīt.

-  Pēdējā sapnī Airi tēvs esot teicis, ka zina, kur atrodas otra koda daļa, Rens turpināja. Biju jauneklim pateicīga par to, ka viņš mani glābj no mocībām, ko sauca par publisko atzīšanos. Jutu, kā spriedze, kas spieda sirdi pēdējās pāris dienas, atslābst. Varbūt nekas vēl nav zaudēts un es spēšu lūgt jauneklim piedošanu. Paskaidrot, ka nezināju, kāda ir Amēlijas dzīves pieredze.

-  Vai tā ir taisnība? vaicāja Veronika. Pamāju. Telpu pāršalca čukstu šalts.

-   Jā, tēvs sacīja, ka… nespēdama izteikt vārdus "kods ir mans mirušais brālis", izmisīgi gaidīju atbalstu no Rena un redzēju, ka viņš viegli pasmaida. Ja vien būtu ierīce, kas apstādinātu laiku, es būtu to izmantojusi, lai visus sastindzinātu un sajūsmināti iespiegtos. Rens smaidīja! Viņa sejas izteiksme man šķita skaistāka par varavīksni pēc lietus.

-   Koda otra daļa ir atrodama pilsētā. Ir jādodas uz Liliuma namu un jāatver kāds kaps, puisis ierosināja.

Tad no savas vietas piecēlās Maimi.

-   Ja tā, tad ir jārīkojas! To varat atstāt manā ziņā, dosimies kopā ar Brendonu, meitene ar galvas mājienu norādīja uz netālu sēdošo jaunekli, kuru es nedaudz pazinu. Biju tikusies ar viņu jau sen, pirms ierados uz dzīvi šeit. Brendons pārbiedēja mani, ielaižot Kaoru kaklā adatiņu un izslēdzot puiša kodu, lai to nevarētu izsekot valdības sūtītās programmas.

-   Pagaidiet! Veronika pacēla roku. Vai jūs tiešām grasāties ņemt vērā kaut ko tik apšaubāmu? viņa skeptiski jautāja pārējiem. Sapņi bieži vien ir tikai sapņi. Vai mums būtu jāpievērš tik liela uzmanība tam, ko redz šī meitene? Varbūt satraukumā viņas zemapziņa spēlē jokus.

Veronikai bija taisnība. Par spīti manai ticībai, ka tēvs ir atradis iespēju sazināties ar mani sapņu dimensijā, sievietes arguments šķita pat ļoti pamatots.

"Viens, divi, trīs…" skaitīju gružus uz grīdas. "Vai tiešām šajā mājā neviens netīra?" nīgri nodomāju.

-    To var izskaidrot, klusumu pārtrauca Daniels. Lūgums visiem neaizmirst, par ko mēs šeit runājām.

Tas ir cilvēks, kas piedalījies vissarežģītāko kodu izstrādē, kā arī pētījis bioaparātu ietekmi.

-   Taisnība. Kaito piekrītoši pamāja. Takeo Suzuki san ir brīnišķīgs prāts, tādēļ man nav grūti noticēt tam, ka viņš spētu atrast veidu, kā sazināties ar savu miesīgo meitu.

Telpu pāršalca klusa murdoņa. Veronika izskatījās apmierināta ar atbildi. Atviegloti nopūtos.

-   Cik ātri ir iespējams iegūt ēkas plānu? Kaito jautāja.

-   Es jau pie tā strādāju, jauneklis atbildēja. Viņa acis atkal sāka mainīt krāsu.

-   Lieliski. Tagad lūgums visiem apsēsties, Kaito pamāja ar roku, un visi atgriezās savās vietās. Izņemot Renu. Jauneklis devās pakaļ Danielam un apsēdās blakus man. Klusībā pie sevis lūdzos, lai bioaparāts nesāktu pīkstēt.

"Tu mani jau pietiekami bieži esi nodevis, klusē tagad!" pavēlēju.

-    Mums ir jārīkojas ātri, Kaito sacīja apsēžoties. Vīrietis sakrustoja rokas un domīgi vērās apkārtējos. Ir notikušas daudzas pārmaiņas, kas var nelāgi ietekmēt mūsu plānu. Ilgāk gaidīt vairs nevaram!

Visapkārt atskanēja piekrītoša balsu kņada.

-   Gatavs, plāns atrasts! Daniels iesaucās. Komandas vadītājs pasmaidīja.

-  Tad dosimies uz turieni rīt. Daniel! Vīrietis piegāja pie puiša. Tev būs ļoti maz laika, lai pārbaudītu kodu, es uz tevi paļaujos, Kaito uzlika roku jauneklim uz pleca un paspieda to.

-   Paldies par uzmanību, sanāksme beigusies. Izgulieties kārtīgi rīt būs grūta diena mums visiem! Veiksmi!

Gribēju pamest telpu pirmā, taču sajutu kādu pieskārāmies man. Atviegloti pasmaidīju, ieraugot, ka mani aizkavējis bijušais priekšnieks Akusei. Pieliecies viņš iečukstēja man ausī:

-   Neej prom, lūdzu, ir jāaprunājas.

Pagaidījis, līdz visi ir izgājuši no telpas, vīrietis aicināja mani apsēsties. Paklausīgi iekārtojos sēdeklī līdzās Akusei.

-   Airi, man tev ir jālūdz piedošana, ka nebrīdināju tevi un neko iepriekš tev netiku teicis. Vīrieša atvainošanās izklausījās skumja. Es apjuku. Par ko tieši bijušais priekšnieks šobrīd lūdza piedošanu? Aptvēris, ka nesaprotu viņa sacītā iemeslu, Akusei turpināja:

-   Redzi, todien, kad nodevu tev sūtījumu, kuru nogādāji šeit, es zināju, ka tavam tēvam ir saistība ar kodu, kas var apturēt sistēmas darbību.

Sastingu.

-Jūs… mani iesaistījāt speciāli? neskanīgi izdvesu, jūtot to, ka ar katru vārdu mana balss kļūst aizvien vārgāka. Akusei papurināja galvu.

-   Nē, iesaistīt tevi es nevēlējos. Drīzāk pasargāt. Man vajadzēja gan tev, gan Kaoru sagādāt ticamu attaisnojumu, kādēļ nebijāt kantori, vajadzēja nogādāt informāciju Kaito un pašam paslēpties. Todien agri no rīta ar mani sazinājās premjerministres padomnieks.

-   Džins Haneuls?

-Jā. Zināju, ka viņš darbojas Kaito labā, tādēļ uzticējos. Padomnieks ieteica sūtīt tevi šurp. Sacīja, ka tā tu būšot drošībā, un nekas tobrīd man nešķita svarīgāks, kā visu darbinieku pasargāšana.

Nolaidu galvu un aizdomājos: Džins Haneuls šķita pārāk iesaistīts visā notiekošajā.

-    Akusei san, vai drīkst ko jautāt? Viņš pamāja. Džins Haneuls ir valdībā ļoti ietekmīgs cilvēks. Par spīti tam, ka viņš ir mana tēva draugs, kā pats apgalvo, es īsti nespēju saprast viņa rīcības motīvus. Kādēļ gan pašas premjerministres padomniekam būtu mums jāpalīdz?

Bijušais priekšnieks pasmaidīja.

-   Airī, ne vienmēr viss šajā dzīvē ir jāsaprot, un dažkārt rīcības iemesli ir ļoti vienkārši. Padomnieks ir palīdzējis Kaito jau ilgu laiku. Kad viņš uzzināja, ka ir pazudis tavs tēvs, Džins pilnībā izmainījās. Solījās noteikti atrast Takeo san. Galu galā viņi ir labākie draugi, kopā strādāja.

Akusei vārdi sildīja sirdi. Nu es ticēju, ka tēva draugs patiešām ir labs cilvēks.

-    Man žēl, ka viss ir šādi iegrozījies. Taču es zinu, ka esi drosmīga meitene, spējīga tikt galā ar dažādām dzīves situācijām. To es saku kā tavs nu jau bijušais darba vadītājs.

Pasmaidīju. Gribējās pateikt, ka es neesmu tik drosmīga, kā vīrietis domā, ka patiesībā esmu vāja un bailīga.

-   Labi, nevēlos tevi ilgāk aizkavēt, acīmredzot ir vēl kāds, kas vēlas ar tevi aprunāties. Uzgaidi, pasaukšu viņu. Akusei piecēlās un, veltījis man uzmundrinošu skatienu, atstāja mani klusumā.

"Interesanti: kurš tas varētu būt?" nodomāju, vērojot rokturi lēni noliecamies uz leju. Šķita, ka durvis veras negribīgi, it kā tās būtu no akmens, uz kura gultos gadsimtiem sena putekļu kārta.

Beidzot durvis padevās, un istabā, neparasti samulsis, ienāca Rens. Viņu es nepavisam nebiju gaidījusi.

Mirkli pamīņājies uz vietas, viņš spēra soli uz priekšu un nomurmināja:

-   Piedod…

Šķita, ka manā prātā kāds ir sarīkojis uguņošanu. Sirds krūtīs kļuva aizvien lielāka, aizvien skaļāka. Baidoties, ka neredzamais balons aizlidos debesīs un izgaisīs, kā nebijis, sakļāvu kopā plaukstas un aizvēru acis.

"Rens uz tevi vairs nedusmojas!" nodomāju, izbaudīdama katru vārdu. Šis viens teikums bija kā cerību zvaigzne ogļu melnā naktī.

-   Lūdzu, piedod MAN, klusi sacīju. Es nezināju… man… tas ir, Daniels paskaidroja. Es sažņaudzu savainoto pirkstu, nepievēršot uzmanību smeldzošajai sajūtai.

-  Man vajadzēja paskaidrot. Un es uzvedos šausmīgi. Viņš patiesi izskatījās vainīgs.

Atļāvos pasmaidīt. Pirmo reizi vairāku dienu laikā atkal jutos mierīga. Pacēlu galvu augstāk, lai palūkotos uz jaunekli.

-   Neuztraucies, viss ir kārtībā. Aizmirsīsim to, labi? piedāvāju. Rens pamāja. Visiem dvēseles spēkiem centos noturēt sevī prieka balonu, kas rautin rāvās laukā un uz augšu. Patiesībā negribēju Rēnam izrādīt to, cik laimīga es biju. It kā mēs būtu sastrīdējušies par muļķīgu sīkumu, kas nu jau ir tāla pagātne.

-    Amēlija arī atvainojas, puisis vēl klusi nočukstēja. Un balons pārsprāga. Biju jau paguvusi aizmirst to, kādēļ Rens uz mani dusmojās. Kā zibens uzplaiksnījumi negaisa mākoņos slīdēja nesenās atmiņu ainas cita pēc citas. Pat mugura iesmeldzās tad, kad atcerējos, kā tiku nogrūsta uz grīdas. Vaigi iedegās, vēlreiz izjūtot meitenes nagu skrāpējumus.

Vai mēs varētu vairs par to nerunāt? nu jau es tikko sadzirdami lūdzu.

Rens apskāva mani. Viņa stipro roku maigums lika notrīcēt. Rīkojos mirkļa izjūtu vadīta. Ieniru dziļāk puiša skavās, aizvēru acis un lēnām ieelpoju Rena drēbju savādo smārdu. Tās šķita piesūkušās ar mašīneļļu.

Šādi stāvot, es vēlējos tikai vienu lai šis bridis nekad nebeidzas, lai jauneklis mani nekad, nekad vairs nelaiž vaļā.

Tumsa visapkārt bija bieza un necaurredzama. Vienīgais, pēc kā varēja vadīties, bija kurpju klusā klaboņa uz grīdas. Par laimi, tā nebija pārāk skaļa; tas ļāva cerēt, ka neviens nesadzirdēs nācēju.

Maimi ļoti prasmīgi lavījās uz priekšu, vienlaikus ar acīm aptverot apkārtni. Meitene starp daudzajām kapa vietu piemiņas plāksnēm meklēja īsto. To, uz kuras būtu rakstīts Suzuki.

Sēžot uz krēsla, ar rokām biju iekrampējušies mīkstajos paročos, uztraukti vērojot katru rudmates kustību trīsdimensiju monitorā, kuru Daniels bija speciāli uzstādījis, lai varētu sekot līdzi operācijai. Telpā bija sapulcējusies visa komanda. Daži mēģināja uzsākt sarunu, taču īpašu atsaucību neguva. Teiktais aprobežojās ar strupām, īsām frāzēm.

Maimi pagriezās, un kamera pārslīdēja pāri tādiem uzvārdiem kā Ruriko, Pahio un Saiko. Aizturēju elpu. Meitene bija nonākusi pie burta S. Kamera Maimi acī ļāva man redzēt gandrīz vienādās pelēkbaltās plāksnes.

Atceroties to, kā sēdēju Liliuma nama atvadu zālē un lūkojos uz sava bijušā priekšnieka smaidošo foto melnās lentēs, iesāņus pametu skatienu uz Akusei. Tas, ka vīrietis netika nogalināts Dzīves Telpas Labiekārtošanas biroja uzspridzināšanas laikā, mani no sirds iepriecināja.

Sajutu siltas plaukstas pieskārienu plecam. Rens notupās man blakus un saņēma aiz rokas. Vārgi pasmaidīju. Pie sevis pateicos visiem svētajiem un nesvētajiem gariem par to, ka šobrīd biju pārāk uztraukusies, lai pievērstu pienācīgu uzmanību reibonim, kas sāka dejot krūtīs, kad jauneklis bija pienācis klāt. Kopš bijām salabuši, es vairs nepretojos nepieredzētu izjūtu milzu vilnim, kas draudēja mani aizskalot. Zināju, ka Rena sirds nekad nedauzīsies skaļāk, ieraugot mani smaidām, nojautu, ka nekļūsim par kaut ko tuvāku kā vien draugi, taču pagaidām tas vairs nebija svarīgi. Es beidzot biju atzinusi sev, ka gaišmatainais jauneklis man patīk, un tas nebija tas pats, ko izjutu pret Kaoru. Rena klātbūtne šķita nomierinoša, kopā ar viņu jutos droša un pasargāta.

-    Esi uztraukusies? jauneklis jautāja. Piekrītoši pamāju, neko neatbildot. Baidījos, ka balss notrīcēs vai arī būs pārāk vārgulīga. Rens paspieda manu plaukstu.

"Airī, nomierinies! Neļauj vaļu jūtām! Šobrīd tev ir jākoncentrējas uz ko pavisam citu!" domās norāju sevi. Pievērsos ekrānam un pamiru. Maimi bija nonākusi līdz plāksnei, uz kuras patiešām bija iekalts Suzuki. Telpa iemurdējās.

-    Daniel, cik sarežģīti ir to atvērt? meitene jautāja. Zināju, ka viņa čukst, taču jauneklis bija uzstādījis skaļruņus visskaļākajā režīmā, un rudmates balss pieskandēja visu telpu. Daniels sēdēja istabas vidū, ieracies vados, klēpi turot pārnēsājamo datoru, kas bija savienots ar lielo monitoru. Viņš žigli klabināja taustiņus.

-   Pieslēdz to pie atkodētāja, tam nevajadzētu aizņemt vairāk par divām trim minūtēm. Nedomāju, ka kods ir sarežģīts, puisis atbildēja mikrofonā. Maimi izņēma no kabatas mazu, apaļu aparātiņu un pielika to blakus plāksnei. Momentāni Daniela acu priekšā iznira sarežģīta shēma. Viņš ar divtik lielu ātrumu sāka klabināt taustiņus. Šķita, ka vēl nedaudz un pārnēsājamais dators aizdegsies. Protams, nekas tāds nenotika, un jau pēc divām minūtēm jauneklis triumfējoši pacēla uz augšu roku, tad aptvēra, ka viņa kustību redz tikai telpā sanākušie, un sacīja:

-   Gatavs!

Skatījos, kā lēnām, gluži vai negribīgi, atveras mūsu ģimenes kaps. Zināju, ka tur iekšā jābūt divām urnām. Vienā glabājās manas vecmāmiņas, otrā mana brāļa atomu daļiņas. Kad Maimi pārliecās pāri bedrei, jutu, it kā no tās uz mani pūstu pati nāves dvesma. Uzmetās zosāda.

-   Kas ir iekšā? Daniels satraukti vaicāja. Šķita, ka visi deg nepacietībā uzzināt, vai kaps tiešām slēpj otru koda daļu.

-   Divas urnas, atbildēja Maimi. Daniela sejā parādījās plats uzvarētāja smaids. Iebāzusi roku skapītī, meitene izvilka vienu no urnām un aplūkoja to.

-   Vai šī? viņa jautāja. Daniels uzmeta man īsu skatienu. Noliegumā papurināju galvu. Urna, kuru bija izvilkusi rudmate, bija visparastākā mirušo cilvēku elementārdaļiņu glabātava. Atminējos tādu redzējusi Akusei bēru ceremonijas laikā blakus fotogrāfijai. Diezgan liels, vienā galā apaļš konteiners, kam gar sāniem iestrādātas dzesēšanas iekārtas caurulites.

-    Tā nav, ņem otru, jauneklis, atkal pievērsies datora monitoram, rīkoja. Maimi roka vēlreiz ieslīdēja iekšā nodalījumā, un meitene no tā izņēma otru urnu. Tā atšķirībā no pirmās izskatījās nedaudz neparasti. Apaļa abos galos, daudz mazāka izmēra un bez dzesēšanas iekārtas sānos. Dzirdēju Veroniku aiz sevis noelšamies. Daži, tāpat kā es, paliecās uz priekšu, lai labāk saskatītu konteineru.

-   Kā lai to atver?

-   Pagaidi, es pie tā jau strādāju, atbildēja Daniels.

-   Velns, ir vajadzīga atslēga! puisis skaļi un neapmierināti nolamājās.

-   Tu nevari uzlauzt to ar kādu šifru? Maimi vaicāja. Šķita, ka visi ir aizturējuši elpu, gaidot jaunekļa atbildi.

-  Tas nav vienkārši, un pēc piecām minūtēm eju, kurā atrodies, pārbaudīs airoboti, puisis paskaidroja.

-    Labi, tad es ņemu urnu līdzi un laižos lapās, Maimi atteica un rūpīgi ielika to plecu somā. Tad meitene aizvēra kapa plāksni. Gluži kā būtu atrautas vaļā slūžas, telpu negaidīti pāršalca aizturēto vārdu vilnis, kas pārauga aizvien skaļākās sarunās. Es vēl vēroju ekrānu, kurā varēja redzēt, kā rudmate mēro ceļu līdz galvenajai ejai un izkļūst laukā no ēkas.

-   Mammu, mazā Kima satvēra Veronikas piedurkni.

-    Maimi atrada kodu, vai ne? Veronika smaidot piekrītoši pamāja.

-  Jā, izskatās, ka koda otra daļa ir atrasta! sieviete sacīja.

Jutu, kā Rens atkal saspiež manu plaukstu un pieceļas.

-   Viss pamazām nokārtojas, puisis teica un devās aprunāties ar Dānieļu.

Sakari pazuda, Maimi nolaižoties tuneli.

"Tēvs tik tiešām ar tevi bija sazinājies!" Beidzot man bija pierādījums tam, ka es nejūku prātā no visiem pārdzīvojumiem. Beidzot es zināju, ka tēvs, lai gan ir ieslodzījumā, vismaz ir dzīvs. Es nezināju, kā viņu atradīšu, kā man izdosies tēvu izglābt, taču šobrīd par to domāt nevarēju.

"Viņš ir dzīvs!"

Smaids uzziedēja manā sejā, gluži kā pienenes agrā pavasara rītā piepilda zaļu pļavu ar zeltainu, siltu mirdzumu. Redzēju prieku ari komandas biedru sejās. Vien Kaito izskatījās tikpat nopietns kā parasti. Vīrietis bija iegrimis pārdomās.

Rens atgriezās un aicināja:

-   Ejam, esmu izsalcis kā vilks. Šodien gandrīz neko neesmu ēdis. Es zinu, ka vakariņu laiks jau sen garām, tomēr domāju, ka neviens neiebildīs, ja nedaudz parevidēšu virtuves plauktus.

28

Maimi atgriezās mājās bez starpgadījumiem. Tajā pašā vakarā Daniels ķērās pie urnas koda uzlaušanas. Biju pārāk satraukta, tādēļ sēdēju tehnikas telpā, vērodama, kā jauneklis klabina datora taustiņus. Ik pa brīdim viņš smagi nopūtās, nolamājās pie sevis un ar jaunu sparu ķērās klāt rēbusam.

Kad es izteicu vēlmi palikt kopā ar Dānieļu, viņš iebilda, sakot, ka viņam vajadzēs absolūtu klusumu. Es apsolīju nebilst ne zilbes, un jauneklis padevās, pamājot ar roku uz dīvānu un pakratot pirkstu man pie deguna, lai pildu solījumu. Šī iemesla dēļ es sēdēju jau stundu, redzēdama vienīgi puiša muguru un neizdvesdama ne skaņas. Lēnām ar nagu knibināju apsēju, kurš no pārāk biežās aizskaršanas bija atsējies un knapi turējās uz sagrieztā pirksta. Ķermenis smeldza. Dūkoņa mani sāka iemidzināt. Visiem spēkiem centos palikt nomodā, domājot, par ko šobrīd apspriežas komanda.

Pēc Maimi pārnākšanas visi savācās virtuvē, lai pārrunātu gaidāmā uzdevuma plānu. Tas šķita nedaudz savādi. Visi bez ierunām pieņēma to, ka konteinerā tik tiešām atrodas otra koda daļa. Protams, Daniels ļoti labi izskaidroja to, ka tēvs tik tiešām bija varējis ar mani sazināties, taču mani pašu, vērojot jaunekļa neveiksmīgos mēģinājumus atvērt urnu, māca šaubas. Ja nu puisis to tomēr dabū vaļā, bet izrādās, ka iekšā nekā nav? Pat ja tēvs tik tiešām bija atradis veidu, kā ar mani sazināties, tas vēl nenozīmēja, ka viņa sniegtā informācija ir patiesa. Varbūt ir vēl kāds, kas šo kodu meklējis un atradis pirms mums?

Saberzēju rokas. Telpā bija vēsi. Diemžēl baidījos piecelties un palūgt Danielam kādu siltu apģērba gabalu. Ik brīdi, kad jau šķita, ka esmu sadūšojusies, lai to izdarītu, acu priekšā parēgojās aina, kurā jauneklis uz mani kliedz. Noskurinājos. Nevēlējos vairs ne ar vienu no komandas strīdēties, jo īpaši tagad. Jācer, ka drīzumā puisim izdosies uzlauzt konteinera kodu un atvērt to.

Aizvēru acis. Tumsa, no kuras man pretī nestiepās kraupainās ķetnas, nu likās nomierinoša. No tās uzpeldēja patīkamas, mīļas atmiņas. Jau atkal domāju par tēvu un savu bērnību. Sapratu, ka tad, kad Kaito komanda izpildīs uzdevumu un apturēs sistēmu, Haneuls man palīdzēs viņu atrast. Sažņaudzu plaukstas, jūtot, kā nagi iespiežas ādā.

"Nomierinies, ar tēvu viss būs kārtībā, tu par to vari būt pārliecināta!" Dziļi ieelpoju un izelpoju. Atvēru acis. Skatiens pievērsās durvju rokturim. Iedomājos, kā to nospiežu, bet aiz tām mani gaida Rens. Smaidīgs un draudzīgs kā parasti. Bija savādi sev pašai atzīt to, ka es nevēlējos, lai puisis man būtu tikai draugs. Viņa apskāvieni bija tik gādīgi. Rena tuvumā es varētu uzturēties dienām, nedēļām, varbūt pat gadu simteņiem ilgi. Pasmaidīju.

"Airī, man šķiet, ka tu esi iemī…" Kuš! Piespiedu sevi par to nedomāt un pievērsos Danielam. Jauneklis turēja rokās urnu, pētot tās virspusi. Interesanti: ko viņš tur cerēja ieraudzīt? Varbūt kādu norādi uz to, kā tā ir jāver vaļā?

Negaidīti strauji pielēcu kājās. Kustība lika vecajam dīvānam žēli iečīkstēties. Jauneklis neapmierināti pagriezās, dusmīgi mani uzlūkojot, bet, ieraudzījis manu sejas izteiksmi, sarauca pieri.

-   Kas ir?

-   Vai tu man vari to iedot? jautāju. Puisis bija pārsteigts.

-   Kādēļ?

-  Jo man šķiet, ka es zinu, kā to varētu atvērt, apgalvoju. Daniels iesmējās. Zināju, ka jauneklis man netic.

"Airī, atceries! Es zinu, ka tu to spēj!" paskubināju sevi. Tad es to ieraudzīju. Acu priekšā. Rokas sajuta saltā metāla pieskārienu.

-   Piedod, meitēn, ja jau es to nespēju atvērt, nedomāju, ka to varēsi tu, Daniels skeptiski noteica.

-   Tu domā pārāk sarežģīti, atbildēju. Pacēlu rokas un gaisā pagriezu iedomātu vāku. Daniels turpināja mani vērot. Pabīdīju abu pušu vākus. Vienu uz kreiso, otru uz labo pusi. Pasmaidīju. Izstiepu uz priekšu roku. Jauneklis negribīgi padeva man urnu, vispirms atvienojis no tās visus vadus.

-    Pateicos, sacīju un rūpīgi saņēmu trauku abās rokās. Tirpas pārskrēja pāri kauliem brīdī, kad griezu abas daļas. Sākumā tās nepadevās, taču pēc lielāka spēka pielikšanas jutu, kā vāki izkustas. Triumfēdama redzēju, kā Daniela acis pārsteigumā iepletās, kad atbīdīju aizsargpaneli un pasniedzu urnu atpakaļ.

-   Kā? viņš jautāja drebelīgā balsī, blenžot nu jau uz atvērto urnu savās rokās.

-   Kad biju maza, reiz ielavījos tēva darbistabā. Vairs neatceros, kādēļ, bet uz galda es atradu kaut ko ļoti līdzīgu, vien tagad par to atcerējos. Vienkārši iedomājos: ja to ir paslēpis mans tēvs, tad ar koda palīdzību atvērt mehānismu būs ļoti grūti. Viņš vienmēr ir atbalstījis loģisku pieeju, tādēļ veidoja iekārtas, kurās bija kāds āķis. Ja to varēji atkost, tad atvēršana bija tīrais nieks.

-   Un to tu man saki tikai tagad? Kad esmu stundu un piecpadsmit minūtes nomocījies? jauneklis nīgri izsaucās. Vainīgi pasmaidīju.

-   Piedod. Tas bija viss, ko spēju pateikt. Negrasījos taču Danielam stāstīt to, ka šo laiku esmu aizvadījusi, domājot par Renu. Puisis gurdeni piecēlās.

-   Labi, lai paliek, viņš sacīja, novietojis trauku uz galda. Iebāzis tajā roku, jauneklis izvilka piekariņu. Tas bija ļoti līdzīgs Haneula dotajam. Nemaz nebrīnījos, ka abi projekta autoru darbi izskatījās gandrīz vienādi. Daniels atvēra to vaļā un iedeva man. Iekšā bija fotogrāfija. Tajā biju attēlota es apmēram sešu septiņu gadu vecumā. Domīgi pagrozīju piekariņu.

-    Kā tādā lietiņā var iestrādāt kodu? noprasīju, dodot to atpakaļ.

-   Fotogrāfijā.

-    Fotogrāfijā? pārjautāju. Puisis nostenējās. Bija skaidri redzams, ka viņš man diez kā nevēlas to visu skaidrot.

-   Tā sastāv no skaitļu koda, kuru ievadot datorā var iegūt nepieciešamo, puisis strupi atbildēja. Un tagad netraucē man, labāk aizej un pasaki, ka urna ir atvērta un pēc pusstundas Kaito var nākt šurp.

Pamāju un vēru vaļā durvis. Tur, gluži kā manās fantāzijās, stāvēja Rens. Jauneklis pamāja un ieskatījās telpā. Pieliecies man tuvu klāt, puisis čukstēja:

-   Nu, kā ir?

Gribēju atbildēt, taču pasteidzās Daniels.

-   Viss kārtībā, jau darbojos ar kodu.

-   Tās ir lieliskas ziņas! Rena acīs es redzēju neviltotu prieku. Taču tev vajadzētu atpūsties! Jauneklis uzlika uz manas galvas plaukstu, sabužinot matus. Atkal jutu savās krūtīs piepūšamies prieka balonu. Pamāju un nožāvājos. Rens klusi iesmējās.

-   Paldies tev, Airi, viņš sacīja.

-   Par ko? Biju neizpratnē.

-   Par to, ka ļauj man ticēt. Pēdējā laikā šeit ir bijis pārāk daudz drūmu notikumu, un nu viss virzās uz priekšu. Viss notiek, un daļa no tā ir tieši tevis dēļ.

Mani vaigi sakarsa. Rens satvēra manu plaukstu savējā, un ķermenim cauri izstrāvoja elektrības vilnis. Šķita, ka nogurums un miegs ar šo vienu pieskārienu ir aizslaucīts kā nebijis.

Atgriezos realitātē vien tad, kad prātā jau beidza skanēt trešās mīlas dziesmas akordi.

No rīta pamodos ļoti agri, tā arī īsti neizgulējusies. Naktī biju redzējusi dažādus haotiskus sapņus, trūkos augšā nosvīdusi un tad atkal iekritu atpakaļ trauslā miegā.

Piecēlos un izstaipījos. Kad vilku mugurā savas drēbes, atskārtu, ka tās ir tīras. Krekls smaržoja ļoti svaigi, un no biksēm bija pazudis tējas traips, kuru tur uzmetu vakariņu laikā. Pateicos tam, kurš ir paveicis tik patīkamu darbu, un steidzos laukā no istabas.

Kad iegāju virtuvē, atklājās, ka neesmu vienīgā, kura tik agrā rīta stundā vairs neguļ. Veronika lielā bļodā maisīja baltu pulveri, Džeisons un mazā Kima sēdēja pie galda, vērojot mātes darbu. Maimi lēniem malkiem no krūzes dzēra kūpošu dzērienu.

-    Labrīt, klusi sveicināju. Man atbildēja ar tikko sadzirdamu ņurdienu.

-    Pašapkalpošanās, Veronika sacīja, pamājot uz galda pusi. Uz tā stāvēja dažāda lieluma pārtikas bļodas. Tur bija gan svaigi cepta maize, gan dārzeņi un, man par lielu pārsteigumu, nedaudz žāvētas gaļas. To ieraugot, jutu, kā mutē sariešas siekalas. Ilgi negaidot, ķēros pie brokastīm.

Pēc pusstundas ieradās Daniels. Puisis izskatījās samiegojies. Sapratu, ka viņu kāds bija speciāli pamodinājis. Jauneklim sekoja Rens un Kaito. Ieraugot gaišmati, silti uzsmaidīju puisim. Rens man pamāja, pienāca blakus un palūkojās uz galdu. Šķita, ka sirds atkal sāk dauzīties skaļāk.

-   Oho, gaļa! jauneklis sajūsmināts iesaucās, paķēra gabaliņu un ātri apēda. Puiša sejā iegūlās apmierināta izteiksme.

-    Nepārēdies! Veronika smējās. Enerģija būs nepieciešama, taču ja tev kādā atbildīgā brīdī sāks sāpēt vēders…

-   Neuztraucies, esmu izturīgs, Rens atsaucās, izzvejojot no zaļas bļodas kraukšķīgu gurķi.

Novērsos. Par spīti tam, ka gaisotne telpā šķita draudzīga, jutu spriedzi kā novilktu diegu pāri aizai, pa kuru jātiek otrā pusē. Saprotot, ka nespēšu to izturēt, pateicos par brokastīm un devos laukā.

Nonākusi līdz savai istabai, es veltīju īsu mirkli durvīm tieši pretī. Aiz tām dzīvoja Amēlija. Cerēju, ka meitene jūtas labāk.

Iegājusi istabā, tūlīt iekritu gultā. Pavēros griestos, pārskatīdama nu jau tik pazīstamās plaisas. Nebiju pamanījusi, cik ļoti esmu paguvusi pierast pie šīs vietas. Vairs nebrīnījos, ka apkārtējie to sauca par mājām, par spīti putekļiem, gružiem un noplukušajam izskatam. Ne jau āriene šo vietu padarīja mājīgu, bet gan cilvēcisks siltums, kuru apkārtējie deva cits citam, kuru Rens sniedza man.

Vai pēc šodienas es jaunekli vēl redzēšu? Atcerējos: Haneuls sacīja, ka tad, kad kods tiks atrasts, mani nogādās viņa namā, no kurienes varēs sākt tēva meklējumus. Jutos neizmērojami pateicīga šim vīrietim, kā ari lepna par to, ka tēvam ir tik labs draugs. Viņš gan komandas, gan manā labā bija izdarījis tik ļoti daudz.

Vai pēc tēva atrašanas mēs varēsim atgriezties pilsētā? Ja sistēma tiks iznīcināta, kas notiks? Tās izveidotāji padosies, un Nironā varēs dzīvot mierīgi, nebaidoties par to, ka tevi kāds kontrolē? Vai arī tieši otrādi mēģinājums iedragāt vadītāju varu tiks uzskatīts par dumpi un visi, kas tajā bija iesaistīti, tiks notverti, un iemesti cietumā? Strauji ievilku elpu, iztēlojoties visai baisu skatu ar rūpnīcu rajona cilvēku sodīšanu.

"Labāk par tik nelāgu nākotni nedomā, Airī!"

Vajadzēja koncentrēties uz pozitīvo. Vizualizēju to, kā satiekos ar tēvu. Kā viņš mani apkampj un es jūtos drošībā. Kā viņš saka: nu viss ir labi un briesmas palikušas aiz muguras. Pasmaidīju un pieslējos sēdus. Vajadzēja iet atpakaļ. Es nespētu nosēdēt savā istabā visu dienu, neko nedarot. Zināju, ka kādam noteikti būs nepieciešama mana palīdzība. Varbūt es beidzot varētu pieteikties dažās telpās izslaucīt grīdu, kurās tā, kā šķita, nebija tīrīta vēl no aizpagājušajiem Ziemassvētkiem?

Nironas vakari mēdz būt drēgni. Izgāju no ēkas un palūkojos uz priekšu, kur mani gaidīja smalks melnas krāsas auto. Nodrebinājos, jūtot vēso vēju.

No mašīnas izkāpa reiz jau satiktais Šou Minakami. Vīrietis draudzīgi pamāja un pienāca klāt, lai sasveicinātos ar Renu. Puisis bija iznācis mani pavadīt. Sarokojies ar Šou, viņš pārmija dažus vārdus par gaidāmo vakaru un pagriezās pret mani. Lai arī cik ļoti es nevēlējos atvadīties no Rena, man nebija citas izvēles kā atgriezties Haneula namā. Vajadzēja sākt tēva meklējumus, kā jau premjerministres padomnieks bija solījis.

-   Prieks, ka satiku tevi, Airī san, jauneklis paklanījās. Es klusi iesmējos.

-   Gan jau vēl tiksimies! cerīgi atbildēju un iesēdos mašīnā.

-   Pagaidi! Rens atbalstījās pret durvīm.

-   Vecīt, mums nav daudz laika. Airī nav īstais cilvēks, kas varētu pārāk bieži rādīties laukā, viņa vēl joprojām ir meklēšanā, ja neesi aizmirsis, Šou neapmierināti burkšķēja.

-   Zinu, Rens atsaucās un pieliecās man klāt. Saņēmis mani aiz rokas, viņš plaukstā iespieda kaut ko mazu un četrstūrainu. Neizpratnē palūkojos uz jaunekli. Tas ir mazākais digitālais komunikators, kādu Daniels ir spējis sameklēt. Ja tev ir nepieciešama palīdzība vai vienkārši vēlies ar mani sazināties, aktivizē ierīci. Nepazaudē to, labi? Es noteikti vēlēšos ar tevi aprunāties, kad viss būs galā. Nevar zināt, kas tālāk notiks un… kad mēs atkal tiksimies.

Pamāju un ieliku ierīci kabatā. Jauneklis aizcirta auto durvis, un Šou uzsāka pacelšanos.

Lidojot pāri Nironai, vēroju namu jumtus, pūloties aizmirst par nelabumu. Tur, pa kreisi no lielā iepirkumu centra, atradās mana skola. Pāris ielas uz priekšu bezmaksas medicīniskais centrs. Lidojot garām mājai, kur dzīvoju, aizvēru acis. Atminējos to, kā no rītiem dažreiz mēdzu aizgulēties un izvelties no gultas, sapinoties segā. Interesanti: vai Simo kāds ir uzlādējis? Negaidīti sajutu vainas apziņu par to, ka pametu dzīvoklī šo mīļo iekārtu. Protams, tā nevar nomirt, jo bija tikai skrūvīšu un vadu savienojums, nosegts ar zilu panelīti.

Jutu augstumu samazināmies. Klusībā pie sevis pateicos visiem svētajiem un nesvētajiem gariem par to, ka šoreiz biju pārcietusi lidojumu daudz veiksmīgāk nekā parasti.

Nolaižoties premjerministra padomnieka Džina Haneula nama pagalmā, prātoju par to, vai man atkal nāksies pārģērbties.

Mūs sveica Kanako, ātri ievedot neparastajā mājā. Robots izskatījās satraukts.

Airī san, lieki nekavējieties, dodieties pie Haneula sama. Viņš jūs jau gaida ar labām ziņām!

29

Kautri ielūkojos telpā. Tā bija vāji apgaismota. Uz sienas, pie kuras vēl nesen atradās grāmatu plaukts, pilns ar bieziem sējumiem, tagad bija piestiprināts liels trīsdimensiju ekrāns, gluži tāds pats kā Daniela laboratorijā.

-   Airī san, labvakar! vīrietis piecēlās un iepleta rokas. Droši nāc iekšā! Sēdies, jūties kā mājās.

Aizvēru aiz sevis durvis un iekārtojos sēdeklī otrpus galdam. Haneuls apsēdās un ar galvas mājienu norādīja uz monitoru.

-  Domāju, ka jūs varētu interesēt operācijas iznākums, tādēļ es pieslēdzos Maimi san lēcā iebūvētās kameras raidītajam signālam. Mēs visu dzirdēsim un redzēsim.

-    Haneul san, Kanako sacīja, lai steidzīgi dodos pie jums, jo esot kādi jaunumi, klusi ierunājos. Padomnieks iesita sev pa pieri un pasmaidīja.

-   Ak, pareizi, es taču jums vēl nepateicu. Airī san, mēs esam atraduši Takeo Suzuki.

Aizturēju elpu. Cieši skatījos uz vīrieti, cenšoties uzminēt, vai viņš saka patiesību.

-   Tiešām? es bikli pārjautāju. Haneuls piekrītoši pamāja. Nespēdama noturēties sēdus, pielēcu kājās. Uztraukumā drebēja rokas.

"Tētis ir atrasts!" nodomāju, un mana sirds iedziedājās priekā.

-   Kur viņš ir? Vai ar viņu viss ir kārtībā? Vai tēvs nav pārāk savainots? apbēru padomnieku ar jautājumiem. Vīrietis norādīja uz ekrānu.

-   Jūsu tēvs ir drošībā, neuztraucieties. Dosimies pie viņa kopā, šobrīd Takeo san atkopjas un tiek rūpīgi uzraudzīts un… Šeit Haneuls ieturēja īsu pauzi, paieskājot zodu, …aprūpēts. Tādēļ es jums ieteiktu pievērsties ekrānam un nedaudz paciesties.

Neapmierināti paklausīju padomnieka lūgumam un atslīgu atpakaļ sēdvietā, pievērsdamās tam, kas notika uz ekrāna. Šobrīd Maimi jau līda laukā no vadu šahtas.

-   Labi, ka lielākā daļa ēku ir savienotas ar šīm pazemes ejām. Tas ir tik ērts pārvietošanās līdzeklis. Haneuls paņēma no galda caurspīdīgu glāzi un iedzēra malku tajā esošā šķidruma.

Skeptiski saraucu pieri.

"Tu nekad tur neesi bijis. Ja būtu, šādi neteiktu."

Aiz Maimi laukā no lūkas izkāpa Brendons. Viņš aizvēra vāku un palūkojās uz meiteni, pakustinot lūpas. Diemžēl nesapratu, ko puisis čukstēja tas bija tik klusi, ka nevarēju sadzirdēt.

-  Tagad viņi dosies pa galveno eju, cita ceļa nav. Kameras un drošības sistēmu Daniels noteikti jau ir paspējis uzlauzt, Haneuls apmierināti teica. Uzmetu vīrietim īsu skatienu. Nespēju saprast, kādēļ viņš komentē notiekošo. Pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav, meitene izgāja no telpas. Nokļuvusi līdz stūrim, aiz kura sākās eja, rudmate pacēla roku, pamājot pāriniekam, kurš sekoja meitenei pa pēdām.

Izlīkumojuši pa gaiteņu labirintu, abi nonāca līdz lielām divviru durvīm. Maimi atkāpās un izņēma no kabatas mazu, pogai līdzīgu ierīci. Es to pazinu. Tas bija miniatūrs komunikators. Rens tieši tādu pašu man iedeva atvadoties.

Uzspiedusi sakaru pogu, meitene vēroja, kā viņas priekšā iznirst Daniela seja.

-   Esam pie ieejas. Kā to atvērt? viņa jautāja. Iestājās klusums, kura laikā jaunekļa seja izzuda no redzesloka. Nākamajā mirklī viņš parādījās ekrānā, sakot:

-   Brendonam ir līdzi nepieciešamā aparatūra, pielieciet pie sadales kastes dzeltenā vada kādu no atkodētājiem… Sakari pārtrūka. Maimi iebāza kabatā komunikatoru un pamāja, lai pārinieks sāk darboties.

Dzirdēju Haneulu nopūšamies.

-   Tas jauneklis, tas Daniels. Vienmēr domā tik sarežģīti. Ja vien viņš zinātu, ka vērt vaļā šīs durvis nav nepieciešams, vīrietis pukstēja. Vēlējos vaicāt, kā gan citādi viņi varētu iekļūt telpā, tomēr, sadzirdot būkšķi, kas atbalsojās pa visu istabu, nolēmu, ka visi jautājumi pagaidīs.

Atvēruši durvis, Brendons un Maimi devās tālāk. Abi pagāja garām daudziem gaiteņiem un kabinetiem, nokļuva līdz kāpnēm un uzkāpa otrajā stāvā.

-    Tieši tā, manas mazās pelītes, galvenais dators atrodas vien pāris soļu attālumā no jums, aiz tām necilajām, pelēkajām durvīm. Haneuls piecēlās. Viņš sasita plaukstas un uzrunāja mani: Airī, varbūt esi izsalkusi? Noliegumā papurināju galvu, vērojot, kā Brendons atbloķē durvis un abi ar Maimi ieiet telpā. Tajā brīdī attēls noraustījās. Pazuda skaņa, un ekrāns kļuva miglains un gaišs.

-   Kas notiek? es uztraukti jautāju.

-   Nelieli traucējumi, padomnieks mierīgi atbildēja. Taču tas nav tik svarīgi, jo iznākumu mēs ar tevi jau zinām, vīrietis plati jo plati pasmaidīja, nolikdams uz galda dzēriena trauku. Ak, pareizi, tev taču par to nav ne mazākās nojausmas, mīļā, mazā Airī.

Par ko padomnieks runāja? Vai šķidrums viņa krūzē bija aptumšojis vīrieša prātu? Kādēļ viņš mani dēvēja par mazu un mīļu?

-   Airī, ļauj man tev atklāt kādu noslēpumu, vīrietis murmināja. Aši viņš mēroja attālumu starp mums abiem un pieliecās tik tuvu klāt, ka nevilšus notrīcēju. Tavs tēvs ir šeit, viņš sacīja. Strauji ieelpoju un iepletu acis. Jutu, kā tajās sariešas asaras. Šķita, ka man pāri pārveļas dažādu izjūtu jūklis: prieks, izmisums, sajūsma, satraukums.

-   Kur viņš ir?

Haneuls atliecās atpakaļ un piegāja pie galda. Ieslēdzis iekšējo nama sakaru tīklu, vīrietis izsauca Šou. Strauji pielēcu kājās. Biju gatava skriet, cik tālu vien vajadzēja, lēkt pāri aizām un rāpties klintīs. Iedomājoties, ka beidzot atkal redzēšu tēvu, jutu sirdi skaļi dauzāmies. Bioaparāts uzstājīgi iepīkstējās, taču tas mani vairs nekaitināja.

Ja nu viņš bija savainots? Papurināju galvu. Zināju, ka tēvs noteikti pa šo laiku bija novājējis. Mani sagrāba bailes, un saltas trīsas pārskrēja pāri ķermenim.

-   Tēti… nočukstēju, sažņaudzot plaukstas.

Ienāca padomnieka šoferis. Uzsmaidīju Šou, taču

vīrietis uz to nereaģēja.

-   Airī, tā kā es šodien jūtos labi, jo viss ir noticis tieši tā, kā paredzēju, es tev atklāšu vēl vienu noslēpumu.

Nebiju pamanījusi, ka Haneuls bija nostājies man aiz muguras. Uzlicis rokas man uz pleciem, viņš pieliecās pie auss un medaini dudināja:

-    Man prieks, ka tu esi Takeo meita. Tikai tu, lai izglābtu savu tēvu, varēji iekustināt spēles kauliņus tieši tā, kā es to vēlējos. Redzi, mīļumiņ, tavs tēvs šajā namā nav viesis, bet gan gūsteknis.

Vīrieša tvēriens kļuva tik spēcīgs, ka es sāpēs saviebos. Vispirms šķita, ka esmu pārklausījusies. Haneuls taču neteica, ka mans tēvs ir gūsteknis labākā drauga namā?

-   Ko jūs ar to domājat?

Vīrietis nogrozīja galvu.

-    Neizliecies par muļķi, viņš uzrēja tik skaļi, ka sarāvos. Vai tu tiešam domāji, ka esmu tā prātu izkūkojušā cilvēka pusē? Takeo idejas ir pārāk nestabilas, pārāk trakas, lai pieļautu to īstenošanu. Viņš apdraud visu! Ideālā sistēma viņa dēļ varētu būt iznīcināta. Tādēļ man vajadzēja panākt to, ka tavs tēvs, naivo meitēn, ir izolēts un nespēj nevienam nodarīt kaitējumu.

-   Jūs nolaupījāt tēvu? Nespēju pazīt savu balsi. Tā drebēja, izrunājot vārdus. Cik ļoti bija izmainījusies Haneula seja! Tā pauda pārākumu un sajūsmu.

-   Protams, vīrietis atbildēja tā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Sagrīļojos. Cilvēks, kuram vēl nesen pateicos par to, ka viņš sniedzis tik lielu palīdzību, izrādījās melis. Haneuls atkal plati pasmaidīja.

Aizved, lūdzu, mūsu gūstekni pie viņas tēva. Es zinu, ka abi ļoti vēlas satikties, vīrietis pavēlēja.

-   Man šķita, ka jūs esat taisnības pusē, nomurmināju, dzirdot aiz sevis soļus.

-   Es esmu īstajā pusē! padomnieks stingri noskaldīja un uzgrieza muguru. Šou sagrāba mani aiz rokas. Es nepretojos. Nebiju spējīga. Vienkārši nezināju, ko šādā situācijā darīt.

-   Kā tad ar kodu? Tas tika atrasts! Sistēma būs iznīcināta! izsaucos.

Vīrietis strauji pagriezās. Viņš piegāja pie galda un paņēma rokās dzēriena glāzi. Brīdi raudzījies brūnajā šķidrumā, Haneuls atbildēja:

-   Tas nav īstais kods. Tas ir vien smieklīgs pakaļdarinājums. Brīnījos, ka Daniels to nesaprata, lai gan visi uzskata viņu par patiesi gudru cilvēku. Šobrīd Maimi un Brendons jau noteikti ir sagūstīti. Ak jā, par Renu vari neuztraukties. Aizsūtīju puisim un pārējai komandai nelielu pārsteiguma dāvanu, lai arī viņiem nebūtu garlaicīgi.

Dzirdot jaunekļa vārdu, nobālēju. Jutu uzliesmojam dusmas. Mēģināju izrauties no Šou tvēriena, locījos, grozījos un spēru, taču viss velti. Vīrietis pat neizkustējās. Bija jābrīdina Rens! Vajadzēja pateikt, ka viņi ir briesmās! Negaidīti atcerējos komunikatoru, kuru jauneklis man bija iedevis atvadoties. Vai es to spētu iedarbināt, nevienam nemanot? Kā gan brīdināt jaunekli? Cik vien uzmanīgi spēju, ieslidināju brīvo roku kabatā un piespiedu mazās ierīces aktivizācijas pogu. Kaut nu nostrādātu! Kaut nu neviens nepamanītu!

-Jūs esat nelietis, izgrūdu. Nodevējs!

Ak, paldies, Airī. Haneuls nedaudz paklanījās. Viss ir nokārtojies. Jo jūs gluži kā peles devāties pa labirintu uz priekšu, lai iegūtu sieru. Nebiju domājis, ka viss būs tik vienkārši.

Dusmās turpināju spārdīties, vienlaikus cieši turot komunikatoru plaukstā un gaidot, kad tas novibrēs, savienojoties ar Renu. Tā kā patiesi gribēju aizsniegt Haneulu un izskrāpēt vīrietim acis, tas lieti noderēja, jo man nevajadzēja likt lietā savas sliktās aktiermākslas prasmes, lai noslēptu to, ko cenšos izdarīt.

-    Kā jūs tā varējāt? Tēvs ir jūsu draugs! kliedzu. Šou atlauza manu roku aiz muguras, un es sāpēs ievaidējos. Komunikators izslīdēja man no rokas un nokrita uz grīdas. Visi sastinga. Haneuls ar interesi vēroja, kā viņa priekšā parādās Rena sasārtusī seja.

-   Airi, kas noticis?

-   Ren, bēdz! Tas bija viss, ko paspēju pateikt, pirms Šou uzmina ierīcei ar kāju. Dzirdēju, kā zem viņa spēcīgā auguma komunikators nokrakšķ. Kauna asaras lija pāri maniem vaigiem.

"Airī, tu esi bezspēcīga! Tu nevienam nevari palīdzēt!"

-   Tā gan darit nevajadzēja. Vai tad tu nesaproti, ka tieši tādēļ, ka Takeo ir mans draugs, man vajadzēja viņu apturēt. Tu neesi dzirdējusi pat piekto daļu viņa ideju. Vīrietis būvēja trauslas pilis uz plūstošām smiltīm. Kādam bija viņš jāapstādina! Un padomnieks pamāja, lai mani ved prom.

Tiku nesaudzīgi iemesta tumšā, aukstā skabūzī. Bijām nama pagrabā. No griestiem pilēja ūdens, klona sienas šķita noklātas ar zirnekļu tīkliem. Šis senatnes moku kambara interjers tik ļoti neiederējās modernajā, tehnoloģiski attīstītajā ēkā. Aizcērtoties durvīm un nopīkstot datorizētajai slēdzenei, zuda pēdējais palsais gaismas stariņš. Klusi šņukstot, piespiedos pie sienas.

"Domā, Airī, domā!" mudināju sevi, taču nespēju rast izeju no šī stāvokļa, lai arī kā centos. Krūtīs kaut kas iedūra, elpa paātrinājās. Nespēju valdīt asaras. Vēl nekad nebiju jutusies tik bezcerīgi. Rens bija briesmās, Maimi un Brendons sagūstīti. Iespējams, es vairs nekad neredzēšu tēvu, kas bija iesprostots kopā ar mani šajā namā.

"Tu nedrīksti padoties, Airi!" atgādināju sev. Vajadzēja noslaucīt asaras un piespiest sevi domāt. Izejai jābūt vienmēr!

Telpas stūri kaut kas sakustējās, un es salēcos. Lūkojos tumsā, cenšoties tajā kaut ko saskatīt. Kad acis jau labāk orientējās telpā, es sapratu, ka pazīstu cietuma kameras biedru. Tas bija mans tēvs! Pieslējos stāvus un, turoties pie mitrās klona sienas, taustīdamās nokļuvu līdz viņam.

-   Tēti? neticīgi čukstēju aizlauztā balsī. Tēvs lēni pacēla uz augšu galvu un paskatījās uz mani. Nespēju saprast, vai viņš atpazīst savu miesīgu meitu vai ne. Tēvs ar novājējušu roku pieskārās manam vaigam. Plaukstas āda bija raupja, saplaisājusi, taču pieskāriens, gluži kā agrāk, bija silts un iedrošinošs.

-  Airi… skaidri dzirdēju atskanam savu vārdu. Pārsteigumā iepletu acis. Varēju apzvērēt, ka tēva lūpas nekustējās. Paspiedu viņa roku un panācos vēl nedaudz tuvāk. Raugoties uz izkāmējušo, izvārdzināto stāvu, es gribēju dusmās ārdīties, taču zināju, ka no tā nav nekādas jēgas.

"Airī, tu pie visa esi vainīga!"

-   Lūdzu, piedod man, tēt, klusi čukstēju un skumji nokāru galvu.

-   Meitiņ, tev nav par ko man lūgt piedošanu, jo viss ir kārtībā! tēvs sacīja. Viņš bija aizvēris acis, atspiedies pret sienu un nekustējās. Kā viņš spēja ar mani sazināties? Vai Takeo piemita telepātija? Vai arī tas bija tas pats veids, kādā viņš parādījās manā sapnī? Varbūt viņš bija ļāvis sevī iemontēt kādu ierīci, kas paplašināja smadzeņu darbību un ļāva viņam izmantot parastiem cilvēkiem nepieejamas spējas?

"Ja nu šeit ir novērošanas kameras?" iedomājos un iekniebu sev plaukstā. Kamerā tādas noteikti bija! Tātad sarunāties skaļi nebija droši. Noliecos un uzliku galvu uz tēva pleca tā, lai varētu čukstēt viņam ausī.

-   Tēti, nekas nav kārtībā! Mēs abi esam ieslodzīti, komandai draud briesmas, un kods nav iznīcināts.

-   Un tā tam ir jābūt. Citādi tu nenokļūtu pie manis, tēvs atbildēja un satvēra manu roku savējā. Viss notiek pēc plāna.

-   Kāda plāna? Vai tēvam bija kāda ideja, kā tikt galā ar visām problēmām?

-    Kad mani sagūstīja Haneuls, viņš paskaidroja: tas tiekot darīts tādēļ, ka uzskata manas idejas par trakām, tēvs uzsāka stāstīt. Patiesībā viņš tikai baidījās no pārmaiņām, baidījās zaudēt visu, ko šo daudzo gadu laikā ir ieguvis. Ja sabruktu sistēma, viss mainītos. Haneuls zaudētu savu amatu, naudu, un, ja viņa pētījumu rezultāti nonāktu atklātībā plašākai sabiedrībai, tad tas apdraudētu viņa dzīvību. Tieši tādēļ padomnieks ieguva Kaito uzticību un sāka palīdzēt vīrietim un komandai, izstrādājot plānu. Viņš aizgādāja tevi pie pārējiem, lai tu palīdzētu atrast kodu, jo Haneuls ticēja, ka tu to spēsi. Viņš ticēja, ka es tik tiešām esmu paslēpis kodu tik neapdomīgā vietā kā darba telpas vai mājas. Savā neapdomībā viņš mani novērtēja krietni par zemu.

-    Kā tad ar kodu Liliuma namā? Tēvs vārgi pamāja ar galvu.

Haneula ideja. Viņš cerēja šādā veidā apmuļķot komandu.

Man kļuva vēsi. Piespiedos tēvam ciešāk, turpinot uzmanīgi klausīties.

-   Viņš saprata, ka Kaito nespēs pierunāt rimties, bet, rīkojoties pats uz savu roku un atklāti iznicinot komandu, baidījās apdraudēt sevi. Viņš nojauš, ka Kaito ir pieejama informācija, kas skar viņa pētījumus, tādēļ daudz vieglāk bija palīdzēt viņam satikt tevi un atrast kodu, savienot abas tā daļas un nobloķēt sistēmu. Šādā veidā Haneuls cerēja apmānīt Kaito, pierādot, ka viņš ir vien bandinieks milzīgā šaha laukumā un ka bīstamie bioaparāta pētījumi un eksperimenti patiesībā nebija no viņa atkarīgi. Haneuls ir cilvēks, kas domā tikai par vienu sevi.

-   Ko lai mēs tagad darām? nenoturējos nepajautājusi.

-    Neuztraucies, Airī. Par laimi, Haneuls ir no tiem cilvēkiem, kas mēdz lūkoties tālumā, bet nepamanīt to, kas ir paša degungalā. Kods ir drošībā.

-   Kur tad tas atrodas? vaicāju, cenšoties pēc iespējas mazāk kustināt lūpas, cerēdama, ka šeit tomēr nav noklausīšanās ierīču.

-   Tepat, atbildēja tēvs, manā priekšā.

Apjukusi ar skatienu ieurbos tumsā, redzot vien vēso

grīdu, kailās, miklās sienas un īpaši lielu zirnekli, kas veica savu dienišķo ceļojumu no viena kameras gala līdz otram. Bija jāatzīst, ka es neredzēju nevienu lietu, kurā varētu iestrādāt kodu.

-   Es nesaprotu, atzinos.

-   Airī, meitiņ, tēva balss bija gandrīz nedzirdama. Kods esi tu!

30

Vai es pārklausījos, vai ari tēvs tiešām tikko kā pavēstīja, ka kods, kas var apturēt sistēmu, esmu es? Kā kaut kas tāds var ienākt prātā? Kā cilvēkā varēja iestrādāt kodu un pēc tam aktivizēt? Attēlos iestrādāti skaitļu kodi šķita tīrais nieks salīdzinājumā ar šo.

-   Tas taču ir neiespējami! Tēvs pasmaidīja.

-    Ir iespējams. Viņš sakustējās. Tēvs noglaudīja manu galvu. Viņa ķermenis trīcēja. Bailēs aptvēru, ka tēvam ir steidzami nepieciešama medicīniska palīdzība, ēdiens un ūdens. Par to, kas varētu notikt, ja viņš to tuvākajā laikā nesaņems, pat domāt nevēlējos.

-   Kā tas ir iespējams?

-   Mēs ar Haneulu strādājām kopā vienā laboratorijā, kad abi bijām jauni un es vēl nepazinu tavu māti. Kad iepazināmies ar Majuko, kods jau bija izstrādāts. Zināju, ka man tas ir jāpaslēpj tā, lai neviens, izņemot mani, to nespēj atrast. Kad tu biji maza, es pārprogrammēju tavu bioaparātu, iestrādājot tajā kodu tas turpināja sūtīt ienākošo un izejošo signālu, taču tālāka piekļuve tika slēgta. Ievietoju tajā īsu aktivizācijas paroli. Tieši tādēļ man tik ļoti vajadzēja, lai nokļūsti šeit. Pats es izbēgt nevarētu.

-   Kā to var aktivizēt?

-    Visai sarežģīti. Sākumā man ir jāpiekļūst tavam bioaparātam, lai to atbloķētu. Tad caur tevi var palaist izejošo signālu uz visiem bioaparātiem pilsētā. Tālāk jau no tiem iespējams sūtīt informāciju uz centrāli, kurā tā tiks apstrādāta un nosūtīta datoram. īsi sakot caur tevi var piekļūt sistēmai.

-   Kas man ir jādara? Kā tu vari piekļūt aparātam?

Vīrietis ar galvas mājienu norādīja uz pretējo pusi.

Tur, uz grīdas, atradās īpaši liels akmens. Viens tā gals bija ass.

-   Vienīgais veids, kā es varu atbloķēt tavu bioaparātu, ir, ja piekļūstu tam tiešā veidā, citas iespējas nav, tēvs atbildēja. Ledainas trīsas pārskrēja cauri kauliem, saprotot, kas ir jādara. Pieceļoties pamāju ar galvu. Lēni aizgāju līdz akmenim. Apsēdos uz grīdas un novilku jaku, nometot to sev līdzās. Palūkojos uz tēvu. Viņa acis bija ieplestas, viņš uzmanīgi vēroja katru manu kustību.

"Airī, tagad nu gan nomierinies!" nodomāju, taču zināju, ka vēl nedaudz un nodevīgais bioaparāts iepīkstēsies. Klusībā lūdzot, kaut neviens mūs šobrīd nenovērotu, pieliku roku pie šķautņainā akmens, sakodu zobus un ar strauju kustību pārbraucu pāri tā asajai daļai. Tūlīt ari sajutu, kā kaut kas karsts tek uz leju. Visu ķermeni sagrāba sāpes, un es tik tikko noturējos neiekliedzoties. Galva dunēja, ausīs zvanīja, skatiens aizmiglojās. Vien attāli dzirdēju to, kā tēvs pierāpo pie manis. Viņš satvēra manu roku un iedeva jaku, liekot iekosties tajā. Izdarīju, kā pavēlēts. Nākamajā brīdī vēl lielāks sāpju vilnis pāršalca augumu. Nekas, ko biju sajutusi savā dzīvē līdz šim, nelīdzinājās tam, ko jutu šobrīd. Šķita, ka visas maliņas deg negantās liesmās. Nespēdama noturēties, iekliedzos. Par laimi, audums mutē noslāpēja skaņu. Pagāja apmēram minūte, bet sāpes nerimās.

Asaras aumaļām tecēja pāri vaigiem. Ķermeni it kā graizīja tūkstošiem sīku asmenīšu. Bet varbūt tie bija mazi tumsas briesmoņi, kas koda un skrāpēja? Centos tos aizgaiņāt ar rokas mājienu, taču aptvēru, ka nespēju pakustēties. Mans ķermenis bija paralizēts. Lai arī ko es darīju, sāpes kļuva aizvien spēcīgākas. Pamazām sāku zaudēt saikni ar realitāti. Šķita, ka kāds censtos noregulēt senu radioaparātu, jo šņākoņa visapkārt te pieņēmās spēkā, te pieklusa. Plaksti vērās ciet. Tie bija smagi kā svins.

Kāds man iesita pa vaigu.

-   Airī, neatslēdzies! dzirdēju tēvu saucam. Pūlējos izpildīt viņa lūgumu, taču tas bija ārkārtīgi grūti. Atskanēja šņirkstoņa, un es gurdeni nolaidu acis uz leju.

"Kas tas par šķidrumu?" Pieskāros peļķei zem manis. Pirkstu gali sataustīja kaut ko biezu un siltu. Asinis.

Roka noslīdēja gar sāniem. Pavēros tēvā. Viņš savā priekšā turēja mazu ierīci. No tās uz manu roku stiepās garš vads. Iekārtas panelis bija atvērts, un viņš pētīja mikroshēmu. Tā mirgoja un katru piekto sekundi iepīkstējās. Sapratu, ka tas ir bioaparāts.

-   Vairs nav ilgi, signāls jau tiek sūtīts, tēvs, neatraujoties no uzdevuma, mierināja. Gribēju pamāt ar galvu, taču nepietika spēka. Šķita, ka līdz ar asinīm no manis ir iztecējusi visa enerģija.

-    Gatavs! tēvs izsaucās un pasmaidīja. Pēc mirkļa šķita, ka kaut kas manī uzsprāgst. Aiz pārsteiguma izlaidu no mutes sprūdu, un skaļš, ausis plosošs kliedziens piepildīja telpu.

Acīs satumsa, un es ļāvos biezajai, piķa melnajai nebūtības straumei.

Siltums! Tas apņēma augumu no visām pusēm. Centos pavērt vaļā plakstiņus, taču tas bija tik grūti, it kā tiem virsū kāds būtu nolicis divus lielus akmeņus. Uzmanīgi ieklausījos. Kaut kur ritmiski pīkstēja, un kāds netālu elpoja. Kur es atrados? Prāts bija tukšs kā izslaucīts: lai arī kā pūlējos, nespēju atminēties, kas noticis pēc tam, kad mani iesvieda kamerā pie tēva.

Kad jau gribēju piecelties sēdus, divas spēcīgas rokas mani apturēja.

-   Guli, tev ir jāatpūšas! balss, kuru saklausīju, lika sirdij līksmē iepukstēties straujāk. Zināju, ka vairs nekas mani nenoturēs vietā. Atvēru acis un apžilbu no spilgtās gaismas. Ķermenis iesmeldzās.

-   Ren! izdvesu. Jauneklis pieskārās manam vaigam un noliecās. Jutu, kā puiša lūpas pieskaras pierei, un gandrīz zaudēju samaņu. Sirds sitās tik strauji!

-   Guli, tev ir jāatgūst spēki, Airi, viņš sacīja, apsēžoties uz gultas malas un satverot manu roku.

-   Kur mēs esam? Un kur ir mans tēvs? jautāju. Par spīti tam, ka biju nogurusi un viss sūrstēja, negribēju aizmigt nepārliecinājusies, ka viss tiešām ir kārtībā un satraukumam nav pamata.

-   Tu atrodies slimnīcā. Esi zaudējusi daudz asiņu, jauneklis skaidroja. Tādēļ esi vārga un tev ir jāatpūšas. Atgūsti spēkus un veseļojies ātrāk!

Zaudējusi daudz asiņu? Un tad es ieraudzīju sevi guļam sārtajā peļķē.

-    Bet tētis? Kur viņš ir? nelikos mierā. Rens saminstinājās.

-   Nomierinies, jauneklis lūdza.

-    Ren, vai ar manu tēti viss ir kārtībā? Mani pārņēma bailes.

-    Viņš ir blakus palātā. Nemelošu, ka tava tēva stāvoklis ir visai nopietns, taču viņš izturēs, esmu par to pārliecināts. Neuztraucies.

Uzelpoju.

-   Kā ar Maimi un Bendonu? Dvesu. Rens pamāja uz galdiņu, kas atradās pie gultas. Uz tā stāvēja vāze ar skaistiem ziediem.

-   Tos atnesa Maimi.

Jutos atvieglota. Tātad ar meiteni viss bija labi.

-    Ren? ļāvu savai mutei izgaršot viņa vārdu. Sirdi pildīja miers. Draugs bija dzīvs, tēvs izglābts.

-   Jā? Puisis pagriezās pret mani.

-  Vai tiešām viss ir beidzies? Kods iznīcināts? painteresējos.

Uz mirkli man šķita, ka puisis sastomās. Tad viņš pasmaidīja.

-   Tu esi dzīva, šobrīd mums nedraud briesmas, tas ir pats galvenais.

-   Kā es šeit nokļuvu?

-   Šou atveda jūs abus.

-   Kā? Viņš taču ir Haneula pusē.

-   Tā domāja tikai Haneuls pats. Šou jau gadiem ir strādājis mūsu labā. Piegājis pie durvīm, Rens iesvilpās. Virs manis lidojošās mazās lampiņas sastinga gaisā un tad pielidoja pie jaunekļa.

-   Atpūties, nemaz nedomā iet laukā no palātas bez uzraudzības! puisis brīdināja un atstāja mani vienu.

Lai gan Rena vārdi nebija tik nomierinoši, kā gribētos, es tomēr paklausīju. Šādā stāvoklī tik un tā neko nespētu izdarīt, jo, pat lai pagrieztu galvu, nācās pielikt neiedomājamas pūles. Aizvēru acis.

Lēnām ļāvu miegam sevi aizskalot tālu sapņu pasaulē. Tajā viss bija iespējams. Es varēju uzvarēt cīņu ar humanoīdu robotu un izbēgt no baisākajiem mutantiem. Pārpeldēt garākās un dziļākās upes un uzkāpt augstākajos kalnos, bet pats galvenais es varēju apskaut tēvu un beidzot justies drošībā.

Epilogs

Elektriskās spuldzītes gaisma palātā nervozi raustījās, liekot tai izskatīties neomulīgi. Uzmanīgi aiz sevis aizvērusi durvis, Airi ar skatienu ieurbās puskrēslā un centās saskatīt, vai tuvumā kāds ir. Apkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles. Ar atvieglojumu nopūtusies, meitene piegāja pie loga un, atspiedusies pret palodzi, palūkojās laukā. Lija. Spožās laternas izgaismoja katru lietus lāsi uz vēsā stikla. Interesanti: kurš gan bija iedomājies nakti pilsētā atstāt ieslēgtu apgaismojumu? Nironā gaisma vienmēr tika izslēgta vakarā un ieslēgta no rita. Un kādēļ lija? Ja Airi atminējās pareizi, tad pēdējo reizi iedzīvotāji par lietainiem laikapstākļiem nobalsoja tad, kad viņa vēl bija mazs bērns.

Sameklējusi slēdzi, meitene atvēra vaļā logu un ļāva dzestrajam gaisam un lāsēm veldzēt sakarsušo seju. Cik tā bija dīvaina sajūta!

Airi ieklausījās. Cauri lietus čabēšanai un grabināšanai viņa sadzirdēja vēl kādu troksni, kas strauji tuvojās. Meitene samiedza acis un vērīgi lūkojās uz sarkano punktiņu debesīs, kas auga aizvien lielāks un lielāks. Pēc neilga laika, atpazīstot lidojošajā priekšmetā militāro helikopteru, gaišmate pārsteigti iepleta acis. Šādus lidobjektus viņa bija redzējusi tikai skolas grāmatās. Helikopters pielidoja pie ēkas, bet pazuda skatienam, visticamāk uz jumta atradās nosēšanās platforma.

Airi aizvēra logu un apjukusi atbalstījās pret sienu. Spožās gaismas. Lietus. Militārais helikopters. Nironā tā visa nebija!

Kur, pie visiem svētajiem un nesvētajiem gariem, viņa atradās?

Ellena R. Landara DIGITĀLO NEAIZMIRSTULĪŠU LAUKS

Redaktors Aldis Vēvers

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, Ķ. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2993. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Landara Ellena R. Digitālo neaizmirstulīšu lauks