Poznanski Urzula

Erebos

U. Poznanski

Erebos

.

Tas vienmēr sākas naktī. Naktīs es savas ieceres baroju ar tumsu. Tumsa ir vienīgais, kā man ir papilnam. Tā ir kā zeme, kurā zeļ viss, ko vēlos izaudzēt.

Ja man liktu izvēlēties, es vienmēr dotu priekšroku naktij, nevis dienai, pagrabam, nevis dārzam. Tikai pēc saules rieta manas kroplās ideju radības uzdrošinās izlīst no savām slēptuvēm un ieelpot ledaini auksto gaisu. Tās cer, ka viņu gaudenajiem ķermeņiem piešķiršu grotesku skaistumu. Ēsmai jābūt tik skaistai, lai laupījums pamanītu āķi tikai pēc tam, kad tas jau ir dziļi ieķēries viņa miesās. Mans laupījums. Es to nepazīstu, tomēr gandrīz vēlos apskaut. Savā veidā to arī darīšu. Mēs būsim vienoti. Manās domās.

Tumsa man nav jāmeklē, tā arvien ir ap mani, es to izplatu kā elpu. Kā ķermeņa izgarojumus. Pamazām no manis sāk izvairīties, tas ir labi. Viņi ložņā ap mani sačukstēdamies, juzdamies neērti un baiļodamies un domā, ka smaka viņus attur tuvoties. Taču es zinu, tā ir tumsa.

1.

Ir jau trīs un desmit minūtes, bet no Kolina vēl nav ne vēsts. Niks driblēja basketbola bumbu pret asfaltu, uzķerdams to pārmaiņus ar labo un kreiso roku. Atsitusies pret zemi, bumba ikreiz īsi un dobji nodunēja. Viņš centās nezaudēt ritmu. Vēl divdesmit reizes ja arī tad Kolins nebūs šeit, Niks uz treniņu ies viens.

Pieci, seši. Bez paskaidrojuma vienkārši neierasties tas neizskatījās pēc Kolina. Viņš taču labi zināja, cik ātri varēja izlidot no trenera Betānija komandas. Kolina mobilais arī nebija ieslēgts. Viņš, var garantēt, atkal bija aizmirsis uzlādēt akumulatoru. Desmit, vienpadsmit. Bet kā var aizmirst ari basketbolu, savus čomus, savu komandu? Astoņpadsmit. Deviņpadsmit. Divdesmit. Kolina nav. Niks nopūtās un paņēma bumbu padusē. Arī labi, tātad šodien lielākā daļa grozu beidzot būs viņa kontā.

Treniņš bija nogurdinošs, un pēc divām stundām Niks burtiski peldēja sviedros. Ar sāpošām kājām ieklibojis dušā, viņš nostājās zem karstā ūdens strūklas un aizvēra acis. Kolins tā arī nebija parādījies, un, kā jau bija gaidāms, Betānijs satrakojās. Viņš izgāza dusmas uz Niku, it kā tas būtu vainīgs pie Kolina prombūtnes.

Niks iemasēja galvā šampūnu un izmazgāja, pēc trenera domām, pārāk garos matus, ko pēc tam sasēja astē ar izvalkātu matu gumiju. No sporta halles viņš izgāja pēdējais. Ārā jau sāka tumst. Kamēr slīdošās kāpnes viņu veda lejā uz metro, Niks no kabatas izzvejoja mobilo un nospieda īsceļa numura taustiņu, zem kura bija ieprogrammējis Kolina numuru. Pēc otrā signāla ieslēdzās balss pastkastīte, un, neatstājis ziņu, Niks zvanu pārtrauca.

Dīvānā atlaidusies, mamma šķirstīja kādu frizieru žurnālu un reizē skatījās televīziju.

"Šodien būs tikai hotdogi," viņa paziņoja, kad Niks aiz sevis vēl pat ne durvis nebija paguvis aizvērt. "Esmu galīgi beigta. Atnesīsi aspirīnu no virtuves?"

Niks atstāja sporta somu turpat koridora stūrī un glāzē ar ūdeni iemeta vienu Aspirīns plus C tableti. Hotdogi, nē, nu super! Viņš mira badā!

"Vai tētis mājās?"

"Nē, būs vēlāk. Vienam kolēģim dzimšanas diena."

Ne uz ko lielu necerēdams, Niks tomēr noskenēja ledusskapja saturu, meklēdams kaut ko iepriecinošāku par cīsiņu, piemēram, vakardienas picas atlikumu.

"Ko tu domā par to Sema Lorenča lietu? Ārprāts, ne?" mamma sauca no dzīvojamās istabas.

Sems Lorencs? Vārds šķita pazīstams, bet nesaistījās ne ar vienu konkrētu seju. Dienās, kad Niks bija tik noguris kā šodien, mammas mīklainie paziņojumi pamatīgi krita uz nerviem. Viņš tai servēja pasūtīto pretgalvassāpju kokteili un apsvēra, vai arī pašam neiedzert vienu tableti.

"Vai bijāt klāt, kad šie viņu savāca? Kamēr es šodien Džilindžeres kundzei krāsoju šķipsnas, viņa man šo to izstāstīja. Viņa strādā tajā pašā firmā, kur Sema mamma."

"Palīdzi atcerēties: vai Sems Lorencs mācās manā skolā?"

Mamma pārmetoši paskatījās uz Niku. "Nu protams! Tikai divas klases zemāk nekā tu. Viņš tagad nedrīkst piedalīties stundās. Vai tad tu no visa tā trača neko nemanīji?"

Nē, Niks neko nebija manījis, taču mamma bija priecīga viņu par visu pamatīgi apgaismot.

"Tie atrada ieročus viņa skapītī! Ieročus! Šķiet, pistoli un divus atvāžamos nažus. Kur piecpadsmitgadīgais var ņemt pistoli? Vai vari man to pateikt?"

"Nē," Niks godīgi atbildēja. Viņš šo skandālu, kā mamma to sauca, bija palaidis garām. Niks iedomājās par slepkavībām amerikāņu skolās un neapzināti notrīsēja. Vai tad tiešām ari pie viņiem bija tik slimi tipi? Pirksti niezēja piezvanīt Kolinam. Viņš noteikti zināja ko vairāk, taču Kolins, tas slinkais pelavmaiss, neatbildēja. Varbūt labi, ka tā, jo gan jau mamma atkal visu pārspīlēja, un tam Semam Lorencam līdzi bija tikai ūdenspistole un kabatas nazis.

"Kādas tik šausmas nenotiek, kamēr izaug bērni," mamma teica un raudzījās Nikā ar to īpašo skatienu, kas reizē vēstīja un vaicāja: manu zaķēn, manu mazulīt, manu bērniņ, tu gan nekad neko tādu nedarīsi?

Šī izteiksme Nikam vienmēr lika apsvērt domu, vai tomēr nepārvākties dzīvot pie brāļa.

"Tu vakar biji slims? Betānijs tā lamājās!"

"Nē, viss kārtībā." Kolina sarkanās acis fiksēja skolas koridora sienu līdzās Nika galvai.

"Tiešām? Tu izskaties draņķīgi."

"Tiešām. Vienīgi diez ko daudz negulēju pagājušonakt."

Uz īsu mirkli Kolina skatiens skāra Nika seju, lai pēc tam atkal piekaltos sienai. Niks centās apspiest smīnu. Negulēšana Kolinam vēl nekad nebija sagādājusi problēmas.

"Tu biji izgājis?"

Kolins noraidoši papurināja galvu, un tai līdzi šurpu turpu šūpojās viņa dredi.

"Labi. Taču ja tavs tēvs atkal…"

"Tas nav mans tēvs, okay7" Kolins paspraucās garām Nikam un iegāja klasē tomēr neapsēdās savā vietā, bet aizstaigāja līdz Denam un Aleksim, kuri, totāli iedziļinājušies sarunā, stāvēja pie loga.

Dens un Aleksis? Niks neticīgi samirkšķināja acis. Abi bija tik nestilīgi, ka Kolins viņus saukāja par "tamborētāju pulciņu". Tamborētājs 1 (Dens) bija augumā padevies ļoti īss, un šķita, ka cenšas to kompensēt ar īpaši resnu dibenu, ko mēdza bieži kasīt. Savukārt Tamborētājs 2 (Aleksis), knapi uzrunāts, rekordātrumā mainīja sejas krāsu no balsinātu griestu bāluma uz luksofora sarkano. Vienmēr.

Vai Kolins taisījās pieteikties tamborētāju pulciņā par trešo?

"Šito es nesaprotu," Niks nomurmināja.

"Sarunas pašam ar sevi?" Aiz viņa bija uzpeldējis Džeimijs, paplikšķināja pa plecu un aizslidināja savu sadriskāto somu šķērsām pāri visai klasei. Atiezis smaidā visšķībākos zobus, kādi vien skolā bija redzēti, viņš ņirdza: "Sarunas ar sevi nav nekas labs. Viena no pirmajām šizofrēnijas pazīmēm. Vai balsis arī jau dzirdi?"

"Muļķības." Niks draudzīgi iedunkāja Džeimiju. "Bet Kolins brāļojas ar tamborētājiem."

Viņš paskatījās vēlreiz turp un satrūkās. Paga! Tur nenotika brāļošanās, bet gan pazemošanās. Kolina sejā bija parādījusies vēl nekad neredzēta lūdzēja izteiksme. Nevilšus Niks pagāja dažus soļus tuvāk.

"…nesaprotu, kas tur slikts, ja dosi man kādu padomu," viņš dzirdēja draugu sakām.

"Nav iespējams. Neizliecies, tu pats to labi zini," teica Dens un sakrustoja rokas virs resnā, mīkstā vēdera. Viņa skolas formas kaklasaitei bija pielipis kriksis no brokastu olas dzeltenuma.

"Eu, nu beidz! Kas tur liels. Es taču nevienam neizmuldēšos."

Aleksis šaubīdamies palūkojās uz Denu, kura seja laistījās priekā par šo situāciju.

"Aizmirsti! Citreiz gan tu neesi tik pazemīgs. Mēģini pats izpērties."

"Vismaz…"

"Nē! Aizveries taču beidzot, Kolin!"

Tūlīt. Tūlīt Kolins saņems Denu aiz pleciem un pagrūdis tā, ka tas tenteriski aizlidos cauri solu ejai. Tūlīt.

Taču Kolins tikai nokāra galvu un aplūkoja apavu purngalus.

Te kaut kas nebija kārtībā. Niks devās loga virzienā un piebiedrojās trijotnei.

"Nu, kas te pie jums notiek?"

"Vai tev kaut ko vajag?" Dens uzbrūkoši jautāja.

Niks skatījās no viena uz otru un trešo.

"Ne jau nu no tevis," viņš atbildēja. "Tikai no Kolina."

"Tu esi akls? Viņš tagad sarunājas."

Nikam aizrāvās elpa. Kā Dens ar viņu runāja?

"Ak tiešām, Den?" Niks lēnām teica. "Un par ko gan viņš varētu runāt ar tevi? Par tamborējamiem musturiem?"

Kolina melnās acis uzmeta steidzīgu skatienu Nikam, taču viņš nebilda ne vārda. Ja Kolina āda nebūtu tik tumša, Niks varētu zvērēt, ka draugs bija nosarcis.

Tas taču nevarēja būt! Varbūt Kolins bija iekūlies kaut kādos sūdos un Dens to zināja? Un tagad viņu šantažēja?

"Kolin," Niks skaļi teica, "es, Džeimijs un vēl daži cilvēki mēs pēc skolas tiekamies pie Kemdenlokas tirgus. Būsi?"

Pagāja labs brīdis, iekams Kolins atbildēja.

"Vēl nezinu," viņš teica, saspringti lūkodamies pa logu. "Labāk ar mani nerēķinieties."

Dens un Aleksis apmainījās daudznozīmīgiem skatieniem, kā dēļ Niks sajuta nervozu kņudēšanu kuņģī.

"Kas te vispār notiek?" Viņš saņēma drauga plecu. "Kolin? Eu, nu kas ir?"

Tas bija Dens, smieklīgais pončiks, kurš noņēma Nika roku no Kolina pleca. "Nekas tāds, kas attiektos uz tevi. Nekas tāds, ko tu varētu saprast."

Pussešos metro Northern līnija bija pārpildīta. Niks un Džeimijs ceļā uz kino stāvēja, iespiesti starp nogurušiem, svīstošiem cilvēkiem. Niks vismaz bija garāks par pūli un varēja elpot vēl neizmantotu gaisu, toties Džeimijs bija neglābjami ieķīlēts starp uzvalkotu biroja darbinieku un pupainu kundzīti.

"Ka es tev saku, tur kaut kas nav kārtībā," Niks palika pie sava. "Dens pret Kolinu izturējās kā pret kaut kādu izsūtāmo. Un pret mani kā pret sīko. Nākamreiz…" Niks apklusa. Ko viņš darītu nākamreiz? Iegāztu Denam pa purnu? "Nākamreiz viņš man norausies," viņš pabeidza teikumu.

Džeimijs paraustīja plecus plašākām kustībām vietas nepietika. "Manuprāt, tās ir tikai tavas iedomas," viņš prātīgi noteica. "Varbūt Kolins cer, ka Dens viņam palīdzēs spāņu valodā. Viņš daudziem palīdz."

"Nē, tas nebija tā. Būtu tu viņus dzirdējis!"

"Nu tad viņš varbūt kaut ko perina." Džeimija seja atplauka plata smaidā. "Viņš tos abus taisās piečakarēt. Saproti? Tāpat kā toreiz, kad viņš Aleksim iestāstīja, ka šis patīk Mišelai. Tas bija cirks vairāku nedēļu garumā!"

Pret savu gribu Nikam bija jāsmejas. Kolins bija bijis tik pārliecinošs, ka Aleksis burtiski izsekoja biklo Mišelu. Protams, viss nāca gaismā, un Aleksim vairākas dienas neizdevās nomainīt sejas krāsu. Viņš palika konstanti sarkans.

"Tas bija pirms diviem gadiem, mums toreiz bija tikai četrpadsmit," Niks teica, "un tās bija bērnišķīgas muļķības."

Vagona durvis atvērās, pāris cilvēku izkāpa un nesalīdzināmi vairāk iespraucās to vietā. Jauna sieviete augstpapēžu kurpēs ar visu svaru uzkāpa Nikam uz kājas, un uz dažām minūtēm sāpes padzina domas par Kolina dīvaino izturēšanos.

Tikai vēlāk, kad viņi jau sēdēja tumšajā kinozālē un uz milzīgā ekrāna ņirbēja reklāmfilmas, Niks atkal atcerējās ainu ar Kolinu un abiem frīkiem. Alekša dedzīgo skatienu, Dena domīgo smīnu. Kolina apjukumu.

Tur nebija runas par palīdzību mācībās. Nekad mūžā.

Visu nedēļas nogali Kolins nebija ne redzams, ne dzirdams, ari pirmdien viņš ar Niku runāja tikai par pašu nepieciešamāko un visu laiku šķita tāds kā steidzīgs. Kādā starpbrīdī Niks redzēja, ka viņš kaut ko iedeva Džeromam. Kaut ko plānu no spožas plastmasas. Džeroms neizskatījās pārāk ieinteresēts, bet Kolins, nervozi žestikulēdams, aizrautīgi mēģināja viņam kaut ko iestāstīt un pēc tam ātri notinās.

"Ei, Džerom!" Niks tuvojās, tēlodams, ka ir ļoti labā omā. "Klau, ko tev iedeva Kolins?"

Plecu raustīšana. "Neko īpašu."

"Rādi šurp!"

Mirkli šķita, ka Džeroms tūlīt, tūlīt bāzīs roku jakas kabatā, bet tad apķērās.

"Kāpēc tas tevi interesē?"

"Tāpat vien, ziņkārība."

"Nav nekas svarīgs. Un vispār prasi Kolinam." Džeroms aizgriezās un piebiedrojās pulciņam, kas apsprieda pēdējos futbola rezultātus.

Niks izņēma no sava skapīša angļu valodas grāmatu un lēni devās uz klasi, kur viņa skatiens vispirms aizķērās pie Emīlijas. Meitene koncentrējusies un noliektu galvu zīmēja. Tumšie mati daļēji pārklāja papīra lapu.

Viņš atrāva skatienu un virzījās tuvāk Kolina solam, taču tur tupēja tamborētājs Aleksis. Sabāzuši galvas kopā, Kolins un Aleksis sačukstējās.

"Ej tak tu," Niks drūmi nomurmināja.

Nākamajā dienā Kolina skolā nebija.

"Nu, tas var būt vienalga kas. Eu, parasti no mums abiem es esmu tas aizdomīgais!" Kā apstiprinādams sacīto, Džeimijs aizcirta sava skapīša durvis. "Vai tev nav ienācis prātā, ka Kolins varbūt kādā ir ieķēries? Tad daudzi nojūdzas." Džeimijs izbolīja acis. "Piemēram, Glorijā, kas zin'? Vai Brainā? Nē, tā jau dievina tikai tevi, Nik, vecais brunču medniek."

Niks klausījās tikai ar vienu ausi, jo mazliet tālāk koridorā iepretim tualetēm stāvēja divi zēni no septītās. Deniss un… viens, kura vārdu Niks pēkšņi nespēja atcerēties. Deniss steidzīgi runāja, kā cenzdamies kaut ko iestāstīt, un rādīja plānu kvadrātveida paciņu. "Iā šķita jau kaut kur redzēta. Otrais smaidīja un uzsvērti neuzkrītoši ieslidināja priekšmetu kabatā.

"Iespējams, Kolins ir iekarsis uz saldo Emīliju Kārveri," Džeimijs turpināja minēt. "Nu, ar to meiteni viņš aplauzīsies, un tad jau nav ko brīnīties par viņa slikto garīgo. Vai arī iegrābies mūsu visu mīlulē Helēnā!" Džeimijs pamatīgi uzšāva pa dibenu apaļīgai meitenei, kas tajā mirklī viņam garām spraucās klasē.

Helēna pagriezās un pagrūda Džeimiju tā, ka tas aizklumburoja līdz pat koridora vidum. "Rokas nost, pakaļa!" viņa nošņācās.

Pēc pirmās izbīļa sekundes Džeimijs drīz atguvās: "Bet, protams! Kaut gan, uz tevi skatoties, tas nākas grūti. Esmu traks pēc pumpām un speķa!"

"Liec viņu mierā," Niks teica. Džeimijs izskatījās apstulbis.

"Kas ar tevi? Nesen pievienojies Greenpeace? Glābjat valzirgus un tamlīdzīgi?"

Niks neatbildēja. Pret Helēnu vērstie Džeimija jociņi viņā vienmēr radīja sajūtu, ka ar uguņošanas raķetēm tiek šauts pa benzīna kannu.

Televīzijā rādīja Simpsonus. Niks treniņbiksēs sēdēja uz dīvāna un smalstīja no kārbas remdenus ravioli. Mammas vēl nebija mājās. Viņa laikam bija steigusies, nepagūdama kārtīgi sakravāties, jo puse "štrumentu kastes" bija izkaisīta pa dzīvojamās istabas grīdu. Nākot iekšā, Niks bija uzkāpis fēnam un gandrīz nosvempies pilnā garumā uz grīdas. Haotiskā māmiņa.

lētis krāca guļamistabā, uz kuras durvju roktura karājās uzraksts "Lūdzu netraucēt guļu priekšdienām".

Ravioli kārba bija tukša, un Homērs ar automašīnu ietriecās kokā. Niks nožāvājās. Viņš jau bija redzējis šo sēriju, un turklāt bija laiks doties uz basketbola treniņu. Bez liela entuziasma viņš savāca savas mantas. Varbūt Kolins parādīsies vismaz šodien, pēc tam kad vienu treniņu jau ir nokavējis. Katrā gadījumā atgādinājuma zvans nekaitēs. Niks mēģināja trīs reizes, taču arvien pieslēdzās balss pastkaste, un to, kā zināms, Kolins klausījās tikai garajos gados.

"Tam, kurš spēli neuztver nopietni, komandā nav ko meklēt!" Betānija lamas piepildīja visu sporta halli. Diezgan paretinātās komandas dalībnieki apjukuši lūkojās uz apavu purngaliem. Betānijs kliedza uz nepareizajiem, viņi taču bija atnākuši uz treniņu. Taču septiņpadsmit vietā bija ieradušies tikai astoņi. No astoņiem spēlētājiem nevarēja izveidot divas komandas, kur nu vēl runāt par spēlētāju maiņu. Kolins, protams, nebija atnācis, bet trūka arī Džeroma. Dīvaini.

"Kas ir ar tiem neveiksminiekiem? Viņi visi ir slimi? Vai apkaimē plosās akūta smadzeņu atmiekšķēšanās? Drīz Betānijs aizsmaks," cerēja Niks.

"Ja viņam turpmāk vienmēr būs tik draņķīgs garīgais, arī es nākamreiz palikšu mājās," viņš murmināja, ar to izpelnīdamies iespēju divdesmit piecas reizes atspiesties no grīdas.

Mājupceļā Niks vēl divas reizes piezvanīja Kolinam. Bez panākumiem. Bļāviens!

Kāpēc viņš bija tik nemierīgs? Kolina idiotiskās izturēšanās dēļ? Nē, pēc īsa pārdomu brīža Niks nosprieda. Idiotiskums vēl būtu okei. Taču izskatījās, ka Kolins pēkšņi ir pilnībā izsvītrojis Niku no savas dzīves. Viņam vismaz bija jāpaskaidro, kāpēc.

Pārnācis mājās, Niks iebrāzās savā istabā un atkrita ļodzīgajā grozāmkrēslā pie rakstāmgalda. Viņš ieslēdza datoru un atvēra e-pasta programmu.

No: Niks Denmors nickl803@aon.co.uk Adresāts: Kolins Heriss colin.harris@hotmail.com Tēma: Vai ar tevi viss kārtībā?

Hei, vecais! Esi slims vai kāda cita vaina? Vai esmu tevi kaut kā aizvainojis vai tamlīdzīgi? Ja tā, tad tas tā nebija domāts.

Un, paklau, kas ir ar tevi un Denu? Tas tips taču ir baigi dīvains. Mums abiem tā šķita…

Vai būsi rīt skolā? Ja ir kāda problēma, varam aprunāties. CU Niks

Niks nospieda sūtīt, tad atvēra pārlūkprogrammu un iegāja basketbola kluba čatā. Taču tur neviena nebija, un viņš sērfoja uz deviantart. Pie Emīlijas. Niks paskatījās, vai viņa web lapā nav ievietojusi kādu jaunu mangu vai dzejoli. Emīlija bija neticami talantīga.

Šodien viņš atrada divas jaunas skices, ko saglabāja savā cietajā diskā, un īsu ierakstu blogā. Pirms lasīšanas Niks brīdi vilcinājās. Katrreiz viņam nācās sevī pārvarēt neredzamu barjeru, jo zināja, ka šie ieraksti nebija domāti viņa acīm. Emīlija bija centusies palikt anonīma, taču viņai bija pļāpīgas draudzenes.

Niks atkratījās no domas. Šeit, šajā lapā, viņš varēja tai tuvoties. Tas bija kā pieskarties viņai tumsā.

Savā blogā Emīlija rakstīja, ka viņas galvu piepildot tukšums. Viņa vēlējās tikt uz laukiem, projām no gigantiskā milža Londonas. Nikam šie vārdi sāpēja kā naža dūrieni. Nebija iedomājams, ka Emīlija varētu pamest viņa pilsētu un dzīvi. Pirms aizvēra lapu, viņš ierakstu izlasīja trīs reizes.

Vēlreiz jāpārbauda e-pasts. No Kolina ne vārda. Nebija arī jaunu tvītu, jau dienām ilgi. Niks nopūtās, mazliet stiprāk, nekā vēlams, uzmeta peli uz rakstāmgalda un izslēdza kasti.

Ķīmija bija likteņa sods. Ar pieaugošu izmisumu Niks pārliecās pār grāmatu un centās saprast uzdevumu, ko viņiem bija uzdevusi Gantera kundze. Ja vien gada beigās pietiktu ar C. Taču nedrīkstēja būt zemāk par B, un patiesībā vajadzēja A. Medicīnas universitātes neņēma pretī nejēgas ķīmijā.

Niks pacēla galvu. Viņam priekšā sēdēja Emīlija, tumšā bize sniedzās pāri mugurai. Tā nebija smalkā feju vai bārbiju mugura, bet peldēšanā uztrenēta mugura. Tāpat arī kājas, slaidas un sportiskas, un… Niks papurināja galvu, it kā sakratīdams pa vietām domas. Nolādēts. Cik molu bija 19 gramos CH4 ? Zvans uz starpbrīdi noskanēja pārāk ātri. Niks savu lapu nodeva viens no pēdējiem, pārliecināts, ka Gantera kundze nepriecāsies. Emīlija jau bija aizgājusi; Niks automātiski ar acīm viņu meklēja un patiešām atrada tikai dažus metrus tālāk gaitenī. Viņa runāja ar Rašidu, kura iespaidīgais deguns uz sienas meta knābjveida ēnu. Niks pagājās pāris soļu tuvāk un izlikās kaut ko meklējam savā somā.

"Tu nevienam par to nedrīksti stāstīt, vai saproti?" Rašids sniedza Emīlijai plakanu, avīžpapīrā ietītu sainīti. Kvadrātveida. Jau atkal. "Tas ir svarīgi. Tu brīnīsies. Tas ir īsts supergrāvējs."

Skepse Emīlijas sejā izteica visu, ko viņa par to domāja: "Man nav laika tādam sviestam."

Niks palika stāvam un izlikās ieinteresēts šaha kluba ziņojumu dēļa studēšanā.

"Nav laika? Kādas muļķības! Pamēģini! Ņem!"

Ātri pametis skatienu uz sāniem, Niks redzēja, ka Rašids tur Emīlijai pretī pastieptu savu avīzē ievīstīto sainīti, taču viņa to neņēma. Emīlija paspēra soli atpakaļ, noraidoši papurināja galvu un gāja projām. "Uzdāvini kādam citam," viņa vēl pāri plecam uzsauca Rašidam.

Jā, uzdāvini to man. Kas te īsti notika? Kāpēc neviens nerunāja par apkārt klīstošajām paciņām? Un kāpēc, pie velna, viņam tādas nebija? Parasti taču viņš visu par visu zināja!

Niks vēroja Rašidu, kas, iestūķējis dīvaino paciņu jakas kabatā, vilkās projām pa gaiteni. Tagad viņš piestūrēja pie Brainas, kura tieši tobrīd atvadījās no draudzenes, uzrunāja un atkal no kabatas izvilka savu paciņu.

"Kurp tad tu tāds aizsapņojies blenz?" Kāda roka spēcīgi uzsita pa Nika plecu. Džeimijs. "Kā gāja šausmīgajā ķīmijas stundā?"

"Šausmīgi. Un kā tev šķiet, kā varēja iet?"

"Nu, es tikai gribēju dzirdēt no pirmavota."

Pāris skolēnu bija apstājušies koridora vidū, aizsedzot Brainu un Rašidu Nika skatienam. Viņš pagāja uz priekšu, taču transakcija jau bija notikusi. Rašids devās projām savā tipiskajā slājošajā gaitā, un arī Braina nozuda ap stūri.

"Sūdu būšana," Niks nolamājās.

"Kas tad nu?"

"Te kaut kas notiek. Iepriekš Kolins kaut ko iedeva Džeromam, un abi izturējās nenormāli noslēpumaini. Tikko Rašids mēģināja kaut ko iesmērēt Emīlijai, bet šī viņu atšuva, pēc tam uzbāzās Brainai." Viņš ar roku pārbrauca astē saņemtajiem matiem. "Es neredzēju, kā tas beidzās. Gribētos zināt, ko tas viss nozīmē."

"Diski," neieinteresēts teica Džeimijs. "Pieņemu, ka kaut kādas pirātiskās kopijas. Es šodien jau divas reizes redzēju, ka viens otru ievelk stūrī un iesmērē disku. Vai nav vienalga?"

Diski. Tas atbilstu arī Rašida paciņas izmēriem. Piratiskais disks, kas iet no rokas rokā, varbūt kaut kāda aizliegta mūzika. Tad nebūtu ko brīnīties, ka Emīlija neko par to negrib zināt. Jā, tas bija

iespējams. ŠI doma mazliet nomierināja Nika ziņkāri, tomēr… ja tas bija tikai disks, kāpēc neviens par to nerunāja? Iepriekšējā reizē, kad apkārt tika laista aizliegta filma, tā bija galvenais sarunu temats. Tie, kuriem bija izdevies noskatīties, izplūda plašos pārstāstos, un pārējie skaudīgi klausījās.

Bet tagad? Tāda sajūta, ka tiktu spēlēti klusie telefoni. It kā slepeni tiktu izplatīta kāda parole. Iesaistītie klusēja, sačukstējās, norobežojās.

Niks domīgs devās angļu valodas kabineta virzienā. Nākamā stunda bija diezgan garlaicīga, viņš kavējās savās domās un tikai pēc kādām divdesmit minūtēm pamanīja, ka nav ieradies ne Kolins, ne ari Džeroms.

Silta rudens gaisma krita uz Nika rakstāmgalda un iekrāsoja zeltainu haosu, veidotu no kaudzē samestām grāmatām, burtnīcām un saburzītām darba lapām. Eseja angļu valodai, ko Niks perēja jau kādu pusstundu, bija tieši trīs teikumus gara. Toties lapas mala bija izdaiļota ar apļiem, zibeņiem un līkumotām līnijām. Stulbums, viņš vienkārši nespēja koncentrēties, domas pastāvīgi aizklīda neceļos.

Virtuvē dzirdēja mammu trokšņojam un pārslēdzam radiostacijas. Vitnija Hjūstone dziedāja I will always love you ar ko gan viņš to bija izpelnījies?

Niks nikni svieda pret galdu pildspalvu, pielēca kājās un aizcirta durvis. Tā vairs nevarēja turpināties, viņš netika vaļā no domām par to disku. Kā tas nācās, ka viņam tā vēl nebija? Un kāpēc viņam neviens par to nestāstīja? Niks vēlreiz mēģināja piezvanīt Kolinam, taču tas kāds pārsteigums! neatbildēja. Niks balss pastkastītē ierunāja dažas rupjības, tad ritināja tālāk līdz Džeroma numuram un nospieda izvēlēties. Atskanēja signāls vienu, otru, trešo reizi tad zvans tika pārtraukts.

Nolādēts. Niks dziļi ieelpoja un izelpoja. Tas taču bija smieklīgi. Viņš jau gribēja slaidi ielidināt mobilo mugursomā, bet pēkšņi apstājās. Domas_yiegli kā dūna kutināja kāda ideja. Niks mobilaja bija saglabajā arī Emīlijas numuru.

Pirms prātā iešāvās pārāk daudzi iemesli, kāpēc to labāk nevajadzētu darīt, viņš jau zvanīja. Atkal ausī ieskanējās neaizņemts signāls, vienu reizi, otru…

"Hallo?"

"Emīlija? Ē, tas esmu es, Niks. Gribēju tev ko jautāt… Runa ir par… šodien skolā…" Viņš samiedza acis un ieelpoja.

"Tu par to ķīmijas kontroldarbu?"

"Nē. Ēēē… es nejauši pamanīju, ka Rašids tev kaut ko gribēja iedot. Vari man pateikt, kas tas bija?"

Pagāja dažas sekundes, pirms Emīlija atbildēja. "Kāpēc jautā?"

"Nūjā, tas ir tāpēc, ka… Daži cilvēki pēdējā laikā sākuši dīvaini izturēties. Daudzu arī nav skolā, vai neesi pamanījusi?" Beidzot viņam izdevās izveidot pilnu teikumu. "Un man šķiet, ka tam ir kāds sakars ar tām lietām, kas ceļo no rokas rokā. Tāpēc… nu, saproti. Es gribētu zināt, par ko ir runa."

"Es jau pati nemaz nezinu."

"Vai Rašids tev neko neteica?"

"Nē, viņš prasīja tādas lietas par manu ģimeni, kas uz viņu vispār neattiecas. Vai man ir pietiekami daudz brīvības un tamlīdzīgi." Viņa īsi un nebūt ne priecīgi iesmējās. "Un vai man ir pašai savs dators."

"Aha." Niks veltīgi mēģināja iegūt kādu skaidrību no šīs informācijas. "Vai viņš neteica, kāpēc tev vajag to datoru?"

"Nē. Viņš tikai teica, ka iedošot man kaut ko vienreizīgu, labāku par jebko, ko pirms tam esmu redzējusi, un ka man tas jāskatās vienatnē." Emīlijas balsī skaidri varēja dzirdēt, ko viņa par to visu domā. "Viņš bija diezgan steidzīgs un uzbāzīgs. Taču to jau tu pats redzēji."

Pēdējais teikums skanēja vīzdegunīgi. Niks juta, ka nosarkst.

"Jā, redzēju," viņš teica. Klusums.

"Kā tev šķiet, kas tas ir?" beidzot pavaicāja Emīlija.

"Nav ne jausmas. Es pajautāšu Kolinam, kad viņš atkal būs skolā. Vai… Varbūt tev ir kāda labāka ideja?" Klusums.

"Nē," Emīlija ierunājās. "Taisnību sakot, es par to pārāk daudz nedomāju."

Pirms nākamā teikuma Niks dziļi ievilka elpu. "Vai tu gribēsi zināt, ja es kaut ko noskaidrošu? Tikai tad, ja tas tevi interesē, protams."

"Jā, noteikti," Emīlija teica. "Protams. Bet tagad man jābeidz, man vēl šis tas jāpadara."

Šī saruna bija izglābusi Nika dienu. Kolins varēja iet dirst. Niks bija atradis kontaktu ar Emīliju. Un viņam bija iemesls piezvanīt vēlreiz. Tiklīdz zinās kaut ko vairāk.

Kolins bija atgriezies. It kā nekas nebūtu bijis, viņš, atbalstījies pret savu skapīti, smīnēja Nikam tieši sejā un atmeta pāri pleciem dredus. "Biju saķēris smagāko kakla iekaisumu mūžā," viņš teica un norādīja uz šalli ap kaklu. "Pat pa telefonu sarunāties nebija iespējams. Totāls aizsmakums."

Niks mēģināja saskatīt Kolina sejā kādu zīmi, ka viņš melo, taču veltīgi. "Betānijs ārdījās kā vēl nekad," viņš teica. "Kāpēc nepaziņoji, ka esi slims?"

"Ah, man bija baigi sūdīgi. Vecajam tas nepatiktu."

Niks uzmanīgi izvēlējās nākamos vārdus: "Laikam baigi lipīga tā tava slimība. Aizvakar mēs bijām tikai astoņi. Absolūtais rekords."

Ja arī Kolins bija pārsteigts, tad to neizrādīja: "Var taču gadīties."

"Džeroma arī nebija."

Tikai knapi saredzama plakstiņu ietrisēšanās nodeva Kolina pēkšņo ieinteresētību. Niks, to uzreiz piefiksējis, vaicāja tālāk: "Starp citu, Džeroms. Ko tu viņam toreiz iedevi?"

Atbilde tika izšauta kā no pistoles: "Jauno Linkin Park albumu. Piedod, es zinu, man tas jānokopē arī tev, rīt dabūsi, okay?" Un viņš aizcirta skapīša durvis, pasita padusē matemātikas grāmatas un aicinoši uzlūkoja Niku: "Nu? Varam iet?"

Niks pamodās no sastinguma, ko bija izraisījis Kolina paskaidrojums. Linkin Park! Vai tiešām viņš bija tikai iedomājies visu to sviestu ar sazvērestību? Ja nu viņa fantāzija bija viņu piemuļķojusi un iemesls, kāpēc tik daudzu nav skolā, bija gripas epidēmija?

Turklāt, ja tā nopietnāk paskatījās, nemaz jau tik daudzu netrūka. Ienācis klasē īsi pirms zvana, Niks ātri pārskaitīja. Trūka Tamborētāja numur 2, tad vēl Džeroma, Helēnas un klusā Grega. Pārējie vairāk vai mazāk aizmiguši luņoja turpat solos.

Okay, Niks nodomāja. Tātad es visu esmu iedomājies. Nekāds lielais noslēpums tikai Linkin Park. Viņš šķībi pasmaidīja pats par sevi un pagriezās pret Kolinu, lai izstāstītu par Betānija vakardienas dusmu izvirdumu. Taču Kolins viņu neievēroja, bet koncentrējies skatījās uz Denu, kurš, kā vienmēr, stāvēja pie loga. Pa pusei noslēptus aiz vēdera, viņš turēja paceltus četrus pirkstus. Kolins atzinīgi sarauca uzacis un atlieca trīs pirkstus.

Nika skatiens šaudījās no viena pie otra, taču, pirms radās iespēja Kolinam pajautāt, ko nozīmēja šīs zīmes, klasē ienāca Fornerija kungs. Viņš veselu stundu uzdeva nokauties ar tik grūtiem matemātikas uzdevumiem, ka Nikam nepietika laika domāt par vienkāršām lietām, piemēram, trim vai četriem atliektiem pirkstiem.

2.

Uz virtuves galda bija nolikta nauda un bezgala garš iepirkumu saraksts. Mammai bija sācies ilgviļņu bums. It kā rudens londonietēs būtu pamodinājis vajadzību pēc svaigām matu cirtām. Ar sarauktu pieri Niks izpētīja sarakstu. Bezgalīgi daudz saldēto picu, tad vēl lazanja, zivju pirkstiņi un gatavie makaronu ēdieni. Neizskatījās, ka mamma tuvākajā nākotnē taisītos gatavot ēdienu. Viņš nopūtās, paķēra trīs lielos iepirkumu maisus un devās uz supermārketu. Nikam atkal ienāca prātā Dena rādītās pirkstu zīmes un Kolina mēmā atbilde. Vai viņam spokojās? Tā domāja Džeimijs. "Vecais, tev ir garlaicīgi," viņš bija konstatējis. "Tev vajag kādu hobiju vai draudzeni. Vai nokārtot tev randiņu ar Emīliju?"

Niks pakampa iepirkšanās ratiņus un atkratījās no domām par skolu. Džeimijam bija taisnība, labāk raizēties par reālām problēmām. Piemēram, par to, kā aizstiept līdz mājām mammas prasītās divdesmit pudeles ar ūdeni.

Nākamajā dienā, ienākot skolā, šķita, ka gaiss zum uztraukumā. Hallē pie ieejas bija sapulcējušies daudz vairāk skolēnu nekā parasti, lielākoties viņi stāvēja, sadalījušies pa grupiņām, un sačukstējās. Sarunas saplūda vienā murdoņā, kas Nikam neļāva saklausīt atsevišķus vārdus. Vispārējā uzmanība bija pievērsta diviem policistiem, kuri mērķtiecīgi devās tā koridora virzienā, kas veda uz direktora kabinetu.

Kādā stūri Niks pamanīja Džeimiju, iegrimušu sarunā ar tamborētājiem, Aleksi, Rašidu un vēl vienu, kura vārds Nikam bija piemirsies. Ak, pareizi, viņu sauca Adrians, viņam bija trīspadsmit gadu, un parasti viņš netusēja ar vecāko klašu skolēniem. Taču Niks viņu atcerējās. Kad Adrians pirms diviem gadiem sāka mācīties šeit, pa skolu bija klīdis stāsts par viņa ģimeni: Adriana tēvs esot pakāries.

"Hei!" ar plašu žestu Džeimijs aicināja Niku pie sevis. "Šodien nu gan iet karsti!"

"Ko skolā dara kruķi?"

Džeimijs atieza platu smaidu. "Šeit ir noziedznieki. Laupītāji. Zagļu banda. Nozagti deviņi kompji, pilnīgi jauni laptopi, viss, kas bija nopirkts informātikas nodarbībām. Tagad viņi pārbauda pēdas datorklasē."

Adrians pamāja ar galvu. "Turklāt tā bija aizslēgta," viņš kautrīgi piebilda. "To policistiem izstāstīja Gārta kungs, es skaidri dzirdē…"

"Turi muti, sīkais," noducināja Aleksis; viņa pumpas bija iekrāsojušās koši sarkanas. Droši vien uztraukuma dēļ, sprieda Niks.

Viņam pēkšņi gribējās sadot tam idiotam pa muti. Lai nebūtu uz viņu jāskatās, Niks pievērsās Adrianam: "Vai durvis bija uzlauztas?"

"Nē, tas ir, jā," viņš aizgūtnēm atbildēja. "Tās tika atslēgtas. Kāds laikam bija nospēris atslēgas, bet Gārta kungs saka, ka tas neesot iespējams, ka visas trīs ir vietā, bet vienu viņš nēsā sev līdzi…"

"Nik?" klusa balss pārtrauca Adriana vārdu plūdus, un roka ar caurspīdīgi lakotiem nagiem viegli uzgūla Nika plecam. Emīlija, Niks īsu mirkli cerēja, taču tūlīt pat sevi izlaboja. Emīlija nevalkāja trīs gredzenus uz katra pirksta un neoda tik… orientāli.

Viņš pagrieza galvu un sastapās ar Brainas gaiši zilajām acīm. Kā ūdens lāmas.

"Nikucīti, vai vari… Es gribēju teikt, vai mēs varam tikai uz brītiņu, zem četrām acīm…" Aleksis ieņirdzās un pārslidināja mēli lūpām, kā dēļ Niks iekšēji savilka dūres.

"Okei," viņš teica Brainai, "bet tikai uz pāris minūtēm."

Viņa nervozais tonis acīmredzot ne drusciņ netraucēja Brainu, bet, ja tomēr, tad viņa to nelika manīt. Viņa bija glīta, bez šaubām, taču pļāpīga un, kā Nikam šķita, pilnīgā tukšpaure. Tagad, gurnus šūpodama, Braina augstpapēžu kurpēs tipināja Nikam pa priekšu uz kāpņu pusi, kas veda lejup uz vingrošanas zālēm. Ap šo laiku te neviena nebija.

"Paklau, Nik," Braina čukstēja, "es gribu tev kaut ko iedot. Kaut ko nenormāli stilīgu. Patiešām." Viņa iebāza roku savā plecu somā, apstājās un atkal to izvilka.

Niks blenza uz somu. Viņš sāka nojaust, par ko varētu būt runa, un gandrīz uzsmaidīja Brainai.

"Taču man vispirms tev kas jāpajautā." Viņa uzsvērti lēni atglauda no pieres matu šķipsnu.

Sevis pašas labad, lūdzu, neprasi, vai man patīc.

"Klāj vaļā!"

"Vai tev ir dators? Pašam savs? Tas ir svarīgi. Tavā istabā."

Yes, nu tad beidzot! "Jā, ir."

Viņa apmierināta pamāja ar galvu.

"Hm, un vai vecāki bieži rakņājas pa tavām mantām?"

"Mani vecāki nav nekādi frīki."

"Ooo, labi." Viņa sarauca pieri un kaut ko domāja. "Pagaidi, vēl bija kaut kas. A, jā." Braina panācās vēl vienu soli tuvāk un pacēla seju pretim viņējai. Pēc košļenes smaržojošā elpa un harēma aromāts sajaukdamies veidoja dīvainu maisījumu. "Tu nevienam to nedrīksti rādīt. Citādi tas nedarbosies. Noslēp un nevienam nestāsti, ka es tev to iedevu. Apsoli?"

Tas bija stulbi. Niks sašķobīja seju. "Kāpēc?"

"Tādi ir noteikumi," Braina noteikti atbildēja. "Ja nevari apsolīt, es nevaru tev to dot."

Niks skaļi un demonstratīvi aizkaitināti nopūtās. "Manis pēc, lai tā būtu. Apsolu."

"Atceries to, ja? Citādi man būs problēmas." Braina pastiepa Nikam roku, un viņš to satvēra. Juta, cik tā bija karsta. Karsta un mazliet mikla.

"Labi," čukstēja Braina, "es paļaujos uz tevi." Viņa uzmeta Nikam skatienu, kas, kā viņš pārbijies konstatēja, laikam skaitījās pavedinošs, izvilka no somas plānu kvadrātveida priekšmetu plastmasas vāciņos un iespieda viņam rokā.

"Izbaudi," Braina izdvesa un devās projām.

Niks neskatījās viņai pakaļ. Visa uzmanība bija veltīta lietai viņa rokās DVD diskam neaprakstītā vāciņā. Ziņkārības dzīts, Niks to atvēra.

Kāds tur vēl Linkin Parki

Šeit bija krēslains, un viņš pagrieza DVD pret gaismu, lai labāk saskatītu, kas uz tā bija rakstīts Brainas plašajā rokrakstā.

Tikai viens Nikam absolūti nezināms vārds: Erebos.

Visu atlikušo dienas daļu Džeimijs dzina jokus par viņu un Brainu tipiski Džeimijam un nebūt ne ļauni. Daudz ļaunāks bija kārdinājums izvilkt no jakas kabatas DVD un parādīt draugam. Tomēr viņš ikreiz izlēma to nedarīt. Vispirms viņš pats paskatīsies, kas tas bija un kāpēc visi uzvedās tik mistiski. Taču pats nekādā gadījumā nenoņemsies ar slepenības oreola saglabāšanu, kas viņam tik ļoti bija kritis uz nerviem.

Skolas diena mokoši stiepās garumā. Niks gandrīz nespēja koncentrēties, uzmanība nepārtraukti atgriezās pie necilā priekšmeta viņa kabatā. Viņš to juta caur trim drēbju kārtām. Tā svaru. Tā stūrus.

"Vai tev ir slikti?" Džeimijs jautāja īsi pirms zvana uz pēdējo stundu.

"Nē. Kas ir?"

"Tu rādi tādu savādu seju."

"Es tikai domāju."

Džeimija mutes kaktiņi izsmejoši noraustījās. "Ļauj minēt! Par Brainu? Vai esi sarunājis ar viņu randiņu?"

To Niks nespēja saprast. Kā Džeimijs varēja iedomāties, ka viņam patīk tādas kā Braina. Taču šodien viņam negribējās debatēt.

"Un ja nu esmu?" Niks atbildēja un ignorēja Džeimija es-tačuteicu sejas izteiksmi.

"Tad jau es rīt, cerams, uzzināšu detaļas."

"Jā. Tas ir, es nezinu. Varbūt."

3.

Kad Niks pārnāca, dzīvoklis bija tukšs un ledaini auksts. Mamma laikam jau atkal bija steigusies un aizmirsusi aiztaisīt logus. Viņš atstāja jaku mugurā, cieši aizvēra logu un radiatoru savā istabā noregulēja uz maksimālo karstumu. Tikai tad izzvejoja no kabatas vāciņus un atvēra: Erebos.

Niks sašķobīja seju. Erebos skanēja līdzīgi Eros. Vai tā bija kāda sapārošanas programma? No Brainas to varētu sagaidīt, bet lai nemaz necer.

Viņš ieslēdza datoru. Kamēr tas iedarbojās, atnesa no dzīvojamās istabas vilnas segu un aplika sev ap pleciem.

Viņam piederēja vismaz četras netraucētas stundas. Vairāk ieraduma dēļ, bet arī tādēļ, lai vēl mazliet kāpinātu spriedzi, Niks vispirms iegāja savos e-pastos (trīs reklāmas, četri spami un sarūgtinājuma pilna vēstule no Betānija, kurš visiem kavētājiem piesolīja šaušalīgu izrēķināšanos).

Brīdī, kad viņš gribēja atvērt Facebook lapu, čatā pieteicās Fins.

"Čau, brāļuk! Viss kārtībā?"

Niks, pats to neapjauzdams, pasmaidīja.

"Jā, vislabākajā."

"Kā mammai?"

"Daudz darba, bet ir okay. Un kā sastāv ar tevi?"

"Dito. Bizness iet kā smērēts."

"Cool," Niks neatļāvās izprašņāt vairāk.

"Nikij, paklau. Tas krekls, ko tev apsolīju… Tu zini, par ko es runāju, vai ne?"

Un kā vēl. Niks zināja gan, par ko. Par Hell Froze Over kreklu. Pēc Fina domām, tā bija labākā grupa pasaulē.

"Kas ir ar to?"

"Es nevaru dabūt tavu izmēru. Ne ātrāk kā četru nedēļu laikā. Tu vienkārši esi pārāk garš, brāļuk. Šie no Fanshop pasūtīja, bet tas nebūs tik ātri. Vai tas ir okay?"

Sākumā Niks pat nesaprata, kāpēc bija tik vilies. Droši vien tāpēc, ka viņa galvā jau mita vīzija: viņš un Fins koncertā pēc divām nedēļām, abi HFO kreklos ar leduszilo miroņgalvu uz krūtīm un rēc līdzi Down the Line.

"Nē, nav tik traki," viņš rakstīja.

"Viss paliek spēkā, apsolu. Vai kaut kad piekāpsi?"

"Protams."

"Man tevis pietrūkst, sīkais, vai tu to zini?"

"Man tevis arī." Un kā vēl! Taču to viņš Finam nerīvēs degunā, citādi brāli atkal mocīs slikta sirdsapziņa.

Pačatojis Niks vēl uzmeta aci Emīlijas zīmējumiem deviantart lapā, taču tur nekas nebija mainījies kopš vakardienas. Loģiski, viņš mazliet sakaunējies nodomāja un izgāja no interneta.

Iekšējā balss deva padomu uzrakstīt angļu valodas stundā uzdoto eseju, pirms ķerties pie Erebos, taču tai nebija izredžu ziņkāre bija pārlieku liela. Viņš atvēra vāciņu, saviebās, ieraudzījis Brainas rokrakstu, un ievietoja disku lasītājā. Pagāja dažas sekundes, līdz atvērās logs.

Ne filma, ne mūzika. Spēle.

Instalācijas logs rādīja drūmu bildi. Fonā varēja saskatīt sabrukušu torni nodegušas ainavas vidū. Torņa priekšā kailā zemē iedurts zobens ar rokturim piesietu sarkanu lakatu. Tas plandījās vējā kā pēdējā atmiņa par dzīvi mirušo valstībā. Visam pāri, arī sarkanā krāsā, liecās uzraksts Erebos.

Nika vēders satraukti kņudēja. Viņš noregulēja skaļāk skaņu, taču mūzika neatskanēja, vien dobji dārdi, it kā tuvotos negaiss.

Ar nenoteiktu sajūtu, ka ir kaut ko aizmirsis, Niks novietoja peles bultu virs instalēšanas pogas… protams, vīrusu skenēšana.

Viņš pārbaudīja DVD datus ar divām dažādām programmām un, kad abas deva zaļo gaismu, atviegloti nopūtās. Tātad aiziet!

Zilais instalācijas rādītājs pildījās mokoši lēni. Ar sīkiem jo sīkiem grūdieniem. Vairākkārt šķita, ka dators ir nobrucis, nekas nekustējās. Lai pārbaudītu, Niks pastumdīja šurpu turpu peli tomēr nē, peles bultiņa kustējās. Kaut ari lēni un saraustīti. Niks nepacietīgi dīdījās pa krēslu. Divdesmit pieci procenti, nevar būt! Tad jau viņš mierīgi varēja aiziet uz virtuvi un paņemt kaut ko dzeramu.

Kad pēc dažām minūtēm atgriezās, lejupielādēts bija trīsdesmit viens procents. Niks nolamājās, atkrita krēslā un paberzēja acis. Sūdu būšana.

Pēc apaļas stundas bija sasniegti simts procenti. Niks jau iekšēji uzgavilēja, bet ekrāns pēkšņi satumsa. Un palika tumšs.

Nekas nelīdzēja. Ne datora dauzīšana, ne taustiņu kombinācijas, ne dusmu izvirdums. Ekrāns rādīja nepielūdzamu tumsu.

Tomēr, kad Niks jau bija padevies un gribēja spiest restartēšanas pogu, kaut kas notika. No tumsas iznira sarkani burti, vārdi, kas pulsēja, it kā tos ar asinīm un dzīvību apgādātu pukstoša sirds.

"Ienāc!

Vai griezies atpakaļ!

Šis ir Erebos."

Nu beidzot! Niks, priecīgi satraukts, izvēlējās "Ienāc!".

Pārmaiņas pēc ekrāns atkal uz vairākām sekundēm satumsa. Niks atgāzās krēslā. Cerams, ka spēle nebūs tik lēna visu laiku. Tā nevarēja būt datora vaina. Tas bija viens no pašlaik pieejamiem jaudīgākajiem, procesors un video karte zibenīgi, un visas pirms tam spēlētās spēles gāja bez aizķeršanās.

Pamazām ekrāns kļuva gaišāks, atklājot ļoti reāla izskata ainavu ar meža izcirtumu un mēnesi pār to. Vidū tupēja kāds ar saplēstu kreklu un izdilušās biksēs. Bez ieroča, tikai ar nūju. Tas acīmredzot bija viņa čars. Izmēģinādams Niks noklikšķināja tam līdzās, čars pielēca kājās un devās precīzi norādītajā virzienā. Okay, vadība bija muļķu droša, un pārējo viņš ari drīz sapratīs. Šī galu galā nebija viņa pirmā spēle.

Nu tad aiziet! Tikai uz kurieni? Nebija ne ceļa, ne norādes. Varbūt karte? Niks bez rezultātiem izmēģināja dažādas taustiņu kombinācijas, lai atrastu inventāru vai spēles izvēlni. Nekā nebija. Ne norāžu par to, kas jāmeklē, ne informācijas par spēles mērķiem, nedz ari pārējo spēles varoņu. Tikai sarkans stabiņš, kas rādīja atlikušo dzīvību, un zem tā zils, kas, iespējams, rādīja izturību. Niks izmēģinājās visdažādākās taustiņu kombinācijas, kas bija darbojušās citās spēlēs, taču šajā gadījumā tās neko nelīdzēja.

Šī spēle laikam ir pilna ar programmēšanas kļūdām, viņš saīdzis nodomāja. Niks pamēģināja, kas notiek, ja uzklikšķina tieši uz noskrandušā tēla. Virs galvas parādījās uzraksts "Bezvārdis".

"Arī labi," Niks nomurmināja. "Noslēpumainais Bezvārdis." Viņš savam noplukušajam čaram lika kādu gabalu skriet taisni, pēc tam pa kreisi un visbeidzot pa labi. Visi virzieni šķita vienlīdz nepareizi izvēlēti, un neparādījās neviens, kuram varētu kaut ko pajautāt.

"Nē, nu patiešām nenormāli cool," viņš domās atdarināja Brainas balsi. Tomēr… Kolinu, šķiet, arī bija aizrāvusi šī spēle. Un Kolins nebija idiots.

Niks nolēma čaram likt skriet taisni uz priekšu un nodomāja, ka tā darītu viņš, ja būtu apmaldījies. Dotos vienā virzienā. Gan jau kaut ko atrastu, un katrs mežs taču reiz beidzas.

Niks koncentrējās uz savu Bezvārdi, veikli izvairījās no kokiem un ar nūju pasita malā traucējošos zarus. Bija skaidri dzirdams katrs čara solis, žagari lūza zem kājām, un sakaltušās lapas švīkstēja. Kad viņš rāpās pāri klintij, lejup ripoja mazi akmentiņi.

Aiz klints zeme kļuva mitrāka. Bezvārdis vairs netika tik ātri uz priekšu, jo kājas stiga līdz potītēm. Niks bija iespaidots. Viss notiekošais bija nenormāli reāls. Netrūka pat žļurkstoši šmaukstošās skaņas, ko radīja brišana pa dubļiem.

Bezvārdis turpināja cīnīties uz priekšu, bet sāka aizelsties. Zilais stabiņš bija sarāvies par trešdaļu. Pie nākamās klints Niks ļāva čaram atpūsties. Tas ar plaukstām atbalstījās pret augšstilbiem un nokāra galvu acīmredzami cenzdamies atgūt elpu.

Kaut kur netālu vajadzēja būt strautam. Niks dzirdēja ūdens burzguļošanu un pārtrauca atpūtu. Viņš sūtīja Bezvārdi uz labo pusi, kur drīz ari uzgāja sīku tērci. Čars, joprojām elsdams, pie tās apstājās.

"Nu padzeries taču," Niks teica. Viņš uzklikšķināja bultiņu uz leju un bija sajūsmā, kad Bezvārdis patiešām pieliecās un dzēra, ar sauju smeldams ūdeni no strauta.

Pēc tam atkal gāja ātrāk. Zeme vairs nebija tik slapja un koki tik biezi saauguši. Tomēr joprojām trūka jebkādu orientieru, un Niks sāka baidīties par to, ka stratēģija tikai-taisni-uz-priekšu būs bijis šāviens tukšumā. Ja vien viņš varētu labāk pārlūkot apkārtni, ja būtu kāda karte vai…

Pārlūkot! Niks pasminēja. Redzēs, varbūt viņa virtuālais Es spēj ne tikai pieliekties, bet arī rāpties! Viņš izvēlējās varenu koku ar zemiem zariem, nostādīja čaru tā priekšā un uzklikšķināja bultiņu uz augšu.

Bezvārdis rūpīgi nolika malā savu nūju un pa zariem rāpās augšup. Tas apstājās, tiklīdz Niks atlaida taustiņu, un rāpās tālāk, kad atkal to piespieda. Niks uzsūtīja čaru, cik vien augstu iespējams, līdz zari kļuva pārāk smalki, sāka liekties zem viņa svara, un tas gandrīz noslīdēja lejā. Tikai tad, kad varēja droši nostāties, Niks sadūšojās palūkoties apkārt. Skats bija fantastisks.

Pilnmēness augstu debesīs meta blāvu gaismu pār zaļi sudrabotu un šķietami nebeidzamu koku jūru. Pa kreisi varēja saskatīt kalnu grēdas pakāji, pa labi turpinājās līdzenums. Taisni priekšā ainava bija pauguraina. Uz dažiem pauguriem kā spoži adatas dūrieni vīdēja sīkas gaismiņas. Tās liecināja par ciematiem.

Nu re, Niks triumfējoši nodomāja, ceļš taisni-uz-priekšu tomēr ir pareizs.

Viņš jau bija novietojis pirkstu virs bultas uz leju, kad pamanīja silti dzeltenu gaismas atblāzmu starp kokiem. Tas izskatījās daudzsološi. Ja dotos mazliet pa kreisi, pēc dažām minūtēm viņš atdurtos pret gaismas avotu. Varbūt māju? Niks dabūja lejā čaru, kur tas, savācis savu nūju, skrēja tālāk. Nepacietīgi kodīdams apakšlūpu, Niks cerēja, ka ir pareizi iegaumējis virzienu.

Jau drīz starp koku stumbriem šķita manāms pirmais vājais gaismas atspīdums, un tieši tajā brīdī viņš atdūrās pret šķērsli: zemē bija plaisa. Pārāk plata, lai čars tai pārlēktu. Nolādēts! Plaisa sniedzās tālu uz abām pusēm un izgaisa kaut kur tumsā starp kokiem. To apejot, Bezvārdis zaudētu daudz laika un, iespējams, arī orientēšanos.

Kritušo koku Niks atklāja tikai pēc tam, kad kādu brīdi bija pavadījis lamādamies. Ja to izdotos novietot pareizā pozīcijā…

Atslēga uz panākumiem izrādījās space. Nika čars rāva, vilka un stūma stumbru visos peles kursora noteiktajos virzienos. Kad koks atradās šķērsām pāri plaisai, Bezvārdis smagi elpoja un sarkanais dzīvības indikators jau atkal bija kļuvis mazliet īsāks.

Cik vien uzmanīgi iespējams, Niks balansēja čaru pāri plaisai, taču tilts izrādījās visai nedrošs, jo pie piektā soļa paripoja mazliet pa labi. Tikai ar pārdrošu palēcienu Nikam izdevās novietot čaru drošībā.

Gaismas atblāzma bija kļuvusi spožāka un it kā saraustīta. Nika priekšā bija neliels meža izcirtums. Tajā dega ugunskurs. Pie uguns gluži viens sēdēja cilvēks un lūkojās liesmās. Niks noņēma pirkstu no peles taustiņa, un Bezvārdis paklausīgi apstājās.

Vīrs pie ugunskura nekustējās. Šķita, ka viņam nav ieroča, taču tas vēl neko nenozīmēja. Tas varēja būt burvis par to liecināja viņa garais, melnais mētelis. Varbūt kaut ko vairāk varētu uzzināt, ja tam uzklikšķinātu. Peles kursors tikko pieskārās vīram, kad tas pacēla galvu, parādot šauru seju ar ļoti mazu muti. Tajā pašā mirklī ekrāna apakšējā malā atvērās dialoglogs.

"Esi sveicināts, Bezvārdi." Sudrabpelēki burti izcēlās uz melnā fona. "Tu biji ātrs."

Niks veda čaru viņam tuvāk, bet vīrs nereaģēja, vien turpināja ar garu zaru bikstīt ugunskurā degošos koka gabalus. Niks bija vīlies; beidzot viņš šajā pamestajā mežā bija kādu atradis, taču tas spēja vien atturīgi sveicināt.

Tikai pamanījis dialoglogā mirgojam kursoru, Niks saprata, ka no viņa tiek gaidīta atbilde. "Sveiciens arī tev!" viņš ierakstīja.

Virs tumšajā mēteli pamāja. "Tā bija laba doma uzkāpt kokā. Ne visi bezvārži bija tik attapīgi. Tu esi Erebos lielā cerība."

"Paldies," Niks atbildēja.

"Vai tiešām vēlies doties tālāk?" Vīrieša mazā mute savilkās gaidpilnā smaidā.

Niks jau gribēja ierakstīt "Protams!", taču sarunbiedrs vēl nebija beidzis.

"Tikai kļuvis par Erebos sabiedroto, vari ar to sacensties. Tas tev jāzina."

"Labi," Niks atbildēja.

Vīrs nolieca galvu un ar nūju dziļi iebakstīja ugunskura gailošajās oglēs. Uzvirpuļoja dzirksteles. Tas izskatās tik īsti. Tik ļoti īsti.

Niks gaidīja, bet sarunbiedrs neizrādīja nekādas pazīmes, ka vēlētos turpināt. Laikam viss viņam paredzētais teksts jau bija pateikts.

Gribēdams uzzināt, vai tēls reaģēs, ja tiks uzrunāts no sava teksta loga, Niks iedrukāja: "p#434<3xxq0jolk-<fi0e8r". Šķita, ka virtuālo sarunas partneri tas uzjautrināja. Viņš pacēla galvu un uzsmaidīja Nikam.

Viņš man skatās tieši acīs, Niks nodomāja un apslāpēja netīksmi. Viņš skatās uz mani tā, it kā redzētu cauri ekrānam.

Beidzot vīrs atkal pievērsās ugunskuram.

Tikai tagad Niks pamanīja, ka ir sākusi skanēt klusa mūzika, klusa, bet uzstājīga un dīvaini aizkustinoša.

"Kas tu esi?" viņš ierakstīja savā teksta logā.

Protams, atbilde nesekoja. Vīrs tikai pielieca galvu sānis, kā gribēdams padomāt. Taču, Nikam par izbrīnu, pēc dažām sekundēm dialoglogā parādījās vārdi.

"Es esmu Mirušais." Viņš atkal palūkojās uz Niku, it kā gribēdams pārbaudīt teiktā iespaidu. "Tikai Mirušais. Turpretim tu esi dzīvs. Tiesa gan, Bezvārdis, taču ne vairs ilgi. Drīz varēsi sev izvēlēties vārdu, aicinājumu un gluži jaunu dzīvi."

Nika pirksti noslīdēja no taustiņiem. Tas bija neparasti, nē, biedējoši. Spēle sniedza jēdzīgu atbildi uz brīvi uzdotu jautājumu.

Varbūt sagadīšanās.

"Mirušie parasti nerunā," viņš ierakstīja un atlaidās krēslā. Tas nebija īsts jautājums, drīzāk komentārs. Uz to vīram pie uguns nebūs ieprogrammēta piemērota atbilde.

"Tev taisnība. Tā ir Erebos vara." Viņš turēja liesmās nūju un aizdegušos izņēma no uguns.

Mazliet bažīgi, kaut arī negribēja to atzīt, Niks pārbaudīja, vai dators patiešām darbojās ojjline vai ari kāds mēģināja viņu izjokot. Nē. Internets nebija pieslēgts. Nūja vīra rokās dega ar gaišu liesmu, un tā acīs dejoja atspulgi.

Nākamo teikumu Nika pirksti iedrukāja paši: "Kā ir būt mirušam?"

Vīrs sēcoši iesmējās. "Tu esi pirmais Bezvārdis, kas man to jautā!" Ar izklaidīgu kustību viņš iemeta nūjas atlikumus ugunskurā.

"Vientuļi. Vai ari spocīgi. Kas gan to var pateikt!" Viņš ar roku pabraucīja pieri. "Ja es tev vaicātu: kā ir būt dzīvam, ko tu atbildētu? Katrs dzīvo savā veidā. Tāpat arī nāve katram ir sava." Kā gribēdams uzsvērt tikko teikto, Mirušais pārvilka pāri galvai kapuci, kas tagad meta ēnu pār viņa acīm un degunu, saskatīt varēja vairs tikai mazo muti. "Nešaubīgi ir viens kādudien tu to uzzināsi."

Nešaubīgi. Niks gar biksēm noslaucīja mitrās rokas. Šī tēma viņam vairs nepatika.

"Kur man jāiet tālāk?" viņš drukāja un uzjautrināts konstatēja, ka rēķinās ar sakarīgu atbildi.

"Vai tiešām gribi doties tālāk? Es tevi brīdinu. Labāk nedari

to!"

"Protams, gribu."

"Tādā gadījumā griezies pa kreisi un skrien gar avotu līdz aizai. Dodies tai cauri. Pēc tam… tad jau manīsi." Mirušais it kā saldams ciešāk ietinās mētelī.

"Un uzmanies no Vēstneša ar dzeltenajām acīm!"

4

Gar avotu, lai tā guldzēšana vienmēr būtu kreisajā pusē; vieglā riksī, lai pārāk nenoslogotu izturības rādītāju. Izturība, Niks konstatēja, nebija Bezvārža stiprā puse. Čars elsoja pat pēc mazākā stāvuma pārvarēšanas, un nācās to atpūtināt, līdz stabiņš ekrāna labajā apakšējā malā atkal kļuva zils. Tikai pēc tam varēja doties tālāk. Rāpties pāri akmeņiem, lēkt pāri šķēršļiem, meklēt aizu. Bet Vēstnesis ar dzeltenajām acīm nebija manāms.

Pamazām zeme abās strauta pusēs kļuva augstāka, tumšās meža augsnes vietā parādījās akmeņaina pamatne, un ceļu pārklāja oļi. Tie apgrūtināja iešanu, un Bezvārdis vairākkārt nokrita. Taču tikai tad, kad apvidus bija kļuvis divtik augsts kā viņa čars, Niks aptvēra, ka atrodas aizā. Tajā pašā mirklī viņš arī pamanīja, ka nav viens. Sausie brikšņi ceļa labajā un kreisajā pusē čabēja, tajos kaut kas kustējās, un tad kā nedzirdamas pavēles vadīti no krūmiem izlēca un viņam virsū metās krupjveidīgi radījumi. To kājām bija ne vien pleznas, bet arī asi nagi, ar ko viņi ievainoja Bezvārdi. Pagāja vairākas sekundes, līdz Niks atcerējās par nūju čara rokās un sāka aizstāvēties.

Divi krupji metās bēgt, viens pēc labi mērķēta nūjas sitiena nomira Bezvārdim pie kājām.

"Straiks," nomurmināja Niks.

Taču viens krupis vēl karājās ieķēries Bezvārža kreisajā kājā, un zem tā nagiem pletās asins plankums. Niks uztraukts pamanīja, ka sarkanais dzīvības stabiņš rādīja vairs tikai nedaudz pāri pusei. Viņš uzsita pa space, kas lika Bezvārdim palēkties, taču krupi nekādi neietekmēja.

Tikai escape taustiņa uzspiešana deva gaidītos rezultātus. Bezvārdis zibenīgi pagriezās, nokratīja krupjveidīgo un pēc Nika pavēles piebeidza to ar nūju.

Tikmēr dzīvības rādītājs bija sarāvies mazāks par pusi. Niks pārliecinājās, ka tuvumā nebija citu uzbrucēju, un novietoja peles kursoru virs krupja liķa. Parādījās informācija "4 miesas vienības".

"Nu vismaz," viņš norūca, piecēla kājās savu pārgurušo čaru un, pirms turpināt ceļu cauri aizai, lika tam savākt gaļu. Viņš bija piesardzīgs un gatavs gāzt ar nūju, ja negaidīti uzrastos vēl kāds nagains krupis. Taču citi pretinieki vairs nerādījās. Tā vietā fonā bija dzirdams ritmisks troksnis, kas daudzkārt atbalsojās aizas sienās. Pakavu dipoņa.

Niks palēnināja čara gaitu, likdams uzmanīgi lavīties ap nākamo stūri, aiz kura atklājās vien cita krauja klinšu siena. Troksnis pastiprinājās.

Pēc dažiem acumirkļiem viss noklusa. Bezvārdis gāja gar pašu aizas klinšaino sienu garām ērkšķainiem krūmiem cilvēka augumā, līdz viņa priekšā pacēlās vēl viena klinšu siena. Tās vidū, augstu virs Bezvārža galvas, bija plata pārkare, un aiz tās šaura ieeja alā. Uz pārkares milzīgā, bruņās tērptā zirgā sēdēja drūms tēls pelēkā apmetnī, kas aicinoši māja abiem: kā Nikam, tā arī Bezvārdim. Niks pavirši pamanīja tā kailo, spico galvaskausu un pārspīlēti garos, kaulainos pirkstus. Viņa uzmanību pilnībā bija piesaistījušas tā blāvi dzeltenās acis.

"Tu rīkojies ļoti izveicīgi."

"Paldies."

"Tomēr ar tavu dzīvības rādītāju vairs nav labi."

"Es zinu."

"Turpmāk tev tam jāseko rūpīgāk."

Vēstneša lietišķais runas veids dīvaini disonēja ar baiso izskatu.

"Ir laiks izvēlēties vārdu," viņš turpināja. "Laiks pirmajam rituālam." Ar nesteidzīgu kustību tas norādīja uz alu sev aiz muguras.

"Es tev novēlu laimi un izdarīt pareizas izvēles. Mēs vēl tiksimies." Viņš pagrieza zirgu un aizauļoja.

Niks pagaidīja, līdz noklusa zirga pakavu duna, un tikai tad lika čaram tuvoties klinšu sienai. Stāvas, akmenī iecirstas kāpnes veda uz pārkāri. Laiks pirmajam rituālam. Kāpēc viņam jau atkal bija miklas rokas? Niks novietoja kursoru virs tumšās alas ieejas un noklikšķināja peles kreiso taustiņu. Bezvārdis devās iekšā un izgaisa tumsā. Melns ekrāns.

Tumsa. Klusums. Niks pagrozījās savā krēslā. Kāpēc tas ieilga? Viņš mazliet paklabināja taustiņus, taču nekas nemainījās. "Nu, aiziet!" viņš teica un uzsita pa datora kasti. "Tagad tikai nenosprāgsti."

Tumsa ieilga, un Nika nervozitāte pieauga. Viņš varēja izņemt no iekārtas DVD un atkal ievietot to atpakaļ, varēja spiest reset, bet tas bija riskanti. Varbūt tad viss būs jāsāk no sākuma vai arī spēle vispār nestartēs.

Pēkšņi atskanēja troksnis. Tuktuktuk! Kā sirdspuksti. Niks atvēra rakstāmgalda augšējo atvilktni, izņēma austiņas un pieslēdza datoram. Tagad varēja dzirdēt daudz skaidrāk, un viņam šķita, ka fonā uztver vēl kaut ko. Pūšamie ragi, kas atskaņoja īsus pūtienus. Tie atgādināja medību signālus. Tas jau skanēja daudzsološi. It kā spēle šobrīd kaut kur risinātos bez viņa. Niks noregulēja skaņu skaļāk un dusmojās, ka nebija iedomājies par austiņām jau agrāk. Varbūt viņš bija palaidis garām svarīgu informāciju, brīdinājumus, norādes! Varbūt nebija dzirdējis vissvarīgāko padomu, kā turpināt spēli.

Vairāk nepacietības dēļ, nevis cerot uz paātrinājumu, Niks pabungoja enter taustiņu.

Sirdspuksti apklusa. No tumsas atkal iznira sarkanie burti.

"Šis ir Erebos. Kas esi tu?"

Niks ilgi nedomāja. Viņš bija nolēmis lietot to pašu vārdu, ko izmantoja arī citās datorspēlēs.

"Es esmu Gargoils."

"Nosauc man savu vārdu."

"Gargoils!"

"Savu īsto vārdu!"

Nīks izbrīnījās. Kam tad tas? Okay, tad viņš nosauks kaut kādu vārdu un uzvārdu, lai tikai beidzot tiktu tālāk.

"Saimons Vaits."

Ekrānā sarkans uz melna parādījās ievadītais vārds, un dažas sekundes nekas nenotika. Tikai kursors mirgoja.

"Es teicu: savu īsto vārdu!"

Neticēdams Niks blenza uz ekrānu, un viņu atkal pārņēma sajūta, ka kāds no tā lūkojās viņā. Viņš ievilka elpu un mēģināja vēlreiz.

"Tomass Martinsons."

Vārds atkal dažus mirkļus nekomentēts bija redzams uz ekrāna, pirms spēle atbildēja:

"Tomass Martinsons nav pareizi. Ja gribi spēlēt, nosauc savu vārdu!"

Tam nebija racionāla izskaidrojuma. Iespējams, ka tā bija programmas kļūda un spēle vispār neakceptēja vārdus. Uzraksts izgaisa, tikai kursors palika mirgojam. Piepeši Niks nobijās, ka spēle nobruks vai pēc trim nepareizām atbildēm pati atslēgsies kā mobilais, kam trīs reizes ievadīts nepareizs PIN kods.

"Niks Denmors." Viņš rakstīja, būdams gatavs uz to, ka tiks noraidīta arī patiesība. Taču nē, programma čukstus atbalsoja viņa vārdu: "Niks Denmors. NiksDenmors. Niks. Denmors." Atkal un atkal vārdi kā parole no vienas čukstošas būtnes tika padota tālāk nākamajai. Neredzamas sabiedrības apsveikums.

Sajūta, ka tiec novērots, biedēja, un Niks jau gribēja noņemt austiņas. Taču uzraksts un balsis pagaisa un atskanēja vilinoša mūzika kā noslēpumu un piedzīvojumu apsolījums.

"Esi sveicināts, Nik! Sveicināts Erebos pasaulē. Pirms sāc spēlēt, iepazīstināšu tevi ar likumiem. Ja tie tev nepatiks, jebkurā brīdī vari pārtraukt spēli. Labi?"

Niks blenza uz ekrānu. Spēle bija atklājusi viņa krāpšanos. Zināja, kāds ir viņa īstais vārds. Tagad šķita, ka tā nepacietīgi gaida Nika atbildi kursors mirgoja ātrāk un ātrāk.

"Jā," viņš uzrakstīja; bija neskaidra nojauta, ka ekrāns atkal varētu satumst, ja atbilde pārāk kavēsies. Vēlāk, viņš domās vēlāk.

"Lieliski. Lūk, pirmais likums: tev ir dota tikai viena iespēja spēlēt Erebos. Ja to izniekosi, viss būs cauri. Tiklīdz pārkāpsi noteikumus, viss beigsies. Okay?"

"Okay."

"Otrs likums: kad spēlē, tev ir jābūt vienam. Spēlē nekad nenosauc savu īsto vārdu. Ārpus spēles nekad nemini sava čara vārdu."

Kāpēc tad tā? Niks brīnījās. Tad viņš atcerējās, ka pat Braina, kura vēl nekad nebija cietusi no atturības, viņam neko neizpauda par Erebos. Kaut kas nenormāli cool, patiešām, tas bija viss, ko viņa pateica.

"Okay."

"Labi. Trešais likums: spēles saturs ir noslēpums. Ne ar vienu par to nerunā. It īpaši ar nereģistrētajiem. Ar spēlētājiem tev ir ļauts aprunāties spēles laikā pie ugunskura. Taču neizplati informāciju draugu un ģimenes lokā. Neizplati informāciju internetā."

It kā tu to varētu uzzināt, nodomāja Niks un uzklikšķināja: "Okay."

"Ceturtais likums: glabā DVD ar Erebos drošā vietā. To tev vajadzēs, lai startētu spēli. Nekādā gadījumā nekopē spēli, ja vien tev to neliek darīt Vēstnesis."

"Okay."

Līdzko Niks nospieda ievadīšanas taustiņu, uzausa saule. Vismaz pārņēma tāda sajūta. Ekrāna tumsas vietā stājās sārta blāzma, ko drīz nomainīja dzeltenie un zelta toņi. Nika Bezvārdis no tumsas iznira kā ēna un pamazām ieguva noteiktākas aprises tāpat kā visa apkārtne saules pielieta meža pļava ar garu zāli un cauri tai iemīta taka. Tā veda uz sūnām apaugušu torni, kura vārti karājās tikai vienā eņģē. Gabalu tālāk uz klints atlūzas ar aizvērtām acīm un saulei pretī pavērstu seju sēdēja Bezvārdis. To redzot, Niku pārņēma skaudība, kā aplūkojot īpaši laba atvaļinājuma bildes. Uz mirkli viņam šķita, ka jūt koku sveķu un tornim apkārt augošo ziedu un zāļu smaržu. Sienāži sisināja, un vējš viegli vilnīja zāles stiebrus.

Šķībie torņa vārti ar troksni atsitās pret mūri, un cars, joprojām saplēstās drēbēs, izstaipījās un piecēlās. Viņš uzlika roku uz sejas un noņēma to kā masku. Zem tās bija vien gluda āda, gluda kā olas čaumala.

Nākamā vēja brāzma atritināja uz torņa jumta novietotu karogu ar izbalējušu vieninieku.

Tātad te sākās pirmais līmenis, nosprieda Niks un veda bezsejaino čaru, kas mulsināja vairāk, nekā viņš to sev atzina, uz torni.

Iekšā viss mierīgi, nav pat vēja, un vārti nedauzās. Starp salmiem un izkaisītiem kauliem stāv koka lādes ar sarūsējušiem apkalumiem. Pie sienām vizuļo vara plāksnes, kurās iegravēti vārdi. Pirmais vārds visās ir vienāds: izvēlies.

Bezvārdis iet no plāksnes pie plāksnes.

"Izvēlies dzimumu!" pieprasa viena.

Niks nevilcinādamies izvēlas būt vīrietis un tikai pēc tam apsver, ka spēlei sievietes ādā arī varētu piemist savs šarms. Eh, vienalga, jau par vēlu.

"Izvēlies tautu!" Niks lasa uz nākamās plāksnes.

Šeit viņš uzkavējas ilgāk. Uzreiz atmet barbarus un vampīrus, kaut arī izmēģinājuma pēc piemēra to ķermeņus, un saviebjas, ieraugot barbara eļļaini spīdošos plecu muskuļus. Niks dažas minūtes apsver izdevību kļūt par ķirzakcilvēku: tā zvīņainā āda tik vilinoši laistās un maina toni līdzi gaismai. Tiek piedāvāta iespēja palikt arī cilvēkam, taču par to nevar būt ne runas. Pārāk ikdienišķi. Pārāk vāji.

Rūķis, vilkatis, kaķcilvēks vai tumsas elfs četras pēdējās opcijas šķiet vienlīdz vilinošas. Viņš piemēra rūķa ķermeni: mazu, kūkumainu un spēcīgu. Nav slikti. Nelielais augums pat šķiet vilinošs, bet ne līkās kājas un melīgā sejas izteiksme.

Galu galā izvēle notiek par labu tumsas elfam: vidēja auguma, izveicīgam, elegantam un noslēpumainam, un šis lēmums tiek akceptēts.

"Izvēlies izskatu!" aicina trešā vara plāksne.

Niks negrib līdzināties savam patiesajam Es. Tātad īsi, blondi mati, kas spurojas uz visām pusēm, spics deguns un šauras, zaļas acis. Viņš aplūko jaunradīto tēlu, kam vairs nav ne mazākās līdzības ar Bezvārdi. Niks rūpīgi izvēlas apģērbu: zaļi zeltainu jaku, tumšas bikses, stulmzābakus. Adas cepuri, lai pasargātu galvu, kaut gan ķivere viņam būtu vairāk pa prātam. Diemžēl tumsas elfiem tā netiek piedāvāta.

Niks vēl piestrādā pie sejas vaibstiem palielina acis un attālumu starp degunu un muti. Pavelk uz augšu uzacis. Izceļ vaigu kaulus un atklāj, ka līdzinās noklīdušam karaļa dēlam.

"Izvēlies nodarbošanos!" prasa ceturtā plāksne.

Slepkava, bards, burvis, mednieks, izlūks, sargs, bruņinieks, zaglis. Plaša izvēle. Niks liek izklāstīt katra priekšrocības un uzzina, ka, piemēram, vilkači ir īpaši labi burvji, bet vampīriem ir talants gan uz slepkavošanu, gan ari uz zagšanu. Arī tumsas elfiem, kāds ir viņš, labi padodas zagļa arods.

Niks vilcinās. Viņš pārbīstas, kad piepeši iečīkstas vārtu eņģes, tie atveras un kāds ienāk tornī. Kroplīga ēna. Gnoms ar kupri un līkām kājām, sarkanu bumbuļveida degunu un tumšzilu pampumu uz kakla. Viņš pieklibo tuvāk, apsēžas jāteniski uz lādes un aplaiza lūpas.

"Palūk, palūk, vēl viens tumsas elfs. Kā šķiet, iemīļota suga."

"Tiešām?"

Jaunizceptajam elfam tas nepatīk. Viņš negrib būt viens no daudziem.

"Tā nu tas ir. Vai esi jau izvēlējies profesiju?"

Viņš aplūko sarakstu.

"Varbūt zaglis. Vai sargs. Bet varbūt bruņinieks."

"Un kā ar burvi? Burvji ir vareni, prot burt."

Niks īsu brīdi apsver šo iespēju, bet atmet. Prāts nenesas uz burvestībām, tad jau drīzāk uz zobenu cīņām.

"Nē, burvis ne. Bruņinieks."

"Vai esi pārliecināts?"

Viņš ir gan. Bruņinieks, tas skan cēli, gandrīz kā princis.

"Bruņinieks," Niks apstiprina.

"Izvēlies īpašības!" piektā vara tāfele aicina. Zem tās ir nepārskatāmi garš saraksts ar visdažādākajām iespējamām īpašībām.

Laba redze, viņš izvēlas. Spēks, izturība un spēja saplūst ar apkārtējo vidi. Iekurt uguni. Veiklība, atsperīgums.

Niks uzmanās, jo nezina, cik īpašību drīkst izvēlēties. Tiklīdz viņš kaut ko ir izraudzījies, daļa citu īpašību kļūst nepieejamas. Izvēloties "nelielas dziedināšanas spējas", deaktivizējas iespēja "nāves lāsts". Izvēloties "spēka vairogs", aizslēdzas "dzelzs miesa".

Pēc desmit izvēlēm viss beidzas. Uzraksts izgaist tieši tajā brīdī, kad Nikam sāk šķist, ka šādā garā viss turpināsies mūžīgi.

"Drīz tev pietrūks dažu no īpašībām, ko tagad apsmādēji," saka gnoms un smaida.

Niks domās sev vaicā: ko šeit dara tas pretīgais radījums? Viņam labāk patiktu būt vienam. Sestā plāksne.

"Izvēlies ieročus!" Zem plāksnes atveras milzīga lāde. Zobeni, šķēpi, vairogi, vairāki dažāda lieluma spriguļi ar rītazvaigznēm. Daži šausminoša izskata asmeņi ar atkarpēm, pātagas ar asumiem, dzeloņainas milnas.

"Vai vēlies padomu?" gnoms jautā.

Lai vari mani iegāzt?

"Nē, paldies."

Niks grib pats sev atrast pareizos ieročus. Viņš uzmanīgi citu pēc cita velk no lādes zobenus un sarindo tos pie sienas. Pārbauda, cik viegli tos cilāt, cik veikli vēzēt. Beidzot izvēlas garu zobenu ar šauru asmeni un tumšsarkanu rokturi. Vēzēts pa gaisu, tas izaicinoši san.

Vairogi ir no koka un neiedveš uzticību. Turklāt, jo tie ir lielāki, jo smagāki un neļauj ātri kustēties. Tāpēc Niks izvēlas mazāko no vairogiem: apaļu, ar bronzas izvirzījumu vidū un ziliem apgleznojumiem koka daļā.

"Tu to vari piestiprināt sev uz muguras," iesaka gnoms un uzņēmīgi šūpo līkās kājeles, it kā gribētu piecirst lādei piešus un aizaujot ar to.

Tumsas elfs gnomu pat nepagodina ar atbildi. Viņš pieiet pie septītās pēdējās plāksnes.

"Izvēlies vārdu!"

Mazliet pārsteigts Niks atceras, ka vēl nupat bija vēlējies saukties par Gargoilu. Tagad šis vārds viņam vairs nemaz nepiestāvēja. Niks palūkojās apkārt, vai kaut kur nav atvērusies vēl kāda lāde ar vārdiem rakstu ruļļos. Nē. Vārda izvēlē tiek dota absolūta brīvība. Gandrīz, jo gnomam ir savs viedoklis par palīdzēšanu.

"Elfastis, Elfūdele, Tumšpintiķis! Spicausis, Lapsasģīmis! Vai varbūt kaut ko klasisku? Momoss, Eriss, Kers vai Ponoss, ak, un neaizmirsti Morosu! Nu, vai atradi kaut ko sev?"

Nikam prātā pazib doma ņemt zobenu un gnomu piebeigt. Tas nevarētu būt pārāk grūti, un tad viņam atliktu laiks padomāt. Taču Niku attur doma par spalgiem pirmsnāves ķērcieniem un asins peļķēm uz torņa grīdas.

Klasika, viņš nodomā, ir labs atslēgas vārds. Kaut ko klasiski romisku. Mariuss. Nē, Sariuss.

Niks vairs nedomā, šis vārds ir tieši tas, ko viņš meklē, un to viņš uzraksta.

"Sariuss, Ssssariuss, Sa-ri-uss," tornī atskan čuksti. "Esi sveicināts, Sarius."

"Sariuss? Cik garlaicīgi! Garlaicīgie ātri mirst. Vai tu to zināji, Sarius?"

Gnoms nolec no lādes un atvadoties izbāž spiču, zaļu mēli tā sniedzas viņam līdz krūtīm.

Sariuss nopakaļ gnomam iziet no torņa saules pielietajā pļavā. Tikai pēc tam, kad gnoms klibodams nozūd mežā, viņš nostiprina vairogu sev uz muguras.

5

Sarkanas kā apaļi rubīni tās mirdz starp pūkainajām lapām. Sariuss mežmalas koku paēnā ir atradis ogas. Vai tās var lasīt? Var! Viņš priecīgs konstatē, ka ir ticis pie inventāra somas, kurā glabājas visa viņa mantība. Tur ir pat krupju gaļa, ko ieguva Bezvārdis. Nekā cita inventārā nav, tāpēc te ir gana daudz vietas ogām.

Izdzirdis čabēšanu, viņš pieceļas. Vai krūmos ir čūskas? Ašs skatiens uz visām pusēm nē, nekā un neviena nav. Sariuss atkal pievēršas ogām. Tās šeit noteikti aug tikai tāpēc, lai viņš varētu sev sagādāt pārtikas krājumus.

Uzbrukums ir tik negaidīts, ka laiks izbīlim atliek tikai pēc tam, kad viss jau ir beidzies. Sariusam no aizmugures ir uzklupuši divi vīrieši un nogāž viņu zemē. Viens spiež mugurā celi, atliec rokas aiz muguras un sasien. Otrs tur zem zoda ar asinīm un matiem aplipušu nazi.

Sariuss nevar aizstāvēties. Mēģināt jau mēģina, taču sanāk tikai bezpalīdzīga ķepurošanās. Sariuss pat nespēj pretoties, kad lielākais no abiem viņu pieceļ kājās un pārmet sev pār plecu kā maisu.

Vai tas jau būtu viss? Sariusam, tumsas elfam un bruņiniekam, uzbrūk ogojot un nez kur aizstiepj. Ja nepaveiksies, tas vecis ar nazi viņu tūlīt nomušīs. Un piedzīvojumi beigsies. Sūdu būšana. Turklāt tipiski. Viņš noteikti ir vienīgais, kurš ļauj sev uzbrukt tik stulbā veidā.

Viņi soļo pa ceļu, un vīrs, kurš nes Sariusu, pa reizei pasviež viņu augstāk kamiešos. Laikam negrib nejauši nomest. Taču tad viņš to izdara; pēkšņi apstājas nogāzes malā, nosviež Sariusu zemē un pasper, lai ripo lejā.

Sariuss apmet divus kūleņus, pirms paliek guļam līdzenāka vietā.

Šeit lejā viņu gaida trīs tēli, ļoti līdzīgi nolaupītājiem: saplēstas drēbes, netīri un rētaini. Vienam trūkst acs, citam ir kupris. Vienīgi viņu ieroči izskatās kopti.

"Kur šito sadabūjāt?" prasa kuprainais.

"Rāpoja pa zemi gar torni. Bija vieglāk noķert nekā balodīti."

Kuprainais pagrābj Sariusu aiz apkakles un apsēdina, atbalstot ar muguru pret koka stumbru.

"Kā ir? Vai no šitā iznāktu laupītājs? Vai paturam viņu?"

Vienacis pagriež galvu uz sāniem, it kā tā varētu labāk novērtēt Sariusu.

"Nē," viņš konstatē. "Šitais neder. Viņš neiederas starp mums, tas redzams pat no drēbēm. Šis pieder pie tiem, kas cīnīsies pret Ortolanu."

"Nu tad duram nost!" kuprainais ir priecīgs.

Sariuss labprāt kaut ko piebilstu, piemēram, ka nepazīst nekādu Ortolanu un varētu iekļauties laupītāju bandā, ja vien drīkstētu palikt dzīvs. Taču tas nav iespējams. Iepriekš ar gnomu viņš varēja sarunāties, bet tagad ir mēms un uz notiekošo var noskatīties tikai kā uz filmu.

Trešais vīrs, kura seju sedz lielas platmales ēna, vēl nav bildis ne vārda. Tagad viņš panākas soli uz priekšu.

"Nē, šito mēs nenogalināsim. Šis ir citāds nekā pārējie."

Viņš pieliecas un pārbauda Sariusa kabatas.

"Paskat! Ne dāvanu, ne galvasnaudas vēstules, ne zelta. Šo varam atlaist."

"Tāpat vien?" kuprainais ir sašutis. "Tad tač' nav ne jēgas, ne prieka!"

Vīrs platmalē atmet ar roku un padzen kupraino, kurš mēģina pārbaudīt Sariusa kabatu saturu. "Es vēlētos, lai beigās uzvar tāds kā viņš. Diemžēl, Sarius, mazie parasti zaudē. Tādi kā tu. Bet es pie tādiem neķeros. Tā vietā es tev došu padomu. Vai zini, kas tev būtu pats labākais?"

Nē, Sariuss labprāt atbildētu, ja varētu. Taču pretinieks tik un tā negaida no viņa atbildi. Tas atsien Sariusa rokas.

"Pamet Erebos! Ej projām un neatgriezies! Izliecies, ka tevis te nekad nav bijis. Aizmirsti šo pasauli. Vai darīsi tā?"

Protams, ne, nodomā Sariuss un mēģina saskatīt vīrieša seju zem platmales, tomēr tā acis nav ieraugāmas.

"Ja gribi aiziet no Erebos, bēdz tagad. Skrien atpakaļ uz torni. Tagad!"

Vai tā ir bēgšanas iespēja vai lamatas? Vai Erebos aizvērsies, ja viņš izmantos iespēju aizlaisties no saviem nolaupītājiem? Sariuss neizlēmīgi paliek stāvam. Laupītājs to uztver par atbildi.

"Tā jau man šķita," viņš nopūšas. "Tad nu uzklausi mani: šeit tev nav draugu. Kaut arī varbūt domāsi pretējo. Tev neviens nepalīdzēs, jo visi grib iekļūt Iekšējā aplī, bet to spēs tikai daži."

Sariuss nesaprot ne vārda. Kādā vēl Iekšējā aplī?

"Beigās paliks tikai daži. Izredzētie cīņai ar Ortolanu. Nogalināt ļaundari un atrast dārgumu. Ne katrs tam ir piemērots."

Grūti saprast, vai laupītājs joko vai runā nopietni, un Sariuss nevar pārjautāt.

"Nevienam nestāsti to, ko es tev tagad teikšu. Lielu izredžu tev nav. Meklē vēlmju kristālus, tie tavu dzīvi padarīs vieglāku. Dzīvi, vai saproti?"

"Nestāsti viņam par vēlmju kristāliem," kuprainais viņu pārtrauc pusvārdā.

"Kāpēc ne? Viņam tos vajadzēs. Vai zini, Sarius? Vēlmju kristāli ir Erebos lielākais noslēpums. Tie kalpo īpašniekam. Neiespējamo tie padara iespējamu. Tie piepilda sapņus."

"Ja Vēstnesis uzzinās, ko tam puikiņam čuksti ausī, kļūsi par galvas tiesu īsāks," noņurd kuprainais.

"Tas notiks tik un tā, ja viņš mani dabūs rokā."

Vīrs platmalē viņš ir barvedis, viņam ir jābūt barvedim, domā Sariuss uzgriež viņam muguru un lēni nozūd brikšņos. Pārējie seko; vienacis, pirms aiziet, vēl pagūst aši iespļaut Sariusam sejā.

Tomēr nekas ļauns ar viņu nav noticis, bet neviens ari nav pateicis, kas viņam tagad jādara.

Tāpēc Sariuss uzrāpjas atpakaļ nogāzē un mēģina saprast, kur atrodas. Tornim jābūt pa kreisi. Turp viņš negrib doties. Sariuss raugās apkārt, meklēdams kādu alternatīvu, un pēkšņi no tās puses, kur mežs ir vistumšākais, izdzird klusu šķindoņu.

Sariuss seko skaņai, kas ar katru soli kļūst skaļāka: dzelzs sitas pret dzelzi, koku, akmeni. Šad tad atskan dobja rūkšana un tādi kā sāpju brēcieni. Kauja. Viņš turpina iet trokšņa virzienā un jūt iekšēju karstumu, kas vienlīdz labi var būt ziņkāre vai bailes, vai arī abas kopā, līdz atduras pret šķērsli. Sariuss palēnina gaitu un apmulsis blenž uz melnu mūri, kas šķērso visu teritoriju un ir augstāks par koku galotnēm. Melnums spīd kā piķis.

Par rāpšanos pāri nav pat ko domāt, ir jāatrod kāda eja. Vai ari milzu šķēršļa beigas. Viņš pagriežas pa kreisi: no turienes atskan cīņas trokšņi. Skrien, līdz iztērēta visa izturības rezerve. Vārtu nav. Iesvilies dusmās, viņš triec zobenu pret mūri. Atšķeļas melnas šķembas, un zem tām kļūst redzami divi burti: kl.

Pārliecināts, ka zem melnspīdīgās virskārtas ir paslēpta kāda ziņa, Sariuss turpina apstrādāt mūri ar zobenu, cerēdams nesalauzt ieroci. Tas izdodas. Zobens iztur, un pēc dažām minūtēm Sariuss ir atsedzis veselu teikumu. Daudznozīmīgu teikumu: Ej tīklā!

Viņš dzird sevi smejamies. Es esmu labs loms, viņš nodomā un atver internetu. Tajā pašā mirklī daļa mūra sagrūst, atklājot skatienam cīņu. Divi barbari, divas kaķsievietes, vilkatis, vairāki rūķi, trīs vampīri un divi tumsas elfi cīnās ar četriem neaptverami neglītiem troļļiem. Vienam kaklā ietriektas trīs bultas. To droši vien ir izdarījusi kaķsieviete: viņai vienīgajai ir loks. Cits trollis atvēzējas un met ar klintsbluķi vilkatim, kurš glābjas ar slaidu lēcienu sāņus. Divi rūķi apstrādā trešā troļļa kājas ar cirvjiem. Viņiem palīdz lielākais no barbariem, ar milnu zvetēdams trollim pa muguru.

Visam pāri līgani šūpojas zilgans ovāls. Tas vizuļo kā milzīgs, noslīpēts safīrs un slinki griežas ap savu asi. Vai tas ir vēlmju kristāls? Pārāk liels, lai to vienkārši pievāktu. Cīņā iekarsušie pēc tā nemaz necenšas, viņi ir pārāk aizņemti ar sevi.

Sariuss taustās gar jostu pēc sava zobena. Tas pēkšņi šķiet tik mazs un nekaitīgs. Tagad droši vien vajadzētu mesties kautiņā, bet viņš vēl neuzdrīkstas.

Vienam rūķim no ķiveres apakšas tek asinis, tās pil bārdā un turpat sarec. Tomēr rūķis turpina cīnīties kā traks.

Sariuss dziļi ievelk elpu. Iespējamie ievainojumi taču nesāpēs, lai cik īsti arī izskatītos. Viņš sper soli uz priekšu un nekavējoties atkal atpakaļ, lai izdomātu kādu taktiku. Ceturtais trollis ir brīvs, viņš ir iedzinis stūri vampīrsievieti. Tā ar garu, šauru asmeni cenšas atvairīt trolli un viņa rītazvaigzni. Sariusu trollis vēl nav pamanījis.

Tātad uzbrukums trollim. Ar ašu kustību Sariuss noņem no muguras vairogu, paceļ zobenu un metas cīņā. Kādu brīdi viņš vēl jūtas neērti, ka ir bijis spiests saņemt drosmi šim solim.

Zobens atsitas pret troļļa ādu tāpat kā tikko pret mūri, tikai šoreiz sitiens neatstāj ne mazāko zīmi. Trollis ņirgdams iemaurojas; ar vienu roku sagrābj vampīreni un aizmet pa gaisu. Viņa lido, airēdamās ar rokām un pa ceļam pazaudēdama zobenu, līdz ar atbaidošu troksni atsitas pret zemi. Sarkanā josta tai ap vidu iekrāsojas tumši zaļa, atstājot sarkanu, vien pavisam sīku laukumiņu. Dzīvības indikators, saprot Sariuss. Tikai tagad viņš pamana, ka visu cīnītāju apģērbā ir kaut kas sarkans: visbiežāk plecu siksna vai josta kā viņam.

Vampīrsieviete laikam apzinās dzīvības briesmas, kādās ir nonākusi. Viņa mēģina noslēpties krūmos, kreisā kāja ir izgriezta uz āru. Viņa to velk sev pakaļ kā kādu svešķermeni.

Trollis ir zaudējis interesi par vampīreni un pagriežas. Tas nomēra Sariusu ar trulu skatienu, un no purna viņam pil biezas siekalas. Negribot Sariuss atkāpjas. Šo spēli vari spēlēt tikai vienu reizi viņš nav aizmirsis. Nekādā gadījumā tas nedrīkst beigties tik ātri.

Trollis sāk gramstīties pēc Sariusa, bet viņš zibenīgi noslēpjas tam aiz muguras. Jātrāpa pa kādu jūtīgu vietu, turklāt ātri. Sariuss atvēzējas pret dzīslām uz troļļa kājām (kas tikpat labi varētu būt dinozaura kājas). Sit.

Trollis iebaurojas vēlreiz, taču šoreiz tas izklausās pēc sāpju kliedziena. No brūces gāžas tumši sarkanas asinis, biezas kā sīrups. Apstulbis Sariuss blenž uz plato asins tērci un pārāk vēlu pamana, ka pār viņu riņķo pretinieka rītazvaigzne viņš redz to brāžamies lejup un instinktīvi paraujas sāņus.

Dzelkšņotā lode trāpa pa plecu, atskan apdullinoša skaņa un duras smadzenēs kā nokaitēta adata.

Sariuss krīt. Augstu virs viņa vīd troļļa seja. Tas skatās uz Sariusu ar akmenspelēkām acīm. Paceļ ieroci. Tad Sariusam šķiet, ka cauri sāpīgajai džinkstoņai viņš sadzird kaut ko nodārdam. Trollis sašūpojas, atklājot skatienam lielāko no diviem barbariem, kas uzradušies no nekurienes un mēģina ar milnām sadragāt troļļa mugurkaulu.

Sitieni ir trāpīgi, Sariusa briesmīgais pretinieks saslejas. Nākamais belziens, un trollis noslīgst ceļos. Nerēc, tikai vaid. Vēl viens trieciens pa muguru, un tas nogāžas zemē nekustīgs.

Sariuss grib piecelties sēdus, bet šausminošā skaņa pieņemas spēkā ar katru mēģinājumu. Labāk veicas, ja kustas lēni. Sarkana vairs ir tikai ceturtā daļa jostas. Vai sārtums vairosies, ja viņš nekustēsies? Sariuss apguļas zālē. Tas, ko viņš visapkārt redz, ļauj uz bridi palikt mierā. Cīņa ir gandrīz galā. Divi troļļi pieveikti guļ zemē, trešais bēg. Ceturtais vēl ir kājās, bet viņu smagi apstrādā abi barbari, un asinspirtij pieslēdzas arī pārējie vēl kustēties spējīgie. Pret šo pārspēku trollis cīnīties nespēj, viņš sagrīļojas, vēlreiz atvēzējas un krīt. Trollim dziļi starp lāpstiņām ir ietriekts rūķa cirvis.

"Uzvara," izdveš kāda bezmiesīga balss.

Nākamajā mirklī meža malā, zirgu valdīdams, parādās Vēstnesis ar dzeltenajām acīm.

"Jūs iekarojāt Ovālu," viņš saka un ar kaulainu pirkstu pieskaras zaigojošajam diskam. "Esat pelnījuši balvas. BloodVVork!"

BloodWork? Sariuss nesaprot, līdz priekšā iznāk lielais barbars un paklanās Vēstnesim.

"Tu cīņā biji neaizstājams. Apbalvoju tevi ar divdesmit septītā stipruma ķiveri, kas sargā no indes, zibens un drudža pieburšanas."

Vēstnesis sniedz viņam zelta ķiveri ar auna ragiem. Barbars steidzīgi nomaina savu vienkāršo tērauda cepuri pret spožo galvassegu, kas tam liek izskatīties vēl lielākam.

"Keskorian," Vēstnesis turpina, un viņam pretī panākas mazliet mazāka auguma barbars.

"Tu darīji, ko spēji, lai arī pārāk vilcinājies. Tomēr balvu esi nopelnījis. Ņem BloodWork veco ķiveri, tā ir labāka par tavējo."

Keskorians dara, kā likts.

"Sarius!" Vēstnesis sauc.

Jau tik drīz? Sariuss ir pārsteigts. Viņš taču cīņā iesaistījās ar nokavēšanos, turklāt nevar lepoties ar izciliem panākumiem. Ar milzīgu piepūli viņš pieslejas kājās. Katra kustība padara skaļāku mokošo skaņu. Plecs atsāk asiņot, un Sariuss redz, ka josta atkal kļūst par sīku iedaļu melnāka.

"Tā bija tava pirmā kauja, un tu neieņēmi vērotāja lomu, bet parādīji drosmi. Es cienu drosmi, tāpēc tu saņemsi to, kas tev visvairāk nepieciešams: dziedināšanu. Ņem šo dzērienu, tas dziedinās un vairos izturību. Uz veselību, draugs!"

Sariuss redz savā priekšā gaisā lidināmies saulespuķu dzeltenumā zaigojošu pudeli, satver to, atver un dzer.

Asins traipi uz pleca izgaist kā nebijuši, josta staro koši sarkana, un kāda svētlaime apklust augstfrekvences džinkstoņa, kas sākās pēc ievainojuma gūšanas. Tās vietā ieskanas tornī dzirdētā mūzika. Šī melodija ir kā visa apsolījums. Visa, pēc kā viņš jebkad ir alcis.

"Sapujapu, kurš pirmo reizi ir izturējis līdz beigām, man ir jauns cirvis."

Rūķis panākas uz priekšu, paņem cirvi un ātri atkāpjas savā vietā. Iestājas pauze. Vēstnesis nopēta visus pēc kārtas, it kā viņam būtu kas jāapsver.

"Golor!" viņš izsauc vienu no vampīriem un piešķir divdesmit piecas minūtes, kuru laikā tas var kļūt neredzams, bet otram vampīram LaCor 50 zelta monētas.

Vilkatis Nurax saņem uzslavu un krūšu bruņas, kaķsieviete Samīra dubultrūdītu zobenu. Vēstnesis visiem dala lielākas un mazākas dāvanas: vairogu ar maģiskiem rūnu rakstiem otram rūķim, saindētu dunci tumsas elfam Vulcanos. Tukšā paliek tikai otrs tumsas elfs un vampīrene, kas guļ zālē blakus Sariusam.

"Lelant, tu turējies aizmugurē, biji gļēvs, zobenu pavicināji tikai trīs reizes un pat tad bez lielas jēgas. Tu nesaņem balvu, un es apsveru, vai nesamazināt tavu līmeni."

Melnmatainais tumsas elfs Lelants stāv izcirtuma malā pa pusei koku aizsegā, kuros slēpās arī kaujas laikā.

Sariuss jūt dīvainu apmierinājumu. Viņš zina, ka nebija īpaši labs, tomēr kāds ir bijis sliktāks.

"Brīdinu tevi, Lelant. Bailes neatmaksājas. Nākamajā kaujā vēlos redzēt tavu gribu, spēku un sirdi."

Pašās beigās Vēstnesis pievēršas vampīrsievietei. "Jaquina! Tu jau esi gandrīz mirusi. Ja atstāšu tevi šeit, pēc dažiem acumirkļiem būsi beigta. Ja vēlies mirt, mirsti. Ja ne, seko man."

Vampīrene ar mokām pieslienas ceļos. No brūcēm plūst melnas asinis. Viņa pierāpo pie Vēstneša, kurš, tiklīdz var aizsniegt, uzceļ viņu zirgā.

"Atļauju jums iedegt ugunskuru," viņš saka, pagriež zirgu un aizauļo tumsā.

Sapujapu ir ātrs. Trīs koka zari, sārta liesma, kas izšaujas viņam no pirksta, un jau drīz izcirtuma vidū liesmo ugunskurs. Visi sapulcējas ap to.

"Kā jums šķiet, ko viņš grib no Jaquina?" jautā Nurax.

"Parastās lietas," saka Keskorians. "Kuru tas rausta? Kad atgriezīsies, viņai būs ceturtais līmenis."

"Ja atgriezīsies," atbild Sapujapu.

Cits pēc cita visi apsēžas. Sariuss ir neizlēmīgs. Viņš jūtas svešs un neiederigs, kaut arī ir pilnīgi iespējams, ka pazīst dažus no klātesošajiem, kas zina varbūt pat visus…

"Mums ir viens jaunais. Sariuss," konstatē Samīra.

"Jā, kārtējais tumsas elfs," ņirdz BloodVVork, kurš līdz šim sēdēja kluss. "Tie ir savairojušies kā mušas."

"Tomēr izskatās labāk nekā barbari," ierunājas Lelants.

"Tu labāk turi muti, nīkuli."

Lelants patiešām apklust, un BloodWork pievēršas Sariusam.

"Kāpēc tumsas elfs? Vai viņi tev neteica, ka to mums jau ir vairāk, nekā vajag."

"Vai nav vienalga?"

"Tu noteikti arī esi izlūks," turpina sūkstīties barbars, "kā jau visi no tavas sugas."

"Es esmu bruņinieks. Vai tev būtu iebildumi, ja es tevi sauktu par Bloody?"

Vampīrs LaCor pamatīgi uzjautrinās. "Bruņinieks! Tu izlaidīsi garu ātrāk, nekā pašam šķiet. It īpaši, ja dosi iesaukas BloodWork."

Kas vainas bruņiniekiem? Sariuss labprāt pajautātu, bet negrib atkal izgāzties. Iespējams, gnoms to būtu pateicis, ja viņš nebūtu noraidījis piedāvāto padomu.

"Kurp Vēstnesis aizveda Jaquina?" viņš labāk painteresējas.

"Vēlāk pats visu redzēsi." Sapujapu viņam iedod kurvīti.

"Kāpēc tu vienkārši man to nepasaki?"

"Es nedrīkstu. Tu esi pirmais līmenis."

Pirmais līmenis, nu, protams. Sariuss ir nupat uzsācis, un pārējie noteikti ļoti labprāt redzētu viņu nožaujamies uz purna dubļos. Vai arī izlaižam garu, kā ar baudu pirmīt teica LaCor. Viņš uzmanīgāk aplūko Sapujapu un Samīru, tomēr nekur nemana norādes par viņu līmeņiem. Kā pārējie zina, ka viņš ir iesācējs?

Tostarp jau ir sākta cita tēma.

"Vai kāds zina, kur šodien ir Drizzel?"

"Nav ne jausmas. Varbūt piebiedrojies citai grupai?"

"Vai arī šodien darbojas solo."

"Manuprāt, viņam kaut kas jādara ārpusē."

Interese par Sariusu ir zudusi. Viņš par to priecājas, domā, kurš varētu būt Drizzel un ko nozīmē "kaut kas jādara ārpusē". Kaut arī viņš nesaprot visu, par ko pārējie runā, sasprindzinājums mazinās, un Sariuss pamazām atslābst, medainās mūzikas apmāts. Tā viņu dara smagu un apmierinātu, it kā jau būtu izcīnīta nākamā kauja un gūta nākamā uzvara.

Samīra visu laiku uzturas viņa tuvumā. Sariusam šķiet, ka viņa grib tam ko teikt, bet nezina, kā uzsākt sarunu.

"Blood vecā cepure ir mēsls," kurn Keskorians. "Normāls zobens man noderētu daudz labāk."

"Nu tad vajadzēja vairāk pacensties," domā Nurax.

"Jā, ir jau labi, priecājies vien tālāk par savām bruņām. Taču es tev saku arī tās ir mēsls. Cik aizsardzības punktu tām ir? Četrpadsmit? Tikpat labi vari izlocīt sev bruņas no papīra."

"Nemaz ar' ne!" Nurax strīdas. "Četrpadsmit visādā ziņā izturēs orku bultas; to dēļ vakar gandrīz zaudēju visu savu dzīvības enerģiju!"

Sariuss neiesaistās diskusijās. Viņš nupat ir aptvēris, ka viņa kamzolis var radīt problēmas. Tikai pieci aizsardzības punkti. Cerams, ka tuvumā nav orku.

"Paskaties uz Blood bruņām! Kāda stiprība ir tām?"

BloodWork nesteidzas ar atbildi.

"Piecdesmit divi punkti."

"Es izvēlos nezināt, kas viņam tādēļ bija jāizdara," Sapujapu nosaka.

"Tā arī nav tava sūda darīšana," paziņo milzīgais barbars.

"Uzmanieties! Par lamāšanos Vēstnesis vienam rūķim jau izteica brīdinājumu. Es pats dzirdēju."

Kamēr Nurax runā, ugunskuram tuvojas vēl viens tēls. Tumsas elfa ar lielu loku pār plecu. Melnās, stingri sapītās bizes dēļ Sariuss iedomājas par Emīliju. Viņš noskaidro elfas vārdu: Arwen's Child.

"Čau, AC\" viņu sveicina Nurax. "Wow, tu tagad esi trijnieks! Apsveicu!"

"Paldies. Tāds sīkums vien. Vai tad šodien cīņas nenotiek?"

"Mēs tikko pabeidzām," Keskorians viņu informē. "Četri troļļi nebija vis nekāds joks. Vai tu šeit visus pazīsti? BloodWork jau nu noteikti, vai ne?"

"Jā, mēs kopā meklējām Vorteksu. Sveiks, Bloodl"

Barbars neatbild, bet nekustīgi stāv un blenž ugunī.

"Bet LaCor es nepazīstu, tāpat arī Sapujapu, Samīru un Sariusu. Vai modē nākuši vārdi, kas sākas ar "Sa"?"

"Labāk tā nekā špikot no Gredzenu pavēlnieka," atsaka Sariuss un izpelnās Samīras atzinību.

Arwen's Child panākas uz Sariusa pusi. "Tu esi vieninieks," viņa konstatē. "Jā."

"Vai šeit ir vēl kāds vieninieks?"

"Es šodien redzēju četrus," saka Lelants. Sariuss ir jau gandrīz paguvis aizmirst kluso tumsas elfu. Iespējams, tāpēc, ka Lelants ļoti burtiski ir uztvēris vārdu "tumsa": viņa apģērbs ir viscaur melns, tāpat arī mati, bet seja kafijas ar pienu krāsā. Nevilšus Sariuss sev jautā, vai aiz šī čara neslēpjas Kolins.

"Vieninieki vairojas. Pieskaitot Sariusu, šodien bija divi tumsas elfi, viena vilkate un viens cilvēks."

"Cilvēki ir baigi reti," bilst Sapujapu.

"Un pilnīgi lieki," viņu papildina BloodWork.

Sariuss labprāt izmantotu radušos pauzi un uzdotu dažus jautājumus. Vai virs viņiem rotējošais ovālais akmens ir vēlmju kristāls? Kā ar tik nabadzīgu "uzkabi" kā viņam izturēt nākamo cīņu? Vai arī: kā ātrāk nokļūt nākamajā līmenī? Vieninieks, kā šķiet, ir līdzvērtīgs nullei.

"Vai varat dot man kādu labu padomu?" viņš pajautā, ne pie viena konkrēti nevērsdamies.

"Jā, mēģini palikt dzīvs," saka Nurax. "Kamēr pats vēl esi tik vājš, vislabākais ir cīņas laikā turēties līdzās kādam spēcīgam čaram."

"Bet no manis pa gabalu," noņurd BloodVVork. "Sūda elfi!"

"Kāpēc tu vispār dod padomus jauniņajam?" īgņojas Keskorians. "Mēs esam sāncenši, vai esi piemirsis? Vai balvu beigās gribi pats saņemt vai ļausi viņam? Manis pēc, visi jaunie var apsprāgt, mūsu tik un tā jau ir pārāk daudz."

"Tieši tā," piebalso BloodWork.

"Pārāk daudzi kam?" Sariuss mēģina ievākt informāciju.

Pēc tik rupjas apsaukšanas Nurax klusē, bet Sapujapu ignorē barbaru iebildumus.

"Nu, pēdējai cīņai. Lielajam kautiņam pret Ortolanu. Tajā var piedalīties tikai kādi pieci vai seši ļautiņi un iegūt… kaut ko līdzīgu džekpotam. BloodWork uz to ir tik kārs, tu pat iedomāties nevari."

Pieminētais barbars atvēzējas un ar vienu sitienu nogāž Sapujapu zemē. Daļa rūķa jostas kļūst melna.

"Tagad aizverieties, idioti! Ko jūs vispār jēdzat?"

To pateicis, BloodWork atiet no ugunskura un nostājas meža malā. Keskorians viņam seko kā suns saimniekam.

"Vai viņš tā drīkst? Vai tas ir atļauts?" uztraucies vaicā Nurax, kamēr Sapujapu atjēdzas no sitiena.

"Tā šķiet. Citādi jau sen būtu ieradies kāds no Vēstneša gnomiem un viņu brīdinātu. Citkārt taču viņi ir klāt pie katra sīkākā pārkāpuma," skaidro Arwen's Child.

Tieši tajā mirklī kaut kas izlec no krūmiem. Gnoms ar oranžas nokrāsas ādu, bet citādi ļoti līdzīgs tornī satiktajam.

Aha, nodomā Sariuss, muskuļu kalnu gaida nepatikšanas.

Taču gnoms nebilst ne vārda par BloodVVork rupjībām.

"Ziņa no jūsu kunga: kapu izlaupītāji siro svētvietās. Nogaliniet tos, un viņu laupījums būs jūsu balva. Sāciet! Šķirieties, dalieties, traucieties!"

Ar vienu rokas vēzienu viņš noslāpē liesmas ugunskurā un nozūd krūmos.

Ko tagad darīsim? Sariuss grib vaicāt, taču līdz ar ugunskuru ir izdzisusi iespēja sarunāties. Vai pārējie zina, kur atrodas svētvietas? Acīmredzot ne, jo aizskrien dažādos virzienos. BloodWork dodas pa kreisi biezoknī, Keskorians viņam cieši pa pēdām, LaCor un Arwen's Child jož uz labo pusi, Nurax, Golors un Lelants arī jau aizlasījušies pakaļ barbariem.

Lai nepaliktu viens, Sariuss seko Sapujapu. Rūķi nevar saukt par žiglu, bet Sariuss savu atribūtu arsenālā ir iekļāvis arī ātrumu. Ceļš taisni uz priekšu ved mežā, kur tos sagaida tumsa un draudīgas skaņas. Sariuss turas Sapujapu tuvumā, taču izturība zūd ar katru soli. Vai tas saistīts ar to, ka viņš ir tikai pirmajā līmenī? Sapujapu nesteidzīgi, tomēr neatlaidīgi rikšo uz priekšu. Rūķis negaidīs, ja Sariusam vajadzēs atpūsties. Kāpēc gan lai viņš gaidītu?

Izturības rādītāja stabiņš saraujas arvien īsāks un īsāks. Sariuss elso, kāri ar muti tverdams gaisu. Viņš sāk klupt. Ak, ja vien mazliet varētu atelsties… Taču Sapujapu virzās uz priekšu kā lokomotīve, un Sariuss negrib palikt viens, tāpēc turpina diebt, arvien paturēdams acīs zilo stabiņu. Taču tad nākas uzskriet kādā paugurā, ne pārāk stāvā, un tas ir par daudz. Viņš vienkārši nokrīt zemē. īsi, izmisīgi elpas vilcieni cilā krūtis augšup lejup. Sapujapu tikmēr nozūd starp kokiem.

No tālienes jau ir dzirdams cīņas troksnis paskat tik, BloodVVork bija devies pareizajā virzienā un nu laikam dara godu savam vārdam. Sariuss lēni pieceļas. Viņš zvārojas, nogurums vēl nekur nav pazudis. Taču tagad viņš zina ceļu un dosies cīņas trokšņa virzienā. Ja kāds kapu aplaupītājs būs atlicis arī viņam labi. Ja nebūs, ari tas nav maināms.

Uzmanīgi un saudzēdams spēkus, Sariuss skrien tālāk. Necik ilgi, un kreisajā pusē atkal ir redzams melnais mūris. Viņš mazliet atpūšas, padauza ar zobenu pa spīdošajiem akmeņiem, cerot tāpat kā pagājušajā reizē atklāt ziņu, kā tikt tālāk.

Melnums gan drūp, taču neatklāj neko citu kā vien tādu pašu melnumu. Sariuss iet gar mūri dziļāk mežā un mēģina vēlreiz. Tikai melni akmeņi, nekā cita nav. Vīlies viņš pārmaiņas pēc uzdod ar zobenu pa koku. No tā galotnes kāds paceļas spārnos un aizlido, smagi vēzēdamies.

Taču putns, šķiet, nav vienīgais radījums, ko viņš ir uzmodinājis. Biezajos krūmos dažus soļus tālāk kaut kas čab un zaigo.

Sariusam rokā joprojām ir zobens, viņš metas iekšā brikšņos un cērt uz labu laimi. Atskan kliedziens, kaut kas nodžinkst. Nākamajā mirklī no čūkslāja izlec goblinam līdzīga būtne ar pergamenta dzeltenu un krunkainu ādu. Tās plecs pamatīgi asiņo, taču radījums joprojām cieši turas pie spīguļiem, ko tur, sagrābis ar abām rokām.

Sariuss skrien viņam pakaļ un cērt ar zobenu, bet netrāpa. Goblinam izkrīt kaut kas, kas izskatās pēc bļodas, tomēr viņš turpina bēgt. Nākamais zobena cirtiens rada dziļu brūci kapu laupītāja kājā, tas iebrēcas un krīt, bet laupījumu neatlaiž. Sariuss nevilcinās. Viņš divas reizes cērt goblinam, līdz tas vairs…

"Nik?"

…nekustas. Tā rokas noslīd gar sāniem, zemē noripo ķivere, īss duncis…

"Nik, ko tu tur spēlē?"

"Es vēlāk paskaidrošu."

…amulets un vēl kāds kāju bruņām līdzīgs priekšmets. Sariuss steigšus visu uzlasa, bet bija taču vēl kaut kas, bija…

"Vai tas ir kaut kas jauns? Kur tu to ņēmi?"

"Tūlīt, labi? Dod man vēl tikai vienu minūti!"

Pareizi. Bļoda, ko laupītājs pazaudēja pa ceļam. Kur tā ir palikusi? Kaut kur aizripojusi, sūdu būšana. Kaut kur taču tai jābūt. Viņš izložņā visus krūmus.

"Vai tu jau paēdi?"

"Nolādēts, vai tiešām nevari vienu minūti likt mani mierā?"

Are, kur ir tā bļoda. Aizripojusi aiz koka. Pēkšņi viņam aiz muguras atskan biedējoši skaļš troksnis. Viņš apsviežas otrādi.

Taču tā ir tikai mamma, kas aiz sevis aizcirtusi durvis.

6

Virtuvē lielā katlā vārījās ūdens. Mamma, ar elkoņiem atspiedusies pret virtuves leti, šķirstīja kādu sieviešu žurnālu. Viņas sarkanvīna glāzes dibenā skalojās vairs tikai viens vīna malks.

"Man žēl, ka tikko tā sanāca." Niks nopētīja mammu no aizmugures. Viņa bija iekrāsojusi divas oranžas šķipsnas tumšajos matos. Tas bija kas jauns un Nikam nepatika.

"Būs makaroni ar gatavo mērci," mamma teica, nepaceļot acis no žurnāla. "Neko vairāk es šodien nepagūšu." Viņa nožāvājās. "Kas tad tas bija, kur es tevi tik neiejūtīgi iztraucēju?"

"Ak, nekas. Piedod, ka tik idiotiski uzvedos."

"Tieši tā." Mamma pagriezās pret viņu un pasmaidīja. "Laikam trāpīju vissaspringtākajā brīdī?"

"Jā," Niks juta pienākumu paskaidrot mazliet vairāk. "Es tikai šodien dabūju. Piedzīvojumu spēle. Patiešām neslikta."

Mamma iebēra makaronus verdošajā ūdenī.

"Ceru, ka esi arī kaut cik izmācījies."

"Protams," Niks atteica un, slēpdams slikto sirdsapziņu, pasmaidīja.

23.00. Spuldze virs rakstāmgalda maigi san. Var dzirdēt, ka šķērsielā tiek novietots auto. Dzīvoklī valda paguris pēc tomātu mērces un ķiplokiem smaržojošs klusums.

Pēc vakariņām Niks vēl bija paguvis aši uzcept eseju angļu valodā. Tagad viņš ieslēdza datoru un startēja Erebos, vairākas minūtes nervoza satraukuma pilns gaidīja, līdz nozudīs melnais ekrāns un parādīsies sarkanais uzraksts. To, ka bija aizturējis elpu, Niks pamanīja tikai tad, kad, spēlei ieslēdzoties, atvieglots to izpūta.

Viņš nepazīst naksnīgo ainavu tas nav tas pats mežs, kurā viņš bija nogalinājis kapu aplaupītāju, nedz arī vieta, kurā cīnījās ar trolli. Tas ir mazliet paugurains tīrelis. Šur tur aug kāds koks.

Kapu aplaupītājs! Sariuss atceras, ka vēl nav pārbaudījis, vai pēc spēles izslēgšanas ir saglabājies kautiņā izcīnītais ieguvums. Viņš ieskatās savās mantās un apmierināts nopūšas. Bļoda ir turpat, arī ķivere, duncis un amulets. Ķiveri viņš grib uzreiz likt galvā, taču nez kādēļ tas neizdodas.

Sariuss bezmērķīgi paiet kādu gabalu pa švīkstošo tīreļa zāli. Viņš vēlas, lai atskanētu mūzika vai balsis, taču dzird tikai vieglas, naksnīgas vēja brīzes žūžošanu un… attālu ūdens urdzēšanu. Šoreiz Sariuss nevilcinās, seko skaņai un drīz nonāk pie upes, kas tumsā laistās nedabiski gaiši zila. Sariuss lūkojas pēc ugunskura. Bez tā nav sarunas, bet bez sarunām informācijas. Sariuss pats varētu iekurināt uguni, viņam taču piemīt tāda spēja. Varbūt gaisma kādu pievilinātu, un viņi aprunātos. Neizteiktie jautājumi Sariusu vai pušu plēš. Taču tad viņš atceras, ka Sapujapu ugunskuru iededza tikai pēc tam, kad to bija atļāvis Vēstnesis ar dzeltenajām acīm. Noteikumus labāk nepārkāpt.

Sariuss iet ilgi, līdz tālumā pamana gaismas atspulgu. Prieku nomaina bažas. Viens mežā viņš jūtas nedrošs un izvelk zobenu, taču, pats sev šķizdams smieklīgs, tūlīt pat iestumj atpakaļ. Katrs solis skan nodevīgi skaļi.

Kad uguns jau ir viņa redzeslokā, Sariuss atviegloti uzelpo skatienam atklājas gluži miermīlīga aina. Šaudīgajā gaismā iezīmējas tikai divi stāvi: tumsas elfs un vampīrs. Viņš tos nepazīst.

"Hi, vai ir brīva vieta?"

Tumsas elfs, vārdā Xohoo, paiet soli sāņus.

"Protams, šeit ir brīva vieta. Pat vieniniekam. Kā tevi sauc? Sariuss? Johaidī, tas man atgādina par latīņu valodu."

"Bez norādēm uz pasauli ārpus Erebos," brīdina vampīrs, ko sauc Drizzel. "Citādi no Vēstneša tā dabūsi pa nagiem, ka zobena cilātājs vairs nebūsi."

Drizzel. Sariuss šo vārdu kaut kur jau ir dzirdējis, bet nespēj atcerēties, kādā sakarā. Viņš domīgi raugās zili vizuļojošajā upē.

"Paklau, vai drīkstu jums kaut ko pajautāt?"

Drizzel smaidā atiež ilkņus.

"Skaidrs, ka drīksti. Bet, vai saņemsi atbildi, to mēs vēl redzēsim."

Sariuss labi apsver, pirms uzdod jautājumu.

"Kāpēc jūs redzat, ka esmu vieninieks, bet es jūsu līmeni neredzu?"

Atbild Xohoo:

"Tāpēc, ka esam tikuši tālāk nekā tu. Var redzēt tikai vājāko līmeņus."

"Tātad, kad būšu otrajā, varēšu atšķirt vieniniekus?"

"Tieši tā."

Beidzot vismaz kaut kāda izmantojama informācija. Sariuss priecīgs turpina izvaicāšanu:

"Kā iekļūt otrajā līmenī? Es nekur neredzu savus punktus vai citu informāciju par savu progresu."

"Tā tas nenotiek. Tev ir jāsagaida, līdz viņš uzskatīs, ka esi gatavs."

"Viņš?"

Xohoo neatbild, par ko Drizzel ir apmierināts.

"Nu beidzot tu turi muti. Pats zini, pārāk daudz muldēt nedrīkstam."

"Es taču neatklāju nekādus noslēpumus," aizstāvas Xohoo. Tikmēr fonā var sadzirdēt soļu troksni. Grupai pievienojas barbare. Viņa ir daudz lielāka par Sariusu, toties mikroskopiskais bruncis uz muskuļotajiem stilbiem izskatās bezjēdzīgi. Pāri plecam viņa ir pārmetuši milzīgu cirvi. Sariuss pārbauda viņas vārdu. Tirānija. Tas daudz izskaidro.

"Nekas nenotiek," sveiciena vietā viņa konstatē. "Vai tad kautiņa nav?"

"Nē, kā redzi," atbild Xohoo.

"Okay, vai kāds grib duelēties?" Tirānija noņem no pleca cirvi un vicina lokā ap sevi, gandrīz skardama Sariusa krūtis.

Drizzel uz viņas piedāvājumu atbild ar izsmieklu.

"Tu esi jukusi? Mēs te neesam ne pilsētā, ne arēnā! Turklāt, lai duelētos ar barbaru, man būtu jābūt tik lielam tukšpaurim kā visai jūsu ģintij kopā. Kaujies ar kādu no saviem smadzeņu-vietā-muskuļi brāļiem. Kaut kad taču jums vajadzētu sākt saprast, ka dzīvības enerģija nekrīt no gai…"

Uzbrukums nāk bez brīdinājuma. No ūdens. Vēl trakāk uzbrūk pats ūdens. Zili vizošie plūdi uzsit viļņus daudzstāvu mājas augstumā un pārveidojas par milzu sieviešu stāviem. Tie vienā paņēmienā izlec krastā, visu slīcinādami nedabiski zilā gaismā.

Sariuss izrauj zobenu no maksts, kaut gan vislabprātāk tagad vēlētos bēgt. Tas ir ūdens, tikai ūdens.

Diemžēl ari zobena cirtieni uzbrucēju ķermeņiem izslīd cauri kā ūdenim. Viņas ir septiņas, un tās veido biedējošu pārspēku pret Tirāniju, Drizzel un viņu. Xohoo laikam ir notinies, nekur vairs nav manāms.

Sariuss ņem uz sevi mazāko no ūdenssievām. Viņš vicinās ar zobenu, meklēdams tās augumā kādu ievainojamu vietu, taču tādas nav. Ierocis ar klusu šļakstu nirst tās kājās, krūtis, vēderā. Augstāk aizsniegt viņš nevar, lai kā pūlētos.

Tomēr, viņš nodomā, mēs viens otram nenodarām sāpes. Ne es viņai, ne viņa man.

Nākamajā acumirklī ūdenssieva sper lielu soli Sariusa virzienā, nē, tieši virsū un paliek stāvam. Tās kāja viņu ietver starojoši zilā ūdensstabā.

Sariusam ausīs atkal sāk skanēt mokošā džinkstoņa, tā urbjas smadzenēs. Viņš mana dzīvību aizplūstam kā ūdeni. Es slīkstu, Sariuss saprot.

Solis sāņus, vēl viens. Milzene viņam bez pūlēm seko. Viņš tajā ir noķerts un netiek laukā, lai cik mežonīgi vicinātos ar zobenu. Tirānijai klājas līdzīgi, bet Drizzel glābjas, slēpdamies starp kokiem. Sariuss redz viņu pazūdam tumsā un gribētu sekot, bet nevar. Pārējās piecas uzbrucējas, neatradušas sev pretiniekus, ieplūst upes straumē. To Sariuss vēl redz, bet tikmēr augstā skaņa viņa galvā ir ieguvusi neizturamu skaļumu.

Uguns maģija, Sariuss iedomājas. Uguns pret ūdeni. Tikai kas jādara? Viņš vēl nekad to nav izmantojis. Taču tagad ir jārīkojas ātri, josta ir jau gandrīz pilnīgi melna. Ātri!

Nočūkst, uzsitas tvaiks, un ar skaņu, kas līdzīga vētras plosītu viļņu rēkoņai, ūdens milzene atlaižas no Sariusa, izšķīst šļakatās un savienojas ar upi. Pēc mirkļa tas pats notiek ar Tirānijas pretinieci. Viņa noskatījās manu paņēmienu, Sariuss mazliet aizvainots nodomā.

Sariusu sanikno atklājums, ka Tirānijas situācija ir daudz labāka par viņējo tā nav iztērējusi ne pusi enerģijas. Nu tikai viņš pamana, cik maz dzīvības ir atlicis pašā, un neuzdrošinās pat kustēties. Turklāt Sariusu paralizē tā pati skaņa, kas pirmā ievainojuma laikā. Ar viņu laikam būs cauri, tiklīdz no jostas izzudīs pēdējās sārtuma paliekas. Taču tas nedrīkst notikt! Nekādā gadījumā! Tāpēc tagad labāk neriskēt. Sariuss paliek nekustīgi stāvam. Kas zina, varbūt pietiktu vienkārši paklupt, lai piezemētos jau viņsaulē.

Tomēr, kā izskatās, atpūta nav paredzēta. Kāds tuvojas, Sariuss dzird pakavu klaboņu. Vai jātnieks ir viens vai viņu ir vairāki? Sariuss tomēr pakustas, izvelk zobenu un lēni virzās uz meža pusi. Iepriekš mežā glābās Drizzel, Sariuss grib darīt to pašu. Šobrīd viņš nevar atļauties būt drosmīgs. Bļāviens, nu kāpēc nevarēja uzmanīties jau pašā sākumā?

Sariuss jau ir koku paēnā, kad sazīmē bruņās kalto Vēstneša zirgu.

"Sarius!" Viņš dzird neskanīgu balsi. "Nāc šurp!"

Vēstnesis apstādina zirgu izdzisušā ugunskura vietā. Dzeltenās acis raugās Sariusa slēpņa virzienā.

Viņš vilcinādamies iznāk no koku veidotā patvēruma.

"Ūdensmāsas jums ir pamatīgi sadevušas," Vēstnesis konstatē.

"Jā."

"Vai tu un Tirānija vieni paši stājāties tām pretī?"

"Jā."

"Vai tuvumā nebija citu cīnītāju?"

Sariuss klusē, bet Tirānija sniedz izsmeļošu atbildi:

"Drizzel un Xohoo bija šeit, bet aizlaidās."

"Patiešām?" Vēstnesis lūkojas uz mežu, kurā bija noslēpušies abi nosauktie. Tad viņš no mēteļa dziļumiem izvelk nelielu sainīti.

"Tas tev, Tirānij. Četrdesmit četras zelta monētas, par kurām pie tuvākā tirgotāja iegādāties labāku ekipējumu. Ja no šejienes iesi gar upi lejup, drīz nonāksi nelielā ciemā. Nevilcinies vēlās stundas dēļ, pamodini tirgotāju un saki, ka es tevi sūtīju. Vēl kas upes malā atrodi augus ar sarkanām lapām, tie tev palīdzēs atgūt veselību."

Tirānija aši paķer zelta naudas zutni un dodas ceļā.

"Sarius?" Vēstnesis sedlos paliecas uz priekšu un pastiepj savu kaulaino roku. "Tev neklājas labi. Tev vajadzētu nākt man līdzi."

Vēstneša žests Sariusam nepatīk, izskatās kaut kā alkatīgi.

"Vai gribi man palīdzēt?" viņš prasa un nākamajā mirkli nožēlo savus vārdus. Tie izklausās bērnišķīgi un stulbi.

"Mēs palīdzam viens otram," atbild Vēstnesis un vēl mazliet pastiepj roku.

Tā kā viņam nav izvēles un tā kā Vēstnesis šoreiz acīmredzot netaisās vienkārši izsniegt pudelīti ar burvju dziru, Sariuss satver pretī pasniegtos kaulainos pirkstus. Vēstnesis viņu uzvelk sprauslājošā zirga mugurā, pagriež to un aizauļo.

Un Sariuss jau jūtas labāk troksnis pazudis, atkal skan brīnišķīgā mūzika. Tā stāsta, ka viss būs labi, ka viņam nekas slikts nevar notikt, ka viņš ir šī eposa varonis un viss notiek tikai viņa dēļ. Sariuss priecājas, ka nenobijās cīnīties ar septiņām ūdens milzenēm un neaizbēga kā Drizzel un Xohoo.

Vēstneša zirgs ir ātrs. Viņi auļo pa meža ceļu, kas pamazām kļūst stāvāks. Labajā pusē koku vietā drīz parādās klintis, tumšas kā duļķains ūdens. Vēstnesis liek zirgam nogriezties no ceļa un doties turp. Kad viņi ir tuvāk, Sariuss redz klintīs iekaltas zīmes, nesaprotamus vēstījumus. Alas priekšā viņi apstājas un nokāpj no zirga. Vēstnesis ar roku aicina ieiet, un Sariuss dodas alā. Iekšējais nemiers, ko nācās pārvarēt, kāpjot zirga mugurā, ir zudis un neatgriežas arī tad, kad Sariuss jau ir alā, plašā kā katedrāle, kurā katrs solis rada atbalsi.

"Tu labi cīnījies," saka Vēstnesis.

"Paldies. Es vismaz mēģināju."

"Taču ir ārkārtīgi žēl, ka tiki tik smagi ievainots. Vēl vienu cīņu tu nepārdzīvosi."

Nav jau tā, ka Sariuss to nezinātu. Taču stils, kādā to paziņo Vēstnesis, liek domāt, ka šajā lietā nekas vairs nav grozāms. It kā Sariuss jau būtu nāves elpas apdvests. Viņš vilcinās ar atbildi un beidzot nolemj to ieslēpt jautājumā.

"Es domāju, ka gribam viens otram palīdzēt, vai tad ne?"

"Jā. Tāds bija mans priekšlikums. Domāju, ka tu vairs neesi galīgais iesācējs. Tu varētu būt gatavs otrajam rituālam."

Tas pārspēj Sariusa cerības. Pēc otrā rituāla viņš droši vien būs otrajā līmenī.

"Tātad es tevi izdziedināšu un piešķiršu vairāk spēka, izturības un labāku ekipējumu," Vēstnesis turpina. "Vai tas būtu tev pa prātam?"

"Protams," Sariuss atbild.

Tagad vajadzētu sekot Vēstneša prasībai, cenai, kas viņam par to būs jāmaksā. Taču tas klusē, sakrampējis pārmēru garos pirkstus. Gaida.

"Un kas man jādara tavā labā?" vaicā Sariuss, kad pauze šķiet pārāk ieilgusi.

Sarunbiedra dzeltenās acis iespīdas spožāk.

"Tikai tāds sīkums, taču ļoti svarīgs. Tev būs kaut kur jāaiziet manā uzdevumā."

Sariuss, kurš rēķinājās ar prasību pieveikt monstru vai cīnīties ar pūķi, pat nesaprot, kā īsti jūtas atvieglots vai vīlies.

"Labprāt."

"Priecājos. Es tev uzdodu: rīt aizbrauc uz Totridžu, uz Sv. Andreja baznīcu. Tur aug mūžsena īve. Zem tās zariem atradīsi kasti ar uzrakstu Galaris. Kaste ir aizslēgta. Tu nevērsi to vaļā, bet ieliksi līdzi paņemtā somā un dosies uz Dolisroudas viaduktu, kur tas šķērso Dolisroudu. Tu noliksi kasti krūmos zem vienas no arkām ceļa tuvumā. Noslēp tā, lai nezinātājs neatrod. Tad neatskatīdamies dodies projām. Vai tu visu saprati?"

Sariuss klusējot blenž uz Vēstnesi. Nē, viņš neko nesaprot. Totridža un Dolisrouda? Tās taču atrodas Londonā, nevis Erebos pasaulē. Vai varbūt tomēr? Sariuss vilcinās, apdomā un drošības labad vaicā vēlreiz:

"Tas nozīmē, ka man jāveic uzdevums Londonā? Realitātē?"

"Tieši tā. Lai ko tev arī nozīmētu realitāte."

Vēstnesis nogaidoši lūkojas, bet Sariusam nav gatava ātra atbilde. Tās taču ir pilnīgas muļķības. Viņš neatradīs kasti pie Sv. Andreja baznīcas, kā gan tas varētu notikt? Savukārt pēc tam taču viņš var pateikt jebko, piemēram, ka ir precīzi izpildījis uzdevumu.

"Labi, es to izdarīšu."

"Man prieks. Nevelc garumā. Tiksimies rīt pirms pusdienlaika. Līdz tam laikam uzdevumam jābūt paveiktam. Ja liksi man vilties…"

Pirmo reizi, kopš Sariuss viņu ir saticis, Vēstneša sejas vaibstos parādās kas līdzīgs smaidam. It kā viņš lasītu domas Sariusa galvā.

"…ja liksi man vilties, šī būs mūsu pēdējā tikšanās draudzīgos apstākļos."

Pacēlis roku sveicienam, Vēstnesis pagriežas un aiziet; alas ieeja aiz viņa aizveras un līdz ar to arī vienīgais gaismas avots. Melna tumsa. Tik necaurredzama, ka Sariuss vairs nesaprot, vai viņš ir šīs tumsas daļa vai ir pārstājis eksistēt.

Beigās visi nomirst. Dīvaini, ka tas, vai nāve pienāks agrāk vai vēlāk, daudzos izraisa tik lielu uztraukumu. Laiks plūst kā ūdens, un mēs tam līdzi, kaut arī ļoti cenšamies peldēt pret straumi.

Bet ir tik labi pārstāt cīnīties. Dienām un naktīm ļaut plūst pašām savā ritmā, neredzēt, nedzirdēt un nejust pasaules gaitu. Dzīvot savā pasaulē ar paša radītiem likumiem. Vairs neskriet pakaļ neskaitāmiem mērķiem, bet pastāvīgi un konsekventi sekot tikai vienam.

0 jā, konsekventi. Manis vairs nav daudz, toties es esmu konsekvents. Viss manis radītais ir labs, daudz labāks par mani. Viena no nedaudzajām lietām dzīvē, kurām vēl saskatu kaut kādu jēgu, ir radīt to, kas pāraug mani pašu. Un tas aug. Aug.

Tikai nupat pamanīju. Es nebiju godīgs, sacīdams, ka man ir vienaldzīgs līdzcilvēku mūža ilgums. Tā nav. Taču runa nav par tā paildzināšanu. Gluži otrādi. Es šeit sēžu un asinu ieročus, ar kuriem īsināšu visu, kas īsināms.

7.

Nestrādāja neviena taustiņu kombinācija. Ar nopūtu Niks uzsita reset, un, viņam par atvieglojumu, dators patiešām sāka pārstartēšanos un atdzīvojās. Laiks, līdz parādījās fona attēls un dators bija gatavs darbam, šķita nebeidzami ilgs. Viņš šūpoja kāju un uzmeta skatienu rokas pulkstenim: 01.48. Par laimi, rīt sestdiena, tad jau varēja paspēlēt mazliet ilgāk. Ja tikai izdosies dabūt pie dzīvības arī Erebos. Bet gan jau. Sliktākajā gadījumā var taču izveidot vēl vienu čaru tā ir laba doma pati par sevi. Varbūt šoreiz viņš izvēlētos būt barbars vai vampīrs. Barbari bija apskaužami izturīgi.

Niks uz ekrāna sameklēja Erebos ikoniņu, vienkārši sarkanu E, un uzklikšķināja. Uz sekundes simtdaļu kursors pārvērtās smilšu pulkstenī, bet pēc tam atkal parastajā kursora bultiņā. Tas arī viss. Niks vēlreiz dubulti uzklikšķināja uz E, izņēma DVD un ievietoja atpakaļ nekā.

Vēl divas reizes pārstartējis datoru, viņš padevās. Visas pārējās programmas darbojās bez problēmām, tikai ne Erebos. Bļāviens!

Niks bija pārāk saspringts, lai aizmigtu. Kamēr viņš te nīka bezdarbībā, tikmēr pie zilās upes vai melnā mūra noteikti notika aizraujošas cīņas. Un, pat ja ne, vismaz varēja stāvēt pie ugunskura un sarunāties ar pārējiem.

Taču izskatījās, ka viņa spēles kopijai bija kāda pamatīga kļūda.

Šajā brīdī Niks atcerējās Kolinu, kurš lūdza padomu Denam, pazemojās viņa priekšā un to tomēr nesaņēma. Vai ari viņam toreiz bija tikpat neglābjami nobrukusi spēle?

Niks aizkaitināts atvēra Minesweeper, trīs reizes uzsprāga gaisā tiii nepiemēroti skaļi nolamājās. Nu labi, viņš ies gulēt.

Varbūt tikai vēl īsu brītiņu paviesoties Emīlijas mājaslapā?

Nē, nebija atbilstoša noskaņojuma. Ne pietiekami mierīga. Ne pietiekami romantiska.

Nedz arī gana ziņkārīga.

Sev absolūti neierasti Niks pamodās septiņos no rīta. Viņa ķermenī joprojām bija saglabājies nakts stress kā pirms eksāmeniem. Acīs grauza un dedzināja, tās šķita kā aizlipušas. Doma par celšanos nogurdināja. Bet, ja padomāja, jāceļas taču nebija. Vismaz vēl ne. Patiesībā vispār nebija. Niks ieraka galvu dziļi spilvenā un mēģināja ne par ko nedomāt, taču drīz vien attapās, ka atkārto vakar, spēlējot l-rebos, atklātās taustiņu kombinācijas: Strg + F uguns iedegšanai, b bloķēšanai, space lēkšanai, escape nokratīšanai. Niks prātoja, diez vai Kolins šobrīd spēlē? Muļķības, viņš tagad gulēja. Kas attiecās uz Kolinu, Nikam bija aizdomas. Kā sauca tumsas elfu, kurš izvairījās no cīņas ar troļļiem? Pareizi, Lelants. Viņš bija turējies nomaļus tieši tāpat, kā to mēdza darīt Kolins, kad uzskatīja basketbola spēli par zaudētu. Tad viņš parasti atkāpās un vairs nepakustināja ne pirksta.

Okay, tātad Kolinam viņš piedēvēja Lelantu. Taču daudz interesantāk būtu uzzināt, kas slēpās aiz BloodWork. Gan jau kāds no izsitējiem, kuri bieži tusēja pie miskastēm skolas pagalmā. Tiem sīko biedētājiem viņš gandrīz nevienam nezināja vārdu.

Dens? Dens noteikti bija resns rūķis, piemēram, Sapujapu. Vai arī gluži pretēji iztaisījies īpaši slaids un skaists kā vampīri. Vai arī viņš bija tumsas elfs, kuru, Nikam par nožēlu, bija tik daudz. Jebkurā gadījumā Denu nekavējoties varētu pazīt pēc viņa stulbajiem izteicieniem un pašapmierinātības.

Niks nopūtās. Izskatījās, ka nekāda ilgāka pagulēšana nesanāks, ja pa galvu maisījās spēle. Viņš izstaipījās, apsēdās un pārmeta kājas pār gultas malu.

Totridža nebija tālu. Viņš pazina un parasti izmantoja metro Northern līniju, lai pārvietotos pa pilsētu. Tātad varēja ātri aizbraukt līdz Sv. Andreja baznīcai. Nu kaut vai tikai formas pēc. Kaut arī spēli vairs nevarēja startēt.

Izmēģinājuma labad Niks piesēdās pie datora un ar līdzīgiem rezultātiem kā pirms gulētiešanas pamēģināja vēlreiz. Erebos vaļā nevērās.

Par laimi, darbojās internets, un dažu minūšu laikā Niks Google maps bija atradis Sv. Andreja baznīcu turklāt arī vecās īves attēlu, īve it kā esot divus tūkstošus gadu veca un līdz ar to senākā Londonas dzīvā būtne. Wow! Tās zari bija tik zemi, ka koks drīzāk atgādināja milzīgu krūmu.

Tētis jau pirms stundas bija aizbraucis uz dežūru, un mamma droši vien gulēs līdz desmitiem. Niks saķemmēja un sasēja matus astē un uzvilka vakardienas drēbes. Viņš varēja izmantot izdevību un atnest brokastis. Šokolādes čipsu mafinus. Mamma būtu laimīga. Niks paņēma vecu treniņtērpa maisu, iemurcīja to jakas kabatā un uz virtuves galda atstāja ziņu mammai: Es pie Kolina, drīz būšu.

Durvis viņš aizvēra tik klusu, ka gandrīz pats nedzirdēja. Mamma nezvanīs Kolinam, lai pārbaudītu. Un, pat ja zvanītu, Kolins jau dienām ilgi neatbildēja uz telefona zvaniem.

Niks izkāpa Toteridge & Whetstoune pieturā un desmit minūtes gaidīja autobusu, kas viņu pa Totridžleinu aizveda līdz baznīcai.

īvi nevarēja nepamanīt. Tikai muļķīgā kārtā tā nemaz neatradās tik vientuļā vietā, kā Nikam bija šķitis no fotogrāfijas internetā. Baznīcas pagalmā pastaigājās cilvēki. Viens vecs laulāts pāris, divas sievietes ar bērnu ratiņiem, dārznieks. Viņi nepievērsa Nikam nekādu uzmanību, tomēr šķita kaut kā stulbi ienirt zem varenā koka zariem un pakājē meklēt to, kā tur nemaz nebija.

Piepeši Niks saprata, cik absurda bija šī situācija. Kādā sakarā viņš vispār bija šeit? Tāpēc, ka tēls no datorspēles bija uzdevis kaut ko atrast zem koka? Ak Dievs, tas taču bija smieklīgi!

Vismaz labi, ka neviens cits to nezināja. Viņš varēja vienkārši atgriezties mājās un aizmirst šo gadījumu, pabrokastot kopā ar mammu un pēc tam ar Džeimiju iet pavazāties pa kvartālu. Vai ari mājās omulīgi paspēlēt datorspēli.

Tikai tā spēle neslēdzās iekšā. Nolādētā sūda spēle!

Lai sevi kaut kā nodarbinātu un piešķirtu jēgu rīta pārgājienam, Niks apgāja apkārt Sv. Andreja baznīcai. Aplūkoja sarkano ķieģeļu ēku ar gaišo, kantaino torni un nolēma: bija idiotiski braukt mājās, vismaz kārtīgi neapskatot to īvi.

Koka paēnā stāvēja mūžseni, šķībi kapakmeņi. Iespaidīgi, Niks nosprieda. Viņš gandrīz bijīgi aizskāra vareno stumbru. Vajadzētu četrus cilvēkus, lai to apņemtu. Varbūt pat piecus. Stumbra iekšpusē bez problēmām varētu noslēpt visdažādākās lietas. Taču tur nekā nebija, vismaz nebija uzreiz saskatāms. Niks iebāza roku platajā spraugā koka stumbrā un sataustīja tikai tā iekšpusē sakrājušos zemi. Pārmeklēja visu ar acīm. Nekā. Un kā gan lai tur kaut kas būtu?

Sakumpis zem zemajiem zariem, viņš pagājās tālāk, sasniedza milzīgā koka otru pusi, pieliecās vēl zemāk.

Kaut kas gaiši brūns, kantains vīdēja starp augiem, kas bija sagrupējušies ap saplaisājušo stumbru. Niks atlieca stiebrus, lai labāk redzētu.

Kaste bija biezas grāmatas lielumā, šķautnes nolīmētas ar platu, melnu līmlenti. Niks neticīgi pacēla kasti, manīdams, cik tā smaga, un, aizmaldījies domās, automātiski notrauca tai pieķērušos zemi.

Uz koka virsmas plašā rokrakstā bija rakstīts vārds Galaris un zem tā datums: 18.03. Niks cīnījās ar nerealitātes sajūtu.

Astoņpadsmitais marts bija viņa dzimšanas diena.

Turēdams uz ceļiem somu ar kasti, Niks lūkojās pa vilciena logu. Daļa no viņa koncentrējās, lai nepalaistu garām vajadzīgo pieturu, bet otra, būtiski lielākā daļa, mēģināja aptvert notiekošo. Kad Vēstnesis viņam deva uzdevumu, pulkstenis bija divi naktī. Vai tajā brīdī kaste jau atradās zem koka? Un kas bija vēl svarīgāk: kā tā tur bija nokļuvusi? Kāpēc uz tās bija viņa dzimšanas datums? Ko nozīmēja vārds Galaris?

Vairāk nekā jebkad viņš vēlējās aprunāties ar Kolinu. Tas taču noteikti zināja ko tuvāk par Erebos. Vai ari Kolins bija ticis sūtīts pie vecās īves?

Niks izkāpa pieturā West Finchley. Vēl bija jāiet kājām krietnas piecpadsmit minūtes tāda kārtīga pastaiga zaļumos. Niks pazina šo apkārtni, viņi agrāk te bija nākuši staigāt. īsta paradīze skrējējiem un suņu īpašniekiem. Šķērsodams tiltiņu pār strautu, viņš no bikšu kabatas izvilka mobilo un piezvanīja Kolinam. Tas pacēla jau pēc otrā signāla. Niks bija tik pārsteigts, ka pirmajā mirklī pat aizmirsa, kāpēc bija zvanījis.

"Paklau, man ir lietas darāmas," Kolins teica, "ja gribi tikai pļāpāt, tad atliekam to līdz skolai. Okay?"

"Pagaidi! Es gribēju tev prasīt par Erebos. Zini ko… Man uzdeva baigi dīvainu uzdevumu, man vajadzēja…"

"Aizveries, ja?" Kolins viņu pārtrauca. "Noteikumus izlasīji, vai ne? Neizplatīt informāciju, arī ne starp draugiem! Nerunāt par spēles saturu. Idiņš esi, vai?"

Uz mirkli Nikam aizrāvās elpa.

"Bet… bet… vai tad tu to ņem tik nopietni?"

"Tas ir nopietni! Turi muti, vai arī izlidosi no spēles ātrāk nekā aizskaitīsi līdz trīs."

Niks klusēja. Doma par izlidošanu bija patiešām nepatīkama. Pazemojoša.

"Es… Es tikai domāju… Aizmirsti!" viņš teica.

Kad Kolins atbildēja, viņa balss jau skanēja draudzīgāk. "Tādi ir noteikumi, vecais. Un, tici man, ir vērts tos ievērot. Spēle ir superīga. Un kļūst arvien labāka."

Soma ar noslēpumaino kasti vilka lejup Nika roku. "Priecājos," viņš teica. "Nu tad…"

"Tu jau vēl nespēlē pārāk ilgi," tagad Kolina balss jau kļuva gluži dedzīga. "Pats visu redzēsi. Tikai nepārkāp noteikumus. Un pie tiem pieder arī nemuldēšana riņķī apkārt."

Niks izmantoja drauga garastāvokļa maiņu pēdējā jautājuma uzdošanai. "Vai tev spēle jau ir kādreiz nobrukusi?"

Tagad Kolins pat iesmējās. "Nobrukusi? Nē. Bet es zinu, ko tu domā." Viņš pazemināja balsi, kā baidīdamies, ka kāds varētu dzirdēt. "Reizēm… tā vienkārši negrib. Nogaida. Pārbauda. Zini ko, Nik, dažreiz man šķiet, ka tā ir dzīva."

Niks gāja pa ceļu, kura abās pusēs zēla un plauka krāšņi mazdārziņi. Tie palika viņam aiz muguras. Garām nesteidzīgi un gandrīz bez skaņas plūda Dolisbrukas strauts.

"Dažreiz man šķiet, ka tā ir dzīva." Labs joks, Kolin!

Saule izlīda no mākoņiem tieši tajā mirklī, kad ceļš iegriezās mežā. Viņš apstājās un pagrieza seju pretī siltajiem stariem. Kā būtu, ja mežā sameklētu klusu vietiņu un tad uzmanīgi attītu līmlenti… Tikai uz mirkli? Tikai lai uzzinātu, kāpēc kaste bija tik smaga.

Niks palaida garām trīs skrējējus un palūkojās uz visām pusēm. Tagad viņu neviens nenovēroja. Redzamības robežās gan bija kāda dāma ar suni, taču pietiekami tālu.

Ar kņudošu sajūtu skaustā Niks izvilka kasti no somas. Ta nebija diez ko lielāka par cigāru kārbu, taču saturam noteikti nebija nekādas saistības ar cigāriem. Niks sašķieba kasti, un kāds priekšmets, lai kas tas arī bija, aizslīdēja uz kreiso pusi.

Iespējams, tas bija no metāla un ne sevišķi liels. Ņemot vērā laiku, kurā tas šļūca no vienas kastes malas līdz otrai, tas pat neaizpildīja pusi no kastes tilpuma.

Pārbaudot Niks pabāza nagu zem līmlentes. Turējās pamatīgi. Mēģinājums to atlīmēt pārāk ieilgtu un nepaliktu nepamanīts. Slikta doma.

Niku no pārdomām izrāva nikna riešana. Kādu gabalu aiz viņa bija satikušies labradors un gaišbrūns medību suns un uzskatāmi izrādīja, cik ļoti tie viens otram nepatīk. Saimnieki raustīja suņu saites, mēģinādami dzīvniekus izšķirt.

Niks iebāza kasti atpakaļ somā un, suņu kaucienu pavadīts, iegāja mežā.

Dolisbrukas viaduktu atrast nebija grūti, jo tas sniedzās augstu virs meža un ceļa un turklāt vēl bija Northern metrolīnijas sastāvdaļa.

Apakšzemes metro astoņpadsmit metrus virs zemes zem zilām debesīm. Savukārt zem viadukta bija ēnains un mitrs.

Viens no līkumiem ceļa tuvumā, bija teicis Vēstnesis. Tuvums bija relatīvs jēdziens. Niks izvēlējās vienu no abām varenajām arkas kolonnām un iegremdēja kasti zālē, kas sevišķi kupli bija sazēlusi akmens balsta pakājē. Kasti varēja atrast, bet ne nejauši pār to paklupt. Niks apmierināts lūkojās apkārt, bet tad atcerējās Vēstneša vārdus. "Pēc tam neatskatīdamies dodies projām," viņš bija teicis.

Pretējā gadījumā notiktu kas? Loģiski domājot, nekas: spēle nevarēja zināt, vai un kā viņš ir izpildījis savu uzdevumu. Taču tā zināja viņa vārdu. Kastes slēptuvi un uzrakstu Galaris.

Pāri Nika galvai aizdunēja metro. Milsendas virzienā. Nu tātad viņš nedrīkstēja atskatīties. Patiesībā tam nebija ne mazākā iemesla. Izņemot vajāšanas māniju, bet no tās Niks necieta.

Bija jau gandrīz pusdienlaiks, kad Niks atgriezās mājās, rokās turēdams papīra tūtu ar četriem tikko ceptiem mafiniem. Mamma tobrīd dzēra otro kafijas tasi.

"Aizpļāpājāmies," Niks nomurmināja un izlika mafinus šķīvī. Viņš gandrīz mira no bada.

"Tev arī kafiju?"

"Labprāt, ja to var dabūt ātri."

Mamma darbojās gar espreso automātu, kāri šķielēdama uz mafiniem šķīvī. "Vai šie ir ar šokolādes čipsiem?"

"Jā, abi tumšie, bet uz kokosriekstu mafiniem neceri, tie ir mani."

Mamma nolika Nika priekšā lielizmēra kapučīno krūzi ar putotu pienu.

Pirmo mafinu Niks aprija ar sajūtu, ka knapi izbēdzis no bada nāves ķetnām, un vienā paņēmienā izdzēra pusi kafijas.

"Es pēcpusdienā braukšu pie Hankonkuļa, viņš taisa remontu. Būtu jauki, ja tu ari tiktu. Tētim jāaizstāj kolēģis, tas nozīmē, ka tu esi vienīgais, kurš bez trepēm var aizsniegt griestus, bet kādam tie jānokrāso."

Nikam bija pilna mute, un tas viņam uzdāvināja sekundi pārdomām. "Es jau labprāt," viņš teica, ieliekot balsi pēc iespējas lielāku nožēlu, "bet man pēc pāris dienām jānodod nenormāli grūts darbs ķīmijā es nejustos labi, ja to tagad atliktu. Biju domājis šodien…"

Mamma viņā skatījās reizē uzjautrināti un vērīgi. "Tu gribi mācīties ķīmiju, nevis iet uz sporta laukumu vai kino?"

"Es zvēru. Šodien nevar būt ne runas par sporta laukumu vai kino." Niks uzsmaidīja mammai, un viņa sirdsapziņa bija tīra kā tikko uzsnidzis sniegs. Katrs vārds pēdējā teikumā bija patiesība.

8

Dators ieslēgts. DVD ielikts. Austiņas uzliktas. Saspringti mirkļi, līdz programma sāk darboties.

"Sarius," čukst spokaina balss.

Viņš ir alā, kur iepriekšējā naktī tikās ar Vēstnesi. Taču atšķirībā no vakarnakts tagad sienas izstaro gaismu, ir dzidras un slīpētas kā kristāls. Vēlmju kristāls?

Sariuss noliecas pacelt priekšmetu, kas izskatās pēc zelta monētas, kad atveras alas ieeja un tajā ienāk Vēstnesis. Viņa dzeltenās acis pēta Sariusu.

"Tu izpildīji manu uzdevumu," viņš saka.

"Jā."

"Interesanti, kas vēl bija rakstīts uz kastes, izņemot Galaris"?

"Skaitļi. 18.03."

"Ļoti labi. Lūk, tavs jaunais ekipējums. Krūšu bruņas, ķivere un kārtīgs zobens. Esmu ar tevi apmierināts, Sarius." Vēstnesis norāda uz galdam līdzīgu klintsbluķi pie kristāla sienas.

Ziņkāre spiež Sariusu nekavējoties doties turp. Ķivere mirdz kapara krāsā, tajā iegravēta vilka galva ar atņirgtiem zobiem. Sariuss ir laimīgs: vilki ir viņa mīļākie dzīvnieki. Viņš uzliek bruņas 9. stiprības pakāpe! un sniedzas pēc zobena, kas ir garāks un no tumšāka metāla nekā viņa iepriekšējais zobens. Cita lieta! Kā sevi kronēdams, viņš vēl uzliek ķiveri.

"Vai esi apmierināts?" vaicā Vēstnesis.

Sariuss to apliecina no visas sirds. Viņš ir otrajā līmenī un izskatās krūti.

"Tas vēl nav viss."

Vēstnesis savelk ciešāk mēteli ap savu kalsno stāvu.

"Šis ir Erebos. Tu vēl piedzīvosi, ka uzticami pakalpojumi ir tā vērti. Izstāsti Nikam Denmoram: viņam tagad jāparūpējas par to, lai telpā neiekļūst neviena nepiederoša persona, pēc tam viņam jāaiziet uz kaimiņmājas iekšpagalmu. Vienai no ventilācijas lūkām ir vaļīgs režģis. To noņēmis un iebāzis roku šahtā, viņš kaut ko atradīs."

Kaut ko atradīs? Patiesībā Sariuss šobrīd par visu mazāk vēlas pārtraukumu, viņš grib doties cīņā un izmēģināt jauno zobenu.

"Tagad, tūlīt?" viņš pārjautā.

"Protams. Es tikmēr pagaidīšu."

Vēstnesis atspiežas pret kristāla sienu un sakrusto rokas virs krūtīm.

Kavēklis pēc kavēkļa. Niks noņēma austiņas. Viņam nāksies aizslēgt durvis drošības dēļ. Taču, ja mamma to pamanīs, viņa noteikti uzdos jautājumus. Un vispār vēl bija jātiek tai garām, un, ja nu mamma pajautās, kurp viņš dodas, Niks nevarēs sniegt nekādu prātīgu paskaidrojumu.

Vislabākais bija nodarīt, kas darāms, pēc iespējas ātri. Viņš izslīdēja pa durvīm, klusi tās aizslēdza un ieklausījās trokšņos dzīvoklī. No virtuves atskanēja mammas balss viņa runāja pa telefonu. Kada negaidīta veiksme! Niks aizlavījās līdz dzīvokļa durvīm, iekāpa sporta kurpēs, paķēra jaku un ārā bija.

Kaimiņu mājas iekšpagalms izstaroja miermīlīgu pamestību. Kāds reiz bija mēģinājis mazajā, zaļajā laukumiņā iestādīt puķes, kas tagad lielākoties bija nokaltušas. Taču pāri palikušās bija mežonīgi savairojušās.

Tur bija trīs aizrestotas ventilācijas lūkas, visas apmēram ceļgalu augstumā. Pirmā bija kārtīgi nostiprināta. Niks to mazliet paraustīja, taču velti. Viņš palūrēja cauri kvadrātveida režģa caurumiem, bet manīja vien tumsu un saoda sastāvējušos pagraba gaisu.

Taču otrs režģis bija meklētais, tas nebija labi nostiprināts un bija noņemams bez mazākās piepūles.

Tikai tagad Niks aizdomājās: kas gan tur varētu būt? Vai atkal kaste ar dzimšanas datumu? Nākamais uzdevums? Vai ari tiešām balva, kā bija licis noprast Vēstnesis?

Šokolāde, Niks domāja. Vai gumijas lācīši labākais rijamais ilgām Erebos naktīm. Viņš iztaustīja četrkantaino atvērumu un atkal izvilka roku.

Gļēvulis. Nu kas ir? Bail no žurkām? Saņemies, šī ir īstā pasaule!

Bāžot roku nišā vēlreiz, Nikam pār muguru tomēr skrēja sīkas trīsas. Sākumā viņš taustījās tikai pa netīrumiem, taču tad uzgāja ko vairāk, saķēra un izvilka Seļfridges maisiņu, kurā atradās kaut kas mīksts. Pirmajā mirklī Niks iedomājās, ka tā būs kāda Erebos uniforma, ko drīkstēja valkāt spēlētāji, sākot no otrā līmeņa. Tas, protams, bija smieklīgi, tomēr saprotamāk nekā tas, ko viņš izņēma no maisiņa.

Hell Froze Over bija ziliem burtiem rakstīts uz melnā krekla un zem uzraksta smīnoša, apledojusi velna galva.

Niks uz dažām sekundēm sastinga. Tas nevarēja būt! HFO bija viņa un brāļa darīšana, par kreklu zināja vienīgi Fins un viņš pats. Niks bija pārliecināts, ka nebija par to stāstījis Vēstnesim un vispār nevienam nebija stāstījis. Viņš uzmeta skatienu izmēram: XXL. Tātad tos tomēr varēja dabūt.

Viņš piezvanīs Finam. Protams, bija jābūt kādam izskaidrojumam. Gan jau kreklu šeit bija paslēpis pats Fins. Niks to pasmaržoja vai tas oda pēc cigarešu dūmiem Fina dzīvoklī? Nē, tikai pēc veļas pulvera un mazliet pēc mitra pagraba.

Vai bija iespējams, ka Fins arī spēlēja Erebos? Noteikti! Kāpēc ne? Reizēm gadījās visdīvainākās sakritības.

"Kur tu biji?" vaicāja mamma, kad Niks iemetās atpakaļ dzīvoklī. Cik labi, ka bija bijis tik gudrs un pabāzis kreklu zem savas jakas.

"Es tepat. Ātri kioskā nopirku košļeni."

Viņam pat kabatā bija aizsākta paciņa, bet mamma nepārbaudīja.

Ticis atpakaļ savā istabā, Niks steidzīgi pārliecinājās, ka Vēstnesis joprojām stāvēja turpat, pirms paņēma mobilo no naktsgaldiņa un piezvanīja Finam.

"Čau, sikais. Forši, ka piezvanīji. Kas jauns?"

"Fin, tu tomēr dabūji to HFO kreklu?"

īsa pauze.

"Nē, es taču tev rakstīju. Šobrīd tas vienkārši nav dabūjams, bet es darīšu visu, kas manos spēkos, okay1 Nemaz nezināju, ka tas tev ir tik svarīgi."

"Nē, nē, ir jau labi. Tāpēc nav jāstreso."

Fins nemeloja. Protams, ne. Kāpēc lai viņš to darītu?

"Nebēdā! Nikij, man tagad jābeidz. Veikals ir pilns cilvēku."

"Okay. Pagaidi: vai tu pēdējā laikā spēlē datorspēles? Adventures?"

"Nemaz. Nav jau laika tāda ir tā privātuzņēmēja dzīve!" Fins nosmēja, pārtraukdams sarunu un atstādams Niku vēl lielākā neizpratnē nekā pirms tam.

Vēstnesis neizskatās nepacietīgs, gluži pretēji. Tas lēni atraujas no sienas, it kā viņam piederētu viss pasaules laiks, tiklīdz Sariuss atkal pakustas.

"Vai balvu atradi?"

"Jā, paldies."

"Es ceru, ka tā tev patīk un sagādā prieku."

"Protams, un kā vēl. Vai drīkstu ko jautāt?"

Izskatās, ka Vēstnesis vilcinās ar atbildi.

"Protams, jautā!"

"Kā jūs zināt, ko es vēlos? Jūs taču to nemaz nevarat zināt."

"Tā ir Erebos vara. Priecājies, ka tā tev ir labvēlīga."

Vēstnesis piešķiebj galvu, un kalsnajā sejā parādās nepatīkams smaids.

"Nepievil mūs, un tāda tā arī paliks. Bet tagad stāsti, ko gribi darīt. Tu vari palīdzēt sagraut orku ciemu tur var iegūt daudz zelta. Vai arī meklēt slepeno eju uz Balto pilsētu. Tur rīt notiks

Arēnas cīņas. Laba iespēja no otrā līmeņa pāriet trešajā. Vai pat ceturtajā."

"Tā var?"

"Un kā vēl! Arēnā vislabāk var redzēt, vai cīnītājs ir lietaskoks. Tur visu var gan iegūt, gan zaudēt. Protams, labāk ir iegūt. Vēlmju kristālus, ieročus, rangus. Pēdējoreiz vampīrs, vārdā Drizzel, atņēma vampīram Blackspell trīs rangus. Vienas cīņas laikā."

"Tā var?"

"Pats par sevi saprotams."

Sariusa lēmums ir nešaubīgs. Pie velna to orku ciemu!

"Es meklēšu pilsētu."

"Laba izvēle. Atliek vēlēties, lai drīz to atrodi. Reģistrēšanās cīņām beidzas rīt, kad torņa pulkstenis nozvanis trīs. Vēlu veiksmi."

Vēstnesis no viņa atvadās, pamādams ar savu kaulaino pirkstu, un Sariuss iziet no alas ziedošā, saules pielietā pļavā. Jau atkal viņam jāpaļaujas tikai uz sevi.

Ziedošas puķes, ziedoši krūmi. Sariuss griežas pats ap savu asi, taču nekur nav ne mazākās norādes uz Balto pilsētu. Lai nebūtu jāstāv, viņš vienkārši skrien uz priekšu. Šī taktika reiz jau sevi pierādīja.

Putnu čivināšana Sariusam krīt uz nerviem. Tā rada piknika, nevis piedzīvojumu sajūtu. Slepenas ejas arī nekur nav manāmas. Pat ne kurmju rakumi.

Kaut gan… tur tālāk zālē kaut kas ir. Tas varētu būt auduma gabals, varbūt karogs. Viņš pieiet tuvāk, pieliecas un sastingst. Paceļ asinīm piemirkušu vēl pilošu apģērba gabalu. Krekls.

Kaut kur tālāk ir dzirdama skaņa, kā klusa ņurdēšana. Sariuss nomet kreklu zemē un laižas skriešus. Ātrāk projām no ņurdēšanas, kas neizklausās ne pēc dzīvnieka, ne cilvēka, bet kā šaušalīgs abu apvienojums. Esmu kļuvis izturīgāks, Sariuss apmierināts konstatē, lēkšodams nelielā uzkalniņā.

Tikai tīrās nejaušības pēc Sariuss apstājas un neiegāžas krāterī paugura virsotnē. Ieskatījies dziļumā, viņš redz aizas un asas radzes.

Neizskatās aicinoši. Ņurdēšana aiz muguras kļūst skaļāka, un, par spīti ziņkārei, Sariuss tomēr negrib zināt, kas to rada. Dažus soļus tālāk viņš atrod aprūsējušas kāpnes. Tā nešķiet uzticama, tomēr gana vilinoša iespēja aizbēgt no ņurdošā radījuma. Sariuss atceras asiņaino kreklu un uzmanīgi liek kāju uz pirmā kāpņu spraišļa. Tas nošņirkst, taču spēkā pieņemas brīnišķīgā mūzika, it kā apliecinot, ka viņš ir uz pareizā ceļa. Neko nepareizu viņš nevar izdarīt. Ilgāk nevilcinādamies, Sariuss kāpj lejup pa kāpnēm, mūzikas un priecīgu gaidu pavadīts. Ar katru pakāpienu kļūst tumšāks. Ticis lejā, viņš var tikai nojaust, ko raustīgajā gaismā atklāj lāpas pie sienām: raupji tēstas klinšu sienas, ejas, atzarojumus. Viņš ir iekļuvis labirintā. Sariuss iet uz labu laimi un jau pēc dažām sekundēm ir zaudējis orientāciju.

Viņa inventārā nav nekā tāda, ar ko varētu marķēt sienas. Ne krīta, ne pavediena. Varbūt mēģināt klintī ieskrāpēt zīmes, tomēr labāk ne, ne jau ar jauno zobenu.

Palūkojoties augšup, redzams, ka plaisa, pa kuru viņš nokāpa, ir palikusi tālu aiz muguras. Dienas gaisma līdz šejienei nesniedzas, bet pie eju sienām ir lāpas. Starp tām valda visdažādākās intensitātes tumsa.

Sariuss skrien tālāk, un ejās daudzkārtīgi atbalsojas soļi. Vai tie ir tikai viņa soļi? Sariuss apstājas, atbalss noklust.

Mūzika iedrošina turpināt ceļu. Sariuss uz labu laimi izvēlas pirmo pagriezienu pa kreisi un tūlīt pat to nožēlo, jo nākamā lāpa ir šausmīgi tālu. Viņš steidzas ātrāk sasniegt gaismu un paliek stāvam tās priekšā. Pie klints sienas kaut kas vizuļo. Vēlmju kristāls? Sariuss kāri pasniedzas, bet no pieskāriena mirdzums sašķīst un notek gar sienu, atstādams gļotainas pēdas. Sariuss riebumā novēršas. Beidzot nākamā lāpa un aiz tās atkal atzarojums. Pa labi vai pa kreisi?

Pa kreisi ir gaišāks. Viņš uzmanīgi lavās ap stūri, cieši rokā satvēris zobenu. Katrs solis rada atbalsi ja te lejā mīt monstri, tie jau sen ir sadzirdējuši Sariusu.

Atkal atzarojums. Mostas nemiers. Protams, vēl pietiek laika reģistrēties Arēnas cīņām, taču šeit viss izskatās tik vienādi. Tumšas klintis, lāpas, ūdens peļķes. Nekā cita nav. Nav neviena cita cīnītāja, viņš nodomā un jau aiz nākamā līkuma paklūp pār kādu ķermeni. Bailes stindzina Sariusu, viņš pielec kājās, cik ātri spēdams, un vērš zobenu pret šķērsli.

Kaķsieviete. Sariuss pārbauda vārdu: Aurora. Viņas josta gandrīz visa ir melna kā ogle, bet tajā vēl vīd knapi pamanāms sārtums. Tātad pavisam beigta nav. Kad Sariuss tai pieskaras, Aurora viegli pakustina roku. Sariuss tikai pēc mirkļa saprot, ko viņa vēlas. Viņš iededzina uguni.

"Paldies. Esmu gandrīz izlaidusi garu. Vai vari man palīdzēt?"

"Kas tevi šitā?"

"Milzu skorpions. Te kādi trīs vai četri bizo apkārt. Sūda lopi! Kad tāds iedzeļ, vairs neskaities."

"Milzu skorpions." Sariusu tas nebūt neiedvesmo. "Vai mēs te lejā esam vienīgie?"

"Muļķības, tautas te ir papilnam. Paklau, vai tev gadījumā nav dziedināšanas spēju?"

Sariusam mazliet jāpadomā. Auroras gadījumā troksnim, kas parasti seko ievainojumiem, šķiet, ir jābūt gandrīz neciešamam.

"Ir, bet es tās vēl nekad neesmu izmantojis."

"Bāc! Man nav, un es nezinu, kā to dara."

Gan jau līdzīgi kā ar uguns uzšķilšanu, nodomā Sariuss un mēģina. Necik ilgi, un parādās sārts zibens. Auroras josta atgūst krāsu, savukārt Sariusa dzīvības enerģija krītas par vairākām iedaļām. Ar to viņš nebija rēķinājies. Viņam taču pašam vajag ikkatru dzīvības dzirksti, lai te nenosprāgtu.

"Varēji mani brīdināt," viņš saniknots uzkliedz Aurorai.

"Kas ir?" Tikmēr kaķsieviete ir kļuvusi tik stipra, ka sāk slieties kājās un meklē savu ieroci. Pletne ar deviņām sloksnēm cik piemēroti!

"Tas, ka, tevi dziedinot, atņemu dzīvības enerģiju sev!"

"Nestreso! Tā reģenerējas. Tas nav kā ar ievainojumiem."

Joprojām dusmīgs, Sariuss vēro savu jostu. Taču tajā patiešām kaut kas mainās. Pelēkais milimetru pa milimetram atkal kļūst sarkans.

"Vai ari tu meklē pilsētu?" jautā Aurora.

"Jā, nejutu ne mazāko vēlēšanos kauties ar orkiem."

"Es ari ne. Kaut gan viņi droši vien būtu bijuši patīkamāki par milzu skorpioniem. Tu nevari iedomāties, cik ļoti man bija bail."

Sariuss sev neapzināti vaicā, vai viņš pazīst Auroru. Ārpus Ere-

hos.

"Vai arī tu pirmīt dzirdēji to ņurdēšanu? Nu… vēl augšā. Uz pakalna."

"Dzirdēju gan."

"Vai tu zini, kas tie bija par zvēriem?"

"Nevis zvēri, bet zombiji. Man divus nācās nomušīt, pirms tiku līdz trepēm. Tas bija pretīgi, es gandrīz apvēmos. Viņi taču burtiski sairst, kad tiem iegāž."

Sariuss pie sevis nopriecājas, ka nav redzējis zombijus. Acīmredzot izvēle nokāpt krāterī ir bijusi pareiza, kaut vai tikai pilsētas meklējumu dēļ. Taču nu atkal viņš, šķiet, kaut ko dzird. Kā daudzu kurpju papēdīšu klikšķināšanu pa cieto akmens grīdu.

"Tu vēl esi tikai divnieciņš, ja?" noprasa Aurora.

"Jā, nu un tad? Kas tad esi tu?"

Virs viņiem nodun kā pērkons negaisa laikā.

Dipoņa tuvojas. Vai Aurora neko nedzird? Vai varbūt tas neko nenozīmē?

"Vai tu man vismaz drīksti atklāt, kas vēl bez mums te lejā ir?"

"To jau tu pats drīz redzēsi. Daži man sveši ļautiņi un daži, kas te apgrozās vienmēr. Es pirms tam redzēju Nordhagar, Duke un Nurax, tad vēl kaut kādu Samīru, ko vēl nekad nebiju satikusi, un vienu vampīru."

"Samīru es pazīstu," dedzīgi atbild Sariuss.

"Nu un tad? Viņa aizlaidās, kad…"

Melnais skorpions, kas apmetas ap stūri aiz Auroras muguras, ir milzīgs, un tā kāju klikšķēšanu nevar nedzirdēt. Sariuss izvairās no augstu izslietā dzeloņa, pavirzoties uz sāniem, un paceļ zobenu. Viņš varētu mēģināt tam nocirst vienu no spīlēm, ja skorpions vēl tuvotos. Taču nē, tas apstājas pie Auroras. Viņa pārāk vēlu ir pamanījusi draudošās briesmas. Skorpions sagatavojas un dzeļ. Aurora nokrīt zemē. Vai jostā vēl ir atlicis kaut mazliet sārtuma? Sariusam nav laika skatīties, viņš arī nevēlas atkal tērēt savu dzīvības enerģiju kaķsievietes labā. Šķiet, no otras puses tuvojas vēl viens skorpions. Tas, pirmkārt, nogrieztu Sariusam atkāpšanās ceļu, un, otrkārt, nāktos uzgriezt muguru otram skorpionam…

Sariuss ilgi nedomā. Viņš savicina zobenu un cērt pa kreiso spīli. Atskan troksnis, kā metālam atsitoties pret metālu. Skorpions pakāpjas atpakaļ. Nākamo dūrienu Sariuss mērķē pret tā sīko galvu, radijums mēģina viņu satvert spīlēs un atkal izslien gaisā dzeloni. No tā kaut kas pil asinis, inde, bet varbūt abi? un uz akmens grīdas veido garojošu peļķi.

Tagad Sariuss atvēzējas pret dzeloni, kas šūpojas turpat virs viņa galvas. Ar otro cirtienu viņš trāpa. Skorpions atraujas atpakaļ, pagriežas un laižas projām, pazuzdams kādā no labirinta tumšajām šahtām.

Sariuss vēl uzmet skatienu bez dzīvības pazīmēm zemē gulošajai Aurorai un taisās, ka tiek. Es viņai jau vienreiz palīdzēju, ar to vajadzētu pietikt. Skriedams Sariuss uzmanīgi vēro apkārtni. Kāpēc Aurora nedzirdēja skorpiona tuvošanos? Sariusam par to rodas neskaidra nojauta viņa bija ievainota un vēlējās sev aiztaupīt sāpīgo, spiedzīgo troksni. Smaga kļūda.

Tāpēc tagad Sariuss vēl jo rūpīgāk ieklausās ikkatrā skaņā. Viņš neļaus sevi pārsteigt nesagatavotu un netaisās mirt, būdams vien otrajā līmenī.

Sariuss noskārš, ka viņam seko skorpions. Un, protams, dzird. Turpmāk viņš centīsies nepalaist garām nevienu no savu maņu orgānu raidītajiem signāliem. Tomēr stratēģijas, kā neskartam izkļūt no labirinta, joprojām trūkst.

Sariuss apstājas un ieklausās. Cīņas troksni nedzird. Apklususi arī viņam sekojošā skorpiona soļu klikšķēšana. Tas uztrauc. Sariuss lēni dodas tālāk, sekodams ceļam, kas ved pa labi, un nonāk ceļa sazarojumā. Vai šajā labirintā būs jānomirst badā?

Instinkta vadīts, Sariuss iet pa kreisi un ierauga skorpionu, kas kā zirneklis tup uz alas sienas. Melnajās muguras bruņās atspīd

I.ipas ugunis. Šis ir vēl lielāks par iepriekš sastapto. Viņš šūpo dzeloni šurpu turpu, kā gribēdams Sariusu nohipnotizēt. Daudz nedomādams, Sariuss paceļ zobenu augstu virs galvas. Viņš to nevicina, bet ietriec skorpionā, mērķēdams uz bruņās tērptā ķermeņa pašu viduci bruņu plākšņu sadures vietu…

Pretīgi šņirkstoša skaņa, un zobens ieslīd dziļi ķermenī radījumam, kurš tagad drudžaini mēģina trāpīt Sariusam ar dzeloni. Taču zobens to ir cieši pienaglojis pie sienas, un skorpions īsti nevar pakustēties. Sariusam trīc rokas noturēt milzu kukaini ir daudz grūtāk nekā uzskriet kalnā. Viņš cenšas neiztēloties, kas notiks, kad izturība būs galā.

Mirsti, Sariuss domā, mirsti taču beidzot!

Kaut kad kā Sariusam šķita, pēc vairākām stundām radījums beidzot pārstāj kustēties. Tas liekas atslābis, un aste ar dzeloni nokarājas uz sāniem. Sariuss uzdrošinās izvilkt zobenu, taču ir aizmirsis, ka beigti skorpioni nespēj tupēt uz alu sienām. Kad viņš to saprot, ir gandrīz par vēlu. Pēdējā brīdī Sariuss palec sāņus, citādi krītošais radījums viņu apraktu zem sevis. Tagad tas guļ zemē beigts, tikai šad un tad noraustās kāda no kājām.

Sariuss apsēžas zemē, atspiež muguru pret sienu un blenž uz skorpionu. Viņš ieklausās, vai netuvojas kāds tā sugas brālis, taču, lai cik ļoti sasprindzina dzirdi, soļu klikšķēšana nav dzirdama. Tā vietā pamazām un sākumā gandrīz nemanāmi ieskanas mūzika. Šī melodija vēl nav dzirdēta, tomēr reizē ir ļoti pazīstama un pārliecina Sariusu, ka šobrīd briesmas nedraud. Viņš var atļauties aplūkot uzvarēto pretinieku un atklāj, ka var to sadalīt bez lielas piepūles. Piemēram, atdalīt spīles. Tas un vienu no muguras bruņu plāksnēm Sariuss pievieno savam inventāram. Viņš vilcinās ar indīgo dzeloni. Kas zina, ja nu pieskaršanās dzelonim var kaitēt. Šobrīd nav nekādas vēlēšanās dzirdēt uz nerviem krītošo skaņu, kas atskan, gūstot ievainojumu.

Sariuss ļoti uzmanīgi pieskaras dzelonim. Tā platākajā daļā. Nekas nenotiek. Cik uzmanīgi vien iespējams, Sariuss to nolauž un pievieno inventāram.

Kad pieceļas, dažus soļus tālāk viņš ierauga stāvam tumsas elfu. Sariuss to pazīst no pirmā acu uzmetiena: tas ir Lelants. Viņš laikam ir izcīnījis sev jaunu apbruņojumu, jo šūpo rokās rītazvaigzni ar biedējoši gariem dzelkšņiem.

Tie viens otru nopēta, bet ugunskuru neiededz. Sariuss nevēlas spert pirmo soli. Viņš joprojām jūtas kā iesācējs, tikai divnieks. Turklāt ir tikai viens, ko viņš vēlētos noskaidrot: vai Lelants ir Kolins. Nē ka tas ir Kolins. Taču to Lelants neteiktu arī tad, ja tiktu iedegts ugunskurs.

Pussadalītais skorpions izskatās šausmīgs. Sariuss nevēlas pieskarties tā mitri spīdošajai, pelēki sārtajai gaļai. Viņš pavirzās dažus soļus uz Lelanta pusi, kurš kā nekustīga ēna stāv pie mūra.

Ko viņš gaida? Grib tālāk iet kopā ar Sariusu? Tas nebūtu slikti, jo atkal ir dzirdams netāls cīņas troksnis. Labirinta ejas pieskandina šķindēšana, brīkšķēšana un metālisku sitienu skaņa.

Sariuss pārbauda savu dzīvības indikatoru. Izskatās labi; lielākā daļa no tā, ko notērēja, ārstēdams Auroru, ir atpakaļ. Gņā ar skorpionu viņš netika ievainots. Tātad aiziet uz nākamo kauju! Sariuss vēl uzmet skatienu Lelantam, kurš nu ir atkāpies no mūra un lēni tuvojas gabalos sašķaidītajam skorpionam. Lai jau ievāc sev šo pretīgo ēdmaņu. No skorpiona sanāk septiņi gaļas gabali, un Sariuss tos nevēlas.

Viņa uzmanību saista kaujas troksnis. Sekodams skaņām, Sariuss atrod biedējoši šauru eju, kurā valda absolūta tumsa, no tās nokļūst plašākā, kuras sienas šķiet pūkainas, kā tumši zila pelējuma klātas. Nākamajā atzarojumā viņš nogriežas pa labi un atkal nokļūst strupceļā. Sūda labirints! Sariuss apvalda niknumu un nākamajā krustojumā, kur tas ir iespējams, atkal nogriežas pa labi. Šo eju neapgaismo pat ne visniecīgākā lāpa. Ja te slapstās kāds skorpions, Sariuss to pamanīs, tikai saņēmis dzeloņa dūrienu mugurā.

Taču daudzas pazīmes liecina par to, ka šis atzars ir pareizais. Skaļāk nekā iepriekš ir dzirdami cīņas trokšņi. Un arī skorpiona kāju klik-klik-klik klikšķēšana. Sariuss sper soli tumsā un sajūt visuresošus draudus. Viņš paceļ zobenu un griežas ap savu asi. Vai kāds ir viņam līdzās, aiz muguras? Nē.

Neko darīt. Ja vēlas doties tālāk, ir jāiet pa šo eju. Sariuss aizliek sev priekšā vairogu, tur gatavībā zobenu un soli pa solim virzās iekšā tumsā.

Jo tālāk viņš iet, jo vairāk šķiet, ka eja kļūst arvien šaurāka. Kaut kur ļoti tālu ir saskatāms sīks gaismas atspulgs. Jānokļūst turp. Labās priekšnojautas, ka tūlīt viss būs garām, vadīts, Sariuss paātrina gaitu un krīt. Viņš paniski dur zobenu tukšumā, kuru katru brīdi gaida uzbrukumu, ievainojumu, mokošo skaņu. Taču nekas neseko. Sariuss uztraušas kājās. Drusciņa gaismas rāda, ka viņš ir viens. Protams, izņemot to, pār ko viņš paklupa.

Sariuss pieliecas un saskata kaulus, pāris kušķu sarkanu matu, šaujamloku un divas salauztas bultas. Skeletam piederīgais galvaskauss ir aizripojis gabaliņu tālāk pie klints sienas.

Vai tas ir kāds no cīnītājiem? Vienalga, ātrāk projām no šejienes! Sariuss vēl uzmet skatienu skeletam un dodas projām. Turp, kur ir gaišāk un skaļāk. Priekšā notiek kauja. Tas ir labāk par neziņu un daudz labāk par tumsu.

Kur pazuda gaisma? Viņš taču nevarēja apmaldīties. Kā tas nākas, ka priekšā atkal ir siena? Sariuss pagriežas tu nekad netiksi no šejienes laukā. Viņš atceras asiņaino kreklu, ko atrada zālē. Būtu palicis augšā, nāktos cīnīties pret zombijiem. Taču tas vismaz notiktu gaismā.

Atkal kaut kas nozib, metot ēnu uz sienas. To, ka tā ir paša ēna, Sariuss saprot, kad cērt tai ar zobenu. Sitiens atbalsojas tumšajās ejās.

Cīņas troksnis ir tik tuvu. Pārējiem ir jābūt aiz šīs sienas. Bruņām šņirkstoši skrāpējoties pret sienu, Sariuss taustās gar to uz priekšu. Piepeši siena pazūd, un viņš kluptin ieklūp nišā, un tajā nu beidzot! ir vārti. Protams, aizslēgti. Sariuss taustās tālāk. Atrod aizbīdni. Paceļ. Cik tik spēka, viņš stumj vaļā koka vārtus, un patiešām atveras neliela sprauga, pa kuru iespīd spoža jo spoža gaisma. Cīņas troksnis kļūst skaļāks. Sariusa redzeslokā nonāk stilbi ar kažokādu apdarinātos zābakos un tūlīt pēc tam skorpiona melnās, klakšķošās kājas.

Daļa Sariusa viena liela daļa grib vārtus aizvērt un nogaidīt, līdz viss būs beidzies. Viņu taču neviens neredzēja, vai ne? Ja nu vienīgi Vēstnesis, kurš redz un zina visu…

Pietiek iedomāties dzeltenās acis, un Sariuss, kārtīgi uzspiedis uz vārtiem, dodas uz priekšu. Viņš ierauga trīs skorpionus un sešus, nē, septiņus cīnītājus. Vai viņš kādu pazīst? Nav laika skatīties viens no skorpioniem novēršas no sava pretinieka un rikšo uz Sariusa pusi.

Viņš atkāpjas, pielūkodams, lai zobens būtu vērsts pret uzbrucēju. Dzelonis, pacelts augstu gaisā, šūpojas šurpu turpu, meklēdams mērķi. Sariuss cērt, trāpa skorpionam sānos. Kaut kas nošņirkst. Otru zvēlienu viņš vērš pret indīgo dzeloni. Ta izdevās padzīt iepriekšējo skorpionu. Šo diemžēl ne. Iespējams, Sariuss netrāpīja pareizā vietā, bet pretinieks atkāpjas tikai uz acumirkli, lai pēc tam uzbruktu ar dubultu sparu.

Sariuss palec uz labo pusi, izvairīdamies no dzeloņa, un, izmantojot izdevību, vēlreiz triec zobenu dzeloni. Beidzot milzu kukainis mazliet sašūpojas. Nedaudz veiksmes, un Sariusam to izdodas caurdurt, līdzīgi kā bija izdevies "piespraust" pie sienas iepriekšējo eksemplāru. Biedējoši tuvu garām aizšņāc viena no skorpiona asajām spīlēm. Sariuss jau saraujas šausminošās skaņas gaidās, taču skorpions nav trāpījis. Vēl viens zobena cirtiens, un bruņas padodas. Neradījums sakņūp uz labo pusi, un Sariuss vēlreiz dur tā neaizsargātajā vēderā. Trāpīts! Piepeši viņam līdzās ir vēl kāds un sit skorpionam ar āvu.

Lai cik ļoti Sariuss vēl pirms kāda laika ilgojās pēc sabiedrības, piepeši tā viņu apgrūtina. Kāda traka tumsas elfa mēģina pārņemt vadību. Tagad, kad viņš jau ir paveicis grūtāko un atlikušais darāmais tikai tāda pastaiga vien ir! Taču sāncensei tā nešķiet. Tās ierocis laikam ir spēcīgāks par viņējo, jo pietiek ar trim zvēlieniem, un skorpions nekustīgs guļ zemē.

Kaut kur dziļi Sariusā iegailas dusmas. Viņa zobenu klāj pelēkas gļotas, un viņš tās labprāt noskalotu ar tumsas elfas asinīm, kura te tagad uzrodas un padara vieglāko darba daļu. It kā viņam būtu nepieciešama palīdzība. It kā viņš pats nevarētu.

Sariuss noskaidro elfas vārdu. Feniela, skaidrs. Stulbā govs! Un ko viņa tagad dara? Uzklūp beigtajam skorpionam un pārvērš to maltajā gaļā. Atšķirībā no Sariusa Fenielu neinteresē ne dzelonis, ne spīles. Viņa cītīgi rakņājas pa līķi. Tas taču ir slimi!

"Uzvara," kāda balss iečukst Sariusam ausī. Viņš palūkojas apkārt. Kauja beigusies, bet Erebos cīnītāji joprojām izskatās diezgan aizņemti. Tāpat kā Feniela, viņi sadala mirušos skorpionus sīkos gabalos. Sariusu pārņem sajūta, ka viņš kaut ko ir palaidis garām.

Izdzirdot pakavu klaboņu, Sariuss jau zina, kas gaidāms. Pēc mirkļa parādās Vēstneša bruņotais zirgs, un jātnieks sveicienā paceļ roku.

"Jūs esat paveikuši krietnu darbu un tiksiet par to atalgoti. Domāju, ka sākšu ar Drizzel."

Pieceļas vampīrs, kurš vēl nebija beidzis ar abām rokām rakāties pa skorpiona vēderu. Sariuss cenšas nepievērst tam uzmanību.

"Tu cīnījies labi, tomēr ne izcili. Dodu tev jaunu vairogu. Tas ari ir labs, bet ne izcils."

Drizzel netīrām rokām saņem vairogu un veco tā, ka nošķind, ielidina kādā no labirinta ejām.

"Feniela!"

Tumsas elfa spraucas garām Sariusam.

"Priecājos, ka tu ne ar vienu liekulīgi nerēķinies, bet ņem visu, ko vēlies. Dari to pašu ar savu ekipējumu. Saņem 50 zelta gabalus un izdomā pati, ko par tiem iegādāsies."

Sariusam ļoti jāsavaldās, lai neiegāztu Fenielai ar zobenu. Viņa pielīda tam priekšā un vēl saņem par to balvu. Kāda ironija!

"Sarius!"

Viņš paiet uz priekšu. Es biju krūts, atzīsti to. Es biju labs otrajam līmenim.

"Cīņu tu pabeidzi neievainots. Par to izsaku atzinību. Taču kaujā iesaistījies vēlāk, ari skorpionu nenogalināji pats, un tomēr es vēlos tevi apbalvot, tāpēc pastiprinu tavu spēju dziedināt. Turpmāk citiem spēsi palīdzēt vēl vairāk."

Gaisā kaut kas nočūkst, tas arī viss. Tas arī viss? Sariuss neticīgi uzlūko Vēstnesi. Kas tad tā par balvu? Dziedinādams viņš kaitē pats sev un tagad kaitēs vēl vairāk? Viņš netaisās izmantot šo stulbo spēju, nav jau idiots.

"Blackspell," Vēstnesis izsauc nākamo.

Blackspell ir vampīrs, ko Vēstnesis slavēdams ceļ vai debesīs un piešķir viņam zobenu piesātināti sarkanā krāsā un caurspīdīgu kā tumšs vīns. Tādu arī Sariuss gribētu. Bet nē, šodien viņš jau vienu dabūja un nu vēl šo burvīgo dziedināšanas spējas pastiprinājumu. Vai nav super?

Taču kāpēc Sariuss ir tik nikns? Ari uz Nurax, vilkati, kuram Vēstnesis pasniedz īpašu izturības zābaku pāri, un uz Grotoku, pirmo cilvēku, ko Sariuss sastop Erebos un kas saņem kaut kādus rakstu ruļļus.

Sariuss pazīst arī nākamo balvas saņēmēju: Arwen's Child. Viņa ir mazliet ievainota un dabū dziedinošu dziru un vēl 10 zelta monētas. Jebkas ir labāks par mēslu, ko saņēma Sariuss.

"Gagnar!" sauc Vēstnesis.

Priekšā izrāpo skrandains, smagi ievainots ķirzakcilvēks, kurš bija gulējis aiz beigta skorpiona.

"Daudz netrūka, Gagnar. Palikdams šeit, tu mirsi. Nāc man līdzi."

Gagnars mēģina pieslieties kājās. Uz tā saplēstā krekla un notraipītās cepures Sariuss skaidri saskata ciparu viens. Tas izskatās kā audumā iestrādāta dzelzs. Viņš nespēj atraut acis no Gagnara. Beidzot kāds, kuram ir vēl mazāka sajēga nekā viņam. Ķirzakcilvēks pieņem Vēstneša palīdzību, lai tiktu zirga mugurā.

"Jums atļauts iedegt ugunskuru," Vēstnesis paziņo un aizauļo.

Sariusa ugunskurs iedegas, pirms vēl kāds cits ir paguvis atsaukties aicinājumam. Tam lēni tuvojas Arwen's Child un Blackspell, bet pārējie atkal pievēršas līķiem un turpina rakāties tajos.

"Ko viņi meklē?" Sariuss uzsāk sarunu.

Blackspell klusē, bet Arwen's Child labprāt paskaidro:

"Vēlmju kristālus, protams."

"Mirušajos skorpionos?"

Sariuss jūtas kā no plaukta nokritis. Tā būtu pēdējā vieta, kur viņš iedomātos meklēt. Beidzot ir skaidrs, kāpēc Drizzel un pārējie tā pūlas. Sariuss gandrīz grib piebiedroties.

"Vai tu jau esi kādu atradusi?" viņš vaicā tumsas elfai.

"Vēl ne. Tie ir patiešām reti un vērtīgākais, ko šeit vari iegūt. Es reiz redzēju, kā BloodWork vienu izķeksēja no milzu zirnekļa. Zilu. Nav ne jausmas, ko Blood ar to iesāka."

Sariuss domīgs lūkojas, kā ugunskurā dejo liesmu mēles. Kad ir atsākusi skanēt mūzika? Viņš nav to pamanījis, bet nu tā skan un stiprina apņēmību. Sariuss jau jūtas spēka pilns un gatavs nākamajai kaujai, un otrreiz viņš Fenielai neļautu sevi pastumt malā.

"Vai tu zini, ko īsti var iesākt ar tiem vēlmju kristāliem?"

Arvven's Child nesteidzas ar atbildi.

"Runā, ka tie varot piepildīt visas karstākās vēlēšanās. Nu, varbūt izņemot miroņu augšāmcelšanu. Un Iekšējā aplī tie arī nepalīdz iekļūt."

"Kas ir Iekšējais aplis?" jautā Sariuss, nemaz nekautrēdamies no savas nezināšanas. Tas ir mūzikas iespaids; mūzika liek justies kā karalim. Tu šeit esi galvenā persona, visi pārējie ir tikai piedeva.

Lai vai kā, bet atbildi viņš nesaņem, jo sarunā iejaucas Blackspell: "Pats atklāj, arī mums tas bija jāatklāj pašiem."

"Labi jau, labi, es tikai pajautāju."

Drizzel un Nurax ir zaudējuši cerību atrast vēlmju kristālu, liek mierā skorpiona mirstīgās paliekas un pienāk pie ugunskura.

"Varējāt vismaz notīrīties, jūs izskatāties atbaidoši," saka Arwen's Child un pavirzās no abiem nostāk.

Drizzel viņu neņem vērā. "Paskat tik, Sariuss! Es jau domāju, ka esi beigts. Tātad zilie milzu sievišķi pie upes tevi nepataisīja aukstu?"

"Kā redzi."

"Un kā, vai pamatīgs slaktiņš sanāca?"

"Nebūtu aizlaidies, tad zinātu."

"Diezgan lecīgs divniekam."

Sariuss klusē. Citi viņa līmeni redz, viņš pārējo ne. Pēkšņi Sariuss jūtas atkailināts.

"Liec viņam mieru, citādi izstāstīšu šo to, ko zinu par tevi," Arvven's Child metas vidū.

"Uz priekšu, stāsti! Tu taču zini, kā Vēstnesim patīk visziņi," Drizzel nepaliek parādā.

Tajā mirklī ap stūri parādās Lelants. Viņš spēji apstājas un izvelk aiz jostas aizbāzto rītazvaigzni.

"Ah, sūdu būšana! Elfu invāzija," novaidas Blackspell.

"Turi muti," atcērt Sariuss. Lelants ir viens no tiem, kurus viņš šeit sastop vislabprātāk. Es zinu, kas tu esi, vecīt. Ar aicinošu žestu Sariuss mazliet pakāpjas atpakaļ, lai Lelants var viņiem pievienoties, bet nešķiet, ka Lelants to vēlas. Viņš turas pa gabalu no ugunskura. Tad tas pamana Fenielu un Grotoku, kuri joprojām ir aizņemti ar mirušajiem skorpioniem, un paietas uz to pusi, tomēr pārdomā. Beidzot Lelants tuvojas ugunskuram, bet apstājas pēc iespējas tālāk no Sariusa.

"Sveiks, Lelant," Sariuss viņu sveicina.

"Vai tie abi meklē vēlmju kristālus?" Lelants uzdod jautājumu, pat neatbildējis uz sveicienu.

"Protams," Blackspell saka. "Taču bez panākumiem. Tajos radījumos nekā nav."

"Njā, kaut kā stulbi. Man gan paveicās," Lelants no kabatas izķeksē kristālu, kas izstaro zaļganu gaismu. "Krūts, ne?"

"Kur ņēmi?" prasa Arvven's Child.

"Nav tava darīšana."

Sariuss blenž uz zaigojošo akmeni un jūt iekšēju karstumu. Viņam pat nav jājautā, kur Lelants to ir dabūjis. Tas taču bija viņa skorpions, viņa trofeja, pie kā viņš atstāja Lelantu. Un tas to ir izmantojis. Cik nekrietni!

"Ir taču skaidrs, ka akmens patiesībā pieder man, vai ne?"

"Nezinu gan kāpēc?"

"Tāpēc, ka es to skorpionu nogalināju. Tāpēc. Ja tu esi godīgs, tad šo mantiņu atdosi man."

"Sapņo vien tālāk! Man taču smadzenes vēl ir savā vietā."

Sariuss tik ātri nemaz nedomā, cik rokas izvelk zobenu, un nu viņš neziņā stāv. Patiesībā viņš negrib uzbrukt Lelantam, tikai vēlas •itgūt savu kristālu. Ja tu zinātu, kas es esmu, tu man to vienkārši atdotu.

"Eu, nekādi dueļi ārpus pilsētām!" iesaucas Drizzel.

"Ak, kā es baidos! Man uzbrūk veseli divi!" ākstās Lelants. "Viens /obena vēziens, un Vēstnesis tevi savāks. Aiziet! Izdari man šo pakalpojumu."

Skata pēc Sariuss vēl dažas sekundes tur zobenu pavērstu pret l.elanta krūtīm, bet klusībā ir priecīgs, ka ar godu ticis vaļā no cīnīšanās.

"Tu pats saproti, ka tas akmens nepieder tev."

"Kāpēc gan ne? Kāda man daļa, ka tu savāci tikai dzeloni un spīles un aizlasījies? Veči, to jums vajadzēja redzēt! Viņš tam "lopam" nogrieza spīles un iestampāja pie sava inventāra. Ko tu taisies ar lām darīt? Griezīsi papīra siluetus, vai?"

Sariuss glūn uz Lelantu. Tumši brūnā seja, melnie īsu matu rugāji. Tu man vēl norausies, dirsa tāds.

"Paturi to, mīkstais!"

"Toties mīkstais ar vēlmju kristālu. Vai kāds jau zina, uz kuru pusi ir pilsēta?"

"Paprasi savam vēlmju kristālam," Sariuss iedzeļ. "Vai pārmaiņas pēc kādreiz papūlies ari pats."

Viņš negaida Lelanta atbildi, bet uzgriež ugunskuram muguru un iesoļo pirmajā labirinta koridorā, kas viņam patrāpās ceļā. Tad jau labāk tālāk iet vienam, nevis tušēt ar tādiem idiotiem.

Viņš ir bijis tik tuvu tam, lai atrastu vēlmju kristālu, tik tuvu! Labirinta ejās joprojām ir tumšs, taču doma par nolādēto Lelantu dzen uz priekšu. Ja Sariusa ceļā tagad gadītos kāds skorpions, viņš to pārstrādātu biezenī. Tālāk, tālāk. Vēl ir gana daudz laika sasniegt meklēto mērķi, un viņš ir apņēmies visus apsteigt.

Tikai muļķīgā kārtā visas ejas šeit atkal izskatās vienādi. Nekas neliecina par Baltās pilsētas tuvumu. Sariuss maldās tālāk, nevienu

nesatiek, un viņam neviens neuzbrūk. Pēc nebeidzami ilga laika Sariuss apstājas. Dusmas ir pārvērtušās mazā, kvēlošā oglē un gail kaut kur dziļi iekšā.

Ko tālāk? Varētu sevi iepļaukāt par šo neapdomību. Kāpēc neaicināja nākt līdzi vismaz Arvven's Child? Tā bija viņa pusē, nevajadzēja ļaut viņai palikt pie pārējiem. Tagad viņi varētu uzkurt ugunskuru, un Sariusam nebūtu jāpaļaujas tikai pašam uz sevi.

Viņš mēģina orientēties vēlreiz. Ir taču jābūt kādai norādei. Varbūt baltiem akmentiņiem pareizajos eju atzarojumos vai zvanu skaņām katrā pilnā stundā. Sariuss sasprindzina dzirdi. Lūkojas visos virzienos. Nonācis katrās nākamajās krustcelēs, uzmanīgi ieklausās. Pēkšņi trešajā krustojumā viņš kaut ko saklausa. Ne jau zvanus, bet tādu kā šalkšanu. Ļoti klusu, tomēr vismaz kaut ko. Kaut ko, kam sekot.

Jo tālāk viņš iet, jo šalkšana kļūst dzirdama skaidrāk. Viņš neuzmanās, jo jūt, ka briesmas nedraud. Sariuss uz mirkli apstājas, lai saprastu, kāpēc ir tik pārliecināts par to. Mūzika, viņš saprot. Maigi un nemanāmi ir mainījusies tās noskaņa, dāvājot drošības izjūtu un paļāvibu, ka ir uz pareizā ceļa.

Pēc dažām minūtēm Sariuss atklāj, kas rada šo skaņu: apakšzemes upe, kuras ūdens trūcīgajā lāpu gaismā šķiet gandrīz melns, bet, pienākot tuvāk, izrādās asinssarkans.

Negribot Sariusa galvā dzimst dažādas šaušalīgas ainas: slaktiņi, lielās kaudzēs samesti līķi, upurēšanas rituāli. No kaut kurienes tām asinīm taču ir jāiztek.

Ja tās ir asinis! Tas nemaz nav skaidri zināms. Ūdeni var iekrāsot arī ieži upes gultnē vai… Ak, vienalga! Sariuss no tās nedzers, kaut arī stiprinājums šobrīd lieti noderētu.

Viņš apstājas akmeņainajā upes krastā pie pašas ūdensmalas. Upe plūst kārtīgi un taisni kā kanāls. Pilsētas taču bieži tika būvētas upju krastos, tāpēc atliek vien tai sekot kā sarkanam pavedienam. Bet pa straumi vai pret to? Sariuss pēta apkārtni, cerot uz kādu norādi. Neko neatrod un nolemj iet pa upi uz augšu.

Jau drīz kļūst gaišāks ceļu apgaismo upes krastā regulāros ' atstatumos izvietoti ugunskuri grozos. Un vienā rāvienā iešana ir

I«|iivusi par tīro bērnu spēli. Sariuss skrien. Skrien arvien ātrāk, lidz iri.uiga platas kāpnes, kas ved uz augšu. Kad tās ir jau rokas stiepiena attālumā, Sariusam jāapstājas: viņš nebija sekojis līdzi savam l/l tīrības rādītājam. Atguvis elpu, viņš dodas augšup pa kāpnēm, inu/.ika iegavilējas, un pretī plūst dienas gaisma.

Augšā paveras brīnišķīgs skats saule apspīd balta marmora mūrus, torņus un arkādes, pat iela, kas ved uz pilsētu, viz ziloņkaula krasā.

Sariuss vairs nesteidzas. Šķiet, ka pilsēta ir gaidījusi tikai viņu. Viņš tajā lūkojas, kā gribēdams redzēto saglabāt prātā, un lēni tuvojas.

Pie torņa četri sargi sveicinot noliec šķēpus, atskan fanfara, un lielvēderains saucējs no augstā pilsētas mūra paziņo jaunumus: "Sariuss ir ieradies! Sariuss, bruņinieks no tumsas elfu dzimtas, ienāk pilsētā!"

9.

"Vai vēlies vēl rīsus?" Mamma enerģiski šūpoja smeļamo kausu virs Nika šķīvja.

"Nē, paldies."

"Tev negaršo? Kāpēc tu tik dīvaini baksti gaļu?"

Nikam nācās grūti koncentrēties uz mammas teikto. Pirms mirkļa Sariuss bija noīrējis istabu kādā Baltās pilsētas tavernā, un tās saimnieks bija vēlējis uz trim stundām doties pie miera. Klikšķis un ekrāns satumsa. Jau atkal.

"Paklau, mamma tev kaut ko jautāja!"

"Jā, tēt, piedod. Nē, garšo ļoti labi, es tikai esmu mazliet noguris."

Tēvs iedzēra malku alus un sarauca pieri.

"Tu taču šodien pat nebiji skolā!"

"Nē, bet viņš mācījās ķīmiju," sarunā izpalīdzīgi iesaistījās mamma. "Priecājies, ka vēl uztver nopietni skolu. Es vakar runāju ar Folknera kundzi; viņas dēla vispār nekad nav mājās un skolā taisa tikai nepatikšanas…"

Nika domas atkal aizpeldēja. Viņš vēl nebija reģistrējies Arēnas cīņām un pat nezināja, kurp doties, lai to izdarītu. Un ja nu neatradīs pareizo vietu vai arī pirms tam vēl būs veicami citi uzdevumi? Tad laika var arī nepietikt. Bet vēl ir atlikusi gandrīz stunda, un piespiedu miera stāvoklis būs izturēts. Mamma drīz aizmigs pie televizora, bet tētis droši vien notīsies uz krodziņu iedzert trešo alus kausu. Būtu bijis labāk, ja Sariusam tā pauze būtu vēlāk pēc pusnakts, kad Niks tik un tā būtu noguris. Viņš prātoja, vai pārējie jau ir atraduši sarkano upi vai arī joprojām maldījās labirintos.

Niks paberzēja sūrstošās acis. Krodznieks, nopētījis Sariusa eki|M-|umu, bija izstāstījis par Baltās pilsētas izcilajiem ieroču meisi.īriem. Taču Sariusam nebija ne naudas, ne vēlmju kristāla. Viņš l>.it nezināja, kā samaksāt par istabu tavernā. Taču to noīrēt bija Vēstneša rakstiska pavēle.

Nolādētais Lelants. Pirmdien Niks paņems priekšā Kolinu, to sudabrāli.

"…jau nākamnedēļ?"

Jautājumam sekojošais pēkšņais klusums lika Nikam secināt, ka ļ.iutājums laikam ir bijis adresēts viņam.

"Ēē, piedod vai vari to atkārtot?"

"Es tev prasīju, vai tas darbs ķīmijā jānodod jau nākamnedēļ? Ak kungs, Nik, kas ar tevi notiek?"

Tētim pieliecoties uz priekšu, prāvais vēders atspiedās pret galda malu.

"Man itin nemaz nepatīk, ka tu nemitīgi atslēdzies. Runa taču ir par tevi."

"Jā, piedodiet." Tikai, lūdzu, bez kāpēc un kādēļ jautājumiem. "Jānodod nākamnedēļ, bet man šķiet, ka es visu saprotu. Kā tev šodien gāja dežūrā?"

Paprasīt tētim par darbu tas bija drošs gājiens. Vēl nekad nebija gadījies, ka viņam nav ko stāstīt. Šodien kāds pacients bija piekukuļojis kopēju Denmoru, lai tas no tuvākā kioska atnes Fisch and Chips.

"Bet holesterīna līmenis viņam sniedzas no šejienes līdz Nepālai," skaidroja tētis un vēlreiz iesmēla no vistas sautējuma katla. "Ja cilvēks ir rijis tik ilgi, līdz nonācis slimnīcā, viņam taču vajadzētu sākt par kaut ko domāt, bet kur nu." Niks automātiski smaidīja un vēlējās ātrāk atgriezties Baltajā pilsētā. "Vai es tagad drīkstu iet?"

"Protams," mamma atļāva.

"Vēl tikai palīdzi mammai nokopt galdu," tētis nočāpstināja starp diviem kumosiem.

Niks sparīgi savāca kopā traukus, steidzīgi salika trauku mazgātājā šķīvjus un glāzes un uzskrēja pa kāpnēm uz savu istabu. Labi zinādams, ka neizdosies, viņš mēģināja startēt spēli un, protams, neizdevās.

Vēl 45 minūtes. Tās varēja izmantot ķīmijas apgūšanai. Viņa būtība sacēlās pret šo domu. Aiziet, Niks mēģināja sevi pierunāt, paskaties vismaz uz dažām formulām!

Tiklīdz viņš, cīnīdamies ar sapīkumu, atvēra grāmatu, istabā iespērās tētis.

"Aizmirsu tev pavaicāt, vai tu rīt varētu… Eu tu tak tiešām mācies!"

"Ē, nūjā."

"Grūti?"

"Tā varētu teikt."

Tētis pienāca viņam tuvāk un iemeta skatienu grāmatā, pilns labvēlīgas intereses, kas dažu sekunžu laikā izgaisa, dodot vietu tēvišķai bezspēcībai.

"Mīļo stundiņ, Nik, te nu es patiešām vairs nevaru tev piepalīdzēt."

"Būs jau labi, tēt. Tev tas nemaz nav jādara, es tieku galā."

Tēvs uzlika Nikam roku uz pleca.

"Piedod, ka tevi iztraucēju. Zini, es ar tevi ļoti lepojos. Vismaz no viena mana zēna kaut kas iznāks."

Niks apspieda impulsu nokratīt tēva roku un iekoda sev mēlē. Pēc acumirkļa viņš juta, ka plecam uzgūlušais svars tiek noņemts.

"Es vēl aiziešu līdz krodziņam. Nepaliec augšā pārāk ilgi, Nik."

Durvis aizvērās.

Vēl 43 minūtes. Niks ar abām rokām saberzēja seju, pirms atkal pievērsās grāmatai un formulām. Šodienai pietiktu ar to vien, ka viņš savam darbam atrastu vismaz dažus pirmos teikumus. Niks aizvēra acis un atkārtoja lasīto. Žēl, ka vēlmju kristāli neeksistēja realitātē; tie lieliski noderētu ķīmijas apguvē. Ķīmijā viņš nekad nedabūs A, nekad.

Niks paņēma papīra lapu un uzrakstīja virsrakstu: Aminoskābju identificēšana ar hromatogrāfijas metodi.

Tā, sākums bija. Tagad bija nepieciešams ievads. Kaut gan šitāda -.1 rādāšana nekam nederēja. Ja jau jāraksta, tad kārtīgi. Jāvelta tam pietiekami daudz laika, vislabāk rīt pēc brokastīm. Tad viņam pa Miiadzenēm nerāpos skorpioni un arī dusmas uz Kolinu, cerams, luīs pagaisušas.

Niks vēl pēdējoreiz ieskatījās grāmatā un tad ieslēdza datoru. Ieraduma pēc vispirms apciemoja Emīlijas lapu deviantart, kur nebija parādījies nekas jauns. Uzplaiksnīja vilšanās, taču tad radās ideja. Ka gan viņš ātrāk nebija iedomājies? Niks atvēra Google un ierakstīja meklētājā vārdu Erebos. Bija taču jābūt spēles ražotāju mājaslapai, forumam, varbūt pat jaunākajām versijām lejupielādēšanai. Padomiem, viltībām, tamlīdzīgam sviestam.

Pats pirmais meklēšanas rezultāts bija ieraksts Vikipēdijā. Nu, luk, tātad spēle bija populāra. Viņš uzklikšķināja linku un lasīja:

Erebos jeb Erebs (no grieķu vai. erebos "tumšs") grieķu mitoloģijā ir tumsas dievs un tumsas personifikācija. Saskaņā ar dzejnieka Hēsioda sacerējumiem Erebs radās reizē ar Gāju, Nikti, Tartaru un Erotu. Sākumā esot bijis Haoss (absolūtais, bezveidīgais tukšums), no kura radās Erebs, tumsas un ēnas personifikācija. Niktei un Erebam pārojoties, līdztekus miegam un sapņiem pasaulē radās arī disharmonija: bojāeja, novecošana, nāve, naids, dusmas, ciešanas un atteikšanās, Nemese, moiras un hesperīdas, kas parādās gan kā Mēness dievietes draudīgie aspekti, gan ari kā prieks, draudzība un līdzjūtība.

Saskaņā ar vēlāka perioda leģendām Erebs bija daļa no pazemes valstības: vietas, kurai cauri tūlīt pēc nāves bija jādodas mirušajiem. Erebu bieži izmantoja arī kā sinonīmu grieķu pazemes valstības dievam Aīdām.

Niks divas reizes izlasīja tekstu un aizvēra. Tas varēja būt samērā interesanti tam, kurš iedziļinājās grieķu dievu radurakstos, taču viņam tas nederēja. Nekur ne vissīkākās norādes vai padoma.

Viņš turpināja meklēt. Pārsvarā linki uz grieķu mitoloģiju, daži uz kādu Death-metal-band. Taču pēdējais ieraksts lapā izvilināja Nikam klusu triumfa saucienu. Tur bija rakstīts "Erebos, spēle". Vairāk nekā. Pilns gaidu Niks uzklikšķināja uz linka. Pagāja īss mirklis, līdz parādījās mājaslapa. Sarkani burti uz melna fona:

"Slikta doma, Sarius."

Kāpēc? Niks impulsīvi mēģināja atbildēt, bet tad apjauta, cik dīvaini tas bija. Kā no kāda slēpdamies, viņš aizvēra logu un izslēdza meklētāju. Nereāli. Viņam laikam rēgojās. Internets taču nevarēja ar viņu sarunāties. Varbūt uzklikšķināt to lapu vēlreiz un pārliecināties, ka ir maldījies. Noteikti, ka tā…

Te iezvanījās mobilais, un Nika sirds pārbīlī gandrīz apstājās. Varbūt lapu nedrīkstēja aizvērt? "Džeimijs", viņš lasīja uz izgaismotā displeja un atviegloti uzelpoja.

"Hi, vai iztraucēju? Izklausies tāds sastresojies."

"Nē, viss okay."

"Labi. Paklau, vai tu gribētu rīt izlaist kādu loku ar riteni? Sen neesam braukājušies, un rīt būšot labs laiks."

Nikam bija nepieciešams kāds brīdis, lai izdomātu piemērotu atrunu.

"Būtu forši, bet es te mokos ar savu ķīmijas mājasdarbu. Man obligāti jāsacer kaut kas jēdzīgs. Negribu riskēt."

"Ā," Džeimijs izklausījās vīlies. "Zini ko, es tev palīdzēšu. Atvelcies rīt pie manis, un kopā parakāsimies pa internetu. Tā ies ātrāk!"

Sūdu būšana.

"Tad redzēs. Bet varbūt es viens pats varu labāk koncentrēties. Un tas… laikam, ā, savā ziņā ir svarīgi."

Niks samiedza acis. OMG, šitas neizklausījās ticami. Un turklāt vēl idiotiski. Savienojuma otrā galā valdīja mulsinošs klusums; fonā Niks dzirdēja ieslēgto televizoru.

"Tu to nopietni?" Džeimijs pārjautāja pēc neparasti ilgas pauzes. "Līdz šim tu domāji citādi. Mēs taču kopā… Ak, man beidzot pielēca!" pēkšņi Džeimijs izplūda smieklos. "Nik, vecais, nu kāpēc tu m.in uzreiz nesaki? Tev ir randiņš, un tu baidies, ka onkulis Džeimijs tevi sāks audzināt, ja atzīsies?"

"Muļķības."

"Nu beidz, viss kārtībā. Izpriecājies, un pirmdien man visu izstāsnsi. Arī detaļas. Tad es pirms nākamā vīkenda beidzot piesmērēšos Darlīnai un varēsim četratā riņķot pa kvartālu."

"Darlīnai?" pārjautāja Niks, pašam negribot ieinteresējies.

"Jā, tā saldā blondīnīte džinsu miņukos no skolas orķestra. Gadu jaunāka par mums, viņa spēlē klarneti. Pielēca?"

"Aptuveni. Paklau, man jābeidz. Mamma sauc." Pēkšņi Nikam lieliski padevās melošana, jo datora pulkstenis rādīja bez piecām deviņi. Tūlīt varēs startēt spēli.

Istaba ir nabadzīgi iekārtota. Tai ir tikai viens sīks lodziņš, ko nevar atvērt. Gulta pie katras Sariusa kustības rada krakšķošu troksni un, šķiet, tūlīt sabruks. Saimnieks to noteikti pieskaitītu viņa rēķinam.

Taču Sariuss ar prieku konstatē, ka tagad izturības un dzīvības rādītāji ir ideāli. Pauze patiešām bija noderējusi.

Tikai tad, kad Sariuss jau grasās doties uz durvju pusi, viņš pamana, ka istabā nav viens. Gnoms, tikpat netīri balts kā istabas siena, sēž uz ķeblīša, pievilcis ceļgalus sev pie krūtim un aplicis ap tiem rokas.

"Ūja, Sarius, ūja!" viņš ieķērkstas un ņirdzīgi smīn. "Man tev ir ziņas. No Vēstneša. Es, tā sacīt, esmu Vēstneša vēstnesis."

Sariuss raugās lejup uz ciemiņu, kura seja ar līko degunu teju vai staro laipnībā; tomēr Sariuss nojauš ko nelāgu.

"Tava ziņkārība neielīksmo manu kungu," gnoms iesāk. "Domāju, ka tu zini, par ko runāju. Protams, viņš novērtē vēlmi censties izzināt ko vairāk par Erebos, taču neatbalsta centienus iegūt informāciju "pa kluso"."

Gnoms ar garu nagu baksta starp zobiem, atrod kaut ko iezaļganu un rūpīgi aplūko.

"Taču viņš ir gatavs atbildēt uz taviem jautājumiem. Un padomā tik, viņam ir arī daži jautājumi tev!"

Juzdams vieglu nelabumu, Sariuss vēro, kā sarunbiedrs zaļo kriksi iebāž atpakaļ mutē un košļā.

"Kādi jautājumi?"

"Ak, pavisam vienkārši. Piemēram: vai Niks Denmors pazīst kādu, vārdā Rašids Salehs?"

Sariuss samulst. Ko tad tas nozīmē? Taču, paraugoties no citas puses: ja visi Vēstneša jautājumi būs tik vienkārši, viņš var būt laimīgs.

"Jā, tādu Niks pazīst."

"Labi. Vai Niks arī zina, ko Rašidam vislabāk patīk darīt?"

Tas ir vienkārši.

"Viņš labprāt skeito, klausās hiphopu un fano par Stīvenu Kingu."

Gnoms, joprojām gremodams, apmierināts pamāj.

"Niks ir labi informēts. Varbūt viņš zina ari, no kā Rašids Salehs baidās?"

Nē, kā lai viņš to zina. Kaut gan ir viena lieta, ko Niks ir pamanījis. Rašidam ir bail no augstuma. Reiz viņi kopā ar klasi bija uz Londonas "aci", milzu panorāmas ratu Temzas krastā. Rašids gan brauca kopā ar visiem, bet bija pilnīgi bāls. Vēlāk gandrīz apvēmās.

"Viņam nepatik augstums. Izvairās no skatu torņiem un tamlīdzīgām vietām."

Gnoms paklakšķina ar mēli. "Tas atbilst tam, ko mēs par viņu jau zinām. Paldies, Sarius. Mans kungs mēģinās aizmirst tavu lieko zinātkāri. Savukārt tagad es tev šo to pastāstīšu."

Vēlīgi mirkšķinādams ačteles, viņš paliecas uz Sariusa pusi. "Dalībnieku sarakstu Arēnas cīņām atradīsi Atropas tavernā. Sveicini no manis veco skuķi."

Viņš nolec no ķebļa, pārspīlēti pieklājīgi palokās un aiziet. Sariuss uzliek ķiveri un uz muguras vairogu. Iedams uz durvju pusi, kaut ko iedomājas. Baltais gnoms neatbildēja uz jautājumiem. Sariuss tos pat neuzdeva.

Kaut arī ir vēla vakara stunda, pilsētas ielās valda rosība. Sariuss cenšas iet pa lielākajām un izvairīties no tumšajām sānielām, kas atgādina labirinta ejas. Visur ir izvietoti grozi ar degošiem ugunskuriem, kuru atblāzma krēmkrāsas mūrus iekrāso zeltainus. Šur tur Sariuss sastop citus cīnītājus. Dažus viņš pazīst: piemēram, Sapujapu un LaCor. Gribētos zināt, vai Drizzel, Blackspell un Lelants jau ir šeit gan jau ir. Nevar būt, ka viņi vēl nebūtu atraduši sarkano upi. Bet varbūt tos ir piebeidzis nākamais milzu skorpionu bars. Šī doma Sariusam patīk.

Žēl, ka nebija iespēja gnomam pajautāt ceļu uz Atropas tavernu, jo, izstaigājis galveno ielu, viņš to neatrod. Vajadzētu kādam pavaicāt. Kā drīz atklājas, ugunskuru grozi nav tas pats, kas ugunskuri brīvā dabā. Tos izmanto tikai apgaismošanai, bet ne sarunām.

To, ka varētu iegriezties kādā no abās ielas pusēs esošajiem veikaliem, Sariuss iedomājas, tikai pamanījis kādu rūķi nopūlamies ar smagu koka durvju atvēršanu. "Skārnis" vēsta lieli burti uz koka izkārtnes virs durvīm.

Pēc dažām minūtēm Sariuss ieiet krāmu bodē, kuras plaukti vai lūst no dīvainu priekšmetu bagātības. Skatiens aizkavējas pie vampīra galvaskausa, kura ilkņi izmantoti par dzijas šķeteru turētājiem. Sariusam šķiet, ka ir nonācis pareizajā vietā. Dzijas šķeteres noteikti var uzmontēt ari skorpionu spīlēm.

No veikala tumšākā kakta, kājas šļūkādams, izlien vīrs ar sirmu bārdu.

"Pirkt vai pārdot?" viņš prasa, pat nepadodams sveicienu.

"Pārdot," atbild Sariuss. Viņš atver savu inventāra somu un saliek uz letes abas spīles, muguras bruņu plāksnes un dzeloni. Sariusā atkal uzjundi dusmas. Viņš varēja būt vēlmju kristāla īpašnieks.

"Ak tad pa detaļām sadalīts rāpulis," secina tirgotājs. "Par to neko daudz vis dabūt nevar. Ja nu vienīgi par dzeloni, ja tajā vēl ir inde."

Viņš ar palielināmo stiklu aplūko melno, līko dzeloni.

"Cik es par to dabūšu? Mani interesē, piemēram, vietā nopirkt vēlmju kristālu."

Tirgotājs uzlūko Sariusu.

"Vēlmju kristālus nopirkt nevar. Tie jāatrod. Vai jāsaņem dāvanā. Par ērkšķi dodu trīs zelta monētas, par visu pārējo kopā vēl divas."

Tas nešķiet daudz. Pēc cīņas ar ūdensmāsām Tirānija saņēma 40 zelta monētas, Sariuss atceras.

"Tas ir par maz," viņš saka, pēkšņi iededzies uz tirgošanos. "Es gribu desmit zelta monētas, citādi vākšu tos krāmus projām."

Tirgotāja skatiens šaudās no skorpiona detaļām uz Sariusu un atpakaļ. "Augstākais sešas."

Viņi vienojas par septiņām, un Sariuss bodi pamet ar sajūtu, ka visu ir izdarījis, kā nākas. Tā pagaist, tiklīdz viņš aiznākamajā skatlogā pamana pārdošanai izliktu skorpiona dzeloni par 55 zelta monētām. Turklāt tirgošanās karstumā ir aizmirsies pajautāt ceļu uz tavernu. Nākamajā bodītē apavu darbnīcā, kurā var iegādāties indi neitralizējošus ar asmeņiem apdarinātus un pat zibeņojošus zābakus, viņam labprāt sniedz nepieciešamās ziņas.

Sekojot ieteikumam, Sariuss trešajā krustojumā nogriežas pa kreisi un atduras pret šķībām durvīm ar saplaisājušu laku. Izkārtnē virs tām atainotas atvērtas šķēres un zem attēla uzraksts "Pie pēdējā šņāpiena".

Iekšā ir gandrīz vēl tumšāks nekā ārā naksnīgajās ielās. Mazo lampiņu gaisma spēj apgaismot vien galdus un pie tiem sēdošo rokas. Sejas slēpj tumsa.

Sariuss pieiet pie letes, aiz kuras stāv mūžveca sieviete. Tā viņu pat nepamana un, klusi nez ko pie sevis murminādama, ar līku rādītājpirkstu velk līnijas koka virsmā.

"Vēlos pieteikties Arēnas cīņām," saka Sariuss.

Vecā pablenž uz viņu, taču neatbild.

"Kur ir saraksts, lai pieteiktos Arēnas cīņām?" Sariuss mēģina vēlreiz. "Jūs taču esat Atropa, vai ne?"

Šķiet, ka nosaukšana vārdā veco krodzinieci ir atmodinājusi.

"Jā, es tā esmu. Sarakstu atradīsi pagrabstāvā."

Viņa novērtē Sariusu no galvas līdz kājām. "Vai tiešām gribi piedalīties Arēnas cīņās?"

"Jā."

"Būdams divnieks? Gudri tas nav, bet dari vien, kā zini. Kāda man tur daļa?"

Viņa atkal pievēršas līnijām koka letē. Sariuss atrod kāpnes lejup. Pagrabā ir gaišāks nekā augšā, jo velves izgaismo iekurts kamīns. Sarakstu nevar nepamanīt: tas ir piestiprināts pie sienas un to uzmana kareivis. Kad Sariuss tuvojas, vīrs viņu uzrunā.

"Vai nāc pieteikties?"

"Jā."

"Kā tevi sauc?"

"Sariuss."

Viņš raugās garām kareivim, lai uzmestu skatienu sarakstam. Dažus tajā ierakstītos vārdus Sariuss jau zina: BloodWork, Xohoo, Keskorians, Sapujapu, Tirānija. Taču neredz ne Lelanta, ne pārējo, ar kuriem kopā viņš bija labirintā, vārdus.

"Ar kādu ieroci stāsies ierindā?"

"Ar zobenu."

Kareivis kaut ko pieraksta savā grāmatā.

"Tu vēl esi tikai divnieks, kā redzu."

Sariusam beidzot ir gana to klausīties.

"Jā, un tad? Es vēl neesmu spēlē ilgi. Tāpēc jau arī gribu piedalīties Arēnas cīņās. Lai tiktu tālāk."

Pagraba tālākajā daļā kaut kas sakustas. Labi noaudzis vīrs ar gariem, melniem matiem pieceļas no krēsla un ienāk kamīna uguns mestās gaismas aplī.

"Ja steidzies tikt tālāk, cīnies ar mani. Duelēsimies!"

Izaicinātāja izskats Sariusam šķiet dīvains; kaut kas ar to čali nav kārtībā. Ko viņš atgādina? Līdz ar tirpām, kas noskrien pār muguru, nāk atziņa: svešais cīnītājs izskatās kā Niks Denmors apmēram pēc desmit gadiem. Tādi paši tumši, taisni mati, šauras acis, bedrīte zodā tie ir Nika vaibsti, tikai mazliet nobriedušāki un vieglas bārdas rugāju ēnas klāti. Cīnītāja vārds ir LordNick. Hi nevar būt sagadīšanās.

"Nu, kā tad būs? Duelēsimies vai tomēr ne?"

"Ja šeit ir atļauts…"

Cik stulbi, ka viņš neredz LordNick līmeni. Ja nu viņš ir septiņnieks vai pat astoņnieks, ko tad? Tikpat labi viņš var būt arī trijnieks, tad Sariusam vēl būtu izredzes. Viņš atceras, kā pieveica skorpionu, un jūt sevī augam paļāvību.

"Tavernā duelēties ir aizliegts," paziņo kareivis, kurš, manīdams, ka te kuru katru brīdi var aizsvilties kautiņš, pat ir atstājis neuzraudzītu savu sarakstu. "Vispār vājākajam ir jāizaicina stiprākais. Šajā gadījumā izaicinājums jāizsaka Sariusam."

Sariuss nav drošs, vai viņš to patiešām grib. Līdz šim viņš ir kāvies tikai pret monstriem, bet ne pret cīņubiedriem. Savukārt ja viņš vēlas cīnīties arēnā, varbūt neliels izmēģinājums nekaitētu.

"Labi. Izaicinu LordNick uz dueli."

"Forši, sīkais!" iesaucas pretinieks.

Viņš var smieties, domā Sariuss. Redz taču, ka esmu tikai divnieks. Sariuss pakāpjas atpakaļ, kā slēpdamies no LordNick, kurš viņu tagad nopēta pamatīgāk.

"Par ko cīnīsimies? Man patīk tava vilka ķivere, kā būtu ar to? Pretī lieku savu vairogu tam ir trīsdesmit aizsardzības punkti."

"Ar ķiveri es netaisos riskēt."

Pat ne tad, ja atklāšu, kas tu esi un kāpēc izskaties pēc manis.

"Ar ko tad?"

Sariuss īsi apsver, kas vēl viņam pieder. "Ar četrām zelta monētām."

"Ko? Tad jau nav vērts sākt." Stāvs, kas Sariusam šķiet tik nepatīkami pazīstams, pagriežas atpakaļ uz sava galda pusi.

"Nu, vērts ir vienmēr," kareivis metas vidū. "Ikviena uzvaru nesoša cīņa sniedz pieredzi un vairo dzīvības spēku to neaizmirstiet."

LordNick, kurš jau taisījās sēsties atpakaļ savā vietā, apstājas. "Nu labi, manis pēc. Lai ir četras zelta monētas."

Viņi ieņem kaujas pozīcijas kamīna priekšā. Sariuss nespēj novērst skatienu no LordNick sejas; viņam šķiet, ka cīnās pats ar sevi. Tāpēc nav brīnums, ka trāpa jau pirmais pretinieka trieciens. Sariuss pārāk vēlu paceļ vairogu, un LordNick zobens ietriecas viņam sānā. Tūlīt pat sāk skanēt spiedzošā skaņa.

Neatliek laika pārbaudīt jostu. Sariusam vienkārši jātic, ka izturēs arī nākamo triecienu. Viņš metas virsū pretiniekam un zveļ tam pa ķiveri, pēc tam pa augšstilbu. Ahā! LordNick jostā sāk parādīties melnums.

Taču Sariusa triumfs nav ilgs. Pretinieks dod triecienu pa viņa krušu bruņām un dur ar zobenu, trāpot tieši vēderā. Sariuss nokrīt zemē. Ievainojums sāp, sāp, sāp.

"Apstājieties!"

Starp viņiem iestājas kāda ēna. Kareivis.

"Sariuss ir smagi ievainots. Viņam ir jāizlemj, vai grib cīņu turpināt vai atzīst sevi par sakautu."

Nav jau daudz, ko te lemt. Sariuss pat piecelties nevar, skaņa asi triecas galvā kā motorzāģis; gribētos to apklusināt, bet viņš neuzdrošinās, lai kaut ko nepalaistu garām. Kādu brīdinājumu, norādi, ko būtisku.

"Es padodos."

LordNick triumfējoši nostājas virs viņa. "Tad velc laukā savas četras zelta monētas."

Sariuss atver inventāra somu, uzmanīdamies neizdarīt kādu kustibu, kas varētu vēl vairāk pasliktināt viņa stāvokli, un atdod prasīto. Vairs ir atlikušas vien trīs monētas. Vajadzētu steidzami pārvērst naudā no kapu aplaupītāja iegūtās lietas. Ja vien viņš to vispār vēl spēs. Sarkanās krāsas paliekas viņa jostā ir gandrīz nemanāmas.

Sariuss paskatās sānis, kur pustumsā stāv vairāki galdi un krēsli. LordNick ir devies atpakaļ uz savu vietu. Te no kāda krēsla ar plūstošu kustību pieceļas stāvs. Zem kapuces, kas aizēno seju, Sariuss saskata labi pazīstamās dzeltenās acis.

"Pirmā mācība," ierunājas Vēstnesis. "Neizaicini pretinieku, par kuru tu neko nezini. Paliec pie tiem, ko jau esi redzējis cīnāmies."

Viņš notupstas uz ceļiem līdzās Sariusam un uzliek uz galvas roku. Motorzāģa skaņa pieklust.

"Otrā mācība: cīnies tikai par vērtīgām lietām. Četras monētas tas taču ir smieklīgi. Un nu piecelies!"

Vēstnesis pasniedz Sariusam savu kaulaino roku. Tās pirksti atsauc atmiņā skorpiona kājas, tomēr viņš tos satver.

"Mums jāaprunājas. Nāc līdzi!"

Vēstnesis ieved Sariusu nelielā blakustelpā. Tās vidū ir galds, un uz galda svece. Viņi apsēžas.

"Tev jau atkal ir nepieciešama dziedināšana," saka Vēstnesis. "Vai vēl atceries likumus, kas valda šajā pasaulē? Tev ir dota tikai viena dzīvība, viena vienīgā. Manuprāt, tu pret to neizturies īpaši nopietni."

Sariuss nerod piemērotu atbildi, tāpēc klusē. Šķiet, ka izpatikt Vēstnesim nav vienkārši: viņš rāj gan tos, kuri sevi saudzē, gan tos, kuri iet uz visu banku.

"Saproti mani pareizi. Es protu novērtēt tavu drosmi," atkal ierunājas Vēstnesis, it kā būtu nolasījis Sariusa domas. "Tāpēc jau esmu šeit. Lai tev palīdzētu."

Viņš uzliek uz galda pudelīti, kurā ir šķidrums, dzeltens kā saule. Sariuss atceras dziedinošo eliksīru, ko saņēma pēc kaujas ar troļļiem.

"Es vēlos tev iedot šo. Tu jau zini: rit notiks Arēnas cīņas. Tās nenotiek katru dienu. Tiem, kuri grib tikt tālāk, ir jāpiedalās."

"Es gribu," atbild Sariuss.

"Labi."

Vēstnesis paliecas tuvāk Sariusam, kā vēloties viņam kaut ko slepenu uzticēt. "Cīņas sāksies dienas vidū. Pieteiktajiem dalībniekiem ap to laiku vajadzētu pulcēties arēnā. Tāpēc uzmanies un nenokavē sākumu, citādi tevi nepielaidīs."

"Skaidrs," atbild Sariuss un pastiepj roku pēc pudelītes.

"Acumirkli!"

Vēstneša blāvi dzeltenās acis iedzalkstās. Viņš uzliek plaukstu uz Sariusa rokas, un asā skaņa viņa galvā piepeši pieņemas spēkā.

"Teicu, ka es vēlos tev to iedot, nevis lai tu pats to paņem."

Sariuss paklausīgi atvelk roku. Paiet kāds brītiņš, līdz Vēstnesis atkal ierunājas.

"Manuprāt, būtu labāk, ja Arēnas cīņās tu piedalītos jau kā trijnieks, nevis divnieks."

"Kā trijnieks? Jā, tas būtu lieliski!"

"Nu tad uzskatīsim šo par trešo rituālu. Es tev uzticu nākamo uzdevumu, Sarius."

Kā domās sapinušies, garie kaulaino roku pirksti rotaļājas ar dziedinošās dziras pudelīti.

"Tev taču vēl ir sudraba ripa, kas atklāja Erebos pasauli?"

Sariusam vajag mirkli, lai saprastu, par ko runā Vēstnesis.

"Jā, protams."

"Labi. Uzdodu tev savervēt jaunu karotāju. Nokopē sudraba ripu un iedod tam vai tai, ko uzskati par cienīgu. Taču ievēro noteikumus!"

Sariusa sarunbiedra dzeltenajā skatienā pazib kas sarkanīgs.

"Par Erebos neko neatklāj! Pat ne sīkumus! Saki jaunajam, ka pasniedz lielu dāvanu. Jo tā tas ir tu taču viņam dāvini jaunu pasauli. Nozvērini nepļāpāt. Paskaidro, ka dāvanu nevienam nedrīkst rādīt. Paskaidro to tā, lai viņš notic. Turklāt izstāsti, ka Erebos drīkst spēlēt tikai vienatnē, bez lieciniekiem. Tā, kā to dari tu. Un pieraugi, lai viņš vai viņa drīz ir klāt."

Vēstnesis viegli šūpo dzēriena pudelīti.

"Iekams nebūs ieradies jaunais karotājs, pieeja būs liegta arī tev. Un tu taču negribi nokavēt Arēnas cīņu sākumu."

Sariuss saminstinās.

"Bet tagad ir nakts vidus, rīt ir svētdiena. Kā gan es tik ātri…"

"Nav mana darīšana. Tu esi izveicīgs karotājs un gribi tikt trešajā līmenī. Ja nepagūsi, nepagūsi, tad cīņas notiks bez tevis."

Sariuss ir apstulbis. Kā gan lai to tik ātri paveic? Viņš nekādā ziņā negrib nokavēt Arēnas cīņas. Ja tagad tiktu trešajā līmenī un arēnā labi cīnītos, rīt viņš jau varētu būt četrinieks!

"Nu, vai tu par kādu jau iedomājies?" Vēstnesis grib zināt.

"Nūjā."

"Kurš tas ir?"

"Mans draugs Džeimijs Kokss. Man šķiet, viņš vēl nespēlē."

"Aha. Džeimijs Kokss. Labi, bet, ja ne viņš, kurš tad?"

Emīlija, nodomā Sariuss. Ne ar vienu citu viņš tik ļoti nealkst dalīties noslēpumā kā ar viņu.

"Vēl ir viena meitene, kurai es varētu piedāvāt," viņš saka.

"Kāds ir viņas vārds?"

To Sariuss negrib teikt. Vienkārši negrib.

"Vai tā ir Emīlija Kārvere?" pat ne ziņkārīgi, bet it kā starp citu pajautā Vēstnesis.

Kā neticēdams Sariuss blenž uz viņu.

"Ja tā, es varu tikai vēlēt laimi un labāku izdošanos nekā trim pārējiem, kuri mēģināja pirms tevis."

Nervus bojājošā skaņa, neizskaidrojamās Vēstneša zināšanas, pēkšņais laika trūkums tas viss traucē skaidri domāt. Sariuss mēģina distancēties un koncentrēties tikai uz būtisko. Uz trešā rituāla risinājumu.

Džeimijs, Emīlija… Kurš vēl? Dens un Aleksis jau sen ir inficēti, Braina pats par sevi, Kolins, Rašids, Džeroms…

Lielākās izredzes droši vien ir pie meitenēm. Varētu pavaicāt Mišelai, varbūt arī Aišai vai Kārenai. Ja ne, būs jāmēģina jaunākajās klasēs…

"Adrians Makvejs būtu vēl viena iespēja," Sariuss saka Vēstnesim. "Manuprāt, viņš vēl nav iesaistīts un viņam Erebos varētu patikt."

Dzeltenacis gandrīz nemanāmi pašūpo galvu. "Arī viņš nepieņems piedāvājumu."

Iestājas pauze, kuras laikā Vēstnesis cieši lūkojas Sariusā. Viņš klusēdams groza rokās pudelīti; dziras saulainais atspīdums, strutaini blāvais acu dzeltenums un bāli dzeltenā sveces liesma ir vienīgie gaišie laukumi telpā.

"Es tomēr varētu pamēģināt ar Adrianu," beidzot Sariuss saka. "Domāju, ka viņu spēle interesētu."

"Nu tad mēģini. Tātad Džeimijs Kokss, Emīlija Kārvere un Adrians Makvejs. Labi. Es gaidu vienu no šīs trijotnes. Ja izlemsi par labu kādam citam, informē mani."

Viņš pasniedz pudelīti Sariusam, pagaida, līdz tas to izdzer, un tad iziet no telpas. Sariuss vēl paspēj pamanīt, ka viņa jostā sāk atgriezties sarkanā krāsa un pagaist neciešamā skaņa, kad durvis aiz Vēstneša aizcērtas un viss iegrimst tumsā.

10

Datora pulkstenis rādija 0:43, tātad pārāk vēls, lai zvanītu Džeimijam. Džeimijam bija pašam savs dators. Vismaz tas atbilda noteikumiem. Pārāk daudz viņš to neizmantoja, bet gan jau Niks ieskaidros, ka Erebos garām laist nedrīkst.

Ideja tagad padarboties ap ķīmijas mājasdarbu bija smieklīga, tomēr uz brīdi iešāvās Nikam prātā. Arēnas cīņas varēja arī ieilgt un apziņa, ka lietas labā kaut kas jau ir darīts, nāktu par labu. Taču šobrīd vēl daudz svarīgāk bija nokopēt spēli. Niks rakājās pa atvilktnēm. Viņam kaut kur noteikti bija DVD matricas. Noteikti. Bet kur?

Pagāja kāds brītiņš, līdz zem papīru un grāmatu kaudzes viņš atrada vēl neatvērtu iesaiņojumu ar diskiem. Atlika vien cerēt, ka svars nebija sabojājis "sudraba ripas".

Kopēšana prasīja vairāk laika nekā parasti. Progresa rādītājs virzījās uz priekšu lēni jo lēni. Niks nenovērsa no tā skatienu, it kā blenšana varētu paātrināt procesu. Savukārt kāda jēga steigai? Viņam bija jāsagaida rīts, jāguļ, bet par gulēšanu Niks nespēja ne domāt. Galvā riņķoja miljons jautājumu.

Vissvarīgākais: kuram bija ienācis prātā savam čaram piešķirt Nika izskatu? Kāpēc lai kāds to darītu? Niks skaidri atcerējās situāciju pussabrukušajā tornī, atcerējās, ko pats bija domājis, radīdams Sariusu. Viņš ne mirkli nebija vēlējies kādu kopēt. Turklāt vēl no savas vides.

Simts procenti, tas ir kāds, kurš mani pazīst. Kuru es pazīstu. Šī doma vienlaikus bija gan uzmundrinoša, gan nepatīkama. Vai tas bija draugs? Kolins? Varbūt viņš tomēr nebija Lelants, bet Lord-

Nick?

Kopēšanas progresa rādītājs vēl nebija ne pusē, un tikpat kavēta šķita arī Nika domāšana.

Pārējie spēlētāji, kuri viņu pazina, nospriedīs, ka tieši viņš ir LordNick. Viņi būs pārliecināti, ka ir identificējuši vismaz vienu no cīņubiedriem. Vai arī pretinieku kā uz to paskatās. Nevienam pat prātā neienāks vienādojums Sariuss = Niks. Niks īsti nezināja, vai tas bija labi vai tomēr ne.

Dators kopēja, kopēja, kopēja.

Nez kādu vārdu sev izvēlētos Džeimijs. Un kuru tautu? Nikam nezin kāpēc šķita, ka rūķus, taču viņš tūliņ pat saprata, ka izturas netaisnīgi. Džeimijs nebija maza auguma, viņš bija vidēji liels. Turklāt izšķirošais faktors bija: kāds viņš vēlējās būt? Tumšs un noslēpumains kā vampīrs? Milzīgs un draudīgs kā barbars?

Ne viens, ne otrs īsti neatbilda Džeimijam. Džeimijs vienkārši bija Džeimijs. Un punkts. Taču, lai ko Džeimijs izvēlētos, Niks bija drošs, ka pazītu viņu jebkurā veidolā, pat kā Kunigundi, ķirzaksievieti vai ko tamlīdzīgu. Viņš pasmīnēja. Varbūt tomēr mēģināt piezvanīt? Džeimijs saprastu, un nevienu citu mobilais nepamodinātu.

Cerams.

Vai varbūt SMS? Bet ko rakstīt?

Man tevi jāsatiek, steidzami, vislabāk tūlīt vai no rīta 7:00. Nē, neiespējami. Niks taču zināja, cik labprāt Džeimijs svētdienās pagulēja. Pirms deviņiem viņš noteikti vēl nebūs augšā. Deviņi! Tas bija daudz par vēlu, jo kurš gan ir teicis, ka Džeimijs uzreiz sāks spēlēt?

Beidzot spēle bija nokopēta. Niks izņēma disku no iekārtas, priekšpusē ar ūdensdrošu flomāsteru uzrakstīja "Erebos" un uzmanīgi ievietoja atpakaļ vāciņā.

Tagad gulēt, viņš pavēlēja pats sev. Tomēr domas neatlaidīgi turpināja riņķot: zobus tīrot, tualetē, zem segas, kas smaržoja pēc veļas mīkstinātāja.

Ko tad, ja nepagūs laikā? Nokavēs Arēnas cīņas nu un?

Taču nē, viņam nebija vienalga. Beidzot parādījusies iespēja tikt uz priekšu. Vēstnesis bija viņa pusē, Niks to juta. Viņš taču bija devis

Sariusam padomus, un tie bija sakarīgi. Izvēlēties zināmus pretiniekus, jau redzētus darbībā, patiešām bija gudrāk. LordNick tāds nebija, un BloodWork jau nu pavisam ne. Taču Lelantam Sariuss gan sadotu, ja vien tas tiktu viņa nagos, tāpat ari Fenielai. Ar priekšnoteikumu, ka šie abi vispār būs atraduši ceļu uz pilsētu.

Niks ieurbās ar galvu spilvenā. Viņš jau no paša rīta brauks pie D/.eimija un deviņos izpurinās šo no pēļiem. Tā netiks zaudēts laiks, un Džeimijs varēs uzreiz sākt spēlēt. Perfekti. Niks zināja, ka draugs bus sajūsmā.

"Tu taču to nedomā nopietni." Pa durvju spraugu viņā lūkojās divas puspavērtas acis. Džeimijam mugurā bija dīvains svītrains halāts un kājās dažādas zeķes. Viņš bija lielā steigā kaut ko uzvilcis, lai varētu pienākt pie durvīm.

"Manis pēc. Nāc iekšā, bet klusu. Vecāki vēl guļ."

Vainas izjūta kā gaiši pelēka ēna klājās pāri Nika aizrautībai. Viņš visu bija izdarījis pareizi. Pamodinājis Džeimiju nevis ar durvju zvanu, bet ar mobilo, novēršot iespēju, ka Koksa kungs un kundze uzlēktu gultā stāvus. Un arī tagad viņš pūlējās būt pēc iespējas kluss, lai neapdraudētu savas misijas panākumus. Niks novilka apavus un sekoja Džeimijam uz virtuvi. Tur viegli smaržoja pēc ceptiem taukiem. Uz plīts stāvēja panna, no kuras kāds bija centies izskrāpēt piedegušos maltās gaļas atlikumus.

Džeimijs paņēma glāzi ūdens un apsēdās pretī Nikam pie virtuves galda. Izskatījās, ka viņš vēl nebija pamodies.

"Cik vispār ir pulkstenis?" viņš nomurmināja.

"Tūlīt būs astoņi."

"Tev čisto visi nav mājās," Džeimijs satriekts noteica un vienā paņēmienā izdzēra ūdeni.

"Ja pareizi atceros," viņš turpināja, "es vakar piedāvāju satikties, bet tu nolēmi, ka tev nebūs laika. Ir okay. Bet kāpēc… kāda velna pēc tu šodien šitādā agrumā stāvi pie manām durvīm?"

Nīks cerēja, ka viņa sejas izteiksme ir noslēpumaina un reizē arī daudzsološa.

"Man ir kaut kas priekš tevis," viņš teica un izvilka no jakas kabatas DVD. "Bet, pirms es tev to dodu, mums par kaut ko jāvienojas."

"Kas tas ir?" Joprojām pusaizmidzis, Džeimijs ar roku izberzēja acis un pastiepās pēc diska.

Niks to aši parāva uz savu pusi. "Vēl ne. Vispirms mums šis tas jānoskaidro."

"Ēu! Kas tās par muļķībām?" Džeimija piere savilkās grumbās. "Gribi mani apčakarēt? No sākuma pamodini, jo runa esot par kaut ko svarīgu, bet pēc tam spēlē kaķus un peles?"

Niks saprata, ka ir sācis no nepareizā gala, bet kāpēc tieši viņam bija jābūt tam nelaimīgajam, kurš nedēļas nogalē saņem uzdevumu savervēt jaunu cīnītāju normālā skolas dienā tas būtu daudz vienkāršāk.

"Okay, sākšu no sākuma. Es gribu tev iedot kaut ko fantastisku vārda vistiešākajā nozīmē. Es garantēju, ka tev patiks, bet vispirms bišķi paklausies."

Drauga sejā neparādījās ne ziņkāre, ne sajūsma. "Vai tas ir tas disks, kas jau vairākas nedēļas ceļo pa skolu? Tā pirātiskā kopija?"

"Ē, nūjā, uz to pusi ir…"

"Kurš teica, ka tas mani interesē?"

"Interesēs, tici man! Tas ir nenormāli krūti. Sākumā arī es tā nedomāju, bet tas ir neticami stilīgi." Niks pamanīja, ka lieto tos pašus vārdus, ko pirms pāris dienām izmantoja Braina, un piebremzēja.

"Ja?" Džeimijs nožāvājās. "Un kas tad tur īsti ir?"

"To nedrīkst teikt."

"Kāpēc ne?"

"Tāpēc ka nedrīkst!" Niks izmisis mēģināja atrast pareizos vārdus, kas, no vienas puses, pārāk daudz neatklātu, bet, no otras puses, kaut nedaudz rosinātu Džeimija interesi.

"Tā vienkārši ir. Es neko nedrīkstu atklāt, un tu neko nedrīksti stāstīt tālāk. To disku tu dabūsi tikai tad, ja ē… ja tu apsolies to nevienam nerādīt." Niks vēl nebija pabeidzis savu sakāmo, kad saprata: šī saruna ir nogājusi greizi. Vertikālās rievas Džeimija pierē kļuva arvien dziļākas.

"Tu nedrīksti atklāt? Kurš to ir teicis?"

Niks papurināja galvu, lai aizgaiņātu atmiņā atausušās dzeltenās acis. Te jau varēja vai no ādas izlēkt. Pat tad, ja neievērotu Vēstneša noteikumus, Niks nevarēja Džeimijam sakarīgi atspoguļot kopsakarības. Nebija iespējams paskaidrot, kāpēc Erebos bija tik vienreizīga spēle. Tas Džeimijam bija jāpiedzīvo pašam.

Tomēr kā Niks pats sev negribīgi atzinās viņš neuzdrošinājās pārkāpt Vēstneša noteikumus. Vēstnesis to noteikti uzzinātu. Vēstnesis pat zināja, ka viņš bija domājis par Emīliju Kārveri.

"Kāda starpība, kurš teica. Es nedrīkstu stāstīt, un tā ir daļa no noteikumiem."

"Kas par noteikumiem? Paklau, Nik, tas sāk šķist dīvaini. Ko es gribu teikt tu mani pazīsti un zini, ka esmu ziņkārīgs. Es patiešām labprāt uzzinātu, kas ir ar to noslēpumaino disku, bet visu šito ņemšanos uzskatu par pilnīgāko stulbumu. Vai nu tu man vienkārši iedod disku, vai ari liec mani mierā. Kaut kāds sviests, nevis noteikumi."

"Nūjā, bet…" Niks taustījās pēc vārdiem. Ar viņu pašu viss bija noticis tik vienkārši! Brainai pat ne trīs minūšu nevajadzēja, lai viņu iebarotu. "Visi tos ievēro, un tāpēc nevienam vēl nekas slikts nav noticis."

"Johaidī, Nik!" Džeimijs piecēlās, ielēja glāzē vēl ūdeni un izdzēra tukšu vienā paņēmienā. "Tu uzvedies pilnīgi citādi nekā parasti. Tu pats to nemani? Kādi visi? Tevi taču nekad nav raustījis, ko dara

visi."

Viņš atkal apsēdās pie galda, tikai nu jau mazliet vairāk pamodies.

"Zini ko? Dod to šurp. Nu beidzot es gribu zināt, ko tas viss nozīmē."

"Noteikumus ievērosi? Nevienam nestāstīsi? Nevienam nerādīsi?"

Džeimijs uzjautrināts paraustīja plecus. "Iespējams. Kā sanāks."

"Tādā gadījumā es tev to nevaru dot."

"Labi, tad beidzam un es vēl varu iet pagulēt."

"Tu esi idiots, vai tu to zini?" Nikam izspruka. Uz mirkli viņu pārņēma vilšanās par to, ka Džeimija spītība izjauca jauko plānu. Bāc, nu kāpēc viņš negribēja vismaz pamēģināt! Kā Džeimijs viņu varēja tā iegāzt? Bet galvenais: kā lai tagad pagūst?

Vārdam "idiots" bija tiešs iespaids uz Džeimija sejas izteiksmi. Vairs nekādas sarauktas pieres tā bija gluda kā mūris.

"Zini ko, Nik," viņš teica, "manuprāt, Vatsona kungam taisnība. Viņš domā, ka mūsu skolā notiek kaut kas bīstams, un kopš šī brīža es domāju tāpat. Laikam tomēr vajadzēja savākt no tevis to DVD, tad vismaz beidzot būtu skaidrs, ko tas viss nozīmē."

Pilnīgākais sviests, Niks gribēja iebilst, bet iekoda sev mēlē, lai klusētu. Viņu joprojām smacēja dusmas, un no Džeimija augstprātības gribējās vemt. Neko teikt: "Kaut kas bīstams!"

"Interesantākais," Džeimijs turpināja, "ir tas, ka visi ievēro tos kā tu tur teici noteikumus. Neviens neko nestāsta. Tomēr informācija lēni sāk uzpeldēt, Vatsona kungs saka. Viņš ir dzirdējis, ka runa esot par spēli ar nosaukumu Erebos."

"Ak tā?" Niks viņam uzbrauca. "Un ko tu teiksi, ja es apgalvošu, ka tas ir galīgākais bulšits?"

"Nu tad tu to apgalvosi," atbildēja Džeimijs. "Taču man vienalga, es tajā visā netaisos piedalīties. Un es neesmu vienīgais, ir ari citi, kuriem dīvainas šķiet tās pašas lietas, kas man."

Piepeši uzzibēja Džeimija šķelmīgais skatiens. "Nik, ķēms tu tāds, met taču to visu pie malas! Ko? Tas ir tikai kārtējais haips. Drīz tas atkal pazudīs kā nebijis. Taču pašreiz man ir sajūta, ka ļautiņi, kas to pamēģina, pārāk ātri un pārāk dziļi ar to aizraujas."

"Paldies par brīdinājumu, tēvoci Džeimij," Niks paņirgājās un apmierināts vēroja no drauga sejas pazūdam smaidu. "Mazais Nikijs uzmanīsies. Žēl, ka pats neredzi, cik tu šobrīd esi smieklīgs."

Niks piecēlās un devās uz ārdurvju pusi, šoreiz nemaz necenzdamies uzvesties īpaši klusu. Ko iesākt? Plāns B bija zvanīt Emīlijai. No šīs domas Nika kuņģis sarāvās valrieksta lielumā. Varbūt tomēr vispirms pamēģināt ar Adrianu? Taču viņam nebija Adriana telefona numura, bāc, nu kāpēc viņš par to nebija iedomājies jau vakar?

"Kad tas mēsls tev būs līdz kaklam, dod ziņu," vērdams aiz Nika durvis, Džeimijs vēl noteica.

Ar Džeimiju viņš vairs nekad nerunās. Pilnīgs idiots. Pats nezina, no kā atsakās, un vēl iedomājas tēlot pārgudro Nika priekšā, nevis vienkārši priecājas par iespēju.

Tagad Nikam nāksies pasniegt šo dāvanu kādam citam. Viņš nervozi izzvejoja no kabatas mobilo telefonu.

Čau, Emīlij, viņš teiks. Nē, labāk kaut kā stilīgāk: Hi, Emīlij! Te Niks. Vai tev priekš manis atradīsies nedaudz laika? Varu pie tevis pieskriet?

Par to domājot, Nikam nosvīda plaukstas. Viņš zināja, ka Emīlija jau ir noraidījusi trīs piedāvājumus, un viņš pat bija liecinieks Rašida mēģinājumam. Taču es rikošos citādi. Piepeši Niks zināja, ko teiks. Viņam viss bija skaidrs, un tas ari nerunāja pretī noteikumiem.

"Hallo?" Emīlijas balss skanēja noraidoši vai nu viņa vēl gulēja, vai bija saaukstējusies. Niks nebija iedomājies pārbaudīt, cik pulkstenis, nolāpīts, nolāpīts. Pirmais impulss lika pārtraukt savienojumu, taču tas būtu vēl stulbāk.

"Hi, Emīlij." Niks iekremšļojās. "Piedod, ka tik agri pamodināju, bet man ar tevi jārunā."

"Tagad?" Viņa nebūt neizklausījās sajūsmināta.

"Nūjā, tagad būtu… labi."

"Par ko ir runa?"

Niks jau gatavojās ķerties pie sava izklāsta, kam bija jāvainagojas ar teikumu Es gribu tev uzdāvināt pasauli, taču Emīlija ierunājās pirmā.

"A, es zinu runa atkal ir par tiem apnicīgajiem diskiem, ja? Vai uzzināji kaut ko vairāk? Vakar man jau trešais mēģināja vienu iesmērēt. Turklāt visi iztaisās tik nenormāli slepeni."

Nika ar pūlēm uzmeistarotā runa sašķīda viena elpas vilciena laikā. Nu viņš vairs nezināja, ko teikt.

"Nik? Tu vēl tur esi?"

"Jā. Ē… kāpēc tu ne no viena neņēmi tos diskus?"

"Pieņemu, ka tā paša iemesla dēļ, kura dēļ arī tu to nedarīji. Man nepatīk tusiņš ap visu šo lietu. Turklāt pie manis vienmēr ierodas kaut kādi/rī/d, no kuriem es netaisos pieņemt nekādas dāvanas."

Niks aizvēra acis. Tikai par mata tiesu viņš bija izsprucis no ierindošanas frīku kārtā.

"Nu tātad?" Emilija turpināja. "Ko tu esi uzzinājis?"

"Neko, piedod. Es par pavisam ko citu…"

"A, un par ko tad?"

Nika galvā pēkšņi bija absolūts tukšums. Izmisis viņš pieķērās pirmajai domai, kas iešāvās prātā.

"Es… par Adrianu. Adrianu Makveju. Vai tev gadījumā nav viņa telefona numura?"

Klusums otrā pusē liecināja par apjukumu. Niks ienīda sevi paša muļķības dēļ.

"Tu domā to tievo, blondo, kurš vienmēr izskatās mazliet nobijies? Kura tēvs veica suicīdu?"

Tagad valodu uz mirkli zaudēja Niks. Veica suicīdu kopš kura laika Emīlija izteicās šādi?

"Jā, viņa tēvs izdarīja pašnāvību."

"Es zinu Adrianu tikai pēc izskata, kāpēc tu domā, ka man ir viņa mobilais?"

Jā, patiešām, kāpēc? Niks atspiedās ar pieri pret mājas sienu, gandrīz padevies kārdinājumam kārtīgi bliezt pret to ar galvu.

"Tāpat vien. Es domāju, ka jūs esat pazīstami. Acīmredzot kļūdījos. Piedod."

Tūlīt viņš varēs sarunu beigt, kas, no vienas puses, bija liels atvieglojums, bet, no otras -, tomēr ne, jo nebija sanākusi nekāda labā saruna. Niks mēģināja to vērst par labu. "Nu, un kā tev vispār klājas? Vai ķīmijas mājasdarbu jau pabeidzi?"

Klusums. Šķita, ka Emīlija bija atkodusi sarunas temata pēkšņās maiņas īsto iemeslu: apjukums.

"Klāj vaļā, Nik, ko tu īsti gribi?"

Uzdāvināt tev "Erebos". Vai vismaz dzirdēt tavu balsi.

"Es taču teicu Adriana numuru." Bāc, tas laikam izklausījās pec uzbrauciena. "Piedod, man šķita, ka tu kaut kad viņam palidzēji macibās, bet es laikam kaut ko esmu sajaucis."

"Jā." Izklausījās, ka Emīlija ir noticējusi. Tagad viņai fonā atskanēja troksnis, kaut kas nošņācās, it kā ar roku tiktu aizsegts mobilā skaļrunis. Pēc mirkļa Emīlija atkal ierunājās. "Paklau, Nik, man tagad jābeidz. Pēc pusstundas man pakaļ būs tētis, bet man vēl mammai šis tas jāpalīdz."

"0, protams. Vēlu tev jauku svētdienu!"

Viņš joprojām nebija pavirzījies ne soli uz priekšu. Līdz pusdienas laikam jāpagūst nokļūt arēnā, bet nu jau bija deviņi. Adrians, l.isameklē Adrians.

Niks atvēra telefonā kontaktus un pārlūkoja visus vārdus, cerot, ka kādam no viņa draugiem varētu būt kāda saistība ar Adrianu.

Viņš apstājās pie Henrija Skota. Henrijs arī spēlēja basketbola komandā un bija Adriana klasesbiedrs. Bingo!

Henrijs pacēla pēc otrā signāla.

"Hi! Paklau, vari man iedot Adriana Makveja telefona numuru?"

"Protams, uzgaidi!"

Henrijs nodiktēja Adriana mājas telefona numuru. Tas nebija ideāli, bet iztikt varēja.

"Ko tu gribi no Adriana?"

Pēc tam kad Henrijs bija bijis tik pretimnākošs, Niks nespēja viņam pateikt, lai iesprauž savu ziņkārību.

"Man ir kaut kas priekš viņa."

Niks burtiski sajuta, kā pēkšņi saasinās sarunbiedra uzmanība.

"Vai tas ir kaut kas tāds, ko tu varētu iedot ari man?"

Opā! Niks pasmīnēja.

"Teorētiski jā…"

"Vai tas no ārpuses ir kvadrātveida un iekšpusē apaļš un sudrabains?"

Nu jau Niks skaļi iesmējās.

"Tieši tā."

"Tad es par to lietiņu pratīšu labāk parūpēties. Adrians jau vienreiz atteicās. Ar viņu tu tikai iztērēsi savu dārgo laiku."

Tātad Vēstnesim jau atkal bija bijusi taisnība. Vai tiešām nevienam no Nika izvēlētajiem kandidātiem spēle nešķita kaut kas īpašs? Kāpēc? Viņi taču par to neko daudz nezināja.

"Nu labi, ja tu tā saki. Došu to tev. Kur tu dzīvo?"

"Gilingemroudā, bet mēs varam satikties pusceļā," Henrija balss skanēja ļoti dedzīgi.

"Sarunāts. Satiekamies Golders Green stacijā! Tā ir tur kaut kur tuvumā, vai ne?"

Pēc pusstundas Nika Erebos kopija jau bija mainījusi īpašnieku. Henrijs bija gatavs uz visu: klusēt, glabāt noslēpumu, ievērot diskrētumu. Nebija ne lieku jautājumu, ne šaubu, tikai kaismīga un apstiprinoša māšana ar galvu. Henrijam piederēja klēpjdators, un viņš alka spēlēt. Nikam šķita, ka Henrijam jau bija kaut kāda nojausma par spēli, tomēr viņš nepārvaicāja. Patiesībā viņam tas bija vienalga. Galvenais, ka viens ir savervēts. Henrijs varēs izpriecāties, bet Niks, satiekot savā ceļā vieninieku, apsvērs, vai tik tas nav viņa vieninieks.

11

"Vai uzdevums izpildīts?"

Pulkstenis rāda tieši vienpadsmit, kad Sariuss atkal stāv Atropas kroga dibenistabā. Vēstnesis sēž pie galda un ar kaulainajiem pirkstiem skrāpē vaska sveču paliekas no tā virsmas.

"Jā, viss kārtībā," saka Sariuss. "Tikai es neiedevu Erebos nevienam no tiem trim, kurus tev nosaucu vakar, bet kādam citam."

Vēstneša pirksti pārtrauc darboties gar galdu. Sariusam izskatās, ka saskata viņa acīs nicinājumu. "Kam?"

"Viņu sauc Henrijs Skots, četrpadsmit gadus vecs. Mācās manā skolā."

"Pastāsti man par viņu vairāk!"

Vairāk? Vairāk viņš neko nezina. Tikai dažus sīkumus.

"Blonds un samērā liela auguma savam vecumam, arī spēlē basketbolu, dzīvo Gilingemroudā un baigi gribēja dabūt Erebos. Domāju, ka viņš jau zināja, par ko ir runa."

Vēstnesis mirkli klusē, sastumj saskrāpēto vasku vienā kaudzītē.

"Labi. Uzskatīsim, ka uzdevums ir paveikts. Tomēr pasaki: kāpēc neatvedi man nevienu no trijiem tevis iepriekš minētajiem? Džeimiju Koksu? Emīliju Kārveri? Adrianu Makveju?"

Kāpēc Vēstnesis viņu aizkavē? Sariusam vēl jāatrod arēna; kas zina, kur tā atrodas. Ja nepaveiksies, atkal ceļā būs kāds labirints vai troļļi. Viss kaut kas taču var gadīties. Klusībā viņš arī cer saņemt labāku apbruņojumu tāpat kā pie pagājušās pārejas augstākā līmenī. Tagad, tieši pirms kaujas, tas būtu īstā laikā.

"Džeimijs un Emīlija negribēja, bet Adrianam nemaz nejautāju, jo varēju visu nokārtot ar Henriju," viņš skaidro.

Vēstneša acis iegailas kā ogles pēc vēja pūsmas. "Kāpēc atteicās Džeimijs Kokss?"

Vai nav vienalga? Sariuss grib beidzot doties projām, redzēt cīnītāju sarakstu, apsvērt, kuram varētu droši stāties pretī. Viņš negrib diskutēt par Džeimiju.

"Viņam nepatika noslēpumainība ar šo lietu, tāpēc."

"Vai viņš teica vēl kaut ko?" neatlaižas Vēstnesis.

Ak kungs! Vai tad Sariusam bija jāpieraksta visa saruna?

"Jā, viņš teica, ka šo slepenību uzskatot par stulbu, ka es izturoties muļķīgi un ka, pēc dažu skolotāju domām, skolā risinoties kaut kas bīstams."

Vēstnesis paliecas uz priekšu un atspiež zodu rokā.

"Kuru skolotāju?"

Sariuss vilcinās. Kāpēc tas Vēstnesi interesē? Tā vien gribētos pajautāt, bet tas ievilktu garumā sarunu. Turklāt kāda starpība, Vatsona kungam noteikti nav ne mazākās vēlēšanās spēlēt Erebos tātad pieejas aizliegums viņam neko nenozīmētu.

"Patiesībā tas ir tikai viens skolotājs Vatsons, viņš mums māca angļu valodu."

Vēstnesis klausās un māj ar galvu.

"Kas nepatika Emīlijai Kārverei?"

Atmiņas par sarunu Sariusam ir kā dūriens.

"Viņa jau pāris reižu ir atteikusies un… nevēlējās saņemt dāvanu."

"…nevēlējās saņemt dāvanu," Vēstnesis domīgi atkārto.

Vai tagad viss? Sariuss labprāt pajautātu. Viņš ļoti cer, ka tā. Ir vēls, jāsteidzas, un šodien Vēstneša seja viņu uztrauc vairāk nekā jebkad. Gribētos ātrāk tikt projām.

"Labi, cerams, ka Henrijs Skots neliks uz sevi gaidīt pārāk ilgi, cerams, ka esi atvedis cienīgu jauno."

Vēstnesis pieceļas, neizlaižot Sariusu no acīm.

"Šī tev būs pirmā kauja ar sev līdzīgajiem, vai ne tā?"

"Jā," atbild Sariuss un alkst saņemt labus padomus.

"Gribu redzēt, kā tu cīnīsies. Kā izvēlēsies pretiniekus. Ir ieradušies daži no labākajiem kaujiniekiem un visi pieci no Iekšējā apļa."

Nu ir laiks pārmaiņas pēc Vēstnesim atbildēt uz Nika jautāļumu.

"Kas ir Iekšējais aplis?"

Vēstnesis smaida, un, kā vienmēr, kad viņš to dara, Sariusam kļūst auksti.

"Iekšējais aplis ir labākie no labākajiem. Šie cīnītāji vieni paši dosies pēdējā un izšķirošajā uzdevumā. Ja viņi to izpildīs, tiks dāsni •ipbalvoti."

Sariusam nav jājautā, kā iekļūt Iekšējā aplī, viņš to jau zina. Ir l.ibūt rūdītākam un spēcīgākam par pārējiem. Ir jāspēj gūt uzvaras un jāatrod vēlmju kristāli. Sariuss saprot, ka pagaidām vēl ir jūdzēm lalu no iekļūšanas Iekšējā aplī.

Durvis atveras, un pustumšajā telpā iespīd gaisma. Gaišajā gaismas starā dejo putekļi.

Sariuss vēlreiz pagriežas pret Vēstnesi. "Vai es nedabūšu jaunu aprīkojumu?"

"To tu būtu dabūjis par Džeimiju Koksu," joprojām smaidot, atbild Vēstnesis. "Lai veicas turnīrā! Esmu patiešām ieinteresēts vai to jau teicu?"

Kroga priekšā ir sapulcējies daudz vairāk ļaužu nekā iepriekšējā vakarā. Sariuss seko pamatīgi bruņotai barbaru grupai, kuri droši vien ir ceļā uz arēnu. Pēc dažām minūtēm viņiem piebiedrojas divi ķirzakcilvēki, trīs vampīri, trīs tumsas elfi un rūķis. Rūķis ir Sariusa vecs paziņa Sapujapu. Tagad viņš ir apbruņojies ar milzīgu avu un vairogu, aiz kura var pilnībā noslēpties. Rūķa līmeni Sariuss neredz tātad tas ir augstāks nekā viņējais. Taču starp vampīriem Sariuss redz vienu divnieku un starp tumsas elfiem vieninieku. Sariuss viegli pasmaida.

"Sveiks, Sarius!" sveicina Sapujapu.

"Sveiks," Sariuss apmulsis atņem sveicienu. "Es nezināju, ka šeit varam sarunāties ari bez ugunskura."

Rūķis pārliek āvu uz otra pleca.

"Pilsētās valda citi likumi nekā uz laukiem. Vai tu ari ej uz Arēnas cīņām?"

Sapujapu runīgums ir tīrā veiksme, un Sariuss grib to izmantot.

"Jā, šis taču ir īstais ceļš uz turieni, vai ne?"

"Ir gan. Es tur biju jau vakar vakarā un visu apskatīju. Arēna ir milzīga. Labais skats, pats redzēsi."

"Vai šis būs tavs pirmais turnīrs?" Sariuss grib zināt.

"Ko? Nē, protams, ne! Es jau divas reizes esmu bijis arēnā pie Karaļa kapenēm. Tu vēl ne reizi?"

Ir gudrāk nemelot, ja grib uzzināt ko vairāk.

"Nē, man šī ir pirmā reize. Nevaru sagaidīt, kad redzēšu, kā tas viss notiek."

Viņiem garām aizsteidzas Xohoo, tam nopakaļ Nurax, smaidīdams savu vilkača smaidu sveicinādams vai draudēdams, kas to lai saprot. Paskat tik, nodomā Sariuss, arī šie ir klāt.

"Kā notiek? Nu, tu vari izaicināt citus vai ļaut, lai izaicina tevi, un tad ir divkaujas. Tev apkārt ir nenormāls troksnis, visi kliedz un bļauj, aplaudē, sit ar kājām…"

Milzu soļiem viņiem garām aizslampā BloodVVork, izgrūstīdams rūķi un pārtraukdams tā runas plūdus. Viņš un Sariuss blenž pakaļ milzīgajam barbaram, kurš pār plecu ir pārmetis varena lieluma bendes cirvi. Pāri tam šūpojas tumša bize.

Par ko viņi runāja? Sariusam no rūķa vēl ir jāizvilina vissvarīgākā informācija.

"Ko var iegūt un kā?"

"Par to vienojas iepriekš. Tu ar pretinieku norunā: mans zobens pret tavu vairogu, mans vēlmju kristāls pret vienu vai diviem taviem līmeņiem. Nu kaut kā tā. Man šoreiz nav laba sajūta: šī āva nav no labākajām, turklāt jātur ar abām rokām; tātad es vispār nevaru izmantot vairogu."

Sapujapu ierocim patiešām jābūt smagam. Jau garais kāts vien šķiet neparocīgs, slīpētais asmens mirdz kā pulēts tērauds.

"Bet, ja trāpi, tas droši vien ir nāvējoši," mierina Sariuss.

"jāja es trāpu."

Viņi pagriežas ap stūri, un garās alejas galā Sariuss beidzot ierauga arēnu. Tā ir apaļa, sniegbalta, ar augstām arkām kā romiešu Kolizejs. Tā iedveš respektu… Vai arī to dara mūzika, kas jau kādu mirkli viņu apņem? Sariuss nekad nepamana, kad mūzika sākas, līkai piepeši konstatē, ka tā skan, iedarbodamās kā spēcinoša burvestība. Vai arī aicinādama kā tagad. Mūzika viņam visu paskaidro bez vārdiem, tāpēc arī tagad Sariusam nav šaubu: lai kāds būtu cīņas iznākums, arēna ir viņa galamērķis.

Uz milzīgas vara plāksnes tieši pie ieejas arēnā ir visu pieteikto cīnītāju vārdi. Savējo Sariuss atrod starp vēl nesatikta cīnītāja Nodl\aggr un senas paziņas Tirānijas līdzgaitnieces cīņā ar ūdensmāsām vārdiem. Kamēr zaļādains gnoms reģistrē viņa ierašanos, Sariuss sarakstā cenšas atrast vēl citus zināmus vārdus. Keskorianu, Nurax, Sapujapu un Xohoo viņš atrod ātri. Ir pieteikušies arī Samīra un LordNick, kā arī cīnītāji no labirinta Arwen's Child, Blackspell, Driz/.el, Feniela un Lelants. Cik nelāgi, tātad arī viņi tomēr ir atraduši ceļu uz Balto pilsētu, nevis beiguši savu dzīvi kā skorpionu barība.

"Sariuss ir reģistrēts. Sariusam jādodas uz tumsas elfu telpu un jāgaida, kad sāksies cīņas," nokurkst gnoms.

Par laimi, arēnas iekšpusē ir izliktas norādes. Tumsas elfiem ierādītās telpas atrodas līdzās kaķcilvēku telpām. Pirmo reizi Sariuss redz arī vīriešu dzimuma kaķcilvēku pārstāvjus: smagus un lunkanus kā tīģerus.

Kā jau bija gaidāms, istaba, kurā tumsas elfiem jāgaida spēļu sākšanās, ir pārpildīta. Sariuss atrod brīvu vietu pie sienas un ieklausās sarkanmataina elfa ar ļoti garām ausīm un kāda divnieka ar smilškrāsas matiem sarunā. Divnieks!

"Kas notiek, ja es zaudēju?" divnieks vaicā.

"Tad aši padodies, citādi var gadīties, ka pretinieks tevi nogalina. Man jau tā bija."

"Un kas tad notiek, vai tad esmu laukā no spēles?"

"Protams. Kas ir, likumus esi aizmirsis, vai?"

"Nē. Viss skaidrs."

Sariuss turpina spiesties cauri pūlim. Otrā telpas malā viņš ir pamanījis Xohoo no visiem viņam pazīstamajiem tumsas elfiem šis viņam patīk vislabāk. Pa ceļam dzirdami fragmenti no citu sarunām.

"…runā, ka BloodWork šodien mēģināšot."

"Viņš ir traks? Okay, viņš ir spēcīgs, tomēr…"

Drūzma kļūst arvien biezāka.

"…nav citas iespējas, tāpēc man šodien noteikti jāizcīna vēlmju kristāls."

"Es gribu pakāpties par diviem līmeņiem. Ja tu zinātu, cik baiss man bija uzdevums pēdējā rituālā. Neko tādu es vairs negribu piedzīvot."

Sariuss jau ir gandrīz pie mērķa. Xohoo viens pats stāv telpas stūrī un kārto savu ķiveri.

"Sveiks, Xohoo."

"Sveiks, Sarius."

"Streso?"

"Jā, tā varētu teikt. Tu?"

"Es arī. Šis man ir pirmais turnīrs."

"A, tad jau drīz pats visu redzēsi."

Sariuss pablenž uz augšu, uz telpas izvelvētajiem griestiem. Augšā valda nepārspējams troksnis: balsis, smiekli un kāju dimdināšana. Publika, ar augošu nemieru konstatē Sariuss. Labāk būtu bijis vismaz vienu reizi noskatīties cīņas, nevis uzreiz mesties kaujā, nesaprotot neko no notiekošā. Ko darīt, ja viņu atkal izaicinās LordNick? Vai arī tad, ja nāksies stāties pretī BloodWork? Tikpat labi var sevi uzreiz likt apbedit.

"Ar ko tu cīnījies iepriekšējā reizē?" viņš pavaicā Xohoo.

"Sākumā ar Duke, to es sakāvu. Pēc tam ar Drizzel, bet tas bija muļķīgi no manas puses. Viņš ir baigi viltīgs."

"Ā, tātad pretinieku var izvēlēties?"

"Lielākoties, bet ne vienmēr. Eu… man šķiet, ka sākas."

Bum-bum-bum! Virs viņu galvām atskan ritmiska duna. Publika •,,ivu nepacietību pauž ar kājām. Var uztvert atsevišķas balsis, tām pievienojas citas un pēc tam visas pārējās. Daudzbalsīgs koris skandina vienu vārdu: "Asins, asins, asins!"

"Cīnītājus arēnā!" ārpusē iemaurojas kāda balss. Arēnu pārņem gaviles.

Sariuss kluss stāv stūrī un dod priekšroku citiem. Taču kavējas .in pārējie. Neviens nevēlas būt pirmais.

"Uz priekšu, varoņi!" kliedz milzīga auguma sargkareivis. Viņa ķiverei ir vērša ragi, pletne nošvīkst vienu, tad otru reizi. "Jūs pieteicaties, tagad parādiet, uz ko esat spējīgi!" Viņš izgrūž pirmos cauri vārtu arkai, pārējie vilcinādamies seko.

"Asins, asins, asins!" skan no ārpuses.

Manī nav varoņa, nodomā Sariuss. Manī drīzāk ir skatītājs. Es daudz labprātāk sēdētu uz sola, kliegtu un sistu kājas pret zemi…

Pārējie viņu velk un stumj uz izeju. Viņi skrien pa koridoru, tumšu rīkli, kas beigās tos izspļauj gaismā, troksnī un milzīgā uplī.

"Tumsas elfi!" kliedz publika, skanot aplausu vētrai. Sariuss raucās apkārt un izmisīgi vēlas saplūst ar arēnas smiltīm.

Tūkstoši, neskaitāmi tūkstoši skatītāju ir piepildījuši sēdvietas apaļajā arēnā, kas šķiet sniedzamies lidz pašām debesim. Publikā ir visneiedomājamākie tipāži, kādus Sariuss vēl nekad nav redzēļis. Vienā no zemākajām rindām mazliet pa labi no viņa sēž cilvēks ar zirnekļa galvu astoņas ausu vietā no galvas augošās kājas satraukti raustās. Sariuss aizgriežas un ieskatās čūskveidīga radījuma ar šaudīgu mēli izsmējīgajā sejā. Divas vietas tālāk viņš pamana sievieti ar aci tādā kā gliemeža ragam līdzīga izauguma galā. Visam pa vidu ņudz rūķi, elfi, vampīri un caurspīdīgi tēli, kuru augumi, šķiet, veidoti no gaisa. Sariusam kādu brīdi nākas cīnīties pēc elpas; augstās, aplī izvietotās skatītāju rindas viņam piepeši šķiet kā trokšņa un ķermeņu veidota cilpa, kas savilksies, tiklīdz viņš ieies arēnas vidū.

Lai nomierinātos, Sariuss pievērš uzmanību abām pārējām drosmīgo cīnītāju grupām, kas jau ir ieradušās arēnā: kaķcilvēkiem un ķirzakcilvēkiem. Salīdzinājumā ar tumsas elfiem viņu nav daudz.

"Rūķi!" ieaurojas pūlis, un no citas izejas izklūp neliels bariņš mazu, muskuļotu radījumu ar īsām rokām. Pieci kārtībnieki melnos mēteļos rūpējas par to, lai viņi nostātos tiem paredzētajā vietā.

Sariuss pamana Sapujapu, kurš sev priekšā tur āvu kā talismanu pret pretīgajām sejām visapkārt. Viņš pamana arī divas rūķu sievietes. Tās gandrīz neatšķiras no rūķiem vīriešiem, trūkst vienīgi bārdas.

Skaļi tiek paziņota vampīru ierašanās. Viņi nostājas arēnas ēnainajā pusē. Vampīru ir daudz, tie skaitā gandrīz neatpaliek no tumsas elfiem. Kā nevarēdami sagaidīt cīņu sākšanos, visiem priekšā stāv Drizzel un Blackspeīl. Šķiet, Blackspell skatās uz viņu. Vai viņš grib izaicināt mani?

Sariusam visi sapulcējušies šajā bridi liekas spēcīgāki, veiklāki un pieredzējušāki par viņu. Es miršu, Sariuss nodomā. Šī pasaule turpināsies bez manis, un es nekad neuzzināšu, kāds ir lielais uzdevums, kas mūs gaida, jo neviens man to nestāstīs. Iespējams, šīs ir manas pēdējās minūtes Erebos dzīvē. Ja nu vienīgi te ir Vēstnesis… un izglābs mani vēl vienu reizi.

Sariuss lūkojas apkārt, meklēdams kalsno stāvu, kas, būdams gana šaušalīgs, tomēr ir kļuvis viņam tik pazīstams. Taču skatiens aizmaldās līdzjutēju masās. Turklāt tieši tagad arēnā ierodas cilvēki. To ir tikai trīs, un Sariuss no viņiem pazīst vienīgi LordNick. Pēc tam, apdullinoša trokšņa pavadīti, nāk barbari. Skatītāji tiem uzgavilē kā nevienai citai grupai.

Viss skaidrs, ir ieradušies uzvarētāji, nodomā Sariuss. Kāpēc mums te vēl jānopūlas?

Maršējot pa saules apspīdēto laukumu uz tiem ierādīto vietu, barbari šķiet milzīgi lieli. Viņiem ir vareni ieroči. Sariuss šaubās, vai kādu no tiem viņš vispār varētu pacelt, kur nu vēl izmantot cīņā. Keskoriana nestais cirvis ir gandrīz Sariusa augumā.

Barbari ir nostājušies savā vietā, un sāk rībēt bungas.

Tūlīt viss sāksies, un es būšu miris. Tūlīt viss sāksies, un es būšu miris.

Skatītāju rindas pāršalc gaidpilna sačukstēšanās, taču tā nav Mīstīta ar cīņu sākšanos. Atveras vēl vieni vārti, lielāki par pārējiem, ('etri zelta titāni, lieli kā koki, ienes apaļu, zeltītu platformu. Uz tās Rtav pieci cīnītāji divi barbari, viena tumsas elfa, viens cilvēks un viens kaķcilvēks. Skatītāju gaviles pārspēj visus pārējos trokšņus, Izņemot mūziku, kas bez vārdiem vēsta par varoņdarbiem, noslēpumiem un to, ko parasti cīnītāji ne iedomāties nespēj. Arēnas vidū nesēji apstājas; zelts zaigo kā pati saule.

"Sveiciet Iekšējā apļa cīnītājus!" saka kāda balss, kas šķiet skanam no visām pusēm vienlaikus. "Tie ir labākie, spēcīgākie un drosmīgākie kareivji. Taču vienīgi tikmēr, līdz kāds no jums izrādīsies l>ar viņiem pārāks. Dodoties cīņā, atcerieties: ikviens var tikt Iekšējā apli, ja vien pierāda, ka ir tā cienīgs."

Reti kad Sariuss pēc kaut kā ir tik ļoti alcis. Pieci izredzētie uz platformas izskatās neievainojami. Viņš nekavējoties būtu gatavs nomainīt jebkuru no viņiem. Turklāt starp tiem ir ari viena tumsas elfa, ne tikai barbari vien. Tātad ari viņam ir iespēja. Arī viņš varētu stāvēt tur augšā. Tomēr diezin vai, būdams trijnieks.

Platformai tiek ierādīta goda vieta arēnas malā. Iekšējā apļa kauļmieki apsēžas, un pēkšņi iestājas klusums. Tikai šur tur iešvīkstas kads čuksts, kaut kas nepacietīgi iečabas, un ausīs nepārtraukti skan klusa mūzika, kas liek ātrāk sisties Sariusa sirdij.

Arēnā no nekurienes uzrodas kāds cilvēks. Viņš ir gandrīz pilnīgi kails, tērpies vienīgi gurnautā, brūni iededzis un muskuļots. Kokā garš zizlis, ar ko vīrs divas reizes uzsit pa zemi kā ceremonijineistars galmā. Sariusa uzmanību piesaista dažas dīvainības: garas, ļoti garas un spicas ausis, par kādām varētu sapņot jebkurš tumsas elfs; to galos un gar pieri matu kušķi kā pelēki vilnas kamoli, uz sāniem vērstas ūsas. Tas viss izskatās vairāk nekā neparasti, taču, l>ec Sariusa domām, visērmīgākās ir apaļās un izvelbtās gaišās acis. Ka lielas, baltas marmora bumbas, kas kuru katru mirkli draud izvell ies no galvas.

Vīrs raugās visapkārt, bolīdams no pieres izbīdītās acis. Šķiet, ka sanākušie izvairās no viņa skatiena. Kaut kas ar viņu nav kārtībā. Sariuss cieši vēro ceremonijmeistaru un pamana arī citas savādības. Kājas! Cilvēka kājas ar putna nagiem. Tomēr tas nav tas, līdztekus šīm ķēmībām ir vēl kaut kas. Neparastas detaļas ir arī šausmīgajam radījumam ar zirnekļa galvu, ko Sariuss cenšas neuzlūkot. Tomēr, par spīti atbaidoši raustīgajām zirnekļa kājām pie galvas, viņš savā veidā ir harmonisks un šeit iederas. Turpretim milzīgais Bolacis neiederas, it kā viņu kāds aiz pārskatīšanās būtu ievietojis Erebos pasaulē.

Kad vīrs ierunājas, viņa balss guldz kā ūdens.

"Likumus visi zina. Es izsaukšu cīnītājus. Aizliegts izaicināt par sevi mazāk pieredzējušu pretinieku. Sākšu ar rūķiem. Bahanior!"

Aizrit dažas sekundes, līdz izsauktais iznāk arēnas vidū. Sariuss viņa apģērbā nemana iededzinātu ciparu, tātad Bahanioram jābūt vismaz trijniekam."

"Izvēlies pretinieku!" mudina Bolacis.

Tagad Bahaniors patiešām vilcinās, griezdamies vienu, tad otru reizi pats ap savu asi un lūkodamies tumsas elfu virzienā.

Ja viņš izvēlēsies mani, tātad pats arī ir trijnieks, citādi mans līmenis viņam būtu par zemu, domā Sariuss. Nebūtu jau slikti. Ar rūķi trijnieku es tiktu galā.

Taču Bahaniors turpina rotēt, līdz sastingst, pagriezies pret kaķcilvēkiem, pēc tam pret vampīriem. Ceremonijmeistars nepacietīgi sit savu zizli pret smilšaino zemi.

"Izvēlies!"

Paiet vēl dažas sekundes. Publika sāk kļūt nemierīga, un retie izsaucieni "Vārgulis! Sīkulis! Peļu pirdiens!" pieņemas skaļumā. Sariuss pateicas liktenim, ka nav Bahaniora vietā.

"Izaicinu Blackspell," beidzot rūķis izlemj.

Straujais temps, kādā Blackspell iznāk no vampīru vidus un nostājas pretī Bahanioram, liek Sariusam domāt, ka šoreiz izaicinātājs nav izdarījis pareizo izvēli. Iespējams, ka vampīrs ir vienu vai divus līmeņus augstāk nekā rūķis un klusībā jau priecājas par iespēju Bahanioru sadalīt sastāvdaļās. Sariuss miglaini atceras, ko viņam sākumā bija stāstījis laupītājs ar lielo cepuri: Drizzel reiz bija pieveicis Blackspell un pieprasījis, lai tas viņam atdod savus trīs līmeņus. Nu jau viņš tos droši vien būs atguvis. Tā vai citādi, Drizzel vajadzētu būt šaušalīgi stipram. Viņu Sariuss neizaicinās nekādā gadījumā.

Blackspell izvelk zobenu, kas izskatās kā izliets no sarkana stikla un kā dēļ Sariuss viņu tik ļoti apskauž. Rādās, ka Bahaniors tagad vislabprātāk gribētu mežonīgā ātrumā mesties projām pāri skatītāju rindām. Līdzās pretinieka ierocim viņa zobens izskatās pēc sviesta naža.

"Par ko jūs cīnīsieties?"

Bahaniors neizlēmīgi mīņājas no vienas kājas uz otru.

"Ja es uzvarēšu, es no Blackspell saņemšu vienu līmeni un… 20 zelta gabalus."

"Tas ir pārāk maz," atbild vampīrs. "Divus līmeņus un 30 zelta gabalus."

"Vai tu esi ar mieru?" grib zināt ceremonijmeistars.

"Man ir tikai 25 zelta gabali," atzīstas Bahaniors.

Par to viņi arī vienojas. Divi līmeņi, 25 zelta gabali. Sariuss ir pārliecināts, ka Bahaniors to nevar atļauties.

"Cīnieties!" uzsauc Bolacis.

Bahaniors nekavējoties atkāpjas trīs soļus. Blackspell dzenas pakaļ, turēdams vairogu brīvi gar sāniem, kā provocēdams rūķi uzbrukumam.

Tuktuktuk! Skaņa no citas pasaules.

Fuck! Ne jau tagad! Nu, lūdzu, ne tagad!

Nenoņēmis austiņas, Niks pielēca no krēsla un pāri plecam redzēja veramies durvis. Tas bija tēvs nu kāpēc tas viņu nelika mierā?

Niks mēģināja ar augumu piesegt ekrānu; reizē pats saprazdams, cik muļķīgi tas izskatījās. Pēkšņas iedomas vadīts, viņš izslēdza monitoru un atvēra ķīmijas grāmatu, bezmērķīgi, vienalga, kurā lappusē. Ausīs viņam turpināja skanēt zobenu šķinda.

"Mēs ar mammu gribam aiziet uz kino. Varam pagūt uz pēcpusdienas seansu tieši pirms manas dežūras. Nāksi līdzi? Mēs veselu mūžību nekur neesam bijuši kopā."

Austiņās ieskanējās sāpīgs vaids. Tas bija Bahaniors, garantēti. Nosvelpj gaiss, trieciens.

"Puika, es tev kaut ko jautāju! Esi tik laipns un noņem austiņas! Domā, es tev ticēšu, ka tu mācies, kamēr pašam galvu piedārdina mūzika?" Tēva seja bija ieguvusi sārtu nokrāsu.

Nolādēts, nolādēts, nolādēts! Niks noņēma austiņas.

"Tā ir labāk. Tātad uz kino jā vai nē?"

"Es domāju, ka nē, tēt. Man vēl jāmācās, tas ir grūtāk, nekā man šķita."

Viljams Denmors neticīgi šūpoja galvu. "Vai tiešām nav iespējams uztaisīt divu stundu pārtraukumu? Tu pat nepajautāji, uz kuru filmu iesim."

Nu jau cīņa droši vien bija galā. Blackspell noteikti bija uzvarējis, bet kā to tagad uzzināt? Un ja nu Bolacis kā nākamo izaicinātāju izsauc Sariusu, bet viņš paliek nekustīgi stāvam pūlī? Kas tad notiks? Šobrīd Niks patiešām vairāk par visu vēlējās aizšaut tēvu uz Mēnesi.

"Filmai nav nozīmes, tēt. Es palikšu mājās, okay?"

Tēva skatiens neticīgi slīdēja pāri rakstāmgaldam, datoram, grāmatai.

"Ā, tu laikam jūties pārāk liels, lai kopā ar vecākiem ietu uz kino, vai ne?"

Bet maksāt gan mēs par visu drīkstam, tā varētu skanēt nākamais teikums, bleķot, bleķot un bleķot, bet vai pretī mēs kaut ko saņemam? Reizēm tēvu pārņēma šāda noskaņa. Nu kāpēc šodien? Kāpēc tieši šodien?

Niks pasmaidīja, un tas nebūt nenācās viegli.

"Tici, es patiešām baigi gribētu kopā ar jums iet uz kino, tas būtu daudz labāk nekā noņemties ar to nolādēto ķīmijas mājasdarbu. Taču šī viela ir patiešām grūta. Pagājušajā naktī es nenormāli slikti gulēju." Vistīrākā patiesība.

Iespējams, tā bija lādēšanās, kas pārliecināja tēvu viņam ticēt. "Kas lādējās, tas nemelo," viņš mēdza teikt. Tjā, kā var tā kļūdīties!

"Hm. Nu, ja tas ir tik nopietni… Man gan jāatzīst, ka es par to linnos. Cerams, tava centība izpaudīsies ari rezultātos."

Diemžēl tas ir mazticams. "Ari es uz to ceru."

"Nu tad čau, profesor! Lai labi veicas!"

Bahaniors ir pazudis no arēnas, arī Blackspell nekur nav manāms. Kadam no viņiem taču vajadzēja uzvarēt, vai tad ne? Tagad cīnās lumsas elfs ar ķirzaksievieti. Sariuss viņus nepazīst. Viņš pats joprojām stāv turpat lidzās Xohoo un labprāt pajautātu, ko ir nokavējis. Sariuss mēģina, bet nekas neizdodas. Šķiet, ka arēnā nav atļauts s,irunāties. Droši vien tā ari ir labāk. Ja neviens nav pamanījis viņa prombūtni, neviens par to nevar sūdzēties.

Ķirzaksieviete cīnās bez ieročiem, toties met zibeņus pret savu pretinieku. Burve? Tumsas elfam divas reizes izdodas izvairīties. Tagad izvairīties sāk arī ķirzaka, viņa ir iztērējusi spēkus, un nepiei iešama maza atpūta. Paiet mirklis, līdz elfs to saprot un uzbrūk pretiniecei ar šķēpu, taču ķirzaksieviete jau ir paguvusi sakopot pietiekami daudz maģijas nākamajam zibens triecienam, ar ko elfu nogāž zemē.

"Uzvarētāja ir Dragoness. Viņa no Zajquor saņem vienu līmeni un 15 zelta gabalus."

Kaut kas nočūkst, un uz Zajquor aprīkojuma parādās divnieks. Dragoness nekas nemainās, vismaz ne no Sariusa viedokļa. Izredzētie uz platformas gan droši vien redz pārmaiņas. Piemēram, četrinieku, kas pārtop par piecnieku.

"Xohoo!" sauc Bolacis.

Tumsas elfi līdzās Sariusam sakustas. Xohoo brīdi vilcinās, tad satver ciešāk zobenu un vairogu un dodas arēnā. Pārējie, viņu palaizdami, pakāpjas malā, un Xohoo nostājas arēnas vidū.

Lai tev veicas, nodomā Sariuss.

"Izvēlies pretinieku!"

Acīmredzot Xohoo jau iepriekš ir apsvēris stratēģiju, jo nekavejoties pievēršas nelielajai cilvēku grupiņai.

"Es izaicinu LordNick."

Kāpēc tā, idiot? Tu viņu nekad neuzveiksi! Kaut gan kas zina. Sariusa izjūtas var arī maldināt, viņš taču nezina Xohoo līmeni. Tad kāpēc viņš ir tik sasprindzis?

Vai nevar būt tā, ka aiz Xohoo slēpjas kāds, kurš pazīst Niku Denmoru? Kāds, kurš zina, ka Niks Denmors tikai nesen ieradies Erebos pasaulē, un nu ļoti mērķtiecīgi ir nolēmis, ka viņa līmenis vēl nevar būt pārāk augsts?

Pirms iznākt priekšā, LordNick nopēta Xohoo. Sariusā mostas tā pati nepatīkamā izjūta, kas iepriekšējā naktī. Cīnītāja izskats viņā izraisa nedrošību. Tik pazīstams kā spoguļattēls, bet nav kontrolējams.

Kas gan tu esi? Viens Sariusam ir skaidrs visi cīnītāji, kurus viņš jelkad ir saticis ārpus Erebos, būs pārliecināti, ka LordNick ir Niks Denmors. Jebkuri sūdi, ko sastrādās šis pašpasludinātais lords, visu pārējo galvās tiks pierakstīti Nikam. Dirsa tāds, viņš domā. Kurš tev to atļāva?

"Par ko cīnīsieties?"

"Par vienu līmeni un 20 zelta gabaliem," saka Xohoo.

"Par maz."

Vismaz tagad Xohoo vajadzētu rasties aizdomām, domā Sariuss.

Elfs šķiet nedrošs, gaida pretinieka piedāvājumu. Taču tas neko nepiedāvā, tāpēc viņš pats palielina likmi. "Viens līmenis un 25 zelta gabali?"

"Nekādā gadījumā," atbild LordNick. "Divi līmeņi, un, labi, manis pēc, lai ir 25 zelta gabali."

"Tas man ir par daudz."

"Neraža! Nevajadzēja tev mani izaicināt. Ja nemirdams vari atdot divus līmeņus un to tu vari -, tev ir jācīnās."

Kaut tas LordNick nebūtu vismaz tik augstprātīgs sūdabrālis, domā Sariuss. Vai kaut es varētu skolā izziņot, ka man ar viņu nav nekādas saistības. Taču pat tas ir pret noteikumiem.

Lielais Bolacis ir pacēlis zizli.

"Cīnieties!"

LordNick zibenigi uzbrūk Xohoo, kurš, kā redzams, nav gatavs tik atrai ofensīvai. Cilvēkveidīgā garais šķēps ietriecas Xohoo gurnā. Asinis plūst aumaļām, un nekavējoties atskan skatītāju iecienītais «auklis: "Asins, asins, asins!"

Aizverieties un dodiet viņam iespēju, Sariuss gribētu tos apklunināt, taču ir spiests klusēt. Turklāt tam nebūtu nekādas jēgas.

Xohoo pretuzbrukums jau no paša sākuma ir lemts neveiksmei. Viņam nekustas viena kāja un vairāk nekā puse jostas jau ir melna.

Atvadies no saviem līmeņiem, līdzjūtīgi nodomā Sariuss. Ja es 1.111 nebūtu dabūjis mācību, pats viņu izaicinātu un sadotu pa to zagto seju.

"Uzvarētājs ir LordNick. Viņš saņem divus līmeņus un 25 zelta gabalus."

Uz Xohoo bruņām parādās romiešu divnieks. Viņš pietraušas kājās, it kā šoks par zemo līmeni būtu devis jaunu spēku, un iedur zobenu LordNick kājā. Tas savukārt vairs nebija rēķinājies ar šādu pavērsienu, palec atpakaļ, atstājot smiltīs platas asins pēdas. Pēc īsa apmulsuma mirkļa LordNick plaši atvēzē savu ieroci un ar platako pusi triec pret Xohoo vēderu. Divi zvēlieni, un tumsas elfa jostā vairs nav ne miņas no sārtuma. Viņš nekustīgs noslīd arēnas smiltīs. Apdullinošs troksnis skatītāju rindās. LordNick soli atkāpjas, viņa krūtis cilājas un plok līdzi smagiem elpas vilcieniem.

Xohoo taču nav miris? Sariuss sajūt aukstumu visā ķermenī. Noteikti, noteikti viņa jostā vēl jābūt sīkai sārtuma atblāzmai. Ar to pietiktu, lai Vēstnesis dotos pie viņa, paņemtu sev lidzi un izdziedinātu. Tūlīt tas notiks.

"Tev ir dota tikai viena iespēja spēlēt šo spēli," kāds iečukst Sariusam ausī. Vai viņš to tiešām dzird vai arī paša uztvere viņu izjoko?

Vai nav vienalga? Xohoo nekustas. Viņš nekustas pat tad, kad ceremonijmeistars to pabaksta ar zizli vispirms maigi, bet pēc tam jau diezgan stipri. Tā sejā iezogas smaids. Viņš paskatās uz publiku un, rādot žestu "galvu nost", ar kreisās plaukstas sānu novelk sev gar kaklu.

Kur gan palicis Vēstnesis? Viņa nav nedz rindās aiz barbariem, nedz ari ķirzaku tuvumā… Un ja nu viņa vieta ir tieši aiz tumsas elfiem? Sariuss pagriež galvu, ar acīm pārmeklē skatītāju vietas, skatiens atduras pret zirnekļa viru, un viņš ātri novēršas. Pēkšņi Sariuss to pamana. Pazīstamais kalsnais stāvs čurn trešajā rindā starp sievieti ar čūsku matiem un vīru ar trim acīm. Seju aizēno kapuce, bet dzeltenās acis zem tās gail kā kapu sveču liesmiņas. Vēstnesis negrasās Xohoo labā ne pirkstu pakustināt.

Viņi to aizvāc. Divi sargi paņem katrs vienu Xohoo kāju un velk līķi pa smiltīm ārā no arēnas, atstājot aiz sevis platu asins sliedi.

Sariuss apjucis noraugās pakaļ. Tas viss ir tik īsti. Nolādēti īsti! Viņa bailes, ka dzīvs no arēnas neaizies, atgriežas ar divkāršu spēku, un, kad ceremonijmeistars atkal nostājas vidū, viņš klusībā gandrīz lūdzas, lai netiek izsaukts. Vēlēšanās piepildās. Kad Bolacis izsauc nākamo cīnītāju, ir gandrīz dzirdams, kā arēna aiztur elpu.

"BloodWork."

BloodWork nāk ar cirvi, zobenu un šķērsām pāri mugurai piestiprinātu vairogu. Sariuss mirkli apsver neprātīgu domu, ko iesākt, ja barbars par pretinieku izvēlētos viņu. Taču tas nevar notikt Sariuss ir tikai trijnieks, bet BloodWork droši vien nolādēts deviņdesmit piecnieks vai kas tamlīdzīgs.

Barbars un puskailais ceremonijmeistars ir gandrīz viena auguma. No BloodWork burtiski garo enerģija, viņš ne mirkli nespēj nostāvēt mierā. Šķiet, pat ieroči tā rokās raustās kā dzīvi.

"Izvēlies pretinieku!"

BloodWork nevilcinās ne mirkli. "Izaicinu Beroxar. Gribu viņa vietu Iekšējā aplī."

Visa arēna aiztur elpu kā milzīgs, saritinājies dzīvnieks. Ja pamatne nebūtu nokaisīta smiltīm, varētu dzirdēt adatu nokrītam. No zeltītās platformas pieceļas viens no abiem barbariem.

Nav loģiski, nodomā Sariuss. Viņa vietā es izvēlētos kaķcilvēku vai tumsas elfu.

Pretinieki ir viens otra cienīgi. Beroxar rokās ir liekts zobens un vairogs galda virsmas lielumā. Ķivere atgādina haizivs galvu un nosedz plecus un pat daļu muguras.

"Ko tu gribēsi no BloodWork, ja to pieveiksi?"

"Viņam būs man jāvergo divas nedēļas, un vēl gribu sešus no viņa līmeņiem."

Sešus! Taču, ja ari BloodWork ir iespaidots, viņš to neizrāda. Viņš t ikai pamāj un nostājas cīņas pozīcijā. Beroxar, izmēģinādams un savā priekšā gaisu šķeldams, atvēzē zobenu, kas nozum kā bišu spiets.

Turpmākajās minūtēs Sariuss nav spējīgs ne uz vienu skaidru domu. Kauja liek aizmirst visu, tostarp paša bailes. Abi barbari ne mirkli neizrāda ne mazāko vājumu. Tie riņķo viens ap otru, veic īsus, zibensātrus uzbrukumus un prasmīgi aizstāvas. Beroxar līkais zobens ietver pretinieku sidrabainu rakstu zīmējumā, BloodWork cirvis griežas ap ienaidnieka galvu, bet viņš pats ar zobenu mēģina tikt klāt Beroxar nepiesegtajai miesai. Taču šķiet, ka tādas nemaz nav. Šī cīņa izskatās kā deja, kuru vada te viens, te otrs cīnītājs, l.idz piepeši BloodWork apsviežas uz otru pusi un uzgriež muguru Beroxar. Līkais zobens žvinkstēdams steidz pretī BloodWork pleciem. Sparīgais cirtiens to ietriec dziļi koka vairogā, ko BloodWork ir piestiprinājis sev uz muguras. Ašs pagrieziens, un sagūstītais zobens izraujas no Beroxar rokas.

Līdz ar ieroci zūd izredzes. Cirvja cirtiens kājā un zobena trieciens sānā nogāž Beroxar gar zemi.

"Uzvarētājs ir BloodWork!"

Barbars, rokas pret debesīm pacēlis, griežas ap savu asi, debešķīgas mūzikas un no sastinguma pēkšņi pamodušās publikas gaviļu pavadīts. Aplaudējot un kājas rībinot, skatītāji vēl un vēlreiz izkliedz BloodWork vārdu.

Lielais Bolacis iziet arēnas vidū un ar vienu rokas mājienu apklusina pūli. Viņš noliecas pie smiltīs gulošā un noņem tam kaklarotu. Dzelzs ķēdi, kurā ievērts pudeles dibena apmēra rubīnsarkans gredzens. Tā iekšpusē redzamais asums atgādina rozes ērkšķi vai pret gredzena centru vērstu burtu V. Ceremonij meistars apliek kaklarotu

BloodWork, atkal saceldams publikas gaviles. Tās nenorimst pat tad, kad Beroxar uzsvempjas kājās un, paklausot ceremonijmeistara norādei, ieņem vietu starp sapulcētajiem barbariem.

Sariuss nav pamanījis, kā arēnas vidū ir nokļuvis Vēstnesis. Taču nu viņš tur stāv un sniedz BloodWork savu kaulaino roku.

"Esi sveicināts Iekšējā aplī. Mēs visi ceram, ka būsi šī goda cienīgs."

BloodWork paklanās un dodas zelta platformas virzienā, kur apsēžas Beroxar vietā. Sarkanais gredzens uz viņa krūtīm spīd kā svaiga ugunszīme.

Vēstnesis pagriežas pret barbariem.

"Beroxar jāturpina ievērot zvērestu. To viņš nedrīkst aizmirst. Nodevēji ilgi nedzīvo. Protams, viņam ir ļauts izdevīgā brīdī atgūt savu vietu Iekšējā apli. Tieši tāpat kā ikvienam no jums," Vēstnesis plašā žestā iekļauj visus klātesošos, "ir ļauts izcīnīt vietu Iekšējā aplī."

Jau nākamais cīnītājs šo uzaicinājumu uztver burtiski un izaicina Wyrdana, Iekšējā apļa tumsas elfu. Viņa no izaicinātāja drīzāk atbrīvojas, nevis ar to cīnās. Elfas uzsūtītā ugunsgraudu krusa, zibeņi un veiksmīgi tēmētie šķēpa cirtieni nav ilgāki par laiku, kas nepieciešams deguna izšņaukšanai. Pēc tam cīņas uzsācējs guļ smiltīs un arēnu pamet kā skumīgs vieninieks.

Kurš teica, ka tumsas elfi nekam neder? Lai kāds pamēģina to atkārtot! Sariuss sevī jūt mostamies ko līdzīgu lepnumam. Tad, lūk, kāpēc BloodWork izvēlējās cīnīties ar sev līdzīgu muskuļu blāķi.

Trīs turpmākās cīņas ir tik neinteresantas, ka Sariuss ļaujas domām. Viņš saausās vien tad, kad pirmo reizi runa ir par vēlmju kristālu ne LaCor, vampīram, ne Maimai, kaķsievietei, tāda nav, bet viņi abi pēc tā kvēli ilgojas. Bolacis nez no kurienes vienu izbur un izsludina kā prēmiju par uzvaru, un to nogrābj kaķsieviete, bet LaCor zaudē vienu līmeni. Kam? Nevienam. Vienkārši tāpat.

"Feniela!"

Sariuss nebija viņu pamanījis pārējo elfu barā, taču tagad tā lepni aizsoļo viņam garām. Cik žēl, ka to nebija aprijuši skorpioni ar visu viņas muļķīgo strupdegunes lelles ģīmi. Sariuss noraugās, kā Feniela nostājas arēnas vidū, un cer, ka tā izdarīs patiešām sliktu izvēli. Vai būt Drizzel vai vēl kādu, kurš no viņas tā vien izpurinās līmeņus.

"Izvēlies pretinieku!"

Sirdspukstu pirms atbildes viņš zina, kāda tā būs.

"Es izaicinu Sariusu."

Vienā rāvienā ir atgriezušās bailes, un acu priekšā pazib mirušā Xohoo tēls, kā viņš tika aizvākts no arēnas, tikai tagad nav laika ne bailēm, ne atmiņām. Sariuss neredz Fenielas līmeni, bet arī viņa neredz tā līmeni, citādi Feniela nedrīkstētu viņu izaicināt. Tātad viņai jābūt trijniekam. Tas varētu būt veicams.

Nepacietīgā murdēšana publikā Sariusam pasaka priekšā, ka viņš joprojām kā pārakmeņojies stāv pārējo tumsas elfu vidū. Tātad aiziet!

Feniela nezina, ka viņš ir trijnieks. Tad kāpēc viņa to izvēlējās? Vai tāpēc, ka tik vienkārši bija nostūmusi viņu malā cīņā ar skorpionu? Droši vien.

Sariuss spiežas cauri elfiem, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Viņam jāizdomā taktika pret Fenielas āvu. Nav šaubu viņa to izmantos, lai turētu Sariusu pa gabalu no sevis. Viņš jau domās redz sevi bezjēdzīgi bakstām ar zobenu gaisu, kamēr pretiniece ar savu ieroci viņam izcaurumo ribas.

"Par ko jūs cīnīsieties?"

Feniela ilgi nedomā: "Par vienu līmeni un 20 zelta gabaliem."

Zelts ir visiem, izņemot Sariusu. Taču viņam vēl ir kapu aplaupītāja trauki, ko bija aizmirsis pārdot. Kāpēc tas nāk prātā tieši tagad, kad šī doma var tikai traucēt?

"Man nav zelta, un es labāk cīnītos par vēlmju kristālu," Sariuss saka, nelolodams lielas cerības.

Tuvumā Bolača neglītums šķiet neizturams. Tumšā āda ir saplaisājusi kā krāsa uz veca linu audekla. Sajūta, ka ceremonijmeistars šeit neiederas, Sariusa galvā samilst un iegūst konkrētu apveidu.

"Vēlmju kristāls netiek piedāvāts," paskaidro milzis. "Jūs cīnīsieties par vienu līmeni. Ar to pietiks." Viņš paceļ muskuļoto roku par zīmi, ka cīņa var sākties.

Ir jātiek garām Fenielas šķēpam. Sariuss kā dejodams kustas šurp turp. Tikai nezaudēt tempu! Tikai nekļūt par vieglu mērķi! Diemžēl viņa lēkāšana Fenielu ne mazākā mērā neuztrauc. Izskatās, ka viņai ir nebeidzami daudz laika, tā stāv pavisam mierīga, abās rokās turēdama āvu un asmeni pavērsusi, protams, pret viņu. Sariuss mēģina vienu izklupienu tikai kā māņu kustību un nekavējoties atkal izlec ārpus sasniedzamības zonas. Nekas nenotiek, tikai āvas asmens mazliet noraustās uz viņa pusi, tas arī viss. Tikai tajā brīdī, kad viņš vairāk neziņas nekā noguruma dēļ mazliet nolaiž zobenu, Feniela burtiski eksplodē. Ar diviem lēcieniem tā ir pie viņa, nomērķējusi ieroci tieši pret Sariusa krūtīm. Viņš parauj vairogu uz augšu, bet ir jau par vēlu, Feniela trāpa, un atskan pretīgā skaņa. Sariuss ar zobenu pasit āvu malā.

Kā krīts pret tāfeli, kā dakšiņa pret porcelānu. Zāģis tieši pret dzirdes nervu. Šoreiz skaņa Sariusā izraisa tikai niknumu. Nedomādams par aizsardzību, viņš ar zobenu cērt pa āvu, cik vien stipri spēj. Nomet vairogu un, sagrābis garo kātu, aizstumj to projām no savām krūtīm.

"Sarius Sarius Sarius!"

Vai tie viņu uzkurina? Tā vairāk ir čukstēšana, nevis saukšana kā daudzbalsīgs spoku koris. Vai tie viņu hipnotizē?

Sariuss uzkāpj uz sava nomestā vairoga un gandrīz paklūp, bet Feniela ieroci neatlaiž. Tagad tās ķermenis nav aizsargāts, ja Sariuss vēl vilcināsies, viņš būs idiots, Feniela tam trāpīs un troksnis sašķaidīs dzirdi kā stiklu…

Sariuss grūž zobenu Fenielas krūtīs, izvelk un dur vēderā. No brūcēm pludo asinis. Fenielas rokas atlaiž āvu, un viņa sabrūk uz zemes. Sariuss turpina uzbrukt, kaut arī viņas jostā vairs gandrīz nav krāsas, vēl viens cirtiens, dūriens un…

"Uzvarētājs ir Sariuss!"

Balss liek viņam atgūties no cīņas skurbuma. Feniela nekustas. Viņš nolaiž zobenu, un ievainojuma troksnis rimstas. Atskan mūzika. Lieliska mūzika kā filmā, kad varonis ir izcīnījis izšķirošo kauju. Tāda skanēja arī pēc BloodWork uzvaras, bet pārējiem cīnītājiem ne. Kāpēc ne? Jo to dzirdu tikai es, tā ir daļa mana triumfa un balvas. Tāpat kā četrinieks, kas tagad noteikti rotā manas bruņas, un divnieks, k.is parādijies uz Fenielas ādas vestes.

Sariusa pretinieci nevelk projām aiz kājām kā Xohoo, bet gan aiznes uzmanīgi un ātri. Tātad ir iespējams, ka viņa vēl ir dzīva un tai būs saruna ar Vēstnesi.

Savukārt viņš tagad ir četrinieks. Uzvarējis un neievainots četrinieks. Sariuss nostājas atpakaļ pie tumsas elfiem. Viņš paraugās visapkārt nu ir redzami visi trijnieki un tādu ir daudz. Piemēram, vilkate, kuru šobrīd izsauc ceremonijmeistars.

"Galaris!"

Paga, paga! Vārdu Galaris Sariuss jau ir dzirdējis. Koka kaste. Totridža. Dolisbrukas viadukts. Vai Galaris nolika draudīgo kasti zem īves?

Viņš tai nevar pavaicāt, jo Galaris šobrid lūkojas pēc pretinieka. Turklāt Sariusam šķiet, ka Vēstnesim un tā gnomiem šāda ziņkārība varētu nepatikt. Galaris, kuras tumšie mati saulē spīd kā kausēta šokolāde, izaicina barbari, vārdā Rahall-LA. Drosmīgi. Vai arī stulbi. Taču galu galā izvēle izrādās veiksmīga, jo viņa cīnās ar bultām un loku un Rahall-LA arī trijnieks pat netiek tai tuvumā.

Pēc tam spēkiem mērojas daži augstāko līmeņu kaujinieki. Šīs cīņas ir ilgas un ļoti kaislīgas. Sariuss mēģina iegaumēt kaujinieku vārdus un izprast viņu vājās puses, taču drīz met mieru. Pamazām jūtams, ka interese atslābst. Daži, kuriem uzvara arēnā jau ir rokā, dodas projām. Sariuss, vēl noskatījies, kā cīnās Drizzel un Keskorians un kā barbars zaudē trīs līmeņus, seko pārējiem arēnas iekšpusē. Drizzel ir zemisks un viltīgs, Sariuss atceras.

Tumsas elfiem ierādītajā telpā viņš sastop Lelantu un Arwen's Child.

"…taču ir idiots, ja vēlreiz mēģina, kad jau ir zaudējis," saka Lelants.

"ManXohoo patika," pēc mirkļa atbild Anven's Child. "Žēl, ka viņš ir miris. Manuprāt, viņš bija pelnījis vēl vienu iespēju."

Sariuss domā tāpat. Kāpēc tieši Xohoo? Viņš bija jauks. Kāpēc tas nevarēja notikt ar Lelantu, šo gļēvo balamuti?

"Vai tu vispār necīnīsies?" Sariuss jautā.

"Kā tas skar tevi?" nošņācās Lelants.

"Viņš nekad neduelējas, bet gaida lielo cīņu beigās. Tas ir mazāks risks, bet var iegūt daudz vairāk," Arwen's Child atbild viņa vietā.

"Paklau, vai tev pastāvīgi viss jāizstāsta?" Lelants sūkstās.

Viņam joprojām ir tie paši ieroči, kas labirintā. Cik Sariuss var manīt nekas jauns klāt nav nācis. Nez vai Lelantam vēl ir vēlmju kristāls? Vai drīkst uzbrukt un pārbaudīt viņa inventāru? Droši vien ne.

"Gaida cīņu beigās?" Sariuss pārvaicā un demonstratīvi uzgriež muguru Lelantam.

"Vecais, tu patiešām neko nejēdz," tas dzēlīgi konstatē, pirms Arvven's Child pagūst atbildēt.

"Jā, katra turnīra beigās ir lielā cīņa, kurā cīnās jebkurš pret jebkuru. Tas ir diezgan bīstami, jo tad tev var uzklupt arī augstāka līmeņa kaujinieki. Toties tu vari pārējiem atņemt viņu vērtīgākās lietas."

"Vēlmju kristālus?" pārjautā Sariuss, iešķībi pablenzdams uz Lelantu.

"Arī vēlmju kristālus, ja kāds tos staipa sev līdzi, taču tas ir mazticams."

Ja godīgi, šobrīd Sariuss nemaz nealkst pēc lielās cīņas. Tikai nupat viņš ir ieguvis vēl vienu līmeni un tikpat ātri var to zaudēt. Kaut gan kurš teicis, ka šeit un tagad nevar iegūt vēl divus vai trīs klāt?"

"Super, ka Xohoo ir piebeigts," Lelants maina tematu.

Tas idiņš patiešām nespēj likties mierā. Nu pagaidi, Kolin!

"Viņš bija nenormāls pļāpu kule. Mūžīgi kaut ko izmuldējās. Starp pēdējiem viņš neiekļūtu tik un tā, un tad jau nav starpības nolikt karoti agrāk vai vēlāk. Tāds pats mīkstčaulis kā tu, Sarius. Domāju, ka pataisīšu tevi aukstu, tiklīdz sāksies lielā kauja. Sāc jau atvadīties no Arwen."

"Mani sauc Arvven's Child, mērkaķi."

"Kuru tas rausta?"

Šķiet, tiek gaidīts starta šāviens, lai mestos visos iespējamos virzienos, un zināmā mērā tā tas arī ir. Bolacis ir nostājies arēnas malā ar paceltu zizli. Sariuss jau atkal pārlaiž skatienu pūlim. Netālu stāv viens divnieks, vampīrs. Tas būtu viegls laupījums. Tepat ložņā ari LordNick, no kura savukārt izvairās Sariuss. Ceremonijmeistars visu ir paskaidrojis: tam, kurš jau cīnās, uzbrukt nedrīkst.

Tāpēc aši jāatrod kāds vērtīgs upuris, viegli pieveicams upuris, pirms kaut kāds deviņnieks izdomā, ka par šādu upuri varētu kļūt Sariuss.

Vampīrs divnieks ir ideāls, un viņš stāv pietiekami tuvu. Bolacis nolaiž zizli, Sariuss metas pie nolūkotā mērķa, bet labajā pusē pamana Lelantu. Viņš ir nolaidis zaļgani mirdzošās ķiveres sejas sargu un izskatās pēc dzelzs vardes uz divām kājām. Lelanta zobens ir pavērsts pret Sariusu, taču skrienot ir grūti mērķēt, un cirtiens neizdodas, kā iecerēts, bet ar klusu čīkstoņu kā neieeļļoti dārza vārtiņi noslīd Sariusam gar roku, to pat neievainojot. Tomēr Sariuss jūt sevī mostamies dusmas, tās ir kā kvēloša un sarkana saule.

Ja reiz Lelants tā vēlas, lai notiek. Viņš var dabūt pa ribām ar Sariusa vairogu kā ar mūrtrieci, bet vispirms viņš dabūs ar zobenu: vispirms pa ķiveri, pēc tam pa bruņām. Galvenais, nedot viņam laiku rast līdzsvaru pēc triecieniem.

Šoreiz Sariusam pat nav nepieciešama pacilājoša mūzika, lai justos kā uzvarošs karavadonis. Pietiek redzēt Lelantu kā viņš izvairās, neveikli atkāpjas, klūp, pazaudē vairogu. Kā viņš nokrīt, guļ zemē un tur paceltu zobenu, it kā tas būtu bites dzelonis un Lelants cerētu, ka Sariuss pats uz tā uzkāps.

Pēc diviem spēcīgiem triecieniem zobena vairs nav. Apmierināts Sariuss redz asinis uz Lelanta pleciem un krūtim. Ievainojumiem vajadzētu izraisīt patiešām pretīgu troksni.

Sariuss pieliek zobenu pie Lelanta kakla vietā, kur beidzas bruņas, un pretojas kārdinājumam vienkārši iedurt. Bet ko citu? Šeit nevar sarunāties.

Kā jau daždien ir gadījies, arī šoreiz atrisinājumu piedāvā gnoms. Tā zilganajā ģīmī rotājas plats smaids.

"Te nu reiz ir uzvarējis Sariuss," viņš sūkstās un atver Lelanta inventāru.

"Brīva izvēle uzvarētājam."

Protams, Sariuss kā pirmo mēģina ieraudzīt savu vēlmju kristālu. Taču, kā jau bija gaidāms, tur tā nav. Kas lai zina, ko Lelants ar to ir izdarījis.

Kas lai zina, ko ar to vispār var darīt.

Lai vai kā, Lelants ir sarūpējis 130 zelta gabalus. Vareni. Sariuss jau sniedzas pēc zelta, bet gnoms to aptur.

"Ne vairāk kā pusi."

Arī labi. 65 zelta gabali ir krietns žūksnis. Tad vēl Sariuss atrod ar smaragdu rotātus zābakus, dunci un dziedinoša dzēriena pudeli. Viņš pievāc visu, un gnoms neprotestē. Tas ierunājas tikai pēc tam, kad Sariuss ir novietojis laupījumu savā somā.

"Alkatīgs gan jaunais cilvēks. Tad jau, pats par sevi saprotams, viņš vairs nevar brīvi izvēlēties attīstības pakāpes paaugstināšanu. Divas viņam tiks piešķirtas, ja viņš zaudētājam atstās apbruņojumu."

Protams, Sariuss izvēlas līmeņus, nevis Lelanta ieročus un bruņas un, sev par lielu prieku, uz pieveiktā bruņām redz parādāmies romiešu piecnieku.

Tātad viņš bija septiņnieks un es kā četrinieks viņam biju viegls laupījums. Vai tomēr ne? Kaut kā muļķīgi sanāca, Lelant, tu kretīn. Taču tagad viņš Lelantam tam kretīnam ir kārtīgi sadevis.

Sariuss nolūkojas, kā Lelants lēni pieceļas un aizklibo; projām dodas arī daži citi sakautie cīnītāji. Sešnieka statusā Sariusam paveras gluži cits skats tagad viņš redz līmeni vismaz trešdaļai klātesošo, un to vidū diemžēl nav pārāk daudz pazīstamu seju. Blackspell, LordNick, Keskorians un Arwen's Child joprojām ir spēcīgāki par viņu vai vismaz tādi paši sešnieki. Žēl. Toties atklājas, ka Sapujapu un Nurax ir piecnieki un joprojām aizņemti cīņā. Otrā arēnas malā Sariuss pamana Drizzel, kurš no Iekšējā apļa platformas mēģina noraut BloodWork.

"Vai tu esi gatavs nākamajai cīņai?" vēlas zināt zilādainais gnoms.

Vai esmu? īsti nevar pateikt. Būtu jau ļoti vilinoši iegūt klat vel pāris līmeņu, tomēr negribas pārāk izaicināt veiksmi. Sākt dienu ka trijniekam un pabeigt kā sešniekam tas nebūt nav peļami.

"Nē. Šodienai pietiks."

"Tad pamet arēnu!"

Un viņš to dara. Sariuss iziet pa tiem pašiem vārtiem, pa kuriem ienāca, ielūkojas tumsas elfu telpā, kurā nu vairs neviena nav, un soļo uz izeju. Kad viņš pēdējoreiz ir tik labi juties? Viņš nezina. Būs pagājis ilgāks laiks kopš tā briža. Varbūt gads vai divi. Sparīgi un ar gana daudz naudas kabatā Sariuss iziet uz ielas. Tad jau manis, ko vēl var piedāvāt Baltā pilsēta.

12

Aiz loga bija tumšs, dzīvojamā istabā dārdēja vakara ziņas. Niks masēja sāpošos deniņus.

Sariuss bija pārvērtis zeltā atlikušos dārgumus, tostarp ari Lelanta dunci, par ko bija saņēmis pārsteidzoši daudz. Pēc tam viņš bija devies uz "Pēdējo šņāpienu", no kurienes Atropa aši un bez ceremonijām viņu izsvieda laukā. Kāpēc to Sariuss nezināja, un viņa skaidrot netaisījās. Pamazām Baltajā pilsētā bija iestājusies nakts, visur bija iededzinātas lāpas un ugunsgrozi. Erebos pasaulē nakts bija daudzsološs laiks. Nakts bija Vēstneša laiks. Taču viņš nerādījās. Nikam grauza acis, it kā viņš stundām ilgi būtu mērcējies hlorūdenī. Droši vien tās bija tikpat sarkanas kā rubīni uz Lelanta dunča.

Pārtraukums šobrīd bija laba doma. Uzēst šobrīd bija laba doma. Vajadzētu piecelties, iziet no istabas un nokļūt virtuvē. Mamma droši vien kaut ko jau gatavoja, nav šaubu. Niks blenza uz ekrānu, pilsētas ielām, uz sevi elfa atveidā. Nespēja saņemties. Šķita, ka kuru katru brīdi kaut kam jānotiek: orku uzbrukumam, Vēstneša uzdevumam, tesienam vai noslēpumam. Kaut kam, ko viņš nokavētu, ja tagad atslēgtos.

Varbūt uz vienu stundu? Vienu stundu, lai paēstu, apmainītos laipnībām ar mammu un tēti un… aizietu uz tualeti. Nu tikai Niks sajuta, cik ļoti viņam vajadzēja uz tualeti un cik šķībi viņš sēdēja, lai aizturētu spiedošo vajadzību.

Nu taču, ej! Bet vispirms bija jāizslēdz programma. Niks pārmeklēja ekrānu ar peli. Kā saglabāt un izslēgt spēli? Līdz šim, Niks iedomājās, viņš to vēl ne reizi nebija darījis. Spēle pati bija atslēgusies vai piespiedusi ņemt pauzi, tas ne reizi nebija noticis pēc Nika gribas. Vai tāda opcija nemaz nebija paredzēta?

Niks apsvēra savas iespējas. Varēja vienkārši izslēgt datoru, taču tas bija riskanti. Ja Vēstnesim nepatiktu, viņš varbūt atņemtu sūri nopelnītos līmeņus. Vai ari izdomātu kaut ko vēl sliktāku.

Otra iespēja bija izslēgt tikai monitoru. Tad Sariuss būtu pienaglots uz ielas un ikviens garāmejošs vieninieks varētu atņemt visu, kas viņam pieder. Nē, ari tas neder.

Nika pūslis jau bija uz plīšanas robežas. Viņam bija jātiek uz tualeti, nekas cits te nelīdzēja. Vēl tikai vajadzēja novietot Sariusu drošībā. Bet kur?

Ideja nāca kā no skaidrām debesīm viņš taču bija noīrējis istabu! Niks savam elfam lika skriet pa naksnīgajām Baltās pilsētas ielām, it kā pats lielais Bolacis dzītos viņam pakaļ. Vai šī bija pareizā vieta? Viņš atcerējās šauras kāpnes, kas līdzās maiznieka veikalam veda uz augšu. Jādodas turp un uzreiz pēc tam pa labi. Tikai kur bija tās sasodītās kāpnes?

Viņš Sariusam lika skriet, skriet, skriet. Zilais izturības rādītājs arvien saruka par spīti sestajam līmenim! Ja drīz neatradīs, nāksies iet čurāt un visu pamest, kā ir. Tikai ne te! Šajā drūmajā kaktā, kur apkārt slaistījās aizdomīgi tēli!

Beķereja. Kāpnes. Beidzot! Viņš trieca Sariusu augšā pa čīkstošajiem pakāpieniem līdz istabai. Durvis ciet! Ekrānu izslēgt! Un tagad ātri, o, lūdzu, ātri…

Niks pielēca kājās kā mežonīgu suņu trenkts, izskrēja no istabas un nesās uz tualeti. Beidzamajā brīdī.

"Nik!" no istabas sauca tēvs. "Ja tu vēl kādreiz šitā dauzīsi durvis, būs nepatikšanas."

Vakariņās bija dārzeņu lazanja ar tofu sieru gaļas vietā, taču šoreiz Niks par to pat nesūdzējās. Viņš gandrīz nejuta, ko ēda. Vecāki pārsprieda redzēto filmu un bija mierā ar dēla reizumis iestarpinātajiem "mhm" un "aha", taču bija pārsteigti par milzīgo ēdiena daudzumu, ko tas sevī sastūma. Arī Niks par to brīnījās, līdz atcerējās, ka neko nebija ēdis kopš brokastīm.

Un ari tagad vajadzēja pasteigties. Sariuss bija pamests viens viesnīcā. Neaizsargāts un onlainā. Ja nu izceļas ugunsgrēks? Vai sākas uzbrukums? Ja nu viņa slēpni atklāj Lelants?

Man vajadzēja atslēgties no interneta, nodomāja Niks. Kaut gan nezināja, kas tad notiktu. Varbūt gnomi to ņemtu ļaunā un ziņotu Vēstnesim?

Jau pa pusei piecēlies, viņš ar dakšiņu vēl dzenāja pēdējo kumosu.

"Paldies, tas patiešām bija garšīgi!" Niks uzsmaidīja mammai, un tā atsmaidīja pretī. Viss kārtībā, tikai tēvs jau atkal savilka bargu seju.

"Tikai nestāsti, ka atkal ej mācīties. Tam es neticēšu."

"Nē, šodienai pietiks," Niks teica un demonstratīvi nožāvājās. "Es vēl mazliet palasīšu un tad iešu gulēt, esmu galīgi pārguris."

"Tev bija astoņi gadi, kad tu pēdējoreiz devies gulēt ap šo laiku."

"Teicu taču, ka vēl palasīšu!" Niks atbildēja vairāk aizkaitināts, nekā pašam gribējās. "Piedod, ķīmija mani kaut kā uzvelk."

Tēvs, raudzīdamies savā šķīvī, nomurdēja kaut ko nesaprotamu. Niks nepārjautāja. Viņam bija jāparūpējas par Sariusu.

Mēnesim, kas iespīd pa viesnīcas logu, un tam virs Londonas ir vienāda fāze dilstošs -, taču Londona ir tālu no šejienes.

Sariuss guļ gultā, palicis rokas zem pakauša, un lūkojas griestos. Kaut kad ir atnesta vēstule; dzeltenajam zīmogvaskam, ar ko tā aizvērta, ir acs forma. Pirms vēstules atvēršanas viņš vēl pārbauda savu inventāru un nomierinās: viss ir vietā. Gan zelta gabali, gan dziedinošās dziras.

Sariuss atver vēstuli. Tā ir īsa un nebūt ne pacilājoša:

"Visi ir projām. Tevi vajadzēja, bet tu savu palīdzību liedzi. Mēs esam vīlušies, Sarius. Tu taču saproti, ka šāda nolaidība nevar palikt nesodīta?"

Paraksta vietā atkal ir dzeltens acs formā veidots pleķis neko vairāk jau arī nevajag. Sariuss ir ievārījis ziepes.

Brīdī, kad viņš noliek vēstuli, uz galda izdziest svece, nākamajā mirklī arī mēness. Erebos pasaule kļūst tumša un mēma. Sariuss ir i/slegts un pāris baiļpilnu sekunžu domā, ka uz visiem laikiem. Taču tas, protams, ir muļķības. Sariuss šodien tik nepārspējami cīnījās. Vēstnesis teica, ka meklē labākos no labākajiem. Sariuss varētu būt viens no tiem. Viņš to zina. Jūt.

Dārzeņu lazanja spieda Nika kuņģi. Būtu ēdis mazāk, būtu beiil/is ēst agrāk, nebūtu nokavējis cīņu. Nolāpīts! Niks blenza uz melno ekrānu. Tas nebija godīgi. Taču, kā parasti, dators bija nepielūdzams un imūns pret pārstartēšanu, lūgumiem un lādēšanos.

Diez kurp viņi bija devušies? Vai Lelants bija kopā ar pārējiem? Vai šonakt viņš to atkal pārspētu? Nolādēts, nolādēts, nolādēts. Un tas viss tikai tāpēc, ka Niks neprata pareizi nopauzēt spēli.

Bez mazākās intereses viņš pārbaudīja e-pastus un neatrada neko, kas uzlabotu viņa omu. Vairāk ieraduma nekā patiesas intereses vadīts, viņš pārbaudīja Emīlijas mājaslapu www.deviantart un atrada jaunu dzejoli.

Nakts

Es stāvu sardzē gultā

aiz spilvenu un segu žoga.

Plaši atvērtām acīm

meklēju savu domu tumšos dvīņus -

čukstošos radījumus,

kas dienas gaismas bīstas.

Izplestām rokām

es taustos pēc kaut kā zināma,

bet neatrodu pat sevi.

Manā galvā maļ vienīgi lūgšanu dzirnas,

vienmērīgi, nesaprotami, ārprātīgi.

Un es lūdzu pamieru

starp dienu un nakti

un smilšu graudus acīs,

un pirmo rīta gaismu -

bālu kā tu.

Šajā dzejolī bija kaut kas tāds, kas Nikam uz bridi lika aizmirst paša izmisumu. Tas lika domāt, ka viņam tomēr vajadzētu aprunāties ar Emīliju. Piemēram, pavaicāt, kā viņai klājas, vai viss kārtībā, vai nav kādu problēmu. Niks apsvēra šo domu un atmeta. Viņi nebija tik tuvu pazīstami, viņš vienkārši izgāztos.

Hi, Emīlij. Es te gribēju apvaicāties, vai tev viss labi. Vai tev… ē… ir kādas problēmas?

Nē, man nav problēmu. Kāpēc prasi?

Es tikai iedomājos. Izlasīju tavu dzejoli un…

A, un kur?

Deviantart lapā.

Paskat tik! Un kā tu zini manu niku?

Nūjā, redzi, es vienreiz noklausījos, kā tu par to sarunājies arMišelu. Piedod, patiešām.

Nepiedošu. Atšujies, Nik! Kā virtuālajā, tā arī reālajā dzīvē.

Tā tas notiktu un ne citādi. Iespējams, dzejolis bija tikai māksla un tam nebija nekāda sakara ar Emilijas iekšējo pasauli.

Niks nikni pagrūda peli tā, ka tā pārslīdēja pāri visam galdam, un sakārtoja zirgastē sasietos matus. Viņš visādā ziņā varēja vēlreiz pamēģināt piestartēt Erebos. Bija pagājušas vismaz desmit minūtes, varbūt Vēstnesis to uzskatītu par pietiekamu sodu, varbūt viņš tikai gribēja redzēt, cik ļoti Niks cenšas tikt atpakaļ spēlē.

Nekas neizdevās ne pirmajā, ne otrajā, ne arī piektajā reizē. Cūcība, tas nu patiešām nebija taisnīgi! Vakars sabojāts. Vienīgais gaismas stariņš tajā bija Nika tēva pārsteigtā seja, kad, ieskatījies dēla istabā, viņš to patiešām atrada lasām.

21:34 ziņoja radiomodinātāja sarkani mirgojošie cipari. Pirms desmit minūtēm Niks bija nolēmis agrāk doties pie miera. Vajadzēja izgulēties uz priekšu, jo veiksmes gadījumā nākamajā naktī, iespējams, būs jāspēlē visu nakti, lai atgūtu tagad nokavēto.

Otra iespēja: izlikties par slimu un nobastot. Kolins ari tā bija darījis, uz to varēja derēt. Tāpat arī Helēna, Džeroms, Aleksis un ak, droši vien arī visi pārējie.

Tomēr Niks zināja, ka nebastos, vismaz rit jau nu nekādā gadi|umā ne. Rīt būs viņa pirmā skolas diena pēc piektdienas, kad Braina viņam iedeva DVD. Rīt viņš skolā uz visiem raudzīsies gluži citām acīm. Pretinieki no miesas un asinīm. Viņš gribēja aprunāties ar Kolinu un kopā apspriest, kurš ir kura čars. Viņš gribēja saprast, kas slēpās aiz LordNick.

Kas zina, ko viņi tagad dara. Varbūt šobrīd risinās viskrutākā cīņa no visām. Bez manis. Sūdu būšana!

Vispirms Niks pagriezās uz labo, pēc tam uz kreiso pusi, bet aizmigt nespēja. Tiklīdz aizvēra acis, tā prātā aizzibēja visas iepriekšējo dienu cīņas: vicinādams zizli, viņam tuvojās lielais Bolacis; no arēnas aiz kājām tika izvilkts Xohoo, un aiz viņa smiltīs palika asiņaina sliede…

Smagi nopūties, Niks palika rokas zem pakauša. 22:13. Tas jau bija tuvāk viņa ierastajam gulētiešanas laikam, tomēr no miega joprojām nebija ne vēsts. Nez kā Xohoo jutās pēc zaudējuma? Vai rīt Niks sapratīs, kurš ir Xohoo? Ja vien Xohoo mācījās vienā skolā ar Niku. Droši vien ne visi Erebos kaujinieki bija no vienas skolas. Nu protams, ne, kas par muļķīgu iedomu. Viņš atkal aizvēra acis.

Cik daudzi šodien bija arēnā? Apmēram četrdesmit vai piecdesmit tumsas elfi, trīsdesmit vampīri, divdesmit rūķi. Barbari? Arī kādi divdesmit. Vilkaču mazliet mazāk kādi piecpadsmit? Tā varētu būt. Apmēram tikpat kaķveidīgo un ķirzakveidīgo. Un vēl bija kādi trīs cilvēki. Okay, kopā tas ir aptuveni… 160 vai 170 kaujinieku. Diezgan daudz, taču gandrīz necik salīdzinājumā ar citām online spēlēm. Kaut gan, jādomā, ne jau visi Erebos spēlētāji bija sapulcējušies arēnā, tomēr lielākā daļa gan. Un tad vēl tas ļaunu vēstošais Iekšējais aplis. Čempioni. Diez vai Drizzel kādu izdevās nodabūt no zeltītā podesta. Niks pasmīnēja. Droši vien ne. Visdrīzāk šis bija kārtīgi dabūjis pa bieti. Tā viņam arī vajadzēja.

22:21. Varbūt mēģināt vēlreiz? Varēja taču gadīties, ka tagad aizliegums bija atcelts. Viņš tik un tā neaizmigs, ja vismaz nepamēģinās.

Niks ieslēdza naktslampiņu. Piegāja pie datora un ieslēdza to. Šķita, ka uztraukums plēš pušu krūtis. Nenervozē taču!

Dubults klikšķis uz sarkanā E burta. Nekas. Vēlreiz. Atkal neka. Ilgi nedomādams, Niks ieguglēja. Ja vien atrastu vairāk informācijas par spēli, viņam noteikti izdotos to restartēt. Vienīgais šķērslis bija tas, ka vienreiz Vēstnesis jau atklāja Nika mēģinājumu lai vai kādā veidā viņam tas bija izdevies. Vēl viens mēģinājums atkal varētu sabojāt tā omu.

Pēkšņas iedomas vadīts, Niks atvēra amazon.com lapu. Viņa spēle bija pirātiskā kopija, bet kaut kur taču vajadzēja būt tās oriģinālam. Niks ievadīja meklētājā Erebos un uzspieda Enter, gandrīz gaididams Vēstneša brīdinājumu, kas sarkaniem burtiem iegailētos naksnīgajā istabā:

Slikta ideja, Sarius. Precīzāk runājot, muļķīga ideja. Nāvējoša ideja.

Taču amazon.com piedāvāja vairākus operu diskus, Orfejs un Eiridīke dažnedažādās versijās. Kāpēc? A, tāpēc, ka tajā bija ārija ar nosaukumu Chi mai dell'Erebo, lai ko tas arī nozīmēja. Diemžēl šī atziņa neļāva tikt uz priekšu ne soli. Spēles ar nosaukumu Erebos nebija. Nebija pat informācijas, ka tāda kādreiz būs. Tad kur bija uzradusies kopija? Un kam, ellē, piederēja oriģināls?

Niks aplūkoja dažādos attēlus uz operas disku vākiem. Tie lielākoties bija fragmenti no gleznām, kas viņam kaut ko atgādināja. Bija nepieciešamas vairākas minūtes, līdz viņš saprata ko. Tās atgādināja par lielo Bolaci.

22:57. Atkal atpakaļ gultā nu gan Nikam bija gana. Ja reiz nevarēja spēlēt, vismaz vajadzēja gulēt. Niks jutās iztukšots.

Spēle, ko nevar nopirkt. Spēle, kas ar tevi sarunājas. Spēle, kas tevi novēro, apbalvo, draud, pavēl veikt uzdevumus.

"Reizēm es domāju, ka tā ir dzīva," bija teicis Kolins. Kolins, protams, nebija Nobela prēmijas laureāts, tomēr muļķis viņš ari nebija. Nē, spēle nebija dzīva, bet tā bija ārkārtīgi neparasta. Pat ļoti.

Sariuss guļ uz grīdas, LordNick stāv virs viņa un smaida pa visu savu tik briesmīgo un pazīstamo seju.

"Es biju pirmais," viņš saka. "Tu tāds mazs sūdabrālis vien esi." Viņš rāda Sariusam maisu, kurā ir galvas: Džeimija, Emīlijas, Dena tin viņa brāļa. "Izvēlies vienu! Vai varbūt visu mūžu gribi nodzīvot •r šo elfa ģīmi?"

Sariuss ienīst LordNick, viņš gribētu pielēkt kājās un izvilkt zobenu, bet nespēj pakustēties, turklāt visapkārt ir tumšs ka kapā.

"Mēs varētu cīnīties, ko tu par to saki?" viņš izmoka. "Cīnīsimies l>ar diviem līmeņiem, taču tev jāļauj man piecelties."

"Par līmeņiem? Nekādā gadījumā, Sarius. Mēs cīnīsimies par gadiem. Desmit gadi no tavas dzīves, ko tu par to saki?"

Sariuss saprot, ka pirmo reizi dzird pretinieka balsi. Kā tā? Un kāpēc gadi no dzīves? Tas taču nevar būt, tas nemaz nav iespējams, lada doma viņam iedveš bailes.

"Es to nevēlos. Tā nav laba likme." Viņš dzird arī savu balsi raudulīgu un spalgu.

"Nu labi," saka LordNick un pasviež malā maisu ar galvām. "Tātad tu izstājies." Viņš saņem rokās zobenu, paceļ un dur. Sariuss tiek pienaglots pie grīdas kā taurenis herbārijā. Viņš kliedz un brēc. Viņš negrib mirt…

Niku pamodināja paša vaidi: sirds sitās tik ātri, it kā viņš būtu skrējis. Visapkārt tāda pati tumsa kā sapnī. Varbūt viņš nemaz nebija pamodies?

Radiomodinātājs! 03:24. Niks atkrita atpakaļ spilvenā un uzelpoja. Ausīs joprojām skanēja paša kliedziens cerams, ka viņš bija kliedzis tikai sapnī, nevis īstenībā. Citādi viņš būtu pamodinājis visu māju.

Taču viss palika mierīgi; ne mamma, ne tētis netraucās uz viņa istabu pārbaudīt, kāpēc dēls auro, it kā viņam kāds taisītos atņemt dzīvību. Paveicās.

Niks aizvēra acis un tūlīt pat atkal atvēra. Doma par gulēšanu vēl bija pārāk satraucoša. Šķita, ka nākamai sapņa sērijai LordNick jau ir sagatavojis maisu ar galvām un zobenu.

Labāk jāaiziet pačurāt. Uzmanīdamies, lai nepamodinātu vecākus, Niks taustījās uz tualetes pusi. Viņš mēģināja atcerēties, kā skanēja LordNick balss, taču tā bija un palika vienkārši kaut kāda balss; viņš nespēja to jel kā definēt.

Kāpēc mēs spēlē nedrīkstam sarunāties dzīvajā? Normāli runāt tāpat kā citās online spēlēs?

Atbilde bija skaidra kā diena pat šajā nakts stundā: jo spēlētāji cits citu nedrīkstēja pazīt. Jo viņiem nebija jāzina, ar ko patiesībā spēlē. Taču vai tiešām visi klusēja?

Niks nolaida ūdeni cik vien iespējams klusi un aizlavījās atpakaļ uz savu istabu. Viņš vairs nebija noguris. Itin nemaz. Varbūt pamēģināt startēt Erebos. Ja izdotos, tad pēc pāris stundām uz skolu varētu doties jau ar labu sajūtu.

Nakts klusumā datora ieslēgšanās likās briesmīgi skaļa. Šķita, ka cietā diska zumēšana un dzesētāja šņākšana tūlīt pamodinās vecākus.

Niks uzklikšķināja uz "E", no vienas puses, neko negaidīdams, no otras -, pilns cerību un neticīga izbrīna, kad šī pasaule viņam patiešām atkal atklājās.

Sariuss vairs nav savā patvērumā viesnīcas istabā, bet stāv meža vidū. Gandrīz tāpat kā sākumā, kad viņš vēl bija Bezvārdis. Mežs ir tumšs, un Sariuss ir viens. Gaisā virmo mūzika un, šķiet, vēsta par tuvojošos nelaimi.

Starp kokiem aizvijas šaura taciņa, tumsā to gandrīz nevar pamanīt. Sariusam nav ilgi jātaustās cauri tumsai, jau pēc īsa brīža ceļš viņu izved klajumā. No pirmā acu uzmetiena kļūst skaidrs, kur viņš ir nokļuvis. Augsta dzelzs žoga ieskauta kapsēta. Mēness lej gaišu gaismu pār kapakmeņiem; daži ir sašķiebušies, ap citiem aptinušās efejas. Izskatās, ka tie kaut ko gaida.

Lai gan Sariuss vislabprātāk dotos projām, viņš iziet klajumā. Iebrēcas pūcīte, vai varbūt tas ir ūpis, un mūzika mainās sievietes balss bez vārdiem izdzied grūtsirdīgu žēlabu dziesmu.

Parasti Vēstnesis apbalvo drosmi, domā Sariuss, un sper dažus soļus uz priekšu. Varbūt pārējie ir kaut kur tuvumā. Varbūt man vienam pašam tiks dots uzdevums. Varbūt kapsētā ir kāds noslēpums.

Sariuss apiet apkārt pirmajam kapakmenim un lasa uzrakstu:

Aurora, kaķcilvēks, mirusi neuzmanības dēļ.

Aurora? Tikai dažas sekundes, un Sariusa acu priekšā ataust .tina: ievainota kaķsieviete labirintā, aiz viņas parādās skorpions ar paceltu dzeloni. Taču Aurora to nepamana, jo nedzird. Sariuss gan liek skorpionam atkāpties, bet viņa jau ir sadzelta. Es nezināju, ka viņa mirs. Domāju, ka Vēstnesis…

"Neuzmanības dēļ" vai tas nozīmē viņas modrības vai viņa vērības trūkumu? Uz kapakmeņa tas nav rakstīts. Sariuss atkratās no savas sliktās sirdsapziņas un dodas tālāk. Rabelars, tumsas elfs, miris pļāpības dēļ.

Vārdu "Rabelars" Sariuss vēl nav dzirdējis. Taču pļāpība šķiet biežs nāves iemesls. Par tās upuriem ir krituši arī Charmalia, vampīre un Vhahox, barbars.

Žēlabu dziesma skan aizvien nomācošāk. Sariuss iedomājas ceļos nometušos sievieti, sejai priekšā aizliktas rokas; viņa šūpojas uz priekšu un atpakaļ. Pāri galvai pārmests melns plīvurs, un viņa dzied…

Sariuss papurina galvu, lai aizdzītu sērojošās sievietes tēlu, un dodas tālāk. Viņš meklē vienu noteiktu kapakmeni un atkal paliek stāvam pie aiznākamā.

Kaskaars, vampīrs, miris kā nodevējs.

Šis ir viens no tiem akmeņiem, kas stāv šķībi. Kāds uz tā ir uzķēpājis šausminošu, ņirdzīgu ģīmi.

Zāle švīkst zem Sariusa soļiem. Tālāk. Ogalfur, rūķis, miris slinkuma dēļ.

Berenalis, tumsas elfa, mirusi pļāpības dēļ.

Julano, cilvēks, miris nepaklausības dēļ.

Trojabas, vampīrs, miris neuzmanības dēļ.

Un tad, kaut gan Sariuss cerēja, ka tā nebūs: Xohoo, tumsas elfs, miris nesavaldības dēļ.

Tātad Xohoo patiešām ir miris. Žēl… ļoti. Tumsa, žēlabainā sievietes balss, fakts, ka nevienam, izņemot viņu, nav žēl Xohoo, tas viss pēkšņi kļūst neizturami. Sariuss atrauj skatienu no kapakmena un dodas tālāk. Airdee, tumsas elfa, mirusi ziņkārības dēļ.

Šis nāves iemesls varētu piemeklēt ari mani, rūgti nodomā Sariuss. Pašam nemanot, viņš paātrina soli, ejot garām kapakmeņiem. "Jostaban, vilkatis, neuzmanība." "Grunalfia, rūķe, ziņkārība." "Ruggor, rūķis, slinkums." "Grotoks, barbars, nepaklausība."

Sariusam pietiek. Šeit negaida ne piedzīvojumi, ne kaujas. Kapsēta viņam nepatīk. Kuru katru mirkli cauri irdenajai zemei varētu izurbties miroņu rokas un gramstīties pēc viņa kājām. Sariuss grib projām no šejienes.

Sariuss nelasa pārējo kapakmeņu uzrakstus. Viņam ir vienalga, vai uz tiem būs kāds zināms vārds, kaut gan atrast Drizzel un LordNick vārdus būtu pūļu vērts.

Taču gribēt tikt projām un varēt tikt projām ir divas dažādas lietas. Aiz kapu kopiņām mēnesgaismā gan vīd izejas dzelzs vārti, taču aiz tiem ir tikai mežs. Nepazīstams mežs. Droši vien tas atrodas ļiulzēm tālu no Baltās pilsētas.

Vējš uzmundrina un modina jaunas skaņas, zari šūpojas, kā aicinadami Sariusu pie sevis. Vai varbūt tie dzen viņu projām? Neko nevar saprast; gribētos pieplakt pie zemes un paslēpt seju plaukstas, taču nē kāds viņu noteikti vēro.

Miris gļēvulības dēļ, nepārvaramu baiļu dēļ. Okay, tas nekam neder. Tagad jāsaņemas, nedrīkst pieļaut, lai tumsa vai žēlabainā dziedāšana viņu padara traku, un jāatrod izeja. Vārti ir labs sākums.

Sariuss dodas turp, garām pārējām kapu kopiņām. Daži kapakmeņu uzraksti ir tā aizauguši vai sadrupuši, ka nav salasāmi. Vienalga. Prom no šejienes.

Izejot pa vārtiem, izskan arī dziesma. Paldies Dievam! Tikai kurp tālāk? Sariuss neuzdrošinās otrreiz vienkārši iziet no Erebos. Kas zina, kur sevi atradīs nākamreiz. Un vai vispār atradīs.

Tad viņš kaut ko dzird. Sišanu. Klaudzināšanu. Kā no kalnraktuvēm. Sariuss izvelk zobenu. Troksnis naksnīgajā mežā šķiet ļoti skaļš, tāpat arī soļi. Jo tuvāk Sariuss nāk, jo skaļāka un skaidrāka kļūst klaudzēšana, un, viņam par atvieglojumu, to drīz pavada gaismas stars.

Protams, tas atkal ir viens no gnomiem, viens no Vēstneša svītas locekļiem. Viņš sēž koka aizgaldā, uzgriezis muguru Sariusam, un ar kaltu un āmuru apstrādā akmens plāksni, ko tur sev priekšā. Tagad Sariuss saprot, kur rodas kapakmeņi.

Ja nostāšos viņam aiz muguras un palūrēšu pār plecu, redzēšu, vai viņš kapakmenī nekaļ manu vārdu varbūt vienkārši tāpēc, lai mani iebiedētu.

Sariuss pielavās tuvāk un palūr gnomam pār plecu. Kļūda. Uz akmens izkalts vārds: Shiyzo. Vēl jo labāk, tādu Sariuss nepazīst. Tagad, kad viņš stāv gnomam tieši aiz muguras, viņš pagriež pret Sariusu savu pretīgo seju.

"Neparasts laiks apciemojumam, Sarius."

"Es zinu. Es jau arī pats nemaz negribu te atrasties."

Gnoms atsmej: "Kurš tad to grib?"

"Vari man pateikt, kā tikt atpakaļ?"

"Atpakaļ uz kurieni?"

Jā, patiešām, uz kurieni? Sariuss uzmanīgi izvēlas vārdus.

"Es gribu uz bridi iziet no Erebos, bet nevēlos tādēļ neko zaudēt."

Gnoms klaudzina ar āmuru pa savu akmeni un šķiet kaut ko apsveram.

"Tas nav tik vienkārši."

Ja būtu, tad taču man tevi nevajadzētu. Sariuss sargājas to pateikt skaļi. Viņš pacietīgi gaida, kamēr gnoms pakasa aiz pinkainās auss.

"Nu labi, ej. Mēs gaidām tevi atpakaļ rīt pēcpusdienā. Un neliec mums vilties."

"Jā, protams," atvieglots apsola Sariuss.

"Un atgādini Nikam Denmoram: likumus pārkāpt nedrīkst, mēs to uzzināsim. Lai viņš tur acis vaļā."

"Jā, labi. Es taču negribu, lai tev viens no šiem jātaisa arī man," Sariuss saka, rādīdams uz vienu no vēl neapstrādātajiem kapakmeņiem.

"0! Tavējais jau ir gatavs. Jau sen. Tie ir jums visiem. Lielākajai daļai taču kapakmens būs nepieciešams, vai tad ne?"

Gnoms vēl smaida, kad ekrāns jau sāk satumst.

04:42. Pārāk agrs, lai celtos, pārāk vēls, lai vēlreiz kārtīgi aizmigtu. Necerēdams uz miegu, Niks apgūlās, pārvilka segu pāri ausij un aizvēra acis. Mēģināja elpot ļoti mierīgi, taču domās dejā griezās kapakmeņi.

Vai pārējie vēl spēlēja? Pēc dažām stundām viņš pavaicās Kolinam. Nē, nevaicās, tas taču aizliegts. Crap! Tomēr gan jau viņš drauga sejā vēl manīs apmulsumu par to, ka arēnā tā tika noslānīts Lelants. Ar šo mierinošo pārliecību Niks beidzot iesnaudās.

13

Saraustītā nakts ar kapsētas apmeklējumu nebija pagājusi bez pēdām. Jau ceļā uz skolu viņš juta vieglu spiedienu deniņos, it kā tuvotos saaukstēšanās. Šī sajūta viņu pavadīja visu dienu, lai arī daži notikumi to nobīdīja otrajā plānā. Piemēram, aina ar Džeimiju, limīliju un Ēriku Vū pie skolas vārtiem kā viņi tur stāvēja, galvas kopā sabāzuši.

Ēriks. Viņš paliecās uz Emīlijas pusi un kaut ko enerģiski stāstīja. Viņa neizvairījās un pat smaidīja. Džeimijs stāvēja līdzās, uz krūtīm sakrustotām rokām, un māja ar galvu. Niks izlikās kaut ko meklē|am somā un ar acs kaktiņu vēroja trijotni. Ēriks laikam nupat bija pateicis kaut ko smieklīgu, jo visi trīs smējās, un Nikam bija jādomā par to, cik reti bija redzējis Emīliju smejamies un cik ļoti vēlējās, lai viņš, nevis Ēriks būtu izraisījis šos smieklus.

Ja tas Ēriks vismaz nebūtu tik tizls, nodomāja Niks un gandrīz aizmirsa turpināt tēlot rakāšanos pa somu. Vai tiešām šis bija vīriešu tips, kas patika Emīlijai? Lempīgs, pa pusei aziāts, ar Prinča Drošsirža frizūru un teicamnieka brillēm? Frīks no jauno literātu pulciņa? Nē, šis nu gan nebija pretīgs, nē, itin nemaz. No šī viņa varēja pieņemt dāvanas. Bļāviens!

Niks tagad atdotu divus… nē, vienu no saviem līmeņiem, lai dzirdētu, par ko viņi runāja. Ja viņš vakar nebūtu sastrīdējies ar Džeimiju, varētu šiem vienkārši pievienoties.

"Denmor, nestāvi ceļā kā tāds pilnīgs idiots!" Garāmejot Džeroms tā pagrūda Niku, ka viņam gandrīz soma no rokām izkrita.

"Tinies!" Niks mauroja viņam nopakaļ. Eh, kā gribētos viņu noķert, sapurināt aiz apkakles un triekt ar dūri pa degunu, jo tagad, protams, Emīlija, Ēriks un Džeimijs bija pamanījuši Niku. Džeimijs viņam uzmeta īsu skatienu un aizgriezās, Emīlija pacēla roku nevērīgam sveicienam. Visdraudzīgāk uz viņu lūkojās Ēriks, tieši Ēriks.

Niks pagriezās un iegāja skolā. No kurienes šīs dusmas? Droši vien negulētās nakts dēļ.

Matemātikas kabinetā valdīja pirmdienas rītam neraksturīgs miers, taču Braina Niku nozvejoja jau pie durvīm.

"Nu?" viņa čukstēja. "Nu?"

Niks aizlika lūpām priekšā pirkstu. Cik patīkami, ka bija aizliegts runāt par spēli.

Brainas sejas izteiksme no starojošas mainījās uz saprotoši sazvērniecisku. "Es zināju, ka tev patiks," viņa teica.

"Jā, jā," Niks izmocīja kaut ko līdzigu smaidam.

Arī Braina izskatījās diezgan sagurusi, viņš konstatēja, tomēr viņa bija likusi lietā kosmētiku, lai to nomaskētu.

Labs mēģinājums, kas ne mazākā mērā nebūtu līdzējis Helēnai. Viņa jau tāpat nekad nebija izskatījusies izcili, bet šodiena pārspēja visu līdz šim redzēto. Mati neķemmēti, acis pusaizvērtas, savukārt mute nedaudz vaļā. Labi vēl, ka no mutes kaktiņa netecēja siekala. Džeroms un Kolins imitēja meitenes sejas izteiksmi, paši no smiekliem gar zemi krizdami.

Helēna neko nemānijā. Viņa blenza kaut kur sev priekšā, turklāt sāka lēni grīļoties. Nikā modās kas līdzīgs žēlumam. Varbūt viņa bija viena no tiem, kas jau kapsētā. Varbūt viņa bija Aurora, ko es pametu guļam labirintā.

Niks piegāja pie viņas. "Helēna?"

Helēna gandrīz nereaģēja, tikai viegli sarauca uzacis, par ko Kolins un Džeroms gandrīz pārsmējās.

"Helēn, vai tev viss okay?"

Beidzot viņa paskatījās uz augšu, zem acīm bija tumšbrūni loki.

"Ko?"

"Vai ar tevi ir labi? Tu izskaties…" viņš gribēja teikt "briesmīgi", bet noturējās un pateica "slima".

Helēna čerkstoši iesmējās. "Eh, Denmor, labāk rūpējies pats par saviem sūdiem, ne par manējiem!"

"Viss skaidrs. Tad tik siekalojies tālāk un turpini padarīt sevi par apsmieklu," Niks norādīja uz Kolina un Džeroma pusi. "Vismaz viņiem tiek kāds prieciņš."

Nu kāpēc viņam vajadzēja tēlot žēlsirdīgo samarieti, turklāt vēl tieši Helēnas dēļ? Tu labi zini, kādēļ, Nikā ierunājas sīka un ļauna balstiņa. Viņa būtu varējusi tev kaut ko pastāstīt. Piemēram, par pēdējo nakti. Vai ari par savu aiziešanu. Tad tu būtu pavaicājis viņas niķu, vai ne? Un apmierinājis savu ziņkārību.

Niks ar plaukstām saberzēja seju. Cik briesmīgi noguris viņš šodien jutās! Taču tagad vismaz Helēna šķita mazliet saņēmusies viņa savā vietā sēdēja taisni ar aizvērtu muti un dūrēs savilktām plaukstām.

"Nik, kas tu idiņš, vai?" Niku sveicināja Kolins. "Ko tev vajadzēja no Helēnas?"

"Aizveries, Kolin! Viņa neizskatījās sakarīgi, tāpēc ari piegāju pie viņas. Neuzvedies taču kā divpadsmitgadīgais!"

"Sapratu. Kā citādi? Ir kādi jaunumi?"

"Nē." Niks nopētīja Kolinu no galvas līdz kājām. Kolins, protams, nevarēja izskatīties bāls, taču viņa āda bija ieguvusi neveselīgi pelēcīgu nokrāsu.

"Vakar nu gan bija dieniņa," Kolins teica.

"Tā varētu teikt. Un nakts jau ari." Viņš taču varēja izlikties. Izlikties, ka ir piedalījies, nevis kapsētā aiz bailēm gandrīz pietaisījis bikses.

"Jā, nakts," piekrita Kolins. "Graujoši. Es nekad neiedomātos, ka tā notiks. Un tu?"

"Nē, es arī ne." Nu, atklāj kaut dažus sīkumus!

"Un tas vēl bija tikai sākums," Kolins zinīgi apgalvoja, "vari būt drošs."

"Jā. Protams. Diez kas būs tālāk. Kā tu domā?"

Kolins pacēla abas rokas: "Kas es kāds gaišreģis, vai?"

Tas bija bezjēdzīgi. Neko vairāk par miglainiem mājieniem viņš no tā neizspiedīs. Bet varbūt var pamēģināt ar minējumiem?

"Gribētos zināt, kurš ir Helēnas čars," viņš nomurmināja tik klusu, ka neviens, izņemot Kolinu, to nevarēja dzirdēt.

"Tjā, tas ir interesanti. Ne jau visi skraida apkārt ar savu seju, turklāt Helēnas vietā ari es tā nedarītu."

Niks saprata, par ko Kolins runā, un jau atvēra muti, bet aši to atkal aizvēra. Kolins smīnēja.

"Nepārdzīvo! Es zinu, ka tas neesi tu. Viņš spēlē daudz ilgāk. Taču domāju, ka tikai retajam tas pielec." Kolins apklusa, kad viņiem tuvojās Džeroms.

"Spēlmaņu sarunas?" viņš vaicāja.

"Traks esi, vai?" Kolins atcirta. "Domā, ka es nezinu noteikumus?"

"Varētu taču gadīties," Džeroms ņirgdams atkal devās projām. Viņu pavadīja drūms Helēnas skatiens.

"Viņam taisnība," teica Kolins. "Jātur mute. Taču Džeroms pats pirms tam izmuldējās, viņš mums neko nevar piesiet." Viņš pasmaidīja. "Turklāt es tik un tā neizlidošu."

Kad atskanēja zvans uz pirmo stundu, Niks pārskaitīja. Aleksis bija, Dena trūka. Aiša bija, Mišelas trūka. Pamatīgāk aplūkojot, Aiša arī izskatījās sviestaini; lakats bija uzsiets šķībi, un viņa visu laiku mirkšķināja acis.

Džeimijs, protams, bija un arī Emīlija. Nebija Glorijas. Klusais Gregs bija un acīmredzami darīja to pašu, ko Niks: skenēja solu rindas un domās veica piezīmes. Tad, neiejūtīgi pārtraukdama Nika pētniecisko darbību, sākās matemātikas stunda pie Fornerija kunga.

Vienīgais glābiņš kafijas automāts, taču jau pa gabalu Niks redzēja pie tā garu rindu. Fuck! Steidzami vajadzēja kaut ko, kas ļautu pārdzīvot trīs nākamās stundas.

Pie loga stāvēja Džeroms un ar roku pret palodzi saspieda tukšu Red Buli skārdeni. Gudrinieks, nodomāja Niks. Rīt arī Niks iepirks enerģijas dzērienus. Žāvādamies viņš atkrita uz viena no soliem gaitenī. Nikam iešāvās prātā, ka viņš jau sen nebija pavadījis starpbrīdi pilnīgi viens. Džeimijs atkal pļāpāja ar Ēriku Vū; šoreiz vismaz Enu lija nebija kopā ar viņiem. Kolins centās izrādīt savas klusēšanas prasmes un, vērodams pārējos, pastaigājās pa skolas gaiteņiem. Kad Nīks viņu redzēja pēdējoreiz, par Kolina intereses objektu bija kļuvusi meitene no jaunākās klases viņu laikam sauca Laura. Tai rokas bija neliela paciņa.

Niks palūkojās pulkstenī. Vēl piecas minūtes līdz nākamajai stundai tieši tik daudz laika, lai pagūtu aiziet uz tualeti.

Izrādījās, ka tualetē risinājās karsta diskusija. Niks, kura plaukstā |au bija iegūlis durvju rokturis, pakāpās soli atpakaļ.

"…es nedrīkstu, un tu to zini. Liec mani mierā!"

"Bet tas taču nav loģiski! Nokopē vēlreiz, un es vismaz pamēģināšu. Es nevienam neteikšu."

"Es teicu "nē"."

"Tu nu gan esi draņķis! Tas taču nav nekas sevišķs, un tu to labi zini!"

"Tieši tā. Tad kāpēc man tevis dēļ jāpārkāpj noteikumi? Tu skaidri zini, ka viņš atklās. Viņš vienmēr visu atklāj."

Atvērās durvis, un pa tām izmetās zēns, kura vārdu Niks nezināja. Cieši tam pa pēdām sekoja kāds no jaunāko klašu skolniekiem Martins Garibaldi: brilles uz deguna sašķiebušās un seja koši nosarkusi.

"Nu, lūdzu, pagaidi!" viņš sauca un dieba līdzi pirmajam.

Niks noskatījās pakaļ strīdniekiem, kā tie pa gaiteni līkumoja caur skolēniem. Nebija grūti noteikt, kurš no tiem bija spēlētājs un kurš ne: nespēlētāji izskatījās izbrīnīti, savukārt spēlētāji smaidīja un raustīja plecus. Kad Niks novērsās, viņš ieraudzīja, ka tam līdzās stāv Adrians Makvejs un gaida, kad tiks pamanīts.

"Sveiks, Adrian!" Zēna izskats viņu nez kāpēc vienmēr aizkustināja. Dzīve Adrianu bija pamatīgi situsi, un tas bija redzams. Viņam trūka aizsargmūra, krutas fasādes. Ikreiz, satiekot Adrianu, Nikam gribējās sargājoši izplestām rokām nostāties tā priekšā.

"Vai drīkstu tev ko jautāt, Nik?"

"Protams."

"Kas ir tajā DVD, ar ko jūs te visi šurpu turpu maināties?"

Niks ievilka elpu un pateica pirmo, kas iešāvās prātā: "Mēs nemaz visi nemaināmies šurpu turpu."

Tīrā patiesība. Mēs kopējam un izplatām, tas taču ir kaut kas cits, vai ne?

"Ā, nu labi. Bet cilvēki cits citam nodod diskus. Vai vari man pateikt, kas tajos ir?"

"Kāpēc tu jautā tieši man?"

"Es pats nezinu." Adriana lūpu kaktiņi nedaudz pacēlās uz augšu, atdarinot ko lidzigu smaidam. "Ja godīgi, tu neesi pirmais, kam prasu."

"Bet pārējie tev neatbildēja?"

Viņš noliedzoši pašūpoja galvu. "Izskatās, ka arī tu neatbildēsi, vai ne?"

"Es nevaru. Man tiešām žēl. Piedod."

Sveicinādams un jautājoši saraucis uzacis, garām aizmaršēja Kolins. Nē, nodomāja Niks. Es neizmuldēšos. Ak kungs, vai Kolins viņu kontrolēja? Vai turpmāk katra saruna būs iemesls aizdomām par noteikumu pārkāpšanu?

Adrians domīgi aplūkoja savas rokas.

"Jūs visi sakāt, ka nevarat. Tā ir taisnība? Vai jūs vienkārši negribat?"

"Es dzirdēju, ka tev kāds jau ir piedāvājis DVD. Kāpēc neņēmi, ja jau esi tik ziņkārīgs?"

Jautājums aizslaucīja pēdējās smaida paliekas no Adriana sejas. "Tāpēc, ka nevaru. Tā vienkārši ir."

"Kaut gan pat nezini, kas tajā ir? Piedod, šito es nesaprotu."

Pagāja dažas sekundes, līdz Adrians atbildēja. Viņa balss bija klusa.

"Diemžēl nevaru tev to paskaidrot. Stulbi, es zinu. DVD ņemt es nevaru, taču man būtu ļoti svarīgi zināt, kas tajā ir."

Atskanēja zvans uz nākamo stundu. Kāda laime! Ar katru vārdu šī saruna kļuva aizvien nepatīkamāka, un Niks priecājās tikt no tās vaļā ar smaidu un dažām tukšām frāzēm.

Viņš kaut kā izturēja fiziku un psiholoģiju.

"Ko mazais Makvejs no tevis gribēja?" pajautāja Kolins starpbrīdi pirms angļu valodas stundas.

"Neko īpašu," Niks, kārtējo reizi neizskaidrojamā impulsa "sary,at Adrianu" (un, ko tur liegties, arī sevi) vadīts, sameloja. "Viņš līkai gribēja papļāpāt."

Kolins gan skeptiski nošķobījās, tomēr pieņēma šo paskaidro|umu. Vienalga. Nikam nebija pienākums viņam atskaitīties, it īpaši tad, ja tas muļķis izlikās par noteikumu uzraudzītāju.

Emīlija, padzirdējusi pieminam Makveja vārdu, pagriezās un viņu nopētīja. Teju vai nicinoši. Kāpēc tad tā?

Pēkšņi Niks saprata. Protams, Džeimijs būs izstāstījis, ka nu an Niks ir kļuvis par noslēpumainā DVD īpašnieku. Tātad Emīlija varēja izrēķināt, kāpēc viņš vakar tai zvanīja, kā arī to, ka tam nebija nekāda sakara ar Adriana telefona numuru. Fuck! Kāpēc Džeimijam viss jāizmuld?

Vatsona kungs ienāca klasē, iespiedis padusē veselu grēdu grāmatu. Arī viņa skatiens bija pētījošs. Nikam šķita, ka, pārskaitīdams tukšās vietas, skolotājs zinīgi māja ar galvu.

"Kā jums klājas?" viņš pavaicāja un neapmierinājās ar vispārējo un nenoteikto murmināšanu atbildes vietā.

"Manuprāt, trūkst sešu skolēnu. Vai jūs zināt, kāpēc? Arī citās klasēs ir neierasti daudz slimo, bet skolas ārsts apgalvo, ka šobrīd neplosās ne gripa, ne vēdera vīruss."

"Nav ne mazākās nojausmas," noteica Džeroms.

"Taču arī tu pagājušajā nedēļā vienu dienu biji slims, vai ne? Kas tev kaitēja?"

Džeroms pārsteigts klusēja. "Sāpēja galva," brīdi padomājis, viņš atbildēja.

"Galvassāpes. Tā, tā. Vai tagad tās ir pārgājušas?"

"Protams."

"Tad izņemiet grāmatas. Jūs, cerams, esat izlasījuši 18. sonetu "Shall I compare thee to a summer's day…", kā bijām vienojušies."

Visi rakājās pa savām somām. Niks bija aizmirsis apskatīties dzejoli un cerēja, ka Vatsons viņu neizsauks. Šodien ar savu švammīgo galvu viņš nebija spējīgs zibenīgi improvizēt.

Piepeši kā elektriskās strāvas trieciens viņu uzmodināja kliedziens. Un ne tikai viņu, visa klase sarāvās kā no pletnes sitiena.

Aiša bija aizlikusi mutei priekšā trīcošas rokas, pati kļuvusi bāla kā krīts, un šķita, ka meitene tūlīt noģībs.

"Kas noticis?" Vatsona kungs, tikpat pārbijies kā visi pārējie, steidzās pie meitenes. Tas savukārt atmodināja Aišu no sastinguma. Viņa steidzīgi kaut ko izvilka no savas grāmatas lapām un saņurcīja plaukstā.

"Nekas," Aiša ātri noteica. "Man šķita, ka redzu zirnekli. Taču nē, tagad viss ir kārtībā." Raudulīgā balss un aši notrauktā asara liecināja par meliem.

"Parādi, kas tev ir rokā!" Vatsona kungs neļāvās apmānam un turpināja iztaujāšanu.

Aiša mēmi papurināja galvu. Nu jau pār viņas vaigiem ritēja neapturama asaru straume.

"Lūdzu, Aiša. Es gribu tev palīdzēt."

"Nekas taču nav. Es tikai nobijos. Tiešām."

"Parādi!"

"Nevaru."

Vatsona kungs pieprasīdams pastiepa roku un teica: "Tas paliks tikai starp mums. Apsolu."

Taču Aiša neatkāpās no sava "nē".

Vatsona kungs mainīja taktiku, lika Aišu mierā un pievērsās klasei.

"Aiša nevēlas runāt par to, kas viņu nupat tik ļoti satrauca. Bet varbūt kāds no jums to var izdarīt? Jūs viņai ar to palīdzētu, jo Aiša acīmredzot ir spiesta klusēt kaut kādu man nezināmu iemeslu dēļ." Viņš uzlūkoja ikvienu skolēnu klasē. "Mēs esam kolektīvs. Ja kādam ir problēmas, tad mums pārējiem tas nedrīkstētu būt vienaldzīgi."

Sākumā neviens neatbildēja. Klase reti kad bija bijusi tik klusa kā tagad. Vienīgi Aiša šņaukājās. Gregs viņai pasniedza papīra kabatlakatiņu, ko meitene paņēma, uz devēju pat nepalūkojusies.

"Varbūt viņai vienkārši ir mēnešreizes," Rašids minēja.

Šur tur atskanēja smiekli.

Rašids pasmīnēja: "Var taču būt."

Vatsona kungs viņā lūkojās ilgi un neko neteikdams, līdz Rašids novērsa skatienu. Nikam piepeši pielēca, kāpēc pirms angļu valodas stundas dažas meitenes krāsoja lūpas.

"Es nerīkojos gudri, jums jautādams," konstatēja skolotājs. "Tomēr būšu godīgs un pateikšu, ka pielikšu visas pūles, lai atklātu, kāpēc Aiša ir tik nomākta. Un es ļoti ceru, ka pie tā nav vainīgs neviens no jums."

Vatsona kungs apsēdās pie skolotāja galda un atvēra grāmatu.

"Rašid, lūdzu, izlasi 18. sonetu un pēc tam pastāsti mums savu versiju par lasīto. Pēc jau dzirdētās tavas situācijas interpretācijas nevaru vien sagaidīt nākamo."

Pēc stundas beigām Džeimijs sagaidīja Niku pie klases durvim.

"Vai tev ir kāda nojauta, kas noticis Aišai?"

"Nē, kādā sakarā? Es tikpat maz kā tu redzēju, kas viņu pārbiedēja."

"Es nedomāju tā. Es domāju lielākās kopsakarībās. Vai tas ir saistits ar DVD? Ar to spēli?"

"Nav ne jausmas," nomurmināja Niks un gribēja paspraukties Džeimijam garām. Taču tas viņu satvēra aiz piedurknes.

"Te notiek kaut kas dīvains," viņš teica. "Klau, Nik! Vai mēs varam normāli aprunāties? Aiša nav vienīgā, kuru šodien redzēju raudam. Vienai meitenei no septītās bija līdzīgi atrada kaut ko kabatā un bija galīgā autā, bet ne ar vienu par to nerunāja."

"Jā, un kas par to?" Niks atteica. Viņš atsvabināja savu piedurkni no Džeimija grābiena, taču palika stāvam. Kolinu un Rašidu tuvumā nemanīja, troksnis klasē bija gana liels, neviens viņus nenoklausīsies.

"Tu taču nedomā, ka Aiša teica patiesību?" Džeimijs drīzāk izskatījās uzjautrināts nekā apmulsis. "Zirneklis ka tik ne tā! Tu redzēji tikpat labi kā es, ka viņa paslēpa rokā zīmīti."

"Varbūt zirneklis bija uzzīmēts tajā zīmītē," Nīks neveiksmīgi pajokoja, taču pats saprata, cik stulbi tas izklausās, un atrunājās: "Protams, arī es redzēju zīmīti. Bet man nav ne jausmas, par ko tā bija Varbūt kāds draudziņš viņai paziņoja par attiecību pārtraukšanu."

Džeimijs pasmaidīja. "Paklau, patiešām, nu beidz izlikties par muļķi! Jau aptuveni desmit dienas notiek kaut kas dīvains. Kopš apkārt sāka klejot tā spēle. To taču tu būsi pamanījis?"

"Šķiet, ka tev piemetusies vajāšanas mānija."

Džeimijs viņu domīgi uzlūkoja.

"Žēl," viņš teica. "Man vajadzēja vakar pieņemt tavu piedāvājumu un savākt to DVD. Tad man tagad būtu kaut kas, ko parādīt Vatsona kungam."

"Njā, re, kā tev nenoveicās. Bet, zini ko, tev ir nepareizs priekšstats," Niks teica. Spēle ir daudz gudrāka par tevi, Džeimij Koks, un tā bez problēmām tevi apmuļķotu.

Kaut arī daudzu nebija skolā slimības dēļ, ēdnīca bija pilna. Sava garā auguma dēļ un tāpēc, ka šodien prāts nenesās uz pieklājīgām manierēm, Niks piecu minūšu laikā bija dabūjis salātu šķīvi un nedefinējamas šķirnes makaronus. Ko tālāk? Parasti viņš apsēstos blakus Džeimijam vai Kolinam, bet tagad par to nevarēja būt ne runas.

Niks lūkojās apkārt un mazliet sašūpojās ar visu paplāti, pamanījis pie viena no mazākajiem galdiem Emīliju. Viņa pamāja, un viņš bija gatavs visu nomest zemē, lai varētu pamāt pretī, taču tā būtu bijusi tīrā izšķērdība Emīlija nemāja Nikam, bet Ērikam, kurš tajā pašā mirklī mainīja kursu uz viņas galda pusi. Pēc dažām sekundēm abi bija iegrimuši sarunā, it kā tikai nupat to būtu pārtraukuši.

Nika izsalkums nu bija aizmirsts, viņš uzmeta savu paplāti uz tuvākā brīvā galda un blenza uz ēdienu. Skolas rijamais. Vajadzēja uzgāzt Ērikam uz galvas.

"Vai te ir brīvs?"

Universs ienīda Niku Denmoru, tas nu reiz bija skaidrs. Klīrīgi smaidīdama, savu salātu šķīvi un ūdens glāzi uz galda nolika Braina.

"0, spageti!" viņa iesaucās, it kā tādus vēl nekad nebūtu redzējusi. "Labu apetīti!"

Tagad ēdiens tomēr noderēja. Niks varēja ar to piebāzt muti un izvairīties no nepieciešamības atbildēt uz meitenes jautājumiem.

"Kādu jezgu šodien Aiša sacēla! Vai tu redzēji, kas viņai bija rokā?"

Niks papurināja galvu un uzvirpināja uz dakšiņas nākamo makaronu devu. Tās slīka baltā mērcē, kas vāji atgādināja šampinjonu garšu.

"Ai, kāda starpība! Es jau nu gan tādu cirku netaisītu." Braina laikam cerēja uz apstiprinājumu no Nika, taču tas bija pilnībā koncentrējies uz saviem salātiem, kas savukārt burtiski peldēja etiķī.

Kāpēc viņš nevar būt tāds kā Kolins? Kolins uzšņāktu: Vecā, lasies! un viņam būtu miers. Taču Nīks negribēja redzēt aizvainojumu Brainas sejā, kā arī baidījās no paša sliktās sirdsapziņas.

"Hallo! Vai te kāds ir?" Brainas roka kā automašīnas logu tīrītājs vicinājās Nikam gar acīm.

"Jā. Sorry. Ko tu teici?" Kāds gan es esmu nolādēts mīkstais!

"Es tev kaut ko vaicāju," viņa teica, uzsvērdama pēdējo vārdu.

"A, piedod! Es esmu baigi noguris. Ko tu gribēji zināt?"

"Vai tu man neko negribi pateikt?"

Kā, lūdzu? Ko lai viņš gribētu teikt viņai?

"Vai tu runā par to, ka esmu aizmirsis tev pateikt paldies? Par to lietu? Okay, paldies. Esi apmierināta?"

Brainas smaids izdzisa. Viņa atmeta atpakaļ matus un saknieba lūpas.

Kas tad nu? Viņš taču bija turējies pieklājības robežās!

"Es brīnos, kas noticis starp tevi un Džeimiju," pēc pāris klusēšanas sekundēm Braina atsāka sarunu.

"Vai kaut kam jābūt notikušam? Nekas."

Viņa savilka zinīgu seju: "Ak tā! Kā tad, noticēju! Jūs esat salēkušies dēļ… nu tu jau zini, dēļ tās lietas. Vai tā ir?"

Niks neatbildēja, un Braina to uzskatīja par piekrišanu.

"Neņem galvā! Tev draugu pietiek, viņš tev nav vajadzīgs. Džeimijs jau nu galīgi nav nekāds krutais džeks. Redzēji, kas viņam šodien kājās?"

Braina visā nopietnībā ieķiķinājās. Viņa Niku iesaistīja arī visā nopietnibā sarunā par viņa labākā drauga ģērbšanās stilu. Niks uzsvieda dakšiņu uz ļumīgo makaronu paliekām šķīvī un atbīdīja krēslu.

"Es laikam būšu paēdis. Un, ja vēl kādreiz sagribēsi apņirgt Džeimiju, pameklē kādu citu."

"Eu, es taču tikai…"

Turpmāko Niks nedzirdēja, jo bija jau ceļā uz izeju. Vēl jātiek garām Emīlijai, taču tā viņu pat nepamanīja. Atbalstījusi zodu plaukstās un pieliekusi galvu mazliet sāņus, Emīlija klausījās Ērikā, kurš runāja kā uzvilkts.

Jātiek uz mājām, nodomāja Niks. Sitīšu pretiniekus, līdz nokūpēs cietais disks.

Vienīgais šķērslis bija vēl divas mācību stundas pēcpusdienā. Varbūt nobastot? Nikam noreiba galva, iedomājoties, cik tālu jau bija tikuši tie, kuru šodien nebija skolā.

Toties, ja viņš tagad izturētu, varbūt rit varētu atļauties vienu pseidoslimības dienu. Nē, nolādēts, rit jānodod mājasdarbs ķīmijā. Jau rīt!

Labi, tagad vismaz bija skaidrs, kā izmantot pusdienas pārtraukumu. Niks paņēma somu un sameklēja mierīgu vietu pie loga bibliotēkā.

Viņš izvilka no plaukta divas grāmatas un sāka norakstīt, cenšoties pēc iespējas pārveidot teikumus. Nu re! Nebija nemaz tik traki! Jau puslapa. Te vēl varētu pievienot tabulu, lai darbam piešķirtu profesionālāku izskatu.

Niks kopēja un turpināja rakstīt, līdz bija pierakstījis divas lapas. Tas noteikti nebija labs darbs, taču tas bija. Niks apmierināts skatījās pa logu pielijušajā skolas pagalmā, it kā cerēdams tur gūt iedvesmu nākamajām divām lapām, bet ieraudzīja tikai Denu, kura šodien skolā nemaz nebija. Taču nu viņš tur lejā stāvēja, gluži viens. Kāpēc Tamborētājs netupēja pie datora?

Niks vēroja Denu slēpjamies aiz tūju žoga, kas norobežoja skolas pagalmu no autostāvvietas. Viņš kaut ko turēja rokā. Binokli? Ne, fotoaparātu.

Niks samiedza acis, lai labāk redzētu. Dens kaut ko fotografēja autostāvvietā. Muļķīgā kārtā Niks nevarēja saskatīt, ko. To aizsedza skolas labais spārns.

Pēc brīža Dens nolaida fotoaparātu un paskatījās apkārt. Viņš aizstaigāja līdz pagalma vidum un ielūkojās pirmajā stāvā izvietoto klašu logos. Pie viena no logiem viņš apstājās un atkal fotografēja. Pēc tam iegāja skolā, nozuzdams Nika skatienam.

Vislabprātāk Niks būtu pielēcis kājās un noauļojis lejā pa trepēm, lai noķertu Denu un noskaidrotu, ko viņš tur darīja. Vienīgi Dens droši vien neatbildētu.

Taču nevarētu būt pārāk grūti atņemt viņam kameru un uzmest aci pēdējām uzņemtajām fotogrāfijām. Nē, to viņš nedarītu. Nē.

Tā vietā Niks apgrieza otrādi lapu, uz kuras gribēja strādāt tālāk.

DENS, viņš uzrakstīja kreisajā pusē un blakus pievilka vienlīdzības zīmi. Pēc ceturtdaļstundas uz lapas bija parādījies apbrīnojami daudz vienādojumu. Tie gan neatbilda aktuālajai matemātikas vielai, taču bija nesalīdzināmi interesantāki.

Dens = Sapujapu? Nē, Sapujapu ir pārāk jauks. Drizzel? Iespējams. Varbūt arī Blackspell.

ALEKSIS = nav ne jausmas. Varbūt ķirzaka? Gagnars? Vai tumsas elfs. Vulcanos? Varētu būt jebkurš. Viss var gadīties.

KOLINS = Lelants. Bet tad viņš šodien bija pārāk priecīgā noskaņojumā. Jutās neievainojams. Taču kas zina, kas notika naktī. Varbūt tomēr BloodWork? Vai Nurax?

HELĒNA = Aurora? Tad viņa ir beigta. Tirānija? Iespējams. Arwen's Child? Tas būtu smieklīgi.

Džeroms = LordNick? Bet kāpēc?

BRAIŅA = Feniela droši vien, jo ir nesimpātiska govs. Vai Arvven's Child. Vai Tirānija.

AIŠA = droši vien beigta, tāpēc arī tik bēdīga. Aurora?

RAŠIDS = Drizzel? BloodWork? Blackspell? Xohoo?

Sanervozējies Niks nometa zīmuli uz galda. Aiz katra minējuma bija jautājuma zīme. Nebija iespējams viennozīmīgi atšifrēt nevienu čaru. Tikpat labi viņš vēl ne reizi spēlē nebija saticis Kolinu, tāpat kā daudzos kapsētā apglabātos, tāpat kā Iekšējā apļa dalībniekus. Kas, piemēram, bija Beroxar un Wyrdana?

Nē, tam patiešām nebija jēgas. Jābeidz par to lauzīt galvu. Tad jau labāk vēl mazliet pastrādāt, lai pēc tam ar tīru sirdsapziņu varētu ienirt Erebos pasaulē.

Niks paņēma jaunu papīra lapu un turpināja rakstīt, pats īsti nesaprazdams, par ko ir runa. Kad atskanēja zvans uz stundu, viņam jau bija trīsarpus lapas. Tas nebūt nebija slikti, pārējo viņš sastrādās šovakar mājās, un tad atliks tikai ātri visu pārdrukāt uz datora. Gan jau būs labi. Gan jau.

Ar katru jaunu dienu manai realitātei zūd vērtība. Tā ir skaļa un nekārtīga, neparedzama un grūta.

Uz ko ir spējīga realitāte? Padarīt badīgu, izslāpušu, neapmierinātu. Tā izraisa sāpes, tā cīnās ar slimībām, pakļaujas smieklīgiem likumiem. Taču vissvarīgākais ir tas, ka tā ir iznīcīga. Tā vienmēr beidzas ar nāvi.

Nozīmīgas un stipras ir citas lietas: idejas, kaislības, pat neprāts. Viss, kas paceļas pāri saprātam.

Es neatbalstu realitāti. Es tai nepalīdzu. Es ļaujos vilinājumam aizbēgt no pasaules un atdodos nereālās pasaules bezgalībai.

14.

"Es tevi jau gaidīju."

Vēstnesis sēž uz krēsla viesnīcas istabā, kad tur vēlāk pēcpusdienā ierodas Sariuss. Saule ir zemu un met zeltainus starus cauri loga rūtīm.

"Stāsta, ka šodien ir bijusi interesanta diena. Pastāsti man par to, Sarius. Vai notika kas neparasts?"

Vēstnesis atbildē nepieņems "nē", tas nu bija skaidrs.

"Viena meitene, vārdā Aiša, piedzīvoja ko līdzīgu nervu sabrukumam."

"Vai tu zini, kāpēc?"

"Ne īsti. Viņa kaut ko atrada angļu valodas grāmatā un pārbijās. Es neredzēju, kas tas bija."

Atbilde, šķiet, Vēstnesim patīk.

"Vēl kas?"

Tjā, kas vēl?

"Redzēju Denu Smaitu kaut ko pa kluso fotografējam. Kaut ko autostāvvietā."

"Labi. Vai vēl kas?"

Sariuss padomā. Ko gan lai vēl pastāsta?

"Pastāsti man par Ēriku Vū. Vai par Džeimiju Koksu," Vēstnesis viņam palīdz atcerēties.

Viņš jau visu zina, saprot Sariuss. Un pārbauda mani.

"Viņi sarunājās."

"Par ko?"

"Nav ne jausmas."

"Cik žēl."

Vēstnesis ar vijīgu kustību pieceļas no krēsla. Mazajā istabiņā viņš šķiet pārcilvēciski liels. Pie durvīm viņš vēlreiz pagriežas, it kā kaut ko nupat būtu atcerējies.

"Es esmu noraizējies," viņš saka. "Erebos ir ienaidnieki, un viņi kļūst arvien stiprāki. Dažus tu pazīsti, vai ne?"

Sariusa galvā juku jukām jaucas domas. Viņš nestāstīs par Emīliju un Džeimiju, nekādā gadījumā. Varbūt par Ēriku? Nē, labāk ne. Taču kaut kas ir jāsaka, Vēstnesis kļūst nepacietīgs.

"Domāju, ka Vatsona kungam nepatīk Erebos. Viņš neko daudz nezina par šo spēli, taču mēģina iztaujāt cilvēkus."

"Vērtīga norāde. Paldies."

Vēstneša smaids ir gandrīz silts.

"Un nu pasteidzies! Tas, kurš man atnesīs zelta piekūna spalvu, tiks dāsni atalgots."

"Kāda zelta piekūna?" Sariuss grib zināt, bet Vēstnesis jau ir viņam uzgriezis muguru un pamet telpu, vairs ne vārda nebildis.

Sariuss taujā pēc ceļa. Pie maiznieka viņš noskaidro, ka ir jāiet vairāk uz dienvidiem un jāuzmanās no aitām. Galvenais ļaunums šajā pasaulē, nodomā Sariuss. Aitas!

Kāda lūdzēja, kam viņš uzdāvina zelta naudas gabalu, izstāsta, ka jāatrod rozā dzīvžogs. Tas ir grūti un ilgi, bet pēc mazliet vairāk nekā stundas Sariuss beidzot ir ieguvis pietiekami daudz informācijas, lai dotos ceļā cerams, pareizā virzienā. Te kaut kas viņu apstādina; kā parasti, traucē ārpasaule.

Mobilais.

Džeimijs.

Sariuss ignorē zvanu. Viņam ir ko darīt, jātiek laukā no pilsētas. Jācer, ka zobens ir pietiekami stiprs, lai varētu noturēties pret to zelta piekūnu.

Pēc stundas Sariuss jau ir gudrāks. Viņš dodas pilsētas vārtu sarga norādītajā virzienā. Uz dienvidiem. Viņš iet un iet, bet neatrod ne aitas, ne piekūnu. Toties piekūns atrod Sariusu. Pārsteigdams un bez mazākā brīdinājuma viņam no skaidrām debesīm uzbrūk milzīgs zelta putns, mirdzošs kā meteorīts. Sariuss slēpjas, bet izredžu nav: viņš ir klajā laukā, piekūns to sagrābj nagos, paceļ labu gabalu gaisā un tad palaiž vaļā. Sariusa josta kļūst pelēka, pēc tam melna.

Jālien projām, ātri, pirms nav par vēlu. Spalgie plēsīgā putna brēcieni un mokošais ievainojuma troksnis sajaucas kopā. Sariuss sakož zobus vēl taču ir arī dziedinošā dzira, tikai jātiek līdz inventāram, pirms piekūns viņu nogrābj otrreiz.

Taču pretinieks nedod viņam laiku, putns atkal ir uzvirpuļojis gaisā, izskatīdamies kā debesīs palaists pūķis, un ir gatavs nākamajam piķējošam uzbrukumam. Sariuss izvelk zobenu un redz žilbinoši spožo piekūnu, kas brāžas viņam virsū. Nav cerību izturēt nākamo uzbrukumu.

Sadursme ir nikna. Ievainojuma troksnis kļūst neizturams. Tomēr būtiski, ka tas joprojām ir dzirdams, tātad Sariuss vēl ir dzīvs. Tikmēr piekūns gatavojas trešajam uzbrukumam, kas būs pēdējais. Tagadējā stāvoklī Sariusu nogalētu pat oda kodiens.

Nē, lūdzu, lūdzu, nē. Sariuss steidzīgi atver inventāra somu lūk, dziedinošā dzira, ātri, putns vēl tikai ceļas debesīs, varbūt vēl pietiks laika, ātri…

Taču dzira iedarbojas lēni. Josta krāsu atgūst gabaliņu pēc gabaliņa, lēni, lēni noklust skaņa. Tikmēr piekūns ir uzlidojis pietiekami augstu un nomērķē. Kaut arī tam nav jēgas, Sariuss mēģina pielīst tuvāk netālajam kokam, bet putns jau sāk uzbrukumu.

"Vai man viņu apturēt?"

Vēstnesis. Kā allaž, uzradies no nekurienes.

"Jā, lūdzu, ātri!"

Vienreizīgi, Sariuss izdzīvos! Viņš jau zināja, ka uz Vēstnesi var paļauties.

"Taču tev manā labā kaut kas jāizdara."

"Protams, labprāt!"

Sariuss taču piekrita; kāpēc Vēstnesis vēl neaizvāc to dzīvnieku? Tas jau gāžas lejup un ir tik ātrs…

"Vai tu apsoli?"

"Jā! Jā! Jā!"

Vēstnesis gausi paceļ roku, un piekūns strauji pagriežas pa kreisi, vairākkārt savicina spārnus, ceļas augšup un pamazām izgaist Sariusa skatienam.

"Tad nāc līdzi!"

Dziedinošais dzēriens ir pilnībā iedarbojies, krāsa Sariusa jostā gandrīz atgriezusies, un troksnis pārtapis par klusu zumēšanu. Vēstnesis viņu aizved ēnā zem tuvākā koka zariem.

"Jo augstākā līmenī esi, jo grūtākus uzdevumus tev dodu. Tas taču ir skaidrs, vai ne?"

"Jā."

"Šoreiz tas būs Nika Denmora uzdevums. Ja viņš visu izdarīs labi, tu būsi septiņnieks un iekļūsi augstākā līmeņa sabiedrībā."

"Labi."

"Lūk, uzdevums: Nikam Denmoram jāuzaicina uz randiņu Braina Fārnama. Viņam jāparūpējas, lai tā jūtas labi un jauki pavada vakaru. Nikam jāliek noticēt, ka viņam patīk Braina."

Braina? Kāpēc? Kāds tam sakars ar Erebos? Sariuss vilcinās ar atbildi. Viņš nesaprot uzdevuma mērķi, un iztēle viņu pilda ar pretestību. Visi to ievēros. Uzzinās arī Emīlija, jo Braina neklusēs…

"Nu? Kāpēc tu neatbildi?"

"Es neesmu drošs, vai saprotu pareizi. Kāpēc Braina? Kāda tam jēga?"

Šķiet, ka saulei priekšā aiziet mākonis. Pasaule kļūst pelēka.

"Tu nerīkojies gudri, Sarius. Es ienīstu ziņkārību."

"Labi, viss kārtībā," Sariuss steigšus atbild. "Es to izdarīšu. Esmu ar mieru."

"Neatgriezies, pirms nebūsi paveicis uzdevumu."

Tāpat kā iepriekš, kad aizdzina piekūnu, Vēstnesis paceļ roku un pār visu nolaižas tumsa.

Braina! Niks ar rokām saberzēja seju un ievaidējās. Nu kāpēc tā nevarēja būt vismaz Mišela? Vai Glorija? Kāda no jaukajām, neuzkrītošajām. Bet nē, viņam jānoņemas ar Brainu un tās samākslotajām izdarībām.

Ja viņš izpildis prasīto, vairs nekad netiks no viņas vaļa, tas nu bija skaidrs. Turklāt Braina, kā jau parasti, visiem izklačosies, un Emīlija no viņa novērsīsies. Kaut gan, lai novērstos, vispirms ir ļapievēršas.

Niks neziņā blenza melnajā datora ekrānā. Kāda Vēstnesim vajadzība uzdot tik nesakarīgu un apgrūtinošu uzdevumu? Vai tas viņu gribēja sodīt? Vai varbūt pārbaudīt paklausību?

Pieņemsim, ka viņš to tiešām darītu: kā tāds randiņš varētu izvērsties? Sēdēt kafejnīcā un runāt par neko? Ēst burgerus makdonaldā? Sadoties rokās un pastaigāties gar Temzu? Vai Die's pasargi kino, kur Nikam būtu slēgti visi bēgšanas ceļi un viņš zaudētu samaņu Hrainas smaržu mākonī?

Okay kafejnīca un sarunas par neko. Tur vismaz starp viņiem būs galds. Viņš ļaus tai runāt, mās ar galvu un varbūt pat pasmaidīs. Lai tā jūtas labi un jauki pavada vakaru.

Viens līmenis par šīm pūlēm bija pārāk maz, viņš nosprieda un, paņēmis mobilo, pārsteigts konstatēja, ka patiešām ir saglabājis Brainas numuru. Viņš nospieda "zvanīt", bet tūlīt pat atcēla. Negribējās. Pietiks, ja to izdarīs rīt. Kāpēc sacūkot arī šo vakaru?

Varbūt labāk piezvanīt Džeimijam? Kā tad, lai tas viņam atkal piežūžo pilnas ausis ar savām aizdomām par Erebos.

Nē.

Vienīgais, ko viņš patiešām gribēja, bija spēlēt, bet šovakar uz to varēja necerēt. Jau atkal.

Niks pakampa iPod, ielika austiņas un domāja par Emīliju. Randiņš ar viņu, tas tik būtu uzdevums!

Visa tā padarīšana ar Brainu tiktāl bloķēja Nika smadzenes, ka pat ķīmijas mājasdarbs palika kaut kur fonā, un viņš tikai pēc vakariņām atkal par to iedomājās. Niks apsēdās pie datora, pārdrukāja pierakstītās lapas, sameklēja internetā vēl trūkstošo informāciju un dažas bildes un pievienoja failam. Tad viņš visu izprintēja un, par spīti veselajam saprātam, cerēja, ka Gantera kundze viņa kricelējumu novērtēs ar A. Nikam riebās ķīmija.

Un Braina, to nedrīkst aizmirst. Viņam riebās arī Braina. Viņš to uzrunāja nākamajā dienā pēc ķīmijas stundas, iepriekš pārliecinājies, vai pārredzamā tuvumā nav Emīlijas.

"Hei," viņš teica. Sejas muskuļi sāpēja no samocītā smaida. "Gribēju tev ko vaicāt."

Brainas acis pārvērtās divos lielos, zilos, gaidpilnos starmešos. "Jā?" viņa izdvesa.

"Kā tu skaties uz to, ka mēs šodien pēc skolas… satiktos? Mēs varētu, piemēram, aiziet uz kādu kafejnīcu."

"0! Jā, protams. Ārprāts!" Nikam šķita, ka pēdējo vārdu viņa vairāk teica sev, nevis viņam.

"Piemēram uz Cafй Bianco. Varam turp braukt uzreiz pēc skolas," Niks ierosināja.

"Nūū, patiesībā jau es labāk gribētu vēl mājās pārģērbties un tamlīdzīgi."

Ak vai, viņa vēl divas stundas taisījās krāsoties, iespīlēties visšaurākajos un īsākajos svārkos, kādi vien atrodami.

"Vai zini, Braina," Niks teica un paplatināja smaidu līdz ausīm, "manuprāt, tev tas nemaz nav vajadzīgs. Braucam pa taisno. Ja aiziešu mājās," viņš izbolīja acis, "var gadīties, ka nāvīgi noguris iekritīšu gultā un aizmigšu. Es pārāk labi neizguļos pēdējā laikā."

Vai viņa to uztvers kā atkāpšanos? Cerams, ne.

Braina ieķiķinājās un sazvērnieciski piemiedza ar aci. "Domā, ka es izguļos? Pa šo laiku vārds "miegs" man ir kļuvis par svešvārdu."

Viņi vienojās pēc mākslas nodarbības satikties pie metrostacijas. Niks cerēja, ka cilvēku drūzmā viņus neviens nepamanīs.

Pēc trim minūtēm viņš redzēja Brainu iepreti fizikas kabineta durvīm, sparīgi žestikulējot un kaut ko stāstot Glorijai un Sārai. Tas, ko viņa tur klāstīja, būtu bijis skaidrs tāpat arī tad, ja viņa visu laiku neatskatītos uz Niku.

Vēlāk, kad Niks viens pats sēdēja ēdnīcas tālākajā stūrī un bez apetītes stūma sevī tunča sviestmaizi, pie viņa pienāca Džeimijs. Šodien viņi vēl nebija sarunājušies, un ja Niks gribēja būt godīgs pret sevi tā bija galvenokārt viņa vaina. Ķīmijas mājasdarbs un randiņš ar Brainu viņam tik dziļi bija iesēdušies aknās, ka strīd,un ar Džeimiju nepietika spēka.

Taču kurš gan ir teicis, ka bija jānotiek strīdam? Viņi bija seni draugi, un tas, ka kaut kādā jautājumā nesaskan domas, taču nevarēja sagraut draudzību. Tieši to viņš tam taisījās paskaidrot.

Džeimijs bija bāls un izskatījās ļoti nopietns. "Žēl, ka tu vakar neatzvanīji," viņš teica.

"Bija daudz darāmā."

"Jā, kā tad."

"Kā vispār sviežas?" Niks mēģināja novirzīt sarunu uz mierīgākiem ūdeņiem. "Vai ar Darlīnu jau runāji? Tu taču gribēji."

"Nē. Nik, es gribu tev kaut ko parādīt."

Parādīt? Tas izklausījās labi. Nešķita, ka Džeimijs jau atkal taisītos viņu atrunāt no spēlēšanas.

"Okay. Kas tas ir?"

No aizmugurējās bikšu kabatas Džeimijs izvilka uz pusēm pārlocītu papīra lapu un iespieda Nikam rokās. "Vakar es to atradu iespiestu starp sava divriteņa bagāžnieka spieķiem."

Niks atlocīja papīru, un pirmajā mirklī viņam šķita, ka piedzīvo dйjа vu. Uz lapiņas bija uzzīmēts kapakmens, ne pārāk talantīgi, tomēr saprast varēja. Uzraksts uz kapakmens vēstīja:

Džeimijs Gordons Kokss,

miris ziņkārības un nevēlamas iejaukšanās dēļ.

Lai dus mierā.

Blakus burtiem autors bija piezīmējis asinis lielas lāses, kas ritēja lejup pa kapakmeni.

"Stulbs joks," Niks teica. "Vai nojaut, no kurienes tas uzradies?"

"Nē. Iedomājos, ka tu šo jomu labāk pārzini."

Niks netaisījās ļauties Džeimija provokācijām. "Rokrakstu es nepazīstu, es pat nevaru pateikt, vai to ir rakstījusi meitene vai…"

"Tie ir draudi, vai tu nesaproti?" Džeimijs viņu pārtrauca. "Nāves draudi, turklāt ļoti tieši. Man tiek norādīts neiejaukties un turēties pa gabalu no spēles, citādi…" Un viņš ar plaukstas malu novilka gar kaklu, attēlojot "galvu nost" kustību.

"Tu taču to netaisies ņemt nopietni?" Niks jautāja. "Tas ir tizls joks! Kurš gan tevi varētu gribēt nogalināt?"

Džeimijs paraustīja plecus. Viņš izskatījās gluži nomocīts.

"Kur vispār ir teikts, ka tam ir sakars ar… nu, tu jau zini, ar ko? Par to tu nemaz nevari būt drošs."

Stulbākais bija tas, ka Niks pats par to bija ļoti drošs. Apšaubāmās kvalitātes mākslas darbu neapšaubāmi bija radījis kāds, kurš kaut reizi bija veicis naksnīgu pastaigu pa Erebos kapsētu.

"Es taču neesmu idiots," nošņaukājās Džeimijs. "Par ko gan te, lūdzu, vēl varētu būt runa? Kā tev šķiet, kāda "nevēlama iejaukšanās" ar to ir domāta? Vai mana sūdzība skolas virtuvē par sāls trūkumu makaronu vārāmajā ūdenī?"

"Okay, bet tu taču netaisies to uztvert nopietni? Tās ir muļķības, ne vairāk! Kāds tevi grib nobiedēt, un tu patiešām ļaujies iebiedēties. Vecais, nevajag! Godīgi!"

Džeimijs ilgi viņā lūkojās, pirms atkal kaut ko bilda.

"Tad kas notika ar Aišu? Kāpēc viņa tā kliedza? Un meitene no septītās klases Zoije? Kas bija ar viņu?"

"Nav ne jausmas. Paprasi pašām."

Džeimijs rūgti pasmaidīja. "To jau es izdarīju. Es ar abām runāju un prasīju, no kā viņas tā pārbijās. Un tagad uzmini: viņas neko neatklāj. Mēmas kā zivis."

"Varbūt viņas jau sen ir sapratušas, ka kāds atļāvies muļķīgu joku."

"Nē, viņas baidās. Es vakar atklāju divus cilvēkus, kuri ir izlidojuši no spēles. Arī viņi nerunā, vismaz pagaidām vēl ne. Taču, manuprāt, viens apsver. Varbūt viņš aizies pie Vatsona kunga, vismaz es to ieteicu."

Nestāsti man, domāja Niks, lūdzu, klusē! Citādi ko es iesākšu, ja Vēstnesis man prasīs par tevi?

Niks uztraucies palūkojās apkārt vai viņus kāds nenoklausī jās? Nē, tuvākie galdiņi nebija aizņemti, un tie, kuri sēdēja tālāk, bija iegrimuši paši savās sarunās.

"Tu redzi? Tev pašam jau ir piemetusies vajāšanas mānija!" iesaucās Džeimijs. "Kāpēc? Paskaidro man!"

"Klusāk!" pašam negribot Niks nošņāca. "Man nav nekādas mānijas. Tu to vienkārši nesaproti. Tas ir ļoti sarežģīti un nenormāli aizraujoši, bet ir vienkārši salaist visu dēli, un tad būtu baigi žēl. Tāpēc var gadīties, ka daži cilvēki reaģē pārspīlēti, ja kāds viņiem grib izjaukt izklaidi."

"Izklaidi?" nočukstēja Džeimijs un pabāza Nikam zem deguna zīmējumu. "Tā ir izklaide?" Tad viņš atkal salocīja lapiņu un iebāza bikšu kabatā. "Es to iedošu Vatsona kungam. Kopš atgadījuma ar Aišu viņš ir ļoti norūpējies un jau runāja ar vairākiem skolēniem. Viņš gatavojas sazināties arī ar vecākiem. Varbūt šis mēsls var kaut ko palīdzēt. Varbūt viņš pazīs rokrakstu."

"Nepārspīlē taču!"

Kāpēc Džeimijs nesaprata, ka tā ir tikai spēle? Tāpēc jau tā bija tik fascinējoša, ka reizēm šķērsoja virtuālās robežas un ienāca realitātē. Bet neviens spēlētājs taču viņam tāpēc neko sliktu nedarīs.

"Gribu zināt, vai varu ar tevi rēķināties, ja konflikts saasināsies," Džeimijs teica. "Vai mēs vēl esam draugi?"

"Skaidrs, ka mēs esam draugi. Bet šitā panikošana viena vai divu idiņu rakstītu pseidodraudu vēstuļu dēļ ir smieklīga. Vari man ticēt. Ja iedosi zīmīti Vatsona kungam, viņš visu nevajadzīgi pārspīlēs un būs vēl sliktāk."

Džeimijs uzsita pa savu bikšu kabatu. "Ja tas sliktums trāpīs īstajiem cilvēkiem, tad būs tikai okay," viņš teica un piecēlās. Pirms aiziešanas Džeimijs vēlreiz paliecās uz Nika pusi. "Varbūt tu tomēr labāk gribētu izstāties? Pārtrauc! Intuīcija man saka, ka tur nekas labs nebūs."

Niks noraidoši papurināja galvu. "Tu ap šo… lietu taisi lielāku teātri, nekā nepieciešams. Tas man sagādā prieku, tas ir piedzīvojums, saproti?"

"Bet tu pat nevari skaidri un gaiši pateikt, ka runa ir par spēli!"

Niks nikni, neko neteicis, raudzijās Džeimijā. Ko gan tas varēja zināt par noteikumiem un viens no tiem bija klusēšana! Ja Džeimijs būtu no viņa paņēmis Erebos un kaut mazliet paspēlējis, arī viņš būtu sajūsmā.

"Ari Emilija priecātos, ja tu pārstātu. Viņa pati tā teica."

"Lai Emilija turpina rūpēties par Ēriku," Nikam paspruka, "un nejaucas manās darīšanās."

Džeimijs skaļi nopūtās. "Fuck, Nik!" viņš pateica, pagriezās un aizgāja.

15

Cafe Bianco aizņemti bija tikai tris galdiņi. Pazīstamas sejas nemanīja, un Niks atviegloti uzelpoja. Kopīgais brauciens ar metro bija bijis gana nogurdinošs Braina bija runājusi neapstādamās. Tagad viņi kaut ko iedzers, Niks samaksās par Brainas kolu, un tad uz mājām, lai nākamajā cīņā piedalītos jau septiņnieka statusā.

"…vakar gandrīz bija nervu sabrukums. Es domāju, ka viņa kādā cīņā ir dabūjusi pamatīgi trūkties."

Par ko viņa runāja? Niks pārjautāja un saņēma svelmaini pārmetošu skatienu.

"Vai tad tu neklausies? Zoije, tā resnā no septītās klases. Viņa tā kauca, ka puņķi bija izsmērēti pa visu seju." Braina pretīgumā sašķobījās. "Tad Kolins viņai kaut ko iečukstēja ausi un bija miers."

Šķita, ka Kolins savu degunu bija paguvis iebāzt visur.

Pasūtījumu pieņēma viesmīle ar trim pīrsingiem lūpā. Nikam par pārsteigumu, Braina vēlējās alu.

"Man garšo alus, tev ne?" viņa dūdoja.

"Hm," lūkodamies projām, Niks nenoteikti nokremšļojās. Cik ilgi viņam šeit jāsēž, lai Vēstnesis to uzskatītu par pilnvērtīgu randiņu? Ar piecām varonīgi pieveiktajām minūtēm laikam bija par maz. Nolādēts!

"Kolins ir kjыtijs," Braina teica uzspēlēti domīgi, "gandrīz neatpaliek no tevis, Nik."

Nikam izspruka nikna nopūta, ko viņš nekavējoties centās izlīdzināt ar platu smaidu. Viņai bija jājūtas labi, tāda bija noruna. Bet vajadzētu pamēģināt, vai Braina jutās labi, ja runāja arī par slidenākiem tematiem.

Niks vēlreiz pārbaudīja, vai starp kafejnīcas apmeklētājiem nebija parādījies kāds paziņa. Nē. Tātad jāmēģina.

"Es patiešām gribētu uzzināt," viņš lēni iesāka, "ar kādu vārdu spēlē Kolins. Vai ir kāda nojausma?"

"0, Nik," Braina atbildēja un uzlika uz viņa rokas karsti mitru plaukstu. "Šādām spēlītēm es neesmu pietiekami dumja."

"Ko tu ar to gribi teikt?"

"Es nepārkāpšu noteikumus. Tas vienmēr atklājas, un tad ir baigie sūdi. Tu pats zini."

Niks noturējās pretī impulsam atvilkt roku.

"Te taču mūs neviens nedzird."

"Nekad jau nevar zināt."

Tika atnesti pasūtītie dzērieni, un Niks varēja neuzkrītoši pārvietot rokas tālāk no Brainas.

"Kā tu to domā tad ir baigie sūdi? Izlido no spēles? Tie, protams, ir sūdi, tomēr…"

"Vai tu jau esi redzējis, kā novāc nodevējus?" Braina pārtrauca Niku pusvārdā. "Es redzēju. Viņi to savāca un… sodīja ar nāvi. Tā notiek ar visiem, kuri cīnās Ortolana pusē."

Braina sūca savu alu, neizlaizdama Niku no acīm, Nika skatiens tikmēr grima kolas glāzes dziļumos.

"Vai tu zini, kas ir Ortolans?" viņš jautāja. "Par to taču mēs drīkstam runāt, vai ne?"

"Vai tu šeit redzi ugunskuru?"

Acīmredzot viņa bija traka. "Ugunskuru? Par ko tu runā?"

Atbildes vietā Braina izvilka no somas saņurcītu lapeli. "Noteikumus es lielākoties nēsāju sev līdzi. Redzi, te ir rakstīts: ar spēlētājiem tu drīksti sarunāties spēles laikā pie ugunskura."

Viņa paņēma šķiltavas un uzšķīla liesmiņu. "Tagad mums jāspēlē," Braina čukstēja un ar pirkstu vilka līniju pār Nika plaukstas virspusi. Sajūta bija patīkama, ja vien pacentās aizmirst, ka to izraisīja Braina. Viņš aizvēra acis.

"Es varētu iedomāties, ka Ortolans ir burvis," Braina dvesa kaut kur Nika auss tuvumā. "Vai pūķis ar trim galvām. Katrā ziņā viņš ir varens. Iekšējā apļa spēlētāji saņem īpašu apmācību, lai vēlāk varēt u viņam stāties pretī."

Ja ne Brainas harēma smaržas, Niks būtu varējis iztēloties, ka viņa roku glāsta Emilija. ŠI doma sāpēja, jo lika atcerēties Emīliju un Ēriku, kurš tai visur vilkās nopakaļ. Niks atvēra acis. Šķiltavas liesma joprojām dega, un viņā ilgpilni lūkojās Braina. Nē, es tevi neskūpstīšu.

"Labi, tad ļausimies pārsteigumiem," viņš skaļi teica un paņēma savu glāzi.

Braina šķita uz mirkli zaudējam drosmi, tomēr tūlīt pat saņēmās un turpināja:

"Kas tad Džeimijam lēcies? Šodien rādīja tādu ģīmi… Nūjā, viņa feiss jau arī citreiz neizskatās īpaši iepriecinoši, nu, bet šodien…" Braina šķelmīgi lūkojās Nikā. "Vai viņš tev izstāstīja, kas noticis?"

"Nē."

"A, un es domāju, ka jūs esat ļoti tuvi. Tad jau tā nemaz nav? Tas man patīk. Viņš ir tik kaitinošs."

Viņai jājūtas labi, pie sevis atkārtoja Niks. Jājūtas labi! Šitai stulbajai govij!

"Turklāt Džeimijs nespēlē. Vai esi pamanījis, ka viņš pastāvīgi satusē ar Ēriku? Kolins Džeimiju sauc par "suši". Es jau Kolinam paskaidroju, ka "suši" tas taču ir japāniski, bet viņam šķiet nenormāli smieklīgi. Izskatās, ka Ēriks tagad ir kopā ar Emīliju, to garlaicīgo kazu. Godīgi, ari Kolins saka, ka vēl neesot redzējis otru tādu tūļu kā viņa. Nekad ne muti nepaver un izskatās tā, it kā nupat būtu zaudējusi mīļāko jūrascūciņu," Braina skaļi iesmējās. Jājūtas labi, viņai jājūtas labi.

"Ta laikam ir gaumes lieta, ko uzskatīt par tūļu un ko ne," Niks atteica un piespieda sevi pasmaidīt. "Kolinam un man parasti patīk ļoti atšķirīgas meitenes."

Šoreiz Braina palika atbildi parādā. Niks nosprieda, ka viņa bija sapratusi zemtekstu, taču nespēja par to raizēties. Viņam grūti nācās sagremot informāciju, ka Ēriks un Emīlija esot pāris. Vai tā tiešām bija? Jā tā, tad kā Braina to zināja? Cik stulbi, ka viņš tai nevarēja pajautāt. Cik stulbi, ka viņš bija mēģinājis Emīlijai iebarot Erebos. Kaut kāds izmisums!

"Nez vai mēs tagad nenokavējam kaut ko svarīgu," Niks nomurmināja, kad klusēšana sāka kļūt nepatīkama.

"Vienmēr ir kaut kas svarīgs," Braina noteica. "Vienalga, kad tu sāc vai beidz, jebkurā gadījumā tu kaut ko nokavē. Ari mani tas uztrauc. Cerams, ka tieši tagad netiek pasludināts termiņš nākamajām Arēnas cīņām."

"Vai iepriekšējā reizē tu piedalījies?"

Braina savilka lūpas tūtiņā. "Vai tu gadījumā nemēģini mani provocēt, lai pēc tam nosūdzētu? Noteikumus tu zini. Ja es tev pateiktu, ka tur biju, cīnījos divas reizes un ieguvu vienu līmeni, tad taču nebūtu īpaši grūti izdomāt, kas es esmu. Vai arī kas es neesmu. Vēstnesis man visu paskaidroja. Viņš jokus nesaprot."

"Jā, jā, ir jau labi."

"Vai tu vispār priecājies, ka es tev iedevu Erebos?" viņa vaicāja, nepaceldama acis uz Niku.

"Protams! Skaidrs! Tas ir satriecoši!"

Uzsvērti lēni Braina atglauda aiz auss matu šķipsnu. "Vai tev tā reizēm nešķiet baiga?"

Velnišķīgi baiga. "O, ir okay. Tā jau laikam jābūt, es domāju."

"Jā." Viņa grozīja plaukstās glāzi pa labi, pa kreisi un atkal pa labi. "Es tikai ļoti gribētu zināt, kā tā spēj lasīt manas domas."

Lasīt domas tas bija pārspīlēti, prātoja Niks, braucot ar metro uz mājām. Braina izkāpa iepriekšējā pieturā, protams, nepalaizdama garām izdevību pirms tam piekļauties un uzspiest viņam buču gandrīz uz pašām lūpām.

Spēle noteikti nespēja lasīt domas. Vismaz ne visas. Izņemot neaptveramo faktu, ka tā viņam par uzticību bija uzdāvinājusi Hell Froze krekliņu. Un bija runājusi par Emīliju, kaut gan iepriekš Niks par meiteni nebija bildis ne vārda.

Vagona durvis šņākdamas atvērās, un Niks izkāpa. Ārā krēsloja; cerams, ka mājās jau būs pagatavotas vakariņas. Niks nevarēja atjauties ilgi gaidīt uz ēdienu, jo nu jau viņš pārāk ilgi bija bijis prom no Erebos.

"Septiņnieks, Sarius! T\i izpildīji manu uzdevumu. Lūk, tava alga."

Vēstnesis pastiepj pirkstu pret vienu no tumšajām velvēm. Tās atgādina pagrabu krogā "Pēdējais šņāpiens", bet ir šaurākas un i/skatās tā, it kā jau daudzus gadus te neviens nebūtu spēris savu kāju. Mūra izliekumi ir zirnekju tiklu pieausti, visos kaktos aug \ikas, zaļganas sēnes.

Vēstneša norādītajā vietā Sariuss atrod jaunu zobenu un stulmeņus ar metāla purngaliem. Zobens zeltaini zvīļo; Sariusam gandrīz šķiet, ka no tā izstaro gaisma.

"Paldies."

"Es pateicos tev. Vai ir kādi jaunumi, ko vēlies man pavēstīt?"

Sariuss vilcinās. Par Džeimija plāniem ar skolotāju Vatsonu viņš nekādā gadījumā netaisās stāstīt. Vai pieminēt draudu vēstuli ar kapakmeni? Labāk ne. Sariuss no atmiņu dzīlēm izvelk kaut ko, ko viņam ir stāstījis kā Džeimijs, tā arī Braina.

"Šķiet, ka nesen kāda meitene, vārdā Zoije, cieta nervu sabrukumu, bet es neko daudz no tā visa neredzēju."

"Mani vairāk interesē, ar ko nodarbojas Ēriks Vū," saka Vēstnesis. "Es priecātos, jau tu vairāk uzmanības pievērstu viņa rīcībai. No tā, ko esmu noskaidrojis, saprotu, ka viņš nav mums labvēlīgi noskaņots. Un tagad ej!"

Divēju domu vadīts, Nīks dodas ārā no pagraba pa caurulei līdzīgu eju. Viņam nav ne mazākā prieka novērot, kā Ēriks lipinās klāt Emīlijai. Ko vēl ne! Viņš bija uz randiņu ar Brainu, tas jau bija gana briesmīgi.

Tumšais gaitenis kļūst plašāks un beidzas ar lāpu apgaismotu sienu un vārtiem. Vārti ir vajā.

Beidzot, nodomā Sariuss un tajā pašā brīdī paliek stāvam kā pienaglots.

Siena! Sariuss sper pāris soļu atpakaļ, lai pārliecinātos. Nē, viņš nekļūdās.

Kāds pa visu sienu ir uzzīmējis gleznu. Tā atgādina senus sienu gleznojumus, kādi nereti ir redzami baznīcās: freskas. Bildē ir atainoti divi. Viņi sēž pie galda, galvas kopā salikuši. Meitenei vienā rokā ir aizdedzinātas šķiltavas, otra ir uzlikta uz pretimsēdošā puiša rokas. Viņš ir liela auguma, garie mati sasieti astē, kas vilnī pāri mugurai…

Kāds ir fotografējis. Citādi tas nav iespējams, domā Sariuss. Un mēs izskatāmies pēc pārīša.

Viņš novēršas un izklūp cauri vārtiem. Sariuss dīvainā kārtā jūtas izģērbts un apdraudēts. Kaut gan tā ir tikai bilde. Taču kaut kas viņā raisa aizdomas, ka šī bilde izmērā 1:1 kādudien varētu karāties pie skolas sienas.

"LordNick ir atradis vēlmju kristālu."

"Super! Vai viņš jau teica, ko ar to iesāks?"

"Protams, ne, nav jau muļķis."

Bariņā ap ugunskuru ir tikai pazīstamas sejas: Drizzel, Feniela, Blackspell, Sapujapu, Nurax un kā tāds goda viesis nedaudz atstatu no pārējiem BloodWork. Rubīnsarkanais gredzens iekārts ķēdē ap kaklu un jau pa gabalu apliecina tā īpašnieka piederību Iekšējam aplim.

Vakara mijkrēslis iekrāso sārti zilas joslas gar horizontu; vēl mazliet, un satumsīs. Sariuss apsēžas kopā ar visiem pie ugunskura un pamana divus jaunos. Šerola ir tumsas elfa un vieninieks, bet Bracco ķirzakcilvēks un divnieks. Viņi cenšas neizcelties, kamēr Drizzel und Blackspell ir iegrimuši savā vampīriskajā diskusijā.

"Es gan zinātu, kur likt vēlmju kristālu. Divi iepriekšējie, ko atradu, bija zelta vērti," plātās Blackspell.

"Aizveries," viņu pārtrauc BloodWork, "mums te ir iesācēji, kam pašiem jāizdara savas atklāsmes, bet jūsu smadzeņu skalošana tos tikai samulsinās. Skaidrs?"

"Skaidrs. Kopš kura laika tu esi kļuvis tik gādīgs, Blood?"

"Nav tava darīšana," atcērt milzīgais barbars. Viņam galvā ir jauna ķivere, kas aizsedz seju līdz pat degunam. Tās ieslīpās acu atveres viņam liek izskatīties vēl dēmoniskāk nekā citkārt.

"Vienkārši dariet, kā es jums saku. Tāpat jau ir pārāk daudz runu. Vēstnesis nav apmierināts."

"Ak, Vēstnesis nav apmierināts," ķēmojas Blackspell. "Es viņa vietā ari nebūtu tāds dzeltenacains kaulu kambaris."

BloodVVork mazliet paceļas un ķer pēc savas āvas, taču tad pārdomā.

"Es jau zinu dažus idiotus, kuri nepārtraukti izmuldas, tagad pazīstu vēl vienu."

"Ak, kā es nobijos," saka Blackspell.

Šī saruna Sariusam krīt uz nerviem gluži tāpat kā fakts, ka visi, i/.ņemot viņu, jau kaut reizi ir atraduši vēlmju kristālu.

"Vai jau ir dots kāds uzdevums? Vai arī mēs te tāpat vien nikstam?"

"Beidzot kāds ar pareizu attieksmi," atzīst BloodVVork.

"Mēs gaidām ziņu. Ilgi jau vairs nebūs jāgaida."

Taču ziņas kā nav, tā nav. Tās vietā no krūmiem izbrāžas līdz zobiem apbruņoti orki. Viņu pusē ir skaitliskais pārsvars un pārsteiguma moments. Sariuss pielec kājās un vicina virs galvas savu zelta zobenu. Viņš noslaktē trīs orkus, pats negūdams ne mazāko skrambiņu. BloodVVork ārdās kā traks un sadala savus pretiniekus pa sastāvdaļām. Drizzel izmanto jaunapgūto uguns pārvaldīšanas māku. Pagalam neveicas vienam no jaunajiem, Bracco: viņš ar pamatigi asiņojošu brūci galvā guļ zemē un nekustas.

Sariusa zobena asmens dzied, kad viņš to vicina. Cīņa vēl nekad nav sagādājusi tādu baudu kā tagad. Kopš kļuvis par septiņnieku, viņš jūtas stiprāks, prasmīgāks un veiklāks. īsti svētki!

Līdz cīņas beigu pasludināšanai Sariuss pagūst piebeigt sešus orkus, pats palikdams pilnīgi neskarts. Vēl nekad tā nav bijis! Uz to apmierināti norāda arī Vēstnesis, kurš parādās, tiklīdz cīņa ir galā.

"Sarius, esi sevi pierādījis! Apbalvoju tevi ar 50 zelta gabaliem."

Arī pārējie dabū, ko nu kurš. Bracco, noasiņojošā ķirzaka, velkas pāri orku līķiem pie Vēstneša, kurš to uzceļ zirgā.

"Tie, kuriem spēki vēl nav galā, lai dodas meklēt izbēgušās aitas," nokomandē Vēstnesis. "Mums jau ir četri beigti aitkopji."

Izskanot šiem vārdiem, viņš pamudina zirgu un aizauļo projām. Bracco zvārojas sedlos viņam aizmugurē.

"Es iešu meklēt aitas," paziņo Sariuss.

"Es arī."

"Es ari."

Viņam piebiedrojas Sapujapu un Nurax, abi sešnieki. Tātad viņi kopš Arēnas cīņām katrs ieguvuši vēl pa līmenim klāt, tomēr Sariuss joprojām ir par tiem pārāks.

Ne vārda neteikdams, pie viņiem pieslāj ari Drizzel, bāls un galvas tiesu par Sariusu garāks vampīrs.

"BloodVVork, vai tu piedalies?" Sariuss vaicā, jo barbars pat nepakustas, tikai mēmi blenž ugunskura liesmās.

"Blood?"

"Liec viņu mierā," saka Drizzel, "droši vien iesnaudies."

Viņi dodas pāri viršu laukiem. Saule jau ir gabalā, un redzamība kļūst aizvien sliktāka, tomēr ceļā negadās gandrīz nekādi šķēršļi un bariņš ātri virzās uz priekšu. Sariuss labprāt aprunātos ar pārējiem, piemēram, par to, kas gan tas ir par uzdevumu aitu meklēšana! Taču nav ugunskura nav sarunu. Atmiņā uzplaiksna šķiltavu uguntiņa, likdama nepatikā noskurināties.

Tagad viņi skrien gar gaiši rozā ziedos saplaukušu dzīvžogu. Krāsu, par spīti tumsai, var labi saskatīt. Taču, pirms Sariuss to pienācīgi sāk apbrīnot, viņš ierauga ko citu, kas karājas dzīvžogā un liek aizmirst par ziediem.

Līķis!

It kā būtu dota nedzirdama komanda, cīnītāju grupa paliek stāvam. Tikai tagad Sariuss pamana, ka viņiem ir sekojuši arī Feniela un Blackspell. Tātad viņu ir vismaz seši, un tas, uzlūkojot briesmīgi apskādēto līķi, sniedz kaut nelielu mierinājumu.

Mirušais karājas tā, it kā būtu tur nolikts kaltēšanai. Kāds viņu ir apgrauzis, nē, teju vai pilnībā aprijis. Uz kauliem gandrīz vairs nav gaļas. Zemē mētājas līks gana spieķis.

Te nu mums ir viens no nogalinātajiem aitu ganiem, nodomā Sariuss un pamana arī pirmo aitu: zem nokaltuša koka ganās spēcīgs dzīvnieks ar netīri baltu vilnu.

Pieredze Sariusam ir mācījusi, ka dot priekšroku citiem ir stulbi. Viņa aita viņa laupījums. Viņš aitu noķers, ja tā vēlas Vēstnesis. Tikai nekur nemana nožogotas ganības, kur to pēc tam iedzīt.

Aita vienā mierā turpina ganīties, kamēr Sariuss, izmantodams tumsas aizsegu, lavās tai klāt. Tumsa tas ir labi, tas procesu vienkāršo. Pienācis tuvāk, viņš pamana ko neparastu… aitas vilnu saraibinājuši sarkani un brūni plankumi kā svaigas un sakaltušas asinis. Droši vien tās ir gana asinis, Sariuss nodomā, bet pa īstam to saprot tikai tad, kad aita, viņu pamanījusi, paceļ galvu.

Tā izskatās kā no šausmīga murga. Aitas purns ir plats un izvirzīts uz priekšu. Dzīvnieks paver lūpas, atsedzot adatveida tērauda zobus, garus kā steika naži. Tagad aita izskatās kā haizivs pirms uzbrukuma.

Sariuss nav sagatavojies cīnīties ar aitu, pat zobenu nav izvilcis. To viņš dara tagad, kamēr aita skrien viņa virzienā. Starp dzīvnieka zobiem Sariuss pamana gabalu no gana mēteļa.

Pirmais zobena cirtiens netrāpa aita ir izdarījusi asu pagriezienu un kampj pēc Sariusa kreisās rokas. Nolādēts, viņš ir aizmirsis noņemt no pleciem vairogu! Tagad visa kreisā puse ir nepiesegta.

Aiz muguras Sariuss dzird pirmās zobenu cirtienu skaņas un žvinkstēšanu, kādu vēzējoties rada Sapujapu cirvis. Acīmredzot ir parādījušās arī pārējās aitas, bet Sariusam nav laika atskatīties. Viņa paša šausmu aita prasa absolūtu koncentrēšanos. Tā ir nenormāli ātra. Viņas žoklis ir tik biedējošs, ka Sariuss nespēj no tā novērst skatienu. Beidzot zobens sasniedz mērķi, taču skar tikai vilnu. Aita atkal uzbrūk Sariusa neaizsargātajai kreisajai pusei. Viņš aizstāvas, cērt ar zobenu un trāpa pa aitas ausi, kas sāk asiņot. Taču Sariuss pamana, ka nespēj sakopot domas. Skorpioni, orki, troļļi neviens viņu tik ļoti nebija mulsinājis kā šī dīvainā aita. Tā atkal uzbrūk. Asinis rit no ievainotās auss pāri purnam un iekrāso sarkanus tērauda zobus.

Tāpēc, ka Sariuss šo aitu vairs negrib redzēt, tāpēc, ka viņš no tās vienkārši grib tikt vaļā, un cerot, ka aita nesekos viņam līdzi arī sapņos, Sariuss atmet jebkādu stratēģiju. Viņš pagriežas, skrien preti dzīvniekam un iedur tam krūtīs zobenu; asie zobi gandrīz trāpa Sariusam gurnā. Viņš izvelk zobenu un triec to atpakaļ aitas ķermenī, tad vēl un vēlreiz. Klusa dziedāšana ausīs atgādina, ka viņš ir ievainots, kaut arī tikai nedaudz.

Aita zvārojas, bet nemirst. Jo tā nav nekāda aita, saprot Sariuss, bet monstrs, elles izdzimums, dēmons. Viņš paceļ zobenu, cik augstu vien iespējams, un ietriec to dzīvnieka mugurā. Ir nepieciešami trīs zvēlieni, līdz galva aizripo zālē.

Sariusam ir slikti. Viņš vēlētos, kaut līķis bez pēdām nogrimtu zemē. Taču tam apkārt zemē pamazām sūcas asinis. Tās ir arī uz zobena zeltainā asmeņa. Asinis un aitas vilna. Viņu pārņem nākamais nelabuma vilnis, un, it kā šādi to varētu novērst, Sariuss no visa spēka sāk dauzīt aitas ķermeni, gribēdams, lai tas izgaist.

Kad Sariuss beidzot met mieru, viņš to pamana. Zaļš mirdzums kaut kur starp sasistā pretinieka ribām. Viņš pārvar pretīgumu un pieliecas, iebāž roku ķermenī un izvelk palielu akmeni, kas izstaro gaismu. Beidzot.

Sariuss zibenīgi palūkojas apkārt. Ne jau meklēdams nākamo aitu, bet gan pārbaudīdams, vai pārējie kaujinieki nav to manījuši. Taču ne. Viņi joprojām iesaistīti cīniņā. Sariuss ātri noslēpj guvumu savā inventāra somā. Triumfs par atradumu dzēš pēdējās pretīguma paliekas.

Arī Drizzel ir pabeidzis cīņu. Viņš sistemātiski sadala savu aitu gabalos. Veltīgi, gandarīts konstatē Sariuss.

Blackspell un Nurax joprojām cīnās ar vienu pretinieku uz abiem. Tikmēr Sapujapu, veikli rīkodamies ar savu garkātaino cirvi, mēģina viens pats tikt galā ar piķa melnu aitu.

Aiz viņa zemē nekustīgi guļ tumsas elfa. Feniela. Beidzot ari tev ir ticis, izsmējīgi nodomā Sariuss. Tā notiek, ja visur lien pa priekšu.

Fenielas auduma jostā sārtums ir manāms ne vairāk kā viena dzīpara platumā. Ievainojuma troksnim jābūt nāvējošam.

Uz mirkli Sariuss iedomājas par savu dziedināšanas prasmi, ko viņš nekādā ziņā netaisās izmantot sugas māsas labā. Sapujapu gan, lam viņš palīdzētu. Varbūt. Bet ne jau šai stulbajai zosij.

Sariuss aizgriežas, vēro Drizzel un Nurax, kuri nupat piebeidz savu aitu. Beidzot! Viņš gandrīz nespēj sagaidīt, kad parādīsies Vēstnesis. Sariuss taisās iemainīt vēlmju kristālu pret līmeņiem. Kas zina, cik līmeņus par to var iegūt. Precīzi līdz ar pēdējās aitas pēdējo elpas vilcienu viņš dzird pakavu klaboņu.

"Apsveicu! Tas nebija viegls uzdevums," Vēstnesis saka sveiciena vietā.

"Sīkums," paziņo Drizzel.

"Nu tad jau tev arī balvā pienākas tik tāds sīkums. Drizzel saņem triju žurku gaļu!"

Sariuss nespēj beigt ļauni priecāties. Vispirms Feniela, tagad Drizzel vēl labāk nevar klāties.

"Sapujapu, es uzlabošu tavu ekipējumu tas būs tavs atalgojums," turpina Vēstnesis un pasniedz rūķim kaut ko līdzīgu vikingu ķiverei no melna metāla ar sarkani spīdošiem ragiem. Izskatās, ka tai piemīt zibens burvestība.

Cits pēc cita viņi saņem zeltu, dziras vai ieročus. Sariuss Vēstneša redzeslokā nonāk priekšpēdējais.

"Sarius, es vairošu tavu uguns burvestību. Turpmāk varēsi ne vien iekurt ugunskuru, bet arī izmantot uguni cīņās. Taču savu lielāko balvu tu jau saņēmi, vai ne?"

Sariuss klusē, juzdamies neomulīgi. Patiesībā viņš nemaz nevēlējās visiem atklāt, ka ir atradis vēlmju kristālu, taču Vēstnesim tas nešķiet svarīgi.

"Jā," beidzot Sariuss atbild.

"Labi, tātad tev ir viena vēlēšanās. Izdomā, ko iesāksi ar savu kristālu."

Visbeidzot Vēstnesis pievēršas Fenielai. "Vai tu vēlies mirt vai ari sekosi man?"

Viņa vilcinādamās paceļ galvu: "Sekošu tev."

"Tā jau es domāju. Tad nāc!"

Vēstnesis vienā paņēmienā uzceļ Fenielu zirga mugurā aiz sevis, un viņi neatskatīdamies aizauļo.

Un mans kristāls? Sariuss grib zināt, bet nu jau ir par vēlu. Vīlies viņš pievienojas pārējiem pie ugunskura.

"Sari atrada vēlmju kristālu, bet nebilst par to ne vārda. Kautrīgs esi, vai?" gānās Drizzel.

"Es vēl nekad nevienu neesmu atradis," žēlojas Sapujapu. "Ko es daru nepareizi?"

"Sadali gabalos savus mirušos pretiniekus," skaidro Sariuss. "Tas ir pretīgi, es zinu. Arī man šis ir pirmais vēlmju kristāls. Reiz es vienu gandrīz būtu dabūjis, bet Lelants, dirsa tāds, man to nogrāba no paša degungala."

Nu tieši tā tas nebija, bet kāda starpība. Lelants ir pakaļa, vismaz tā ir tīrā patiesība.

"Ko tu vēlēsies?" grib zināt Blackspell.

"Es vēl nezinu. Turklāt netaisos par to informēt tieši tevi."

"Parādīsi?" Nurax pastiepj savu vilkača ķetnu, un Sariuss nevilšus atkāpjas.

"Aizmirsti!"

Saruna izsīkst. Viņi stāv ap ugunskuru un gaida.

"Es laikam iešu gulēt. Esmu nāvīgi noguris," piepeši saka Sapujapu.

Tagad, kad Sapujapu to ir izteicis skaļi, arī Sariuss mana savu nogurumu, it kā tas būtu dzīvnieks, kas paceļ galvu, tiklīdz tiek nosaukts viņa vārds. Taču Sariuss neies gulēt, pirms neuzzinās, ko var iesākt ar savu vēlmju kristālu.

"Tu visu nokavēsi, ja tagad pārtrauksi," saka Nurax. "Krutākās cīņas vienmēr notiek naktīs!"

"Kāds man no tā labums, ja es iesnaudīšos un šie mani noslaktēs," Sapujapu atcērt. "Godīgi, ļaudis! Es šovakar beidzu."

Sapujapu tikko izsaka savu sakāmo, kad no krūmiem uzrodas divi gnomi, steidzīgi kā jau parasti.

"Trauksme! Mums uzbrūk jauni Ortolana monstri! Viņi jau ir krituši pie rīkles kalējiem dienvidos! Ir nepieciešami papildspēki, sekojiet mums!"

Drizzel nekavējoties metas skriet, Nurax viņam pa pēdām. Blackspell neizlaiž no acīm Sariusu. Ko viņš gaida? Izdevīgu mirkli, lai nozagtu vēlmju kristālu? Drošības pēc Sariuss izvelk zobenu, tikai tad vilkatis pagriežas un steidzas pakaļ pārējiem.

"Vai tiešām nenāksi līdzi, Sapujapu?"

Sariuss un rūķis ir palikuši pēdējie pie ugunskura.

"Sorry, bet nē. Es knapi varu noturēt vaļā acis un tiešām baidos, ka kāds no tiem monstriem mani piebeigs. Varbūt tiksimies rīt, labi?"

Sapujapu velkas rožu dzīvžoga virzienā. Ziedi pat naktī ir redzami kā gaiši, spīdoši punkti ainavā. Sariuss ar nožēlu nolūkojas pakaļ rūķim. Žēl, Sapujapu viņam šķiet gluži ciešams atšķirībā no tukšpauriem, kuriem viņam tagad gribot negribot jāseko.

Sariuss metas skriet. Pārējie uzvedas samērā trokšņaini, tāpēc viņš nebaidās pazaudēt to pēdas. Ja mazliet pasteigtos, varētu viņus pat panākt.

Piesmacis kliedziens liek viņam satrūkties. Naksnīgajās debesīs Sariuss pamana zeltainu punktu, kas riņķo kā milzīga krītoša zvaigzne. Līdz ar nākamo kliedzienu viņš saprot, ka tas ir zelta piekūns, un instinktīvi saraujas.

"Neraizējies, viņš nav izgājis medībās."

Sariuss pārbijies iekliedzas. Viņa priekšā stāv Vēstnesis un māj ar kaulaino roku. Māj, aicinādams Sariusu pie sevis.

"Kāda ir tava viskvēlākā vēlēšanās, Sarius? Tu atradi vienu no maģiskajiem kristāliem. Izmanto to gudri! Ko tu vēlies?"

Visu, ko vien par to varu dabūt, nodomā Sariuss. Viņš palūkojas savā sarunbiedrā, tieši viņa acu dzeltenajā gaismā.

"Vai tie var būt vairāki līmeņi? Vai vieta Iekšējā aplī?"

Vēstnesis pasmaida. "Vieta Iekšējā aplī ir viena no lietām, kas ir jāiegūst. Tāpat kā kāda cilvēka mīlestība vai drauga uzticība. Taču, izņemot šīs lietas, daudz kas cits ir iespējams. Varbūt pat vairāk, nekā tu vari iedomāties."

Sariusa domas darbojas pilnā sparā. Viņam tiek dota viena vēlēšanās. Kā pasakā. Tikai šoreiz pagadījusies samērā atbaidoša izskata feja.

"Varbūt Nikam Denmoram ir kāda vēlme?" ierosina Vēstnesis. "Kāda ļoti īpaša vēlme?"

Niks Denmors labprāt piedzīvotu mutācijas un kļūtu par ģēniju ķīmijā, sarūgtināts nodomā Sariuss. Viņam patiktu bez piepūles rakstīt pārbaudes darbus un saņemt labākās atzīmes. Taču tas droši vien arī pieder pie lietām, kas ir jāizcīna.

Ja godīgi, tā tomēr nav viņa karstākā vēlēšanās. Jo vispirms ir… Emīlija. Njā, bet te nu diemžēl nekas nesanāks. Lai Emīlija iemīlas Nikā. Haha. Šāda veida vēlmes Vēstnesis jau sākumā atteica.

Bet… varbūt tas ir iespējams citādā veidā? Ja nevar vēlēties mīlestības rašanos, varbūt ir iespējams vēlēties kādas citas mīlestības izbeigšanos?

Vai Sariusam uzdrošināties? Viņš vilcinās. Tas nav pareizi. Taču nekas jau tāpat neizdosies. Varbūt tomēr izvēlēties ko vienkāršāku? Nē.

"Niks Denmors vēlētos, lai Emīlija Kārvere pārtrauc satikties ar Ēriku Vū. Viņš vēlas, lai tie abi vairs nav pāris."

Klusums. Vēstnesis dziļdomīgi saņem zodu garajos pirkstos.

Nu? Nu? Atzīsti, ka to tu nevari.

Vēstnesis nekustas. Vai viņš domā? Nē, tas pārāk ieilgst. Turklāt visapkārt satumst kāpēc? Vai kaut kas ir sabojājies? Lūdzu, nē, tikai ne tagad! Sariuss pamēģina vismaz pats pakustēties, taču arī tas nav viegli. It kā viņš peldētu sīrupā.

Kad Sariuss jau ir zaudējis cerības, Vēstnesis beidzot atbild:

"Emīlija Kārvere, tu saki? Labi. Es parūpēšos par to, lai Emīlija Kārvere un Ēriks Vū vairs nebūtu pāris."

Vēstneša vārdi uzbango Sariusā veselu jūru jūtu. Vispirms neticību, tad priecīgu triumfu, kura ēnā slēpjas slikta sirdsapziņa.

"Patiešām?"

"Tad redzēsi, Sarius. Un nu ej! Pārējie jau ir labu gabalu priekšā."

16

"Nik, Nik! Augstā Debess, kas ir ar tevi? Mosties!"

Jau pacelt plakstiņus bija smags darbs, bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar piepūli, ko prasīja ķermeņa augšdaļas uzsliešana vertikāli. Kaut kas ar troksni nogāzās uz rakstāmgalda. A, tastatūra, kas bija pielipusi pie Nika vaiga. Viņš uzmeta steidzīgu skatienu ekrānam. Melns, par laimi.

"Vai tu šeit gulēji? Sēžot?"

"Ē… iespējams. Droši vien."

Mute bija sausa, un deniņos dunēja.

"Paklau, vai tu kļūsti par datoratkarlgo? Ko, pie velna, tu tik ilgi darīji? Cirtu nost kājas milzu zirnekļiem.

"Čatoju. Bija jautri, un es nepamanīju, kā paiet laiks. Piedod, mamm, tas neatkārtosies."

Mamma atglauž Nikam no pieres matu šķipsnu.

"Vai šāds vispār vari iet uz skolu? Droši vien esi drausmīgi noguris. Nu kāpēc tu tā dari, ko? Man šķita, ka varu uz tevi paļauties. Tev ir jāizguļas, Nikij, tu taču pats zini, cik daudz spēka paņem skola."

"Būs jau labi, man viss kārtībā," Niks viņu pārtrauca, "nomazgāšos aukstā ūdenī un pamodīšos."

Piedāvājums nobastot skolu, kas, tieši neizteikts, slēpās mammas runas plūdos, bija vilinošs, taču šodien diemžēl tam nebija piemērota diena. Zirnekļi bija pieveikuši Sariusu, un viņam atkal nācās lūgt palīgā Vēstnesi un apsolīties izpildīt tā uzdevumu. Tāpēc šodien nespīdēja skolu nomainīt pret spēlēšanu. Turklāt Nikā brieda ziņkārība. Viņš gribēja redzēt Ēriku un Emīliju. Viņš gribēja zināt, kas notiks. Un vai vispār kaut kas notiks.

Vannasistabas spoguli viņš nopētīja dziļos nospiedumus, ko vaigā bija atstājusi tastatūra. Kurā bridi viņš aizmiga? Niks atcerējās, ka bija saņēmis uzdevumu, kā sūrstēja un dega acis, kad viņš meklēja papīra lapiņu, lai pierakstītu Vēstneša norādījumus. Droši vien pēc tam ari iesnaudās.

Niks noskalojās ar karstu un aukstu ūdeni, viņam reiba galva. Kafijas aromāts virtuvē sajaucās ar dušas želejas smaršu, un šī kombinācija izraisīja kuņģa spazmas. Iespējams, ka palikt mājās būtu bijusi labākā iespēja, taču brivdiena dārgi atmaksātos. Viņš salocīja zīmīti, kurā bija pierakstījis uzdevumu, un iebāza to kabatā. Pēc tam skolas somā ielika fotoaparātu. Šodien uzdevuma jēga nešķita saprotamāka kā vakar. Vienalga. Pēc tam viņš būs astoņnieks.

Visu ceļu līdz skolai Niku pavadīja domas par paša izvēli. Kaut gan tās taču bija muļķības. Pēc pāris dienām Vēstnesis viņu atkal mādams pieaicinās sev klāt un liks izvēlēties kaut ko citu. Nikam vajadzēja būt gatavam uz to un jāizdomā kas labs. Kaut kas sakarīgs. Tieši tā. Tātad tagad nevajadzētu just sirdsapziņas pārmetumus.

Ar šādām domām viņš iegriezās šķērsielā, kas veda uz skolu. Tā bija neparasti klusa. It kā kāds būtu paņēmis pulti un izslēdzis skaņu. Daži atsevišķi skolēni un vairākas skolēnu grupiņas nīka pie skolas ēkas kā parasti, taču trokšņu līmenis bija minimāls. Tie, kuri sarunājās, to darīja klusi. Niks pamanīja divas jaunākas meitenes, kas, demonstratīvi gaidot, stāvēja pie skolas vārtiem un meklēja acu kontaktu ar katru, kurš pa tiem ienāca. Viņu ķermeņa valoda nepārprotami pauda: mums tā vēl nav.

Zem kastaņkoka ar rudenīgi sārtām lapām stāvēja Emīlija. Bez Ērika, un tas Nika sirdij lika vai pa muti kāpt laukā. Nekļūsti smieklīgs! Tam nav nekāda sakara ar tavu vēlmi. Nekāda.

Taču viena viņa arī nebija. Emīlija sarunājās ar Adrianu. Mazais Makvejs kaut ko stāstīja, apņēmis pats sevi ap pleciem un neuzlūkodams Emīliju. Viņa klausījās, pamāja ar galvu, pēkšņi pārbrauca ar roku pār seju un aizgriezās.

Bija grūti pārvarēt impulsu viņiem pievienoties, taču Nile, saprata, ka saruna pārtrūktu, tiklīdz viņš tiem tuvotos.

Tikmēr vienai no meitenēm pie skolas vārtiem bija paveicies: zēns, kurš, kā Niks bija pamanījis, skolas orķestri spēlēja saksofonu, bija viņu pieaicinājis pie sevis un kaut ko čukstēja, meitene pamāja, zēns čukstēja tālāk un tad izvilka no kabatas plakanu priekšmetu…

"Nik?"

No aizmugures bija pielavījies klusais Gregs. Niks pagriezās, un viņa sirds jau atkal neganti dauzījās. Kāpēc viņš tā baidījās?

"Tev man jāpalīdz, Nik, lūdzu!"

Grega apakšlūpa mazliet trīcēja, tāpat arī rokas, kas turēja jaunu DVD matricu.

"Es vakar vakarā izlidoju, bet tas bija pārpratums, tiešām, man noteikti jārunā ar Vēstnesi, un tev priekš manis jānokopē spēle, lūdzu!"

Pašam negribot, Niks atkāpās. Tālāk no pretī pastieptā DVD, taču Gregs viņam sekoja.

"Es jau biju ticis tik tālu, es biju…"

"Es negribu to dzirdēt!" iesaucās Niks.

Daži tālāk stāvoši skolēni pagrieza galvas uz viņu pusi. Niks, vairāk neteikdams ne vārda, devās uz skolas ieeju, taču, tikko viņš bija ienācis priekštelpā, Gregs viņu atkal notvēra aiz piedurknes.

"Es taču jau paskaidroju! Tā bija kļūda! Es visu izdarīju, kā viņš gribēja, es tikai mazliet nokavēju, un par to viņš mani vienkārši…" Gregs iekoda sev lūpā.

"Jebkurā gadījumā tā ir kļūda. Nokopē man spēli, lūdzu. Lūdzu!"

Miris neprecizitātes dēļ, nomākts nodomāja Niks.

"Es nedrīkstu. Vispār tas tev jau bija jāzina," viņš teica. Vai tur bija Kolins? Vai viņš jau skatījās uz šo pusi?

"Noteikumi ir skaidri: spēlēt var tikai vienu reizi. Man žēl, ka tev tā nepaveicās."

"Jā, jā! Taču manā gadījumā ir radies pārpratums! Tāpēc tas ir pilnīgi kas cits. Eu, es tev arī citreiz palīdzēšu! Okay? Es kopā ar tevi mācīšos ķīmiju. Vai samaksāšu par kopiju. Labi? Ar 20 mārciņām pietiks?"

Niks pameta Gregu stāvam. Tur patiešām bija Kolins, slinki atbalstījies pret sienu, viņš vēroja šo ainu.

"Dirsa!" Gregs kliedza un pēkšņi vairs nemaz nebija kluss. "Nolādētais dirsa!"

Kolins smaidīja, kad Niks pagāja viņam garām.

"Ko Gregs no tevis gribēja?"

"Nav tava darīšana."

"Izskatās, ka viņš neko nedabūja."

"Tu nu gan esi izcils novērotājs!"

Man tomēr vajadzēja palikt mājās, nodomāja Niks, stāvēdams pie sava skapīša un pēkšņi nespēdams saprast, kas nepieciešams pirmajai stundai. Vai bioloģijas grāmatas? Varbūt angļu valodas? Kas šodien vispār par dienu?

Viņš nožāvājās un sveicināja Aišu, kas stingi blenza viņam garām un sveicienu neatņēma. Izskatījās, ka šonakt vēl kāds nebija izgulējies. Bija vajadzīgi vairāki mēģinājumi, līdz Aiša trāpīja atslēgu slēdzenē. Kad durvis beidzot bija vaļā un viņa gribēja paņemt nepieciešamās lietas, pēkšņi no skapja izgāzās kaudze grāmatu un izkaisījās pa visu gaiteni. Kāds izsmējīgi ieķiķinājās.

Aiša nolaida rokas un pat nemēģināja savākt savas mantas.

"Eu," Niks ievaicājās, "tev palīdzēt?"

Viņa noraidoši papurināja galvu un lēni pieliecās pēc pirmās grāmatas, bet pēc tam vairs necēlās augšā. Meitene palika tupam uz grīdas ar krūtīm piespiestu grāmatu. Viņas pleci drebēja.

"Vai tev ir slikti?" Niks klusu pajautāja, taču atbildi nesaņēma. Palīdzību meklēdams, viņš lūkojās apkārt. Kur gan palikuši visi pārējie? Piemēram, Džeimijs? Vai Braina? Tā taču arvien kaut kur tuvumā rēgojās.

Tā kā Niks nesaprata, ko vēl iesākt, viņš savāca grāmatas un ielika tās Aišas skapī.

Žāvādamies tuvojās Rašids un devās projām ar bioloģijas grāmatu padusē, ne ar skatienu nepagodinādams Aišu.

Tātad tomēr bioloģija. Niks vēl pēdējo reizi mēģināja panakl acu kontaktu ar Aišu, bet viņas acis bija aizvērtas. Nomākts un reize atvieglots viņš paķēra savas mantas un devās pakaļ Rašidam.

Palikt nomodā bija tik grūti. Niks atbalstīja zodu kreisajā roka un blenza taisni uz priekšu, uz tāfeli, līdz sāka asarot acis. Tikai neskatīties ne pa labi, kur sēdēja Gregs un mēģināja viņu caururbt ar skatienu, ne pa kreisi, kur, vienā solā sasēdušies, zīmīgi sačukstējās Emīlija un Džeimijs. Aiša ari bija klasē. Šķita, ka viņa atkal ir saņēmusies. Nu re!

Kad Niks pievēra acis, tās vairs tik ļoti negrauza. Tikai mazliet. Tas bija labi. Patiešām labi. Patiešām…

Sāpīgs sitiens pa ribām viņu teju vai nogāza no krēsla.

"Neguli, idiot!" iešņācās Kolins. "Mums jāizturas neuzkrītoši. Aizmirsis esi, vai?"

"Ko? Nē…"

"Vienalga, saņemies!"

"Nemēģini man vēlreiz sist! Saprati?"

Kolins uzjautrināts pacēla uzacis: "Jā, kundze!"

Niks izcīnījās cauri šai un vēl vienai stundai. Starpbrīdī viņš iestājās rindā pie kafijas automāta. Kāds viegli uzsita pa muguru. Tiklīdz Niks pagriezās, Braina viņam uz vaiga uzspieda bučiņu.

"Vakar bija jauka pēcpusdiena," viņa čukstēja.

"Jauka gan," Niks demonstratīvi nožāvājās, cerot, ka Braina trūkstošo entuziasmu varētu noturēt par nogurumu. Tomēr viņas smaids pabālēja.

"Vai arī tev steidzami vajag kafiju?" vaicāja Niks, mēģinādams atrast kādu drošāku sarunas tematu. Taču Braina nepaguva atbildēt. Visas sarunas pārtrauca griezīgs kliedziens.

Pūļa ielenkumā gaiteņa vidū stāvēja Aiša. Viņa bija ar abām rokām iekrampējušies Emīlijā, un meitenēm pretī ar neko nesaprotošu izteiksmi sejā stāvēja Ēriks Vū.

"Nepieskaries man! Nekad!" spiedza Aiša.

Niks pameta savu vietu kafijas rindā un spiedās cauri arvien ciešākajām skatītāju rindām, it kā viņš būtu ārsts, kuram jāpasteidzas nokļūt negadījuma vietā. Mute uztraukumā bija pavisam izžuvusi.

Aiša bija piespiedusi seju Emīlijas plecam un šņukstēja.

"Esmu droša, ka tu kļūdies," klusi teica Emīlija un noglāstīju Aišai galvu, nejauši nostumdama pakausī viņas lakatu. "Tas noteikt I bija kāds cits."

"Nē, es skaidri zinu. Tas bija viņš. Pēc literatūras pulciņa viņš vel gribēja mani pavadīt uz metro un teica, ka ceļš cauri parkam būšot daudz patīkamāks…" Aišas elsas pieņēmās spēkā.

Trīcošiem pirkstiem Emīlija mēģināja sakārtot atpakaļ Aišas lakatu, taču tas neizdevās.

"Vi-iņš sa-saplēsa ma-anu blū-ūzi un ma-ani vi-visur ai-aiztika." Elsas plēsa vārdus zilbēs. Aiša uzlocīja piedurkni un rādīja violeti sarkanu zilumu uz elkoņa. "Redzi!" viņa iebrēcās.

Niks satraukti kodīja lūpas, līdz tās sāka sāpēt. Tam nav nekāda sakara ar mani. Nekādā gadījumā. Tas taču nevarētu notikt tik drīz.

"Tā nav taisnība," Ēriks sauca. Viņš bija ļoti bāls un nespēja pārstāt noraidoši purināt galvu. "Tā vienkārši nav taisnība."

"Es redzēju, ka jūs aizgājāt kopā," Rašids teica.

"Es arī," piebalsoja Aleksis.

Emīlija pētoši samiegtām acīm uzlūkoja tamborētājus: "Tas ir interesanti. Jūs abi taču nemaz neesat literatūras pulciņā."

"Nu un tad? Ir taču arī citas lietas, kādēļ iznāk skolā aizkavēties ilgāk!" Aleksis atcirta.

Emīlijas skatiens klejoja no Alekša pie Ērika un šņukstošās Aišas un atkal atpakaļ.

"Viņa melo," Ēriks teica, šoreiz jau skaļāk.

Aiša apmetās riņķī. "Tā jau tie vīrieši pēc tam vienmēr saka, vai ne?"

"Kā tie vīrieši vienmēr saka?" Cauri skolēnu pūlim lauzās Vatsona kungs un garāmejot iespieda Aleksim rokās termosu un iekostu sviestmaizi. "Aiša? Kas noticis?" Viņš uzlika roku Aišai uz pleca, bet meitene, no tās vairīdamās, vēl ciešāk piekļāvās Emīlijai.

"Nepieskarieties!"

"Kā vēlies, piedod! Vai pārējie, lūdzu, varētu doties uz savām klasēm? Tūlīt sāksies nākamā stunda."

Neviens pat nepakustējās. Vienigi Ēriks panācās uz priekšu.

"Aiša apgalvo, ka es vakar parkā esot viņu… apgrābstījis. Viņai uz elkoņa ir zilums, pie kā it kā es esot vainīgs. Taču tā nav patiesība. Neviens vārds."

Aiša ieraudājās skaļāk. "Viņš mani mēģināja iz-iz-izvarot. Viņš man saplēsa svārkus un nogrūda zemē."

"Es nespēju tam noticēt," čukstēja Emīlija. Uzmanīgi, tomēr izlēmīgi viņa atbrīvojās no Aišas tvēriena un atkāpās no raudošās meitenes. Aiša, kurai nu vairs nebija aiz kā slēpties, sakņupa zemē un aizklāja seju ar rokām.

To es negribēju. Niks savilka dūrēs ledusaukstos pirkstus. Ne jau tā. Ar šito stulbumu man vispār nav nekā kopīga.

Bet ja nu tā ir taisnība? Ko tad? Varēja taču gadīties, ka Ēriks patiešām ir uzbrucis Aišai un Vēstnesis to ir zinājis jau vakarnakt. Tas izskaidrotu, kāpēc viņš tik viegli varēja dot tādu nozīmīgu solījumu.

Vatsona kungs, kurš aiz pārsteiguma uz brīdi bija zaudējis valodu, beidzot sāka atgūties: "Tā ir ļoti nopietna apsūdzība, Aiša."

"Neviens vārds, ko viņa saka, nav taisnība! Es zvēru!" Pirmo reizi lirika balsī ieskanējās izmisums. "Tas ir pilnīgs vājprāts!"

"Jebkurā gadījumā mēs nemēģināsim to noskaidrot visu klātbūtnē," Vatsona kungs teica. "Aiša, Ērik, nāciet man līdzi!"

Abi sekoja skolotājam, mēģinādami ievērot pēc iespējas lielāku atstatumu viens no otra.

Tiklīdz viņi aizgāja, gaitenī izcēlās trokšņainas diskusijas.

"Es domāju, ka viņa melo!"

"Kāda vajadzība melot?"

"Ēriks nav nekāds vakarējais, man jau vienmēr tā šķita."

"Gribēja palīst turku čiksai zem brunčiem!"

"Muļķības, viņa taču murgo!"

"Kolosāli skandāls!"

"Nez vai Vatsons pasauks arī kruķus? Nu jau dažas dienas ir pagājušas kopš viņu pēdējās vizītes."

Tikmēr Niks neizlaida no acīm Emīliju. Viņa stāvēja un, domās aizmaldījusies, ar roku mēģināja nogludināt saraudāto slapjumu uz

pleca.

Man tagad vajadzētu pieiet pie viņas, Niks nodomāja. Iesaistīt sarunā. Mierināt.

Taču, pirms viņš saņēma drosmi spert pirmo soli, pie Emīlijas piegāja Džeimijs un sāka runāt. Viņi apmainījās pāris teikumiem un kopā devās augšup pa kāpnēm.

Nākamā stunda bija matemātika. Tā tikai Nikam vēl trūka! Bet to viņš vismaz pats atcerējās un arī noguris vairs nejutās. Aišas uzstāšanās bija iedarbīgāka par dubulto espreso.

Pusdienas laikā Džeimijs gaidīja Niku pie ēdnīcas.

"Kā tev klājas?"

Ahā pirmais normālais viņam domātais Džeimija teikums vairāku dienu laikā. Tās bija lamatas, varētu saderēt, ka lamatas.

"Labi, un tev?"

"Es uztraucos," Džeimijs teica un savilka seju atbilstošā grimasē labi daudz rievu pierē. "Šodien ar Ēriku… Kas, tavuprāt, ir licis Aišai viņam to nodarit? Tagad Ēriks ir galīgi nost. Vatsona kungs viņu aizsūtīja uz mājām."

Niks nomāca instinktu vienkārši pagriezties un skriet projām.

"Kas licis? Ļauj padomāt… Varbūt tas, ka viņš tai palīda zem brunčiem?"

"Tu taču pats tam netici!"

"Ak tā bet tam, ka Aiša viņu vienkārši tāpat vien nomelno, tu tici? Vai tu redzēji, kā viņa kauca? Un to zilumu?"

"Es," teica Džeimijs, "domāju, ka kāds ir ieinteresēts padarīt nekaitīgu Ēriku. Viņš nefano par jūsu spēli vai to tu atceries?"

"Kāds sviests!" Niks aizspraucās Džeimijam garām ēdamzālē. "Kopš tās kapakmens vēstulītes tevi ir pārņēmusi vajāšanas mānija."

Niks paņēma no kaudzes paplāti un piepeši sajuta roku uz pleca. Džeimijs bija viņam sekojis un izskatījās, ka tūlīt sāks raudāt.

"Vai zini, kas vēl ir noticis? Skolas pagalmā kāds ir noslēpis pistoli un munīciju. Aiz miskastēm. Direktors domā, ka tas nav bijis neviens no skolēniem, bet negrib pievērst skolai preses uzmanību."

Niks saņēma savu fish &chips porciju. Ēdiens izskatījās blāvs un ļumīgs.

"Taču Džeimijs, protams, zina labāk, ja?" viņš atcirta. "Džeimijs zina, ka to ir noorganizējuši ļaunie datorspēļu spēlētāji." Niks savaldīja mēli un nikni un trokšņaini uzlika uz paplātes kolas pudeli. Šī saruna bija jāizbeidz.

"Džeimijam dažas lietas šķiet dīvainas," uzsvērti mierīgi atbildēja Džeimijs. "Esmu runājis ar Vatsona kungu, un viņš domā, ka profesionālis to prastu gudrāk noorganizēt. Viņš pistoli noslēptu labāk, nevis vienkārši nobāztu aiz miskastēm, iestūķētu vecā cigāru kastē."

"A, varbūt Vatsona kungs patiesībā ir doktors Vatsons. Un tu varētu būt Šerloks Holmss. Liec mani mierā, Džeimij! Es neko nezinu ne par pistolēm, ne izvarošanām."

"Turklāt kāds uz kastes bija uzrakstījis savdabīgu kodu vai šifrētu ziņojumu," Džeimijs turpināja, it kā neko nebūtu dzirdējis. "Tas taču piederas šādai spēlei. Daži cipari un jokains vārds, nevis Galaxis, bet kaut kā tamlīdzīgi."

Bladāc!

Niks par troksni pārbijās tikpat ļoti, cik visi pārējie ēdamzālē. Viņš pat nepamanīja, ka bija izlaidis no rokām paplāti.

Galaris.

Viss saskanēja. Cigāru kaste, vārds, skaitļi, kas patiesībā bija viņa dzimšanas datums. O, lūdzu, nē!

Kaste bija bijusi paliela, un priekšmets tajā drīzāk mazs… Vai tā varēja būt pistole? Jā. Jā, noteikti varēja.

"Vai tu nevari uzmanīgāk?" aiz letes bļaustījās pavāre. "Pats visu satīrīsi! Ak kungs!"

"Skaidrs," nočukstēja Niks un paņēma pasniegto slotu un lāpstiņu. Viņš juta, ka Džeimijs no viņa nenolaida ne acu, tomēr apņēmās neatskatīties.

Pistole? Kāda velna pēc? Kāda vajadzība Vēstnesim likt viņam slēpt pistoli zem Dolisbrukas viadukta?

"Tu kaut ko par to zini," Džeimijs minēja.

"Nē, nezinu."

Vai ari tas ir nofotografēts? Tāpat kā viņš tika nofotografēts kopā ar Brainu kafejnicā? Niks tupēja zemē un turpināja slaucīt frī kartupeļus, kaut arī viss jau bija saslaucīts, bet viņš nespēja piecelties. Acu priekšā dejoja melni punkti.

"Es taču redzēju, Nik. Tu nupat nāvīgi pārbijies. Tu kaut ko zini."

"Vienkārši turi muti," nomurmināja Niks un lēni pietrausās kājās. Melnie punkti sabiezēja, veidojot kustīgu sienu. Niks iespieda pavārei rokās lāpstiņu un smagi atbalstījās pret leti.

"Nāc, aiziesim kopā pie Vatsona kunga. Ievies kaut kādu skaidrību šajā lietā. Tu pats pēc tam jutīsies labāk. Viss, kas šeit notiek, ir vienkārši sūd…"

"Aizveries!" iekliedzās Niks. Emīlija, Ēriks, pistole, Aiša, Galaris… visa bija par daudz. Tas nebija izturams. Virtuves smakas grieza kuņģi otrādi, viņam šķita, ka apvemsies visu priekšā. Ja tāda fotogrāfija bija un ja skola to dabūtu, tad Niks izlidos. Tas bija tikpat droši kā tas, ka debesis ir zilas.

Uzgrūzdamies cilvēkiem, kuri savukārt sašutuši atbildēja viņam ar to pašu, Niks metās laukā no ēdnīcas, atrada atvērtu logu un izbāza pa to galvu. Paldies Dievam, svaigs gaiss.

Vajadzēja padomāt. Varbūt jārunā ar Vēstnesi. Viņš droši vien priecātos saņemt informāciju no Nika. Varbūt Vēstnesis pat paskaidrotu, kas tā par pistoli. Vienīgi… viņš jau bija tas, kurš uzdeva Nikam izpildīt to uzdevumu. To neaptverami bezjēdzīgo uzdevumu.

17

Bija īsi pirms pieciem pēcpusdienā, kad Niks izkāpa Blekfraiersas stacijā un devās projām pa Ņūbridžstritu. Autostāvvieta atradās pie Ladgeithilas. Tās atrašana nesagādātu grūtības, drīzāk nemanāma iekļūšana tajā. Viņš izslējās pēc iespējas lielāks un grabināja atslēgu saišķi, kā meklēdams automašīnas atslēgu. Tomēr bažas izrādījās nepamatotas. Neviens viņu pie ieejas stāvvietā neapturēja, un, iespējams, apsargs, kurš savā kabīnē lasīja avīzi, viņu vispār nebija pamanījis.

Niks izvilka no kabatas lapiņu. LP60HNR numurs automašīnai, kas viņam jāatrod.

"Ja neatradīsi," Vēstnesis bija teicis, "iesi vēlreiz. Atkal un atkal, katru dienu starp 17:00 un 18:00, līdz būsi izpildījis uzdevumu."

Nikam paveicās jau otrajā stāvā. Viņš aplūkoja automašīnu un atzinīgi iesvilpās. Numurs LP60HNR piederēja sudrabainam jaguāram, kurš starp pārējām mašīnām izcēlās jau ar to vien, ka spīdēja kā nospodrināts kroņlukturis. Nekur ne mazākā traipiņa.

Niks izvilka no somas kameru un nofotografēja pāris bilžu. Ar tām nepietiks, par to viņš bija drošs, tomēr tas jau bija sākums.

Tagad vajadzēja atrast vietu slēpnim. "Iā, lai viņš redzētu mašīnu, bet pats nebūtu pamanāms. Labākais, ko Niks spēja izdomāt, bija noslēpties starp vecu fordu un autostāvvietas sienu. Ja nogultos zemē un neviens uzmanīgi nepētītu, viņš būtu gandrīz nepamanāms. Niks izslēdza kamerai zibspuldzes funkciju un noregulēja uz visaugstāko gaismas jutību. Pēc tam cik iespējams ērti iekārtojās uz aukstās stāvvietas grīdas. 17:12. Tikai mieru!

Kad piepeši iezvanījās mobilais un trokšņaini paziņoja par saņemto SMS, Nikam no pārbīļa gandrīz sirds apstājās. Viņš bija aizmirsis izslēgt skaņu cik stulbs gan var būt?

Savā neērtajā guļus stāvoklī, iespiests starp automašīnu un sienu, viņš gandrīz nevarēja piekļūt bikšu kabatai ar mobilo. Taču, kad tas beidzot izdevās un viņš redzēja, no kā ir īsziņa, sirds atsāka sparīgi dauzīties. Emīlija.

Čau, Nik! Es gribētu tevi satikt un ar kādu iepazīstināt. Viņu sauc Viktors, un viņš mums visiem varētu palīdzēt. Lūdzu, dod ziņu, Emīlija.

Vārds Viktors neko neizteica. Un tā tas arī varēja palikt. Ko tas vispār nozīmēja, ka viņš "mums visiem" varētu palīdzēt? Iespējams, Emīlija pirmām kārtām vēlējās palīdzēt Ērikam, kurš nu bija līdz kaklam iestidzis problēmās. Tomēr Emīlija gribēja satikt viņu Niku. Kāda starpība, kādēļ. Viņa gribēja satikt tieši viņu.

Bum! Aizcirtās kādas durvis. Tuvojās soļi.

Niks aizturēja elpu un mēģināja saplūst ar betona grīdu. Viņš turēja kameru pavērstu pret jaguāru, lai varētu spiest pogu, tiklīdz uzrastos tā īpašnieks. Redzeslokā parādījās melnās biksēs tērptu kāju pāris, pagāja garām jaguāram, nāca tuvāk. Apsargs! Būs redzējis Niku videonovērošanas kamerā! Lūdzu, tikai ne to! Un, lūdzu, ari ne tā forda īpašnieks, kas Nikam kalpoja par aizsegu.

Kad vīrietis viņam pagāja garām, nepagodinot ne ar skatienu, Niks atviegloti uzelpoja. Drīz pēc tam izejas virzienā devās sarkana mazda. Atkal iestājās klusums.

Pagājušas tikai piecas minūtes. Niks iegrozījās ērtāk un uzmanīgi nolika kameru. Atkal tuvojās soļi, taču apstājās, pirms bija sasnieguši Nika slēpni. Aizcirtās durvis, un ierūcās motors.

Nākamajās piecās minūtēs sāka tirpt labā kāja. Niks centās ignorēt kņudēšanu un koncentrēties uz trokšņiem stāvvietā. Uz ventilācijas dūkšanu, apslāpētajiem ielas trokšņiem. Atkal kaut kur atvērās un aizvērās metāla durvis. Smējās sieviete, un viņai piebalsoja vīrietis. Kurpju papēdīšu klaudzināšana pret betonu. Tikai dažus metrus no Nika ar pulti tiek atslēgtas kādas automašīnas durvis. Iespīdas jaguāra lukturi.

Nika sirdsdarbība paātrinājās. Viņš pacēla kameru un pavērs.i meklētāju pret mašīnu. Vīrietis un sieviete tuvojās. Ienāca meklet.ij.i Kā svelme no martena krāsns, tā no vīrieša staroja nervozitāte.

Klikt!

Sieviete būtu varējusi būt arī kāda seriāla zvaigzne. Mirdzoši auskari, kažokādas jaka, augstā frizūrā uzsprausti blondi mati. Vīrietis bija slaids tumšmatis ar mazliet sirmiem deniņiem. Viņam mugurā bija uzvalks un kaklasaite. Varbūt ārsts. Vai advokāts.

Klikt!

Vīrietis atvēra mašīnas durvis un nolika somu uz aizmugures sēdekļa.

Klikt! Klikt!

"Nākamreiz iesim uz Refettorio," teica sieviete. "Pēc Viviānas domām, tur pasniedz lielisku jēru."

"Ja tu tā vēlies, mīļā."

Klikt!

Sieviete iekāpa mašīnā.

Klikt!

Piepeši vīrietis apstājās un lūkojās apkārt. Vai viņš bija dzirdējis kameras klikšķus? Niks mēģināja saplūst ar savu tumšo stūri.

"Kas kaiš, mīļum?"

"Nekas." Vīrietis pārvilka ar roku pār seju. "Itin nekas. Es laikam kļūdījos. Zini, pēdējā laikā…"

Tālāk Niks nedzirdēja, jo vīrietis bija iekāpis automašīnā un aizcirtis durvis. Viņš šūpoja galvu un bezpalīdzīgi noraustīja plecus, tad iedarbināja motoru. Pēc pusminūtes jaguārs jau bija pametis autostāvvietu.

Darīts! Niks saņēma ciešāk kameru. Tagad jātinas, ātri. Nē, vispirms jāpārbauda, vai attēli ir lietojami.

Mazliet neskaidri un, jā, diezgan graudaini, bet bez zibspuldzes labāk nesanāca. Saskatīt visu varēja. Sievieti, vīrieti, automašīnas numuru. Divpadsmit gluži pieņemamas bildes.

Metro drūzmā Niks no kabatas izvilka mobilo telefonu un vēlreiz izlasīja Emīlijas SMS. Viktors. Palīdzēs mums visiem. Tas neizklausījās pēc randiņa. Drīzāk pēc vēlmes palīdzēt Ērikam izkļūt no ķezas. Niks sāka rakstīt atbildi, taču pašam tā šķita stulba, viņš to izdzēsa un aizvēra acis.

Ja nāktu gaismā, ka viņam ir saistība ar Galaris kasti, to uzzinātu arī Emīlija. Neviens neticētu, ka viņš nav zinājis, ko noslēpj. Avīzes rakstītu par plānotu slepkavību skolā, kas novērsta pēdējā brīdī. Vai ko tamlidzīgu. Tēvs viņu nogalinātu.

Niks atkal atvēra acis un ielūkojās nogurušo cilvēku sejās sev apkārt. Tad tie visi redzētu viņa fotogrāfiju avīzēs.

Emīlija redzētu viņa fotogrāfiju avīzēs. Niks vēlreiz rakstīja SMS un nenosūtījis atkal izdzēsa. Un ja nu tas Viktors bija no policijas?

Niks aizvēra acis. Vajadzēja nodrošināties, lai Erebos joprojām ir viņam labvēlīgs.

"Fotogrāfijas saņēmu," saka Vēstnesis. Viņš sēž uz klints muklāja malā, izstiepj garās kājas un izskatās apmierināts.

Sariuss atslābst. Fotogrāfiju augšupielāde uz norādītā servera negāja nemaz tik viegli, savienojums pārtrūka divas reizes.

"Vai vakariņas jau paēdi?"

"Jā."

Kopš kura laika Vēstnesi interesē kas tāds?

"Vai aprunājies ar vecākiem? Radīji priecīgu un normālu iespaidu?"

"Tā man šķiet." Vispār jau es muldēju par deviņiem mēmiem, lai tikai šie neiedomātos pajautāt par mājasdarbiem.

"Labi. Ir jābūt piesardzīgiem. Ir pārāk daudz runu. Ārpus Erebos. Mūsu ienaidnieki organizējas. Jāmēģina nedot tiem iemeslu uzbrukumam. Tāpēc es vēlos, lai tu katru dienu esi skolā un izturies neuzkrītoši. Lai nevienam tava uzvedība nešķiet neparasta."

"Labs ir."

"Tagad tu esi astoņnieks. Es piešķiršu tev lielāku dzīvības spēku un uguns maģiju. Pirms aizej, pastāsti man vēl par to, vai tavs vēlmju kristāls jau ir sācis darboties? Vai esi ieguvis to, pēc kā ilgojies?"

Es nezinu, nodomā Sariuss. Tam visam taču nebija nekāda sakara ar mani. Nedomāju, ka es biju tās pretīgās scēnas iemesls.

"Vai tu man neatbildēsi?"

"Es neesmu īsti drošs. Iespējams. Varbūt tas darbojas. Varbūt tas sāk darboties."

Vēstnesis apmierināts pamāja ar galvu.

"Redzi nu. Esi pacietīgs! Tas ir tikai sākums, un pārējais jau bus tavās rokās."

Cerams, ka viņš nemana manas bailes? To taču nebūtu iespējams pamanīt.

Sariuss gaida, kad Vēstnesis ļaus doties projām, taču tas turpina lūkoties viņā un izstaipa savus kaulainos pirkstus.

"Nenāktu par ļaunu, ja Aišai būtu kāds liecinieks," viņš saka, "kāds, kurš varētu apstiprināt viņas teikto. Vai vari kādu iedomāties?"

Vai tiešām viņš runā nopietni, domā Sariuss. Es to nedarīšu. Sūdu būšana, kāpēc viņš no manis prasa ko tādu?

"Es vakar ar Brainu tajā laikā biju kafejnīcā. Tātad es nevaru būt liecinieks."

"Es zinu. Es tev vaicāju, vai tu vari kādu iedomāties, nevis lieku, lai tu to dari."

"Ak tā. Piedod, bet man tiešām neviens nenāk prātā."

"Tad ej!"

Vēstnesis māj, ka viņš nu ir brīvs, un Sariuss taisās, ka tiek, priecīgs nozust no dzelteno acu redzesloka. Par Galaris kasti viņi nerunāja, taču nav šaubu, ka Vēstnesim tas jau ir zināms.

Milzīgā nometnes ugunskura atspīdumu Sariuss redz jau pa gabalu. Labajā pusē ir slīkšņa, kreisajā naksnīgajās debesīs slejas kāda apaļa celtne. Vidū ir pļava ar ērkšķu krūmiem un dažiem kroplīgiem kokiem.

"Čau, Sarius!" pirmā viņu pamana Arvven's Child. Viņa sēž līdzās LordNick pie ugunskura, kas met spožus atspulgus uz Arvven's Child jaunajām krūšu bruņām. Abi laikam joprojām ir augstākā līmenī par Sariusu, jo viņš to nevar redzēt. Mazliet tālāk sēž Lelants pēc pēdējās cīņas atguvies un atkal septiņnieks.

"Vai esi jau pieteicies nākamajām Arēnas cīņām? Reģistrēšanās tur!" Arwen's Child norāda uz apaļo ēku. "Būtībā tas ir vienīgais, ko šobrīd vari darīt. Pašlaik pilnīgi nekas nenotiek. Mēs te sēžam jau kādu stundu."

Lai arī Sariuss vēl neko nezina par nākamo Arēnas cīņu raundu, viņš, protams, vēlas piedalīties. Taču Sariuss itin nemaz nav rēķinājies ar to, ka lielais Bolacis pats personiski pieņems viņa pieteikumu. Gnomu ielenkts, tas stāv naksnīgās arēnas pašā vidū un izskatās milzīgs, gandrīz divreiz lielāks par Sariusu, kuru jau atkal samulsina giganta dīvainais izskats tas nelīdzinās nevienam citam šeit. Turklāt Bolacis ir gandrīz kails.

"Pieraksties šeit," viņš saka un ar savu dīvaino zizli norāda uz mūrim piestiprināto sarakstu.

"Cīņas sāksies pēc septiņām dienām divas stundas pirms pusnakts."

Sariuss pieraksta savu vārdu zem Bracco vārda. Paskat tik, tātad tas arī vēl ir dzīvs. Sarakstā ir arī Blackspell, BloodWork, Lelants, LordNick un Drizzel. Tālāk izlasīt Sariuss nepagūst, jo viņu pārtrauc ceremonij meistars.

"Neesi tik ziņkārīgs, sīkais elf! Teci nu atpakaļ pie pārējiem!"

Izejot no arēnas, Sariuss sastop Fenielu. Viņa laikam ir spēlējusi dienu un nakti, jo, kad Sariuss to redzēja pēdējoreiz, Feniela bija smagi ievainots četrinieks, taču tagad Sariusam viņas līmenis ir slēpts. Tatad vismaz astoņnieks. Fenielas bruņojums, ieskaitot divus zobenus, ir pilnīgi jauns. Intuīcija Sariusam saka, ka zaudētu, ja abi atkal saķertos cīņā.

Pie milzīgā ugunskura valda draudzīga gaisotne. Starp rūķiem, kuri ņemas salīdzināt savus cirvjus, tup arī Sapujapu un, pamanījis Sariusu, to uzreiz sveicina.

"Šodien kautiņa nav?"

"Tā izskatās."

"Diezgan jauka pārmaiņa."

Viņi papļāpā par Arēnas cīņām, kam grib pieteikties arī Sapujapu, un Sariuss dodas tālāk. Viņš redz BloodWork sēžam uz apgāzta koka stumbra un blenžam liesmās. Ap kaklu apliktajā ķēdīte iekaltais gredzens ugunskura gaismā mirdz rubīnsarkans. Sariuss maz liet vilcinās, bet pēc tam tomēr uzrunā barbaru:

"Vai tu zini, kas šodien notiks?"

"Nē."

"Okay. Sorry. Jauku vakaru!"

BloodWork paceļ galvu.

"Es esmu drausmīgi noguris."

"Kāds tur brīnums. Domāju, ka pēdējā laikā neviens no mums pārāk daudz neguļ."

"Tu taču vispār neko nejēdz."

Sariuss nebūt nealkst viņa augstprātības.

"Nu tad met šodien mieru un ej nokrākties," viņš saka, bet BloodWork jau atkal nesaprot jokus.

"Tinies, elfu pirdien," tas noņurd, uzstutē savu milzīgo ķermeni un aizdreifē pie mazliet nostāk stāvoša cita barbara un kaķcilvēka. Ari viņiem kakla ķēdītēs šūpojas sarkani gredzeni.

Pēdējo Arēnas ciņu laikā šī kaķcilvēka uz vairoga vēl nebija, par to Sariuss ir drošs.

"Nemaz neceri!"

Līdzās ir nostājies Drizzel un rupji iegrūž Sariusam sānā. "Tu, mīkstais, nekad nepiederēsi Iekšējam aplim. Es gan piederēšu. Saderam? Pagaidi vien līdz nākamajām Arēnas cīņām."

Viņš atiež smaidā savus garos sānu ilkņus.

Sariuss drošības dēļ grib izvilkt zobenu, taču viņa uzmanību novērš kas cits.

Uz klints netālu no ugunskura ir nostājies gnoms ar gaiši zaļu ādu.

"Iekšējā apļa cīnītājus gaida slepenajā tikšanās vietā. Ir jaunumi."

BloodWork, abi viņa sarunbiedri un elfa burve, vārdā Wyrdana, pieceļas un dodas un meža pusi, kas kā ēnaina siena stiepjas gar visu kreiso pusi. Piekto izredzēto nemana, taču tad no arēnas mestās ēnas iznāk Blackspell un seko pārējiem četriem. Sarkanā zīme vizuļo virs viņa melnā apmetņa.

"Vai Blackspell pieder pie Iekšējā apļa?" pārsteigts vaicā Sariuss.

"Shit. Es ari to nezināju," atsaka Drizzel. "Bet vēl jo labāk. Tātad arēnā es viņu samalšu miltos!"

Klusībā Sariuss jau tagad priecājas to redzēt. Vienalga, kurš kuru samals miltos, viņš necieš nevienu no abiem vampīriem.

Tagad meža tumsā ir pazudis arī Blackspell, un Sariusam ir jāsaņemas, lai paliktu pie ugunskura. Viņam tik ļoti gribētos dzirdēt, par ko spriež Ieskšējais aplis.

Zaļādainais gnoms tikmēr turpina stāvēt uz klints. Viņam ir vēl viens paziņojums.

"Cīnītāji!" viņš atsāk. "Pēdējā kauja tuvojas. Vēl tā nav sākusies, tomēr ir pēdējais laiks atdalīt graudus no pelavām."

Viņš zīmīgi apklust.

"Šī nometne nav pārāk tālu no Ortolana cietokšņa. Mēs tam tuvojamies. Soli pa solim. Mans kungs domā, ka Ortolans mūs jau sajūt. Taču viņš mums neuzbruks. Viņš mums nevar uzbrukt, jo viņš nezina, kas mēs esam."

Atkal zīmīga pauze.

"Mūsu misiju mēģina izjaukt citi. Viņi izspiego, apmelo un mēģina mums kaitēt. Ja nesakļausimies ciešāk, viņi iefiltrēsies mūsu vidū. Viņi sagraus mūsu pasauli. Vairāk nekā jebkad iepriekš ir jāievēro klusēšana. Jāsaglabā miers un jāglabā noslēpumi. Pret ienaidniekiem jāizturas kā pret ienaidniekiem."

To pateicis, gnoms norāpjas no akmens un ar līkajām kājām čāpo atpakaļ uz arēnu.

Nākamajās stundās cīnītāji vienkārši sēž pie ugunskura. Sākumā viņi vēl gaida, ka kaut kas notiks, taču uzdevumi netiek doti, neviens viņiem neuzbrūk, un arī Ortolana monstri nerādās. Tāpēc viņu nodarbes ir gluži miermīlīgas: tiek spēlēta kauliņu spēle uz zelta un gaļas gabaliem, nav ne mazākā saspīlējuma un neviens nealkst krist pie rīkles blakussēdētājam. Sariuss gandrīz nemana laika ritējumu, un, kad atvadās no pārējiem, pulkstenis rāda jau divus naktī. Viņš ir pamatīgi noguris. Šī ir pirmā reize, kad Sariuss Erebos pasaulē jūtas tik droši gluži kā mājās.

18.

No: Frenks Betānijs fbetthany@gmail.co.uk Kam: Niks Denmors nickl803@aon.co.uk Tēma: Treniņš

"Nik, tu pat iedomāties nespēj, cik vilies esmu tevi. Jūsos visos. Tevis nebija pēdējos treniņos, un tu pat neuzskatīji par vajadzīgu mani par to informēt. Diemžēl ne tu vienīgais. Pēdējā reizē sporta hallē biju ar četriem puišiem.

Turpmāk par muļķi vari turēt kādu citu. Vēl viens neattaisnots kavējums, un tu izlidosi no komandas. F. Betānijs

"Kas tev lēcies?"

"Vai biji slimnīcā?"

"Izskatās krūti."

Braina un vēl dažas viņas draudzenes bija apstājušas kluso Gregu, kurš tobrīd ar acīmredzamām pūlēm centās no skapīša izņemt grāmatas.

"Es nokritu pa slīdošajām kāpnēm," Gregs samocīti pasmaidīja. Viņa intonācija liecināja, ka šo stāstu viņš šodien atkārtoja ne pirmo reizi.

"Paslīdēju un kritu atmuguriski. Bet nav tik traki, kā izskatās." Viņš aptaustīja kreveli uz deguna un šķībi pasmīnēja.

Lai arī nav tik traki, tomēr traki tas ir, nodomāja Niks. Grega kreisās rokas locītava bija apsaitēta, un viņš mazliet kliboja.

"Vai panest tavu somu?" Niks piedāvāja, taču Gregs enerģiski atmāja, ka nevajag.

"Nē, ir jau labi. Nav nekāda traģēdija. Čau visiem."

Niks nolūkojās viņam nopakaļ un aizgaiņāja domu, kas bija iešāvusies prātā, ieraugot Gregu.

Muļķības. Gregs taču pats teica, ka esot paklupis. It kā Nikam tā nekad nebūtu gadījies. Pēc grūstiņa basketbolā viņš reiz divas nedēļas staigāja ar apsaitētām ribām. Re nu. Tādas lietas mēdza notikt.

"Nik?"

Tā bija Emīlija, turklāt viena. Ne Ērika, ne Džeimija, pat ne Adriana nebija viņas tuvumā.

"Čau, Emīlij. Piedod, ka neatbildēju uz tavu īsziņu."

"Viss kārtībā. Nebija jau nekas svarīgs." Viņa pasmaidīja.

"Kas ir tas Viktors, par kuru rakstīji?"

"Ari nav svarīgi. Vai drīkstu tev ko jautāt?"

"Protams."

"Paiesim tur tālāk!" Emilija ar galvas mājienu norādīja uz kāpņu telpu, kur viņi varēja netraucēti aprunāties.

Niks sekoja Emīlijai un juta mugurai piezīdušos Brainas skatienu. Viņš tai uzsmaidīja, pats sevi mēmi nolamādams par gļēvuli.

"Kā tev šķiet," Emīlija sāka bez aplinkiem, "vai ir taisnība tas, ko Aiša stāsta par Ēriku?"

Viņa visu zina, domāja Niks un juta, ka nosarkst. Viņa zina par manu vēlmju kristālu.

Taču Emīlijas acīs nemanīja pārmetumu, tikai godīgu ieinteresētību Nika viedoklī.

"Nav ne jausmas. Varbūt. Es domāju, es jau viņu tik labi nepazīstu… tāpēc… es…" Emīlijas ciešais skatiens viņam lika stostīties.

"Pazīšana vispār var būt tikai relatīva," viņa Nikam palīdzēja. "Zini, kopš vakardienas es nespēju beigt domāt, ka aiz Aišas apgalvojumiem tomēr kaut kas slēpjas. Sākumā man tas viss šķita totāli absurdi, bet kas gan zina."

Niks jutās kā no plaukta nokritis. "Vai tu tici Aišai?"

"Nē. Varbūt. Es nezinu. Cilvēki mēdz darīt visneaptveramākās lietas. Tādas, ko no viņiem neviens nekad nebūtu gaidījis."

Trāpīts! Nika seja kvēloja, viņš droši vien bija kļuvis spilgti s.u kans. Viņa tomēr zina.

Ja ari Emīlija manīja viņa mulsumu, tad tomēr ļoti veiksmīgi to noslēpa. Viņa domīgi lūkojās uz garderobes pusi, kur joprojām stāvēja un neatņemdamās viņos lūkojās Braina.

"Ari es Ēriku nepazīstu ļoti labi. Mums abiem patīk angļu literatūra, un par to ari visbiežāk sarunājamies. Viņš ir ļoti gudrs, un man tas patīk. Patiesībā viņš ir pārāk gudrs, lai kaut ko tādu darītu, bet nu esot uzradies aculiecinieks, kurš esot redzējis…"

"Kurš?"

Emīlija paraustīja plecus. "Nav ne jausmas. Vatsona kungs esot šorīt Džeimijam izstāstījis. Džeimijs kļuva vai traks no dusmām. Viņš domā, ka tas viss ir inscenēts."

"Nu, nebūtu slikti, ja Aišai būtu liecinieks." Niks aizvēra acis. "Bet kāpēc tu man to visu stāsti?"

Emīlija pētīja grīdu. "Ko tu toreiz gribēji tajā svētdienas rītā, kad man zvanīji?"

Nikam bija negribīgi jāpasmaida. Es tev gribēju uzdāvināt pasauli, viņš nodomāja. Neticamu, satraucošu pasauli. Aizraujošu. Mistisku. Biedējošu. Murgam līdzīgu. Viss kopā.

"Nu, tu laikam vari iedomāties, ka ne jau Adriana telefona numura dēļ. Tas bija tādēļ…"

"Saprotu. Es biju diezgan noraidoša, es zinu. Taču tas nebija domāts personiski. Šodien es droši vien reaģētu citādi. Zini, ja tev šī lieta patīk, tad tur kaut kam ir jābūt." Viņa uzsmaidīja Nikam un devās projām.

Niks noraudzījās viņai pakaļ, kā bez valodas palicis. Ja tā bija vēlmju kristāla iedarbība, tad viņam sāka kļūt bail. Tā nemēdz notikt. Turklāt Emīlija un Erebos? Kāpēc tik pēkšņi? Niks pārlaida ar roku pār matiem, pārsteigts par to, ka šī doma viņu nebūt nespārnoja. Viņš taču bija to gribējis! Kaķsievieti Emīliju vai elfu Emīliju, varbūt vampīri Emīliju sev līdzās. Taču nu jau Niks bija nokopējis savu spēli Henrijam Skotam. Līdz ar to viss beidzies. Viņš to nevarētu Emīlijai piedāvāt, pat ja viņa vēlētos.

"Tu nu gan esi smalkjūtīgs flirtē ar Emīliju manā acu priekšā!" Nikam aiz muguras stāvēja Braina. Dusmas viņas balsi padarīja neganti spiedzošu.

"Kā, lūdzu?"

"Vai tad mūsu randiņš tev neko nenozīmēja?"

"Bet… es…" Nolādēts, viņš jau atkal stostījās.

"Vai tu domā, ka katru dienu vari piešļūkt citai? Tu uzskati, ka esmu nejūtīga?"

"Es taču Emīlijai nemaz nepiešļūcu!" Niks dusmīgs atrunājās. "Es ar viņu tikai sarunājos!"

"Un mani atstāji novārtā! Kas, tu domā es neredzu, kā tu uz šo blenz?" Ar skatuvisku žestu Braina atmeta matus. "Esmu tevī vīlusies, Nik!"

Un aizgāja. Niks izberzēja acis un nopūtās. Nu gan idiots iznāca, ka viņš taisnojās par to, ka ir sarunājies ar Emīliju.

Kā vēlāk izrādījās, šī bija dīvaino sarunu diena. Kādā no nākamajām brīvajām stundām Nīku uzmeklēja Vatsona kungs un ieaicināja uz pāris vārdiem tukšā klasē. Nikam tūdaļ paātrinājās sirdsdarbība.

Pistole. Viņš zina, ka man ir kāds sakars ar pistoli.

"Es vēlos ar tevi aprunāties, jo uzskatu tevi par gudru cilvēku," paskaidroja Vatsona kungs. Viņš nolika uz galda savu termosu un domīgi lūkojās laukā pa logu. "Taču domāju, ka esi iepinies lietā, kas tev nebūt nenāk par labu."

Tūlīt viņš pieminēs ieroci.

"Es zinu, ka bariņš skolēnu mūsu skolā spēlē datorspēli ar nosaukumu Erebos. Domāju, ka tu mani pazīsti pietiekami labi. Man nav nekas pret datorspēlēm. Vienai no savām klasēm es pat uzdevu rakstīt sacerējumu, kura scenārijam bija jāiedvesmojas no World ofWarcraft. Taču šis ir kas cits. Tas ir bīstami, un man tas kaut kā jāapstādina."

Niks klusēdams lūkojās skolotājā. Kolins, Rašids un gan jau vēl kāds būs pamanījis, ka Vatsons viņu savāca. Tātad nāksies informēt Vēstnesi.

"Es vēlos, lai tu man palīdzi, Nik. Gribu būt atklāts: līdz šim man pārāk labi neveicās. Ar mani ir runājuši pāris skolēnu, kas ir izstājušies no spēles. Taču viņu datoros spēle vairs nav atrodama. Iespējams, ka speciālisti no policijas kaut ko atrastu, bet policiju varu piesaistīt tikai pēc tam, kad kaut kas jau ir noticis." Viņš nopūtās. "Es loti baidos, ka kaut kas varētu notikt. Tu ne?"

Niks, imitēdams nopūtu, it kā nošķaudījās, kā noklepojās un, tā kā Vatsona kungs acīmredzot gaidīja atbildi, sacīja: "Kas gan var notikt?"

"Nezinu, pastāsti man."

"Nu, ari es nezinu."

Vatsona kungs viņu asi nopētīja. "Uzskatu, ka tas, kas notika ar Ēriku, jau ir gana slikti. Protams, tu tagad vari teikt, ka tā ir viņa paša vaina, kāpēc uzmācās Aišai. Taču Aiša atsakās iet uz policiju. Ne par ko neiet. Vai nav dīvaini?"

Niks jau atkal paraustīja plecus, šoreiz jau nedrošāk: "Droši vien viņa jūtas neērti. Es Aišu varu saprast. Tā ir viņas darīšana."

"Jā, protams. Šeit katrs rūpējas tikai par savām darīšanām, vai ne? Izņemot tavu draugu Džeimiju. Viņš ir nolēmis ņemt šo lietu savās rokās. Vai to tu neesi pamanījis?"

"Vai es tagad varu iet? Es patiešām nezinu, kā varu jums palīdzēt."

Vatsona kungs sarūgtināts pamāja ar galvu. "Tu jebkurā laikā vari vērsties pie manis, ja ir nepieciešams atbalsts. Labi? Tu un visi pārējie."

Niks izgāja no klases. Pārāk steidzīgi, lai atstātu pašapzinīgu un drošu iespaidu. Niks to saprata, bet viņam bija vienalga. Vatsona kungs nepieminēja pistoli, un tas bija galvenais.

"Vai vari man pavēstīt kādus jaunumus?"

Sariuss stāv pretī Vēstnesim kādā absolūti nepazīstamā vietā. Te viņš vēl nekad nav bijis. Tas ir pakalns, kura galā ir pussabrucis tornis. Tornis Sariusu nez kādēļ satrauc un piesaista. Tas ļauj noprast, cik lielam jābūt pils kompleksam, pie kā tas savulaik ir piederējis.

Tajā pašā laikā izskatās, ka tas kuru katru bridi var sagrūt. Skopās ainavas kreisajā malā redzams neparasts dzīvžogs. Tas ir gareniski sadalīts uz pusēm: viena puse ir dzeltena, otra zaļa. Dzelteno krāsu dzīvžogam piešķir piltuvveida ziedi, kas neredzēti kupli zeļ dzīvžoga kreisajā pusē, labo atstājot pavisam bešā.

Sariusam negribot jādomā par jukušu dārznieku, kurš, reizumis muļķīgi iesmiedamies, pelēkajā, akmeņainajā zemē stāda savus neparastos augus.

Sariuss negrib pieminēt Vēstnesim sarunu ar Vatsona kungu, ja vien tas nebūs nepieciešams. Viņš mēģina runāt par kaut ko citu. Kaut ko pozitīvu, ko pats nespēj izprast.

"Man radās iespaids, ka Emīlija Kārvere izrāda interesi par Erebos. Līdz šim viņa par to nebija sajūsmā, taču šodien deva mājienu, ka tas ir mainījies."

"Aha. Labi, Sarius. Šodienai pietiek, tagad labāk ej. Tev jāzina, ka mēs tuvojamies Ortolana cietoksnim. Tāpēc ir jābūt ļoti uzmanīgiem. Ja iesi gar dzīvžogu rietumu virzienā, atradīsi pieminekli. Var pat teikt monumentu."

Viņš iesmejas, un Sariusam pār muguru pārskrien drebuļi.

"Tur atradīsi savus biedrus citus cīnītājus, bet varbūt arī dažus ienaidniekus, kuri jānokauj. Lai tev veicas!"

Dzīvžogs tumsā mazliet spīd, apgaismojot ceļu. Cik praktiski! Taisns kā nospriegota virve tas stiepjas cauri visam apvidum. Vienbrīd Sariusam šķiet, ka šajā ainā ir kas pazīstams kā attēlā, kas maina nozīmi atkarībā no tā, kā uz to paskatās. Patiesība, ko apslēpj acīm redzamais. Taču, cik ātri parādījies, tik ātri šis iespaids pazūd.

Ceļš ir tāls, taču tam jābūt pareizam. Spīdošais dzīvžogs neļauj par to šaubīties.

Tad viņš ļoti tālu priekšā pamana kaut ko milzīgu. Droši vien tas ir piemineklis. Tikai kustas. Piegājis tuvāk, Sariuss saprot, kas tas ir populāra grieķu skulptūra: vīrs, kā vārdu viņš piepeši nespēj atcerēties, un tā divi dēli, kurus žņaudz divas varenas jūrasčūskas. Augstu uz postamenta trīs akmens cilvēki cīnās par savu dzīvību, kamēr čūskas arvien ciešāk vijas ap to ķermeņiem.

Ap postamentu sastājies bariņš cīnītāju. Viņu vidū ir Dri/./rl, LordNick, Feniela, Sapujapu. Gabaliņu aiz viņiem Lelants, Beroxar uti Nurax gaida, kas notiks tālāk.

Sariuss nostājas līdzās Sapujapu un kopā ar pārējiem vero mokošo izrādi, kas risinās virs viņu galvām. Viņš labprāt pavaicātu Sapujapu, ko tas viss nozīmē, bet deg tikai ļoti mazs ugunskurs, un tas ir pārāk tālu, lai būtu iespējams sarunāties. Taču ar to pietiek, lai uz kustīgo statuju tiktu mesta raustīga liesma.

Varbūt uzdevums ir nogalināt čūskas? Taču kā tikt uz augstā postamenta? Ari pārējie to nemēģina, vismaz vairs ne.

Akmens tēlu kustībām piemīt kaut kas hipnotisks. Sariusam rodas sajūta, ka viņam zūd gaiss katru reizi, kad čūskas savelkas ciešākā mezglā ap triju vīru augumiem.

Uzrodas gnoms ar sniegbaltu ādu. Viens no Vēstneša vēstnešiem.

"Jauks skats, vai ne?" viņš saka un atiež zobus smaidā. "Vai saprotat, ko tas nozīmē?"

Neviens neatbild. Vai tā ir kāda mīkla? Vai par atrisinājumu būs balva?

"Nē, jūs neko nesaprotat. Tā jau mans kungs domāja. Nu tad aiziet, skrieniet mežā un novāciet orkus. Tas, kurš man atnesīs trīs galvas, tiks apbalvots."

Priecīgs par iespēju tikt projām no šausminošās izrādes Sariuss metas skriet. Kā parasti, ieskanas brīnišķīga mūzika, radot drošo sajūtu, ka viņš ir neuzvarams.

Trīs galvas? Tīrā bērnu spēle!

19

Peng! Bumba atsitās pret vairogu trīsdesmit centrimetru attālumā no groza. Betānijs lamājās, un Niks iespēra pa sienu. Sūdi, viss vieni vienīgi sūdi. Viņam bija apnikusi šī tizlā lēkāšana smirdīgajā sporta hallē, viņš vēlējās būt mājās un rūpēties par to, lai Sariuss beidzot atkal virzitos uz priekšu.

Pēdējās četras dienas bija bijušas viena vienīga liela vilšanās. Cīņa pret deviņgalvainu pūķi, indīgām milzu mitrenēm un vakar pret ļoti dzīvīgiem skeletiem tumšā kapličā. Sariuss visu bija diezgan labi izturējis, taču uz priekšu ticis nebija. Viņš joprojām bija astoņnieks. Lai kā viņš centās, vairāk nekā mazliet zelta, dziedinošu dzērienu un jaunus cimdus nopelnīt neizdevās. Neviena Vēstneša uzdevuma. Nevienas iespējas sevi pierādīt pa īstam.

Niks aizskrēja pakaļ Džeromam, atņēma bumbu un driblēja pāri spēles laukumam. Mērķēja. Meta. Peng! Atkal garām.

"Vai man tevi pacelt līdz grozam, Denmor, vai piedāvāt trepes?" lamājās Betānijs.

Nē. Viņam bija nepieciešams jauns zobens un īpašo spēju apgreids. Arēnas cīņas tuvojās, bet, kamēr citi pieņēmās spēkā, Sariuss mīņājās uz vietas. Ja Vēstnesis viņam vismaz dotu iespēju, kādu uzdevumu, kuru izpildot Sariuss varētu pierādīt, ko vērts viņš bija.

Bumba atkal bija pie Džeroma, un viņš gariem soļiem skrēja garām Nikam. Kāda bija Džeroma identitāte spēlē, Niks gandrīz automātiski apsvēra. Lelants? Nurax? Drizzel? Stiprāks par Sariusu? Vājāks?

"Vai tagad tu guli, Denmor?" Betānijs kliedza. "Vai gribi taisīt pietupienus, līdz atmodīsies?"

Niks juta atvieglojumu, kad treniņš beidzās. Uz mājām! Tur >:. 111 vēl uzrakstīšanu gaidīja angļu valodas eseja, taču tas bija tikai tāds sīkums. Kam tad domāts internets? Jāpārdrukā divas lappuses, un lieta darīta. Pēc tam viņš dos jaunu pavērsienu spēlei, pārtrauks neveiksmju sēriju. Šonakt tam jānotiek, viņš to juta.

Tumsa spiež uz zemi, it kā tai būtu masa un svars. Cīnītāji skrien, viņi steidzas. Gnomi ir uzdevuši ieņemt kādu tiltu. Ceļš zem kājām ir tumši zils un izskatās pēc dziļa ūdens.

Sariuss mēģina apsteigt pārējos. Viņš paskrien garām trim saviem biedriem: Drizzel, Nurax un Arwen's Child. Viņam līdzi turas LordNick, gabaliņu tālāk aizmugurē skrien ari Sapujapu, Gagnars un Lelants. Paši pēdējie ir daži jaunuļi Sariuss pat necenšas iegaumēt viņu vārdus. Tie ir tikai vieninieki un divnieki un Arēnas cīņās viņam kaitēt nevar.

Var just, ka mērķis tuvojas. Sariuss ir sasprindzis, bet šis sasprindzinājums ir patīkams, pilns ziņkāres un asins alku. Vai tie būs orki, skorpioni vai zirnekļi, kam jāatņem tilts? Viņš ir gatavs uz visu. Šoreiz Sariuss cīnīsies tik labi, ka Vēstnesim būs viņš jāapbalvo. Līdz Arēnas cīņām atlikušas tikai trīs dienas. Uz to laiku viņš gribētu būt vismaz desmitnieks.

Skriešana jau sen vairs nesagādā nekādas grūtības, un par to, ka pēc katra pakalna pārvarēšanas bija jāatgūst spēki, Sariusam ir palikušas tikai vājas atmiņas. Tagad viņš nenoguris var pilnā tempā sprintot kalnā augšā un no kalna lejā. Ir tik patīkami būt spēcīgam. Ir patīkami būt augstākā līmenī.

Viņa priekšā ir lēzens un ļoti vienmērīgs kāpums. Pārāk vienmērīgs, lai būtu dabiskas izcelsmes. Sariuss ieskatās uzmanīgāk un saprot, ka ceļš atdalās no zemes un kā ūdenszila varavīksne nospriegojas cauri tumsai. Tātad šis ir tas tilts.

Tālāk priekšā dzirdams, kā metāls sitas pret metālu. Vai kauja jau sākusies? Kaut vismaz varētu saskatīt ienaidnieku, taču ir apjaušamas tikai dažas milzīgas aprises. Dong! Izklausās pēc zvana skaņām. Kaut kas nokrīt no tilta. Kaut kas? Kāds?

Cīņas troksnis kļūst skaļāks, un nu jau pret debesīm iezīmējas mirdzoši siluteti. Tiltu apsargā lieli, sudrabā kalti bruņinieki.

Sariusa entuziasms pagaist. Kā tos lai pieveic? Viņš samazina tempu un vēro, kā no bruņinieka zobena, kas garumā neatpaliek no paliela koka, izvairās Drizzel, lēkādams te šurp, te turp kā dejodams, bet pats milzim trāpīt nespēj. Nurax klājas līdzīgi.

Ir jābūt kādai iespējai, domā Sariuss. Kādai ievainojamai vietai vai kam tamlīdzīgam. Es to atradīšu, kad piekļūšu tuvāk.

LordNick dodas viņam garām, uzbrūk vienam bruņās tērptajam un triec ar zobenu pa paceli. Milzis pat nesaraujas, toties LordNick nākas pacīnīties, lai vienā rāvienā netiktu pārcirsts vidū pušu.

Es varētu mēģināt tikt viņiem visiem garām. Uzdevums taču bija iekarot tiltu, nevis pieveikt milžus.

Pienākot tuvāk, pretinieki šķiet lieli kā torņi. To kustības ir neaptverami spēcīgas, bet ne ātras. Sariuss paskrien garām pirmajam, tad otrajam. Trešais mēģina viņu apturēt, aizšķērsojot ceļu ar zobenu. Sariuss izvairās, bet atrodas pašā tilta malā. Jāuzmanās! Dong! Bruņinieks sper soli uz viņa pusi, atvēzējas, cērt, un gadās, ka viņa zobens viegli aizskar Sariusu, pavisam viegli. Tas neievaino, bet izsit no līdzsvara. Sariuss saprot, ka nenoturēsies. Nav nekā, kam pieķerties, ne tilta margu, pat ne akmens apmaļu.

Viņš krīt. Projām no bruņiniekiem, no tilta, kas tagad zils velvējas virs viņa. Projām no sava sapņa šonakt pārtapt par deviņnieku. Sariuss pat nenojauš, kas ir zem viņa. Labi, ja tur būtu ūdens. Vai vismaz mīksta zāle. Taču intuīcija saka priekšā, ka visdrīzāk tie būs asi akmeņi un ērkšķi. Gaiss svelpj gar ausīm. Joprojām kritienā.

Miris muļķības dēļ.

Tā nedrīkst notikt, vēl ne. Ne jau tā. Tikai viena nepareiza soļa dēļ.

Kad beidzot viņš pret kaut ko atsitas, ievainojuma skaņa ir tik intensīva, ka Sariusam skaļi jāievaidas. Kādu mirkli vienīgā vēlme ir, lai tā apklust. Nekavējoties. Taču skaņa liecina arī par to, ka viņš joprojām ir dzīvs, tātad joprojām ir iespēja. Jāgaida. Jāiztur.

Viņš gaida un cenšas nekustēties. Drīz sāk sāpēt galva. Skaņa ir tīrās mocības, tā ir skaļāka par visu, pat par kaujas troksni uz tilta. Kāpēc jāgaida tik ilgi? Vai uz tā tilta vispār vēl kāds cīnās? Droši vien. Taču viņš ir vienīgais no tilta nokritušais.

"Tas nu gan nebija meistara sniegums, Sarius."

Beidzot. Vēl nekad viņš nav tā priecājies redzēt dzeltenās acis.

"Šķiet, tev vajag manu palīdzību."

"Jā. Lūdzu!"

"Tev jāsaprot, ka man sāk apnikt nemitīgi tevi pestīt laukā no dažādām ķibelēm."

Sariuss klusē. Ko gan lai uz to atbild? Taču Vēstnesis, šķiet, gaida atbildi, un Sariuss noteikti nevēlas viņu garlaikot vēl vairāk.

"Piedod! Es biju neveikls."

"Biji gan. Var piedot, ja neizveicīgs ir divnieks, bet astoņniekam tas jau ir kauns un negods."

Viņš tūlīt pazeminās manu līmeni, skumji nodomā Sariuss. Un tas vēl būtu mazākais sods.

"Vai līdz šim tu uz mani varēji paļauties?"

"Jā."

"Vai es varu paļauties uz tevi, Sarius? Vai varu paļauties arī tagad, kad stāvoklis kļūst aizvien sarežģītāks?"

"Protams."

"Labi. Tādā gadījumā šoreiz es tev vēl palīdzēšu. Taču tev būs jāveic viens uzdevums manā labā, un tu nedrīkstēsi būt neveikls."

Ievainojuma skaņa aprimst, un Sariuss lēni paslejas. Tās bija teju beigas. Nākamreiz jāsaņemas, kaut kas tāds vairs nedrīkst notikt. Pēc divām dienām notiks Arēnas cīņas, viņš grib būt tām gatavs.

"Es paveikšu uzdevumu. Tas var būt ari grūts. Nav problēmu."

Vēstnesis domīgi māj ar galvu.

"Priecājos to dzirdēt. Vispirms uzdošu tev jautājumu. Vai Vatsona kungs ir tavs angļu valodas skolotājs?"

"Jā."

"Stāsta, ka viņš arvien sev līdzi ņem termosu. Vai tiesa?"

Sariusam mazliet jāpadomā.

"Jā. Manuprāt, tajā ir tēja."

"Labi. Rīt piecas minūtes pēc trešās stundas sākuma aizej uz pirmā stāva tualeti. Uz to, kurai virs izlietnes ir spogulis ar plaisu. Miskastē atradīsi pudelīti. Pudelītes saturs jāieber Vatsona kunga termosā. Tev nav jāzina, kas ir pudelītē, taču ir jābūt ļoti izmanīgam: tevi neviens nedrīkst pamanīt."

Sariuss klausās Vēstneša norādēs ar augošu neticību. Kādu mirkli viņš apsver, vai nevajadzētu vienkārši aizbēgt, izlikties, ka ne vārda nav dzirdējis. Bet viņš var arī palikt šeit guļam un gaidīt, ka Vēstnesis ņems atpakaļ savus vārdus un paziņos, ka tas ir neizdevies joks. Bet sarunbiedrs tikai sakrusto rokas virs kaulainajām krūtīm.

"Nu, vai visu saprati?"

Sariuss saraujas. "Jā."

"Vai izdarīsi? Tā kā uzdevums ir grūts, gaidāms bagātīgs atalgojums -jauns maģiskais spēks plus trīs līmeņi. Tad tu būtu vienpadsmitnieks, Sarius. Vienpadsmitnieka statusā jau ir cerības iekļūt Iekšējā aplī, un tad es tev varētu pačukstēt, kurš ir tā vājākais posms."

Sariuss dziļi ieelpo. Tā taču ir spēle, vai ne? Varbūt Vēstnesis tikai pārbauda viņa drosmi, un pudelītē ir piens. Vai glikoze.

"Es to izdarišu."

"Lieliski. Gaidu tavu ziņojumu rīt."

Šoreiz satumst ļoti ātri un Sariusu pārņem vēl nepiedzīvota neizpratne.

Radīt. Saglabāt. Sagraut.

Hinduisti katram no šiem uzdevumiem ir piešķīruši savu dievību. Es to visu daru viens pats.

Es radīju to, ko vēl neviens pirms manis nebija radījis, tomēr pasaulei tas ir un paliks apslēpts.

Pēc tam es mēģināju radīto saglabāt ar visu savu spēku, savu gribu. Ar sāpēm, reizēm ari ar asarām un, jāatzīst, ar iespaidīgiem upuriem.

Tagad es sagraušu. Kas man to ņems ļaunā? Ja pasaulē vēl ir taisnība, tad vismaz šai pēdējai lietai ir jāizdodas.

Daudz labprātāk es būtu tikai radītājs un priecātos un saglabātu paša radīto, un dalītos tajā ar citiem. Taču ari sagraušana piedāvā dažu labu interesantu aspektu. Tās pievilcība slēpjas pabeigtībā.

20

Niks neatcerējās, kad pēdējoreiz bija tik slikti gulējis kā pagājušajā naktī. Viņš domās šurpu turpu grozīja Vēstneša uzdevumu, pārmaiņus nomierinājās un krita panikā, simtiem reižu gāja cauri nākamās dienas scenārijam. Viņš mēģināja izstrādāt plānu, taču "filma" ikreiz pārtrūka, vēlākais, tad, kad nonāca līdz termosa atskrūvēšanai un nezināmās substances iepildīšanai tajā.

Taču nu šis brīdis bija klāt. Pirms divām minūtēm atskanēja zvans uz trešo stundu. Ar strauji pukstošu sirdi Niks pa kāpnēm devās uz pirmo stāvu.

Šī stunda viņam bija brīva viena no daudzajām priekšrocībām devītajā klasē. Pārējie, kam šobrīd nenotika mācības, uzturējās bibliotēkā vai atpūtas telpā. Nikam nešķita, ka kāds viņam seko, tomēr viņš pastāvīgi atskatījās, jo gandrīz gaidīja Denu, Aleksi vai kādu citu lavāmies viņam nopakaļ ar fotoaparātu.

Pie tualetes durvīm Niks apstājās. Viņš vēlējās būt tālu projām no šīs vietas. Taču šobrīd tas nepalīdzēja.

Tātad aiziet! Atvērt durvis! Ašs skatiens uz ieplēsto spoguli, bālo seju ar tumšajiem riņķiem zem acīm.

Tur, pa kreisi no izlietnes, stāvēja miskaste. Līdz pusei pilna ar izlietotiem papīra kabatlakatiem, tukšām dzērienu pudelēm, vienu banānu mizu, aizkostu pusdienu maizi un dažām saņurcītām burtnīcas lapām.

Ar pirkstu galiem Niks pabīdīja malā papīrus. Nekā. Arī zem pirmās pudeles nekā nebija.

Viņš parakās dziļāk kas cits atlika un atrada vēl vairāk saburzītu papīru. Uz viena bija samērā netalantīgi uzzīmēta plika meitene. Niks iebāza roku vēl mazliet tālāk. Ja arī tagad neatradīs, būs jāapgriež misene otrādi un jārokas pa izgāztajiem atkritumiem kĀ tādai cūkai. Vai vislabākā doma jāpaziņo Vēstnesim, ka miskasti pudelītes nebija. Šai cerībai pietrūka laika pilnībā izplaukt Nika galvā, jo nu viņš to pamanīja mazu kastīti, zils ar baltu. "Digotan®, 50 tbl, 0,2 mg," Niks lasīja. Viņš to izvilka un juta, ka kastīte nav tukša. Nolādēts!

Viņš ieslēdzās tualetes pēdējā kabīnē un atvēra iesaiņojumu. Taja atradās maza, brūna pudelīte, līdz pusei pilna ar baltām tabletēm.

Niks atvēra pudeli un pasmaržoja. Ne pēc kā nesmaržoja. Tabletes izskatījās nekaitīgas, mazas un krītainas, ar gropīti vidū.

Niks atcerējās Vēstneša vārdus nav viņa darīšana, kas ir pudelītē, tomēr viņš nespēja neiemest skatienu kastītē ievietotajā informācijas lapiņā.

Mazo, balto ripiņu iedarbīgo vielu sauca fš-acetil-digoksīns, un tas palīdzēja sirds mazspējas gadījumā.

Digotan® uzlabo sirdsdarbību, sirds sit lēnāk un spēcīgāk, tiek uzlabota ķermeņa apasiņošana.

Tiktāl viss izklausījās pareizi. Niks apgrieza lapiņu otrādi un meklēja informāciju par blaknēm.

Brīdinājums: mijiedarbībā ar citiem medikamentiem vai arī tad, ja pacientam ir minerālvielu disbalanss, medikamenti ar sirds glikozīdiem var tikt ātri pārdozēti. Pārdozēšana var būt bīstama dzīvībai! Tāpēc nekavējoties jādodas pie ārsta, ja parādās šādas blaknes: slikta dūša, vemšana, redzes traucējumi, halucinācijas, sirds ritma traucējumi.

Bīstama dzīvībai! Lapiņa Nika rokās viegli trīcēja. Zāles bija viegli pārdozēt, tur bija teikts. Kas varēja notikt, ja viņš Vatsona termosā iebērtu visu pudeles saturu? Vai ar vienu šādas tējas malku pietiktu, lai skolotāju noindētu?

Niks aizvēra acis un atspiedās pret tualetes durvīm. Viņš to nespēja izdarīt. Viņš nespēja nogalināt. Jālūdz Vēstnesim cits uzdevums, piemēram, atkal kaut ko nofotografēt. Tas nevarēja būt normāli. Šī droši vien ir kāda programmēšanas kļūda, un Vēstnesis priecātos, ja Niks par to ziņotu.

Tu taču pats tam netici.

Viņš atcerējās, ko pirms divām dienām pie nometnes ugunskura bija teicis bālādainais gnoms: pret ienaidniekiem jāizturas kā pret ienaidniekiem. Un ienaidnieki bija tie, kuri gribēja iznīcināt Erebos. Vai, to teikdams, viņš tiešām bija domājis nogalināšanu?

Niks svārstīja rokā pudelīti. Vienbrīd viņš tās saturu gribēja iebērt podā, tomēr neuzdrošinājās. Varbūt tās tabletes vēl būs nepieciešamas. Kaut kas jāizdomā.

Atlikušo stundu viņš kā spoks nemierīgi klīda pa skolas gaiteņiem. Vajadzēja ideju, turklāt nevis kaut kādu, bet labu ideju. Tādu, kas ļautu turpināt dzīvot kā Vatsonam, tā arī Sariusam.

Nākamajā starpbrīdī dežurēja Vatsons. Niks viņu vēroja un nespēja novērst skatienu no spīdīgā hromētā termosa, ko skolotājs nesa nevērīgi iespiestu padusē.

Tā Niks tam klāt netiks. Pilnīgi izslēgts. Vienīgā iespēja bija sagaidīt, kad Vatsons termosu kaut kur noliks. Un tas varētu notikt tikai skolotāju istabā, kur vienmēr apgrozījās cilvēki. Nevarēja taču tur iemaršēt un sabērt tējā ripas.

Tas nekad neizdosies! Niks aptaustīja pudelīti savā bikšu kabatā. Tas nebija godīgi. Uzdevums nebija paveicams, pat ne tad, ja Niks apklusinātu sirdsapziņu, pat ja viņš…

"Nik?"

Viņš pārbijies iekliedzās.

"Adrian! Nolādēts! Vai tev vienmēr tā jāpielavās?"

"Piedod!"

Taču neizskatījās, ka Adrians kaut ko nožēlotu. Viņš izskatījās izlēmīgs, kaut arī bāls un visu laiku ar mēli mitrināja lūpas.

"Ko tu gribi?"

"Vai taisnība, ka tajos jūsu diskos ir spēle? Datorspēle?"

Adrians viņu lūdzoši uzlūkoja, bet Niks neatbildēja. Tieši tobrīd Vatsona kungs nolika termosu uz palodzes, lai nogludinātu ķīviņu starp divām jaunāko klašu meitenēm. Diemžēl gaitenis bija pilns cilvēku. Viņš nevarēja pieiet un paņemt termosu… Turklāt viņš tāpat to nedarītu! Bija jāpārstāj par to vispār domāt!

"Nik! Vai tā ir taisnība?"

Niks pagriezās, ieraudzīja Adrianu graužam īkšķa nagu un pēkšņi kļuva neizsakāmi nikns.

"Kāpēc tu mani neliec mierā? Kāpēc tu pats to neizmēģini? Es tev neko par to nevaru teikt un arī negribu! Lasies projām!"

Netālu stāvēja Kolins, mazliet tālāk Džeroms. Abu galvas pagriezās uz viņu pusi. Kolina sejā iezagās smīns, un Niks nožēloja savu dusmu izvirdumu. Viņš nebūt negribēja, lai arī Adrians pēc šīs sarunas nokrīt pa slīdošajām kāpnēm.

"Liec mani mierā, okay?" viņš teica jau klusāk. "Ja tas tevi interesē, sagādā pats savu DVD. Tas nav grūti. Pretējā gadījumā vienkārši aizmirsti par to visu."

"Ja tā ir spēle," čukstēja Adrians, "tad pārstāj to spēlēt. Nopietni. Lūdzu, pārstāj!"

Niks neizpratnes pilns lūkojās Adrianā. "Vai vari paskaidrot?"

"Nē. Lūdzu, vienkārši notici man! Diemžēl citi man netic, pat mani klasesbiedri ne."

"Kāpēc lai viņi tev ticētu?" Niks vēroja Vatsona kungu pieejam pie palodzes un paņemam savu termosu. Fuck! Viņš atkal pievērsās Adrianam.

"Nu pasaki! Kāpēc lai tev kāds ticētu? Tu taču pat nezini, par ko vispār ir runa! Kāpēc tu gribi citiem sabojāt visu prieku?"

Prieku. Viņš to nupat nosauca par "prieku".

"Ne jau to es gribu. Bet man ir sajūta, ka…"

"Tava sajūta," Niks viņu pārtrauca. "Tagad es tev došu vienu labu padomu: pārstāj kaitināt cilvēkus savas sajūtas dēļ. Citādi tu riskē iedzīvoties nepatikšanās, turklāt sāpīgās."

Nu super, tagad viņš bija ieteicis Adrianam uzmanities no pārējiem spēlētājiem. Ja šī ziņa izplatīsies, Vēstnesim tas nešķitīs smieklīgi, tas nu bija skaidrs. Un tad vēl tās tabletes. Viņam joprojām nebija radusies nekāda spoža ideja.

Neko vairāk neteicis, viņš atstāja Adrianu stāvam.

Pēc stundas Niks bija ceļā uz kafetēriju. Ēst negribējās, bet .11 kaut ko sevi vajadzēja nodarbināt. Ja visa pusdienas pauze vienkārši būtu kaut kur jānosēž, viņš sajuktu prātā.

Skolā bija atgriezies Ēriks Niks viņu redzēja aktīvi diskutējam ar trim literatūras kluba biedriem. Kad viņš tiem tuvojās, saruna noklusa, bet Niks nenoliedzami bija saklausījis Aišas vārdu. No Emīlijas nebija ne ziņas, ne miņas.

Toties viņš atkal pamanīja Vatsona kungu, kurš kopā ar Džeimiju un kādu resnu meiteni stāvēja pie bioloģijas kabineta loga. Niks nopētīja skolotāju. Termosa viņam nebija, tas nestāvēja arī uz palodzes.

Daudz nedomādams, ko īsti dara, Niks devās uz skolotāju istabas pusi. Viņš negrasījās izpildīt uzdevumu, protams, ne, bet gribēja noskaidrot, vai teorētiski tas būtu iespējams. Tikai tāpēc, lai droši varētu Vēstnesim izstāstīt, kāpēc nekas nav izdevies. Ja patiešām neizdotos.

Durvis uz skolotāju istabu stāvēja pusvirus. Niks ielavījās iekšā. Pie garajiem, U veidā izkārtotajiem galdiem sēdēja tikai divi skolotāji un pat nepacēla galvu, kad viņš ienāca. Viens skolotājs laboja burtnīcas, otrs lasīja avīzi un ēda sendviču. Vatsona kunga termosu nekur nemanīja.

Pa pusei vīlies, pa pusei atvieglots, Niks apgriezās uz papēža, lai ietu projām. Ko tagad? Nikam vismaz bija jāizliekas, ka gribēja uzdoto paveikt, jo kāds viņu, protams, novēroja un pēc tam par visu ziņos. Lūk, tur jau pa koridoru gāja Dens, un, kaut ari neskatījās uz šo pusi, Niks bija pārliecināts, ka tikai viņa dēļ tas bija gājis tieši pa šo koridoru.

Niks lēni devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis, taču jau pēc dažiem soļiem viņu apstādināja kāda doma. Kur vēl, izņemot skolotāju istabu, skolotāji glabāja savas lietas? Pareizi, garderobē! Niks stāvēja iepretim mazajai telpai. Vēl nepagriezis apaļo durvju rokturi, viņš skaidri zināja, ko tur atradis, un šī zināšana pulsēja viņam galvā. Niks ieraudzīja termosu, tiklīdz atvēra durvis, it kā tas pievilktu viņa skatienu tāpat kā magnēts metālu. Termoss rēgojās laukā no ādas plecu somas, kas bija pakārta uz āķa starp jakām un mēteļiem.

Niks zibenīgi ieslīdēja garderobē un aizvēra durvis. Jau tas vien, ka viņš te atradās, varēja sagādāt pamatīgas nepatikšanas. Skolēniem te nekas nebija meklējams. Taču šeit viņu arī neviens nevarēja novērot ne Dens, ne Kolins, ne Džeroms.

Niks pavilka termosu laukā no somas. Tas klusi klunkšķēja, tātad bija vēl līdz pusei pilns. Skrūvējot to vaļā, Niks juta sirdi pukstam līdz pat matu saknēm galvā. Piparmētru tēja. Tablešu pudelīte izspīlēja bikšu kabatu, it kā gribot atgādināt par sevi.

Tagad es to varētu izdarīt, nodomāja Niks. Tagad! Atri!

Nē! Viņš taču nebija sajucis prātā! Ko, pie velna, viņš te vispār darīja?

Vēl steidzīgāk, nekā atvēris, Niks termosu atkal aizskrūvēja, ar T kreklu noslaucīja uz hromētās virsmas palikušos pirkstu nospiedumus un iebāza termosu atpakaļ somā.

Taču viņš te bija bijis. Kāds noteikti būs pamanījis viņu ieejam garderobē. Un tas bija galvenais.

Lai izietu no garderobes, atkal nācās pamatīgi saņemties ja nu ieskrien Vatsona kungam tieši rokās? Tomēr, kad Niks iznāca no telpas un aši aizvēra aiz sevis durvis, neviens viņam īpašu uzmanību nepievērsa. Vienīgi Helēna tieši tobrīd šļūca garām un caururba Niku ar neizprotamu skatienu.

Tablešu pudeli Niks izmeta miskastē pie metrostacijas un piepeši juta ārkārtigu atvieglojumu. Viņš bija rīkojies gudri, bija apsvēris katru sīkumu. Garderobē viņš būtu varējis izdarīt burtiski jebko, un neviens nebūtu varējis pierādīt pretējo. Tagad Vatsona kungs dzīvos un Sariuss tāpat. Nu jau viņš praktiski bija vienpadsmitnieks.

21

Tumsas katedrāle, nodomā Sariuss, stāvēdams pretī Vēstnesim. Viņi atrodas milzīgā telpā ar gari izstieptiem un augšgalā smailās arkās izliektiem logiem, caur kuriem neiespīd saule, kaut arī izskatās, ka stiklus izgaismo blāva gaisma. Starp logiem stāv divas reizes par Sariusu lielākas akmens statujas ar dēmonu sejām un eņģeļu spārniem un blenž tukšumā.

Vēstnesis sēž kokgrebumiem bagātīgi rotātā krēslā, gandrīz tronī. Aiz tā kaut kas vīd vēl tumšāks nekā tumsa visapkārt: plaisa zemē vai bezdibenis no savas vietas Sariuss to nevar īsti labi saskatīt.

Vēstnesis ir sakrampējis garos pirkstus zem zoda un klusējot uzlūko Sariusu. Visapkārt svečturos deg simtiem pelēku sveču.

"Tev bija dots uzdevums," saka Vēstnesis.

"Jā."

"Vai to paveici?"

"Jā."

Vēstnesis atgāžas atpakaļ krēslā un pārliek kāju pāri kājai.

"Izstāsti!"

Sariuss runā īsi, tomēr neizlaiž nevienu būtisku detaļu. Viņš stāsta, kā atradis tabletes, meklējis termosu un beidzot tabletes iebēris termosā.

"Vai visas?" Vēstnesis grib zināt.

"Jā."

"Labi. Ko tu izdarīji ar tukšo pudelīti?"

"Izmetu. Miskastē pie metrostacijas."

"Labi."

Atkal klusums. Iešņākdamās izdziest svece, un gaisā kāpj tieva dūmu strūkliņa, izveidodama miroņgalvas siluetu. Vēstnesis paliecas uz priekšu, un dzeltenās acis iekrāsojas sarkanas.

"Paskaidro man vienu lietu!"

Kāds es biju muļķis, viņš visu zina, visu…

"Viens no maniem spiegiem atrada pudelīti. Tā bija pilna."

Sariusam kļūst karsti, panika. Skaidrojumu, ātri…

"Varbūt spiegs atrada kādu citu pudelīti."

"Tu melo. Citi spiegi ziņo, ka Vatsons ir pie vislabākās veselības un joprojām esot skolā."

"Varbūt viņš vēl nav dzēris tēju," Sariuss steidzīgi piedāvā gluži pieņemamu versiju, "vai arī ir to izlējis, jo zāles dzērienu bija padarījušas rūgtu."

"Tu melo. Es vairs neredzu tev pielietojumu."

"Nē, mirklīti! Tā nav taisnība!"

Sariuss izmisīgi meklē argumentus, ar kuriem pārliecināt Vēstnesi. Niks taču bija tik izmanīgs, neviens nevar pierādīt, ka viņš nobijās.

"Es visu izdarīju, kā bija runāts. Nav mana vaina, ja Vatsona kungs nedzer tēju. Es…"

"Neizlēmīgo, lēnīgo, bailīgo un morāles sludinātāju pakalpojumi manam kungam nav nepieciešami. Tādi neder Ortolana iznīcināšanai. Dzīvo vesels!"

Dzīvo vesels?

Vēstnesis pamāj. No savām vietām logu starpās atdalās divi akmens dēmoni un izpleš spārnus.

"Nē, pagaidiet! Tā ir kļūda!" sauc Sariuss. "Nav godīgi! Es visu izdarīju pareizi!"

Dēmoni ar nagainajām ķetnām sagrābj Sariusu aiz pleciem un paceļ gaisā. Viņš pretojas, cik spēj, kustas un lokās ciešajā akmens milžu tvērienā. Kāpēc Vēstnesis tā rīkojas? Līdz šim viņš Sariusam vienmēr palīdzēja… Un nu tikai šīs vienas reizes dēļ, tikai šī viena uzdevuma dēļ…

"Pagaidiet taču, tas ir pārpratums! Es mēģināšu vēlreiz," Sariuss sauc. "Šoreiz viss sanāks, es apsolu!"

Vēstnesis uzmauc kapuci dziļi pār acim.

"Par Erebos tu nevienam nestāstīsi. Pret mums tu nevērsisies Pārējos karotājus liksi mierā. Mūsu ienaidnieku pusē tu nepāriesi, vai arī tu to ļoti nožēlosi."

"Lūdzu, izbeidziet! Es taču visu ievēroju, šoreiz es visu izdarīšu pareizi!"

Dēmoni aiznes Sariusu līdz aizai, kas vīd aiz Vēstneša troņa. Aiza ir viņa nāve, tas Sariusam ir skaidrs. Viņš no visa spēka mēģina atbrīvoties no briesmoņu grābiena, bet velti.

"Niks Denmors. NiksDenmors. Niks. Denmors," klusi atbalsojas cauri katedrālei.

Tad tie Sariusu palaiž vaļā. Kritienā dzied gaiss, un viņam šķiet, ka joprojām dzird savu vārdu. Viņš krīt dziļāk un dziļāk. Vēl mazliet ir manāma gaisma, un tajā var saskatīt viņa bailēs ieplesto roku siluetus.

Atsitiens. īsi, spalgi un skaļāk nekā citreiz ieskanas ievainojuma skaņa.

Pēc tam klusums. Melnums. Beigas.

Niks dauzīja tastatūru, sita peli. Mauca pa ekrānu, datoru un galdu. Sariuss nebija beigts! Viņš nedrīkstēja būt beigts!

Okay, pavisam mierīgi, lēnām. Vispirms jāizslēdz dators. Pēcāk jāieslēdz. Nezaudējot pacietību, jāskatās, kā tas iedarbojas. Jāapsmadzeņo.

Kurš viņu varēja nodot? Kurš izmakšķerēja to nolādēto zāļu pudelīti no misenes? Niks nevienu nebija manījis un nebija jau arī pievērsis uzmanību tam, vai kāds viņam sekoja ārpus skolas.

Es esmu idiņš! Kāds no spēlētājiem bija gājis viņam pa pēdām. Balvā droši vien saņēma kaudzi naudas vai papildu līmeni.

Un tomēr! Vēstnesis nevarēja pierādīt, ka Niks atteicies izpildīt uzdevumu. Viņš taču to nevarēja izsviest bez jebkādiem pierādījumiem! Vēl ne diena nebija pagājusi, kopš Vēstnesis Sariusu bija nosaucis par Iekšējā apļa kandidātu.

ŠI doma sāpēja. Rit jānotiek Arēnas cīņām! Viņš gribēja, viņam vajadzēja tur būt. Viņam arī viss izdotos. Vajadzēja tikai rast iespēju parunāt ar Vēstnesi un noskaidrot pārpratumu.

Niks atcerējās Gregu. Vēl viens pārpratums. Bet ar mani jau nekāda pārpratuma nebija.

Viņš nebija Gregs. Viņš neļaus sevi tik vienkārši izmest. Noteikti bija jābūt kādam atpakaļceļam. Noteikti. Nikam tikai vajadzēja otru iespēju. Vajadzēja tikt atpakaļ spēlē.

Viņš nepacietīgi ar pirkstu kauliņiem klaudzināja pa rakstāmgalda virsmu. Kāpēc dators tik lēni ieslēdzās?

Pieņemsim, ka Vēstnesis viņam vēlreiz dotu to pašu uzdevumu. Vai šoreiz viņš to paveiktu? Vai noindētu Vatsona kungu? Vai viņš nožēloja, ka nebija izmantojis iespēju?

Jā, nolādēts. Jā! Kas gan bija Vatsona kungs salīdzinājumā ar Sariusu?

Niks aizvēra acis. Gan jau nekas slikts nenotiktu. Vatsons nogaršotu savu tēju, saprastu, ka tā kļuvusi pretīga, un izspļautu. Un? Kas tur liels? Droši vien tas jau ari bija Vēstneša īstais mērķis: ja visas tabletes tējā izšķlstu, tā kļūtu nebaudāma. Viss pilnīgi nevainīgi. Bet Niku, lūk, bija mākušas bažas.

Beidzot dators ieslēdzās; tur jau tas bija ierastais desktopa paziņojums. Niks ar automātisku kustību bīdīja peles kursoru uz Erebos ikonas pusi. Pareizāk sakot, uz vietu, kur tai bija jāatrodas. Sarkanais E bija pazudis.

Fuck. Niks drudžaini izņēma no ap vāka Erebos DVD un ievietoja iekārtā. Parādījās instalācijas logs. Nu re! Perfekti! Instalēt!

Instalēšana ieilga tāpat kā pirmajā reizē. Nekas, nekas, viņš bija pacietīgs.

Tā. Tagad. Kur tad ikona?

Nebija. Tāpat kā nekur nebija atrodama nupat instalētā programma. Viņš pārmeklēja visu cieto disku. Divas, trīs reizes. Nekā. Instalēt vēlreiz.

Paga, varbūt disks vispirms jānokopē? Tā taču bija jārīkojas, nododot spēli tālāk.

Viņš kopēja un instalēja divas trīs reizes. Pa vidu izmisis pair. reižu ieblieza pa datoru. Viņš izmēģināja instalēt spēli visneiedomājamākās variācijās vēl septiņas reizes. Bez rezultātiem. Turklāt viņš skaidri zināja, ka rezultātu nebūs, tomēr nespēja pārtraukt. Jo pārtraukšana nozīmētu beigas. Tad viss patiešām būtu beidzies. Viņš aizturēja acīs sariesušās asaras. Sariuss bija daļa no viņa, neviens nedrīkstēja tāpat vien savākt viņa daļu. Vēlreiz: instalēt! Un vēlreiz!

Pēc vairāk nekā trim stundām Niks padevās. Viņš visu bija sadirsis. Viņš bija upurējis Sariusu kāda aptaurēta angļu valodas skolotāja dēļ. Tāda tipa dēļ, kuram piemita iekšēja vajadzība jaukties citu darīšanās. Patiesībā viņam tīri labi būtu noderējis viens brīdinājuma šāviens ar kuģa lielgabalu. Taču Niks bija bijis pārāk gļēvs.

Miris gļēvulības dēļ?

Doma par paša kapakmeni lika sākt ritēt asarām. Vai tajā tiešām būs iekalts vārds "gļēvulība"? Vai "nepaklausība"? "Neizlēmība"?

Nu viņš pat to vairs nevarēs noskaidrot.

"Lazanju, Nikij?" Mammas roka, iemaukta lielā virtuves cimdā, balansēja alumīnija paplāti. No tās smaržoja pēc siera un itāļu garšvielām, bet Nikam nebija apetītes.

"Jā, labprāt. Tikai ne pārāk daudz," viņš tomēr teica. Vēstnesis taču bija licis uzvesties neuzkrītoši. Paga! Uz viņu tas vairs neattiecās. Niks atbalstīja galvu rokās. Acis kaisa.

"Vai ar tevi viss kārtībā?"

"Protams, es tikai esmu mazliet noguris."

"Tas droši vien laikapstākļu dēļ. Šodien, sēžot zem ilgviļņiem, man Brikeres kundze gandrīz aizmiga…"

Viņš ļāva mammai stāstīt, reizēm pasmaidīja un divas reizes pat pasmējās kopā ar viņu, kaut arī jau sen bija pazaudējis sarunas pavedienu.

Pēc tam kad pirmīt bija beidzis raudāt, Nikam bija radusies jauna ideja: spēli droši vien varēja instalēt uz kāda cita datora. Varētu reģistrēties no jauna, tikai diemžēl ne vairs kā Sariuss. Vai viņš to gribēja? Tas tomēr bija labāk nekā nekas, vai ne?

Velns un elle, viņš bija aizmirsis, ka pirms tam jānosauc savs istais vārds. Iepriekšējā reizē spēle neļāva sevi apmuļķot. Eh, vienalga, jebkurā gadījumā šis variants jāizmēģina. Tad Vēstnesis redzētu, ka Niks Denmors šo lietu ņem nopietni. Un sauks viņu atpakaļ.

Sariuss stāv arēnas vidū, viņam ap kaklu sarkans riņķis. Tikai tas nav veidots no rubīniem, bet no uguns.

Publika gavilē šoreiz tajā ir tikai zirnekļu cilvēki, kuru rausteklīgās kājas aug tieši no galvas. Sariuss pagriežas. Viņam līdzās stāv LordNick, un tā miesu ir caurdūris šķēps.

"Un kas par to?" viņš saka un parausta plecus.

Šķēps pārvēršas par čūsku, kas caur brūci ielokās LordNick ķermenī kā alā. Ievainojums sadzīst. Burvestība.

Sariuss meklē Sapujapu, taču tas ir kā zemē iekritis. Toties tur ir Lelants. Viņš savelk muļķīgu grimasi un parāda Sariusam vidējo pirkstu. Lelantam aiz jostas aizbāzts termoss.

"Cīnieties!" nokliedz lielais Bolacis. Viņš ar zizli uzsit pa zemi, un tajā atveras aiza.

Tikai ne vēlreiz, domā Sariuss, tagad, kad nupat esmu ticis atpakaļ. Viņš paskatās uz augšu, gaisā riņķo zelta piekūns un tam līdzās divi akmens dēmoni tie nedrīkst viņu pamanīt.

Aiza zemē kļūst arvien platāka. Daži tajā ielec labprātīgi, bet Sariuss negrib nav jau traks. Viņš kāpjas atpakaļ, bet drīz jau caurums ir izpleties arēnas lielumā. Lai no tā aizbēgtu, Sariusam jārāpjas pāri nožogojumam uz skatītāju tribīnēm, bet tur ir zirnekļu cilvēki, kuri jau snaiksta pēc viņa rokas, it kā Sariuss būtu tiem paredzēts gards kumoss…

Viņš atkal krīt, krīt nebeidzami. Nekas, Sariuss nodomā, tagad es vismaz zinu, kā tikt atpakaļ.

Modinātāja zvans vienā rāvienā pārtrauca kritienu, un pirmajā mirklī viņš jutās absolūti laimīgs, jo bija atgriezies Erebos pasaulē. Taču jau nākamajā brīdī realitāte atguva sev pienākošos vietu Nika galvā, un viņš, ieracis seju spilvenā, mēģināja ielavīties atpakaļ sapnī.

Vai tas bija rakstīts sejā? Nikam šķita, ka, skolā ieejot, visi skatījās tikai uz viņu. Kolins, kā šķita, izsmējīgi nopētīja, savukārt Rašids viņam lūkojās cauri kā tukšam gaisam.

Šie nepalīdzēs, tas Nikam bija skaidrs. Viņam vajadzēja tādu kā Gregs. Tādu, kurš jau bija pārdzīvojis kritienu aizā un nu meklēja atpakaļceļu uz Erebos.

Pirmajā izdevīgajā bridi, kad viņus neviens nenovēroja, Niks mēģināja uzrunāt Gregu tāpēc viņam bija nācies Gregam sekot līdz pat tualetei.

"Vai drīkstu tev ātri kaut ko pajautāt?"

Gregs neveikli paraustīja plecus. Rētas sejā bija kļuvušas tumšākas, un ap kreisās rokas locītavu viņš joprojām valkāja apsēju.

"Ja ļoti gribas…"

"Vai tev ir izdevies atrast… atrisinājumu savai problēmai?"

Sākumā Gregs savilka pieri grumbās, bet tad atplauka smaidā. Acīmredzot Nikam varēja viegli redzēt cauri.

"Ko tu neteiksi! Arī tevi viņi būs izsvieduši. Jā, Denmor, re, kā nepaveicās. Es neatklātu tev tik izpalīdzīgam, kāds biji pret mani, kā tikt atpakaļ, pat tad, ja to zinātu." To pateicis, Gregs aizcirta tualetes durvis Nikam deguna priekšā.

Okay, vēršanās pie Grega laikam nebija pati veiksmīgākā doma. Par kuru vēl bija skaidri zināms, ka viņš bija izlidojis? Ne par vienu. Vai kāds izskatījās īpaši depresīvs un noslēdzies? Niks iedomājās Helēnu. Pēdējā laikā Helēna tikai nekustīgi blenza vienā punktā un runāja vēl mazāk nekā citkārt. Niks varētu pajautāt Helēnai, kaut arī viņš tai ne īpaši patika. Patiesībā viņai neviens īpaši nepatika.

Nu un tad? Sliktākajā gadījumā Helēna viņam norādītu uz paša stulbumu un verbāli iespertu pa pakaļu. To Nīks spētu pieciest. Nebija laika būt izvēlīgam. Jo ilgāk Sariuss būs miris, jo grūtāk būs viņu vēlāk reanimēt dzīvei. Niks juta, ka tas vēl bija iespējams. Varbūt Sariuss vēl nemaz nebija nonācis kapsētā? Tad viņu varētu dabūt atpakaļ un vienkārši likt darboties tālāk. Vajadzēja tikai pārliecināt Vēstnesi. Kaut kādā veidā.

Helēnu Niks atrada nākamajā brīvstundā. Viņa sēdēja skolas pagalmā zem liepas un virpināja pirkstos dzeltenu sirds formas lapu. Helēna izskatījās neparasti miermīlīga, un Niks vilcinājās iztraucēt šo mieru. Bet ko nu tur daudz, viņš taču taisījās būt jauks.

Niks apsēdās viņai līdzās uz sola: "Helēn?"

Meitene nepakustējās, tikai savilka mutes kaktiņu, it kā galvā būtu iešāvusies kāda nepatīkama doma.

"Es gribētu tev ko vaicāt. Tu… tu taču arī spēlēji, vai ne?"

"Izgaisti!"

"Es tikai tāpēc…" Viņš taustījās pēc īstajiem vārdiem. "Nu, man ir problēma. Es vairs netieku iekšā un iedomājos, varbūt tu man varētu palīdzēt?"

Helēna ar rādītājpirkstu pārvilka pāri liepas lapas robainajai maliņai.

"Man šķita," Niks uzmanīgi turpināja, "ka arī tu jau esi bijusi līdzīgā situācijā. Tāpēc…"

Helēna pagrieza galvu pret Niku. Zem acīm viņai bija tumšas ēnas, pašas acis sarkanu dzīsliņu tīklotas. Visu nakti spēlēts, nodomāja Niks. Viņa ir iekšā. Bet joprojām vai arī jau atkal?

"Kas pagājis, pagājis," Helēna teica un aizmeta lapu. "Liec mani labāk mierā."

"Bet man vajadzīga palīdzība."

Izskatījās, ka tas viņai šķita jocīgi: "Kas tev liek domāt, ka es tev palīdzēšu?"

Tas, ka es vienmēr pret tevi esmu izturējies mazlietjaukāk nekā pārējie.

"Tāpat vien. Būs jau labi," viņš atbildēja. Taču nekas nebija labi. Pēc dažām stundām bija jāsākas Arēnas cīņām, un viņš vairāk nekā visi citi gribēja tajās piedalīties.

Angļu valodā viņš sēdēja un hipnotizēja termosu uz skolotāja galda. Šodien Vatsons to bija paņēmis līdzi uz stundu, kā izsmiedams Niku. Šad un tad viņš tēju ielēja trauciņā un padzērās. Nikam tikai pamazām pielēca, ka tā skolotājs ir darījis vienmēr.

Emīlija sēdēja pa diagonāli no viņa. Šodien viņas mati nebija saņemti zirgastē, un, kaut arī vienai daļai Nika meitene, kā vienmēr, šķita brīnumskaista, otru dalu nodarbināja kas cits. Viņa vēl varēja dabūt spēli. Viņa vēl nebija izgāzusi savu iespēju. Lielais piedzīvojums viņai vēl bija priekšā.

Emīlija laikam bija sajutusi Nika skatienu, jo pagriezās pret viņu un uzsmaidīja. Viņš saspringti pasmaidīja pretī. Vai viņa jau zināja par izgāšanos? Džeimijs arī šodien bija uzlūkojis Niku neierasti draudzīgi vai viņi zināja? Vai viņi varēja to zināt?

Pusdienas pārtraukumā Niks piezvanīja brālim, bet tas atsaucās tikai pēc desmitā signāla.

"Piedod, brāļuk, man tieši tagad ir klients. Kas ir?"

"Fin, vai varu aizņemties tavu veco klēpjdatoru? Tikai uz pāris nedēļām."

"Kāpēc? Tavējais ir saplīsis?"

"Nē, bet man šobrīd loti vajag otru datoru. Lūdzu!"

"Nu zini, Bekija nepriecāsies. Viņa to reizēm izmanto, kad taisa skices. Bet labi, tu to dabūsi."

"Paldies," Niks atviegloti noteica. "Vai varu šovakar aiziet pakaļ?"

"Oi, tu nepagūsi," Fins atbildēja. "Mēs jau trijos taisām ciet veikalu un braucam uz Griniču pie draugiem. Varbūt rīt?"

Nē, arēna ir šodien, Nīks izmisis nodomāja.

"Okay. Rīt. Uz tikšanos!"

Atlikušo skolas dienu Niks aizvadīja pārdomās un ar sajūtu, ka laiks iztek caur pirkstiem. Kaut kas bija jādara. Bija jārod risinājums.

Mājupcejā viņam līdzās velosipēdu nobremzēja Džeimijs.

"Kas lēcies? Izskaties galīgi nost. Kaut kas nopietns gadījies, vai jau atkal tas Erebos?"

Niks apspieda vēlmi iemaukt Džeimijam pa seju.

"Man šķita, ka tu Erebos uztver tik nopietni, ka pat esi pieteicis spēlei karu," viņš teica. Ja reiz Džeimijs meklēja strīdu, viņš to dabūs. Pat ļoti labprāt. Nikam steidzami vajadzēja kādu, pār ko izgāzt dusmas un izmisumu.

"H ir. Taču nopietni es uztveru nevis pašu spēli, bet tās ietekmi." Džeimijs kā senāk ripināja divriteni lidzās Nikam. It kā viņiem pa vidu nebūtu nostājusies vesela pasaule.

"Kā klājas Ērikam?" Niks pajautāja un cerēja atbildē dzirdēt vārdu "slikti".

"Var iztikt. Viņš mēģina pielauzt Aišu aprunāties, taču šī ne par ko. Negrib runāt arī ar psihologu, neko negrib. Tomēr turpina palikt pie saviem apvainojumiem. Tā ka Ērikam neiet viegli." Džeimijs sāniski palūkojās uz Niku.

"Par laimi, viņam ir patiešām lieliska draudzene, kas par Ēriku stāv kā mūris. Es nesen ar viņu iepazinos, studē ekonomiku. Ļoti jauka. Ari tev viņa patiktu."

Draudzene. Studente.

Likās, ka kuņģī gailētu nokaitēts akmens. Niks noklepojās, bet akmens palika, kur bijis. Tad jau Vēstnesim nebija grūti dot tik nopietnus solījumus.

Taču kāpēc bija vajadzīga visa tā ķeza ar Aišu? Kā piedeva? Lai pārliecinātu Niku? Vai arī Aiša bija Ērika "tablete tējā"?

Pie pēdējās domas Niks īsi iesmējās, ko Džeimijs nekavējoties interpretēja nepareizi.

"Man jau likās, ka tas tevi iepriecinās. Viņu sauc Dana, un viņa mums palīdz aktivitātēs pret spēli. Gatavo informatīvos materiālus vecākiem un tamlīdzīgi. Es to visu tev būtu varējis pastāstīt jau sen, ja vien tu būtu manī kaut pāris minūšu ieklausījies kā normāls cilvēks."

Šobrīd Niks nespēja paciest kritiku. "Kā normāls, ja? Kuram no mums te ir sekošanas mānija? Kāds vēl normāls?"

Un nu jau bija klāt ieeja metro. Niks noskrēja pa kāpnēm pat ne atvadījies, ne atskatījies.

Informatīvie materiāli vecākiem! Džeimijam bija paveicies, ka viņš to bija pateicis tikai Nikam. Aktīvs spēlētājs šo ziņu nekavētos iebarot Vēstnesim.

Desmit vakarā. Niks gulēja gultā, salicis rokas zem galvas. Viņš bija pavadījis vēl divas stundas, cenšoties atrast pieeju spēlei, bija divas reizes nokopējis DVD un trīs reizes instalējis. Nekas nemainījās.

Niks aizvēra acis. Tagad visiem jau vajadzēja būt arēnas icks pusē, katrai sugai savā telpā, barbari, vampīri, kaķcilvēki, tumsas elfi…

Tūlīt viņus aicinās iekšā, publika uzgavilēs, ceremonijmeistars izsauks pirmos vārdus. Un Sariusa starp viņiem nebūs.

Vai Drizzel izaicinās Blackspell? Kurš uzvarēs? Vai kāds atkal mirs tāpat kā Xohoo? Viņš to vairs neuzzinās, un tas bija draņķīgi.

Žēl, ka Niks nezināja, kurš bija Xohoo. Viņš labprāt ar to aprunātos. Niks jutās vientuļš kā vēl nekad.

Šajā naktī Niks negulēja labi. Viņš ilgojās vismaz sapnī atkal būt Sariuss, taču, jo vairāk pēc tā tiecās, jo mazāk nāca miegs.

22

Nākamās dienas rīts burtiski staroja zeltā, it kā reālā pasaule ar visu, ko vien varēja piedāvāt rudens, gribētu atvilināt Niku atpakaļ pie sevis, taču Nīks drīzāk jutās provocēts, nevis aicināts. Šodien viņa omai labāk atbilstu migla un lietus vai vismaz tumsa. Un tomēr šopēcpusdien viņš dabūs no Fina veco laptopu, no jauna instalēs spēli un tad jau skatīsies tālāk. Sliktākajā gadījumā būs jāsāk pavisam no jauna. Šoreiz varbūt kā vampīram. Vai barbaram.

Niks visu dienu snauduļoja. Kāda laime, ka bija piektdiena. Nedēļas nogalē viņš varētu izveidot savu jauno čaru un padzenāt pa līmeņiem. Jātiek vismaz līdz ceturtajam zināma pieredze tomēr bija uzkrāta.

Pēdējā stunda bija beigusies, un Niks lika somā savas mantas. Viņš steidzās. Fina veikals atradās šķērsām pāri visai pilsētai, tātad tas nebūs ātri. Turklāt piektdienās metro bija vēl pilnāks nekā parasti.

Taču, tikko viņš iznāca no skolas, jau atkal uzkūlās Džeimijs.

"Viņi saka, ka tu vairs nespēlē. Vai taisnība?"

"Kas saka?"

"Vai nav vienalga?"

"Man nav."

Niks redzēja, ka Džeimijs priecājās, un Niks gribēja viņam sadot pa purnu. Protams, tas nebija godīgi, bet arī pret Niku neviens neizturējās godīgi. Un, ja Džeimijs priecājās par to, kas tik ļoti sarūgtināja Niku, tad… tad…

"Esmu apsolījis neteikt, kas man to izstāstīja. Taču, ja tā ir taisnība, Nik, es tik ļoti priecātos! Tu pat nenojaut, cik ļoti biji mainījies pēdējo nedēļu laikā. Ko es gribu teikt mēs taču esam labākie čomi!"

Tas bija kā vērsim sarkana lupata.

"Kas mēs esam? Kas? Tu nemitīgi bāzies manās darīšana , un tagad jūties kā ballītes karalis, jo esi pārlaimīgs par to, ka man k.mi kas ir nogājis greizi, ja vien kāds tevi ar šo ziņu nav apčakarējis!"

Džeimijs izskatījās apjucis.

"Tu pārprati…"

"Es? Ne jau es pārpratu! Tu esi apvainojies, jo esmu aizrāvies ar to, kas tevi neinteresē! It kā es tev būtu aizliedzis piedalīties!"

No Džeimija sejas bija pazudusi krāsa. "Tu runā pilnīgu sviestu, Nik! Es priecājos par to, ka esi ticis laukā no patiešām draņķīgas un bīstamas lietas."

"Jā, jā, jā, Džeimijs visu pārzina! Džeimijs ir tik gudrs, Džeimijs visu par visu zina, ja? Un Niks ir pārāk stulbs, lai to saprastu! Ej dirst! Vācies!"

Vairs neteicis ne vārda, Džeimijs pagriezās un piegāja pie sava velosipēda.

Niks noskatījās pakaļ, dusmīgs, ka vairs nevarēja turpināt savu niknuma izvirdumu, un reizē aizvainots, ka… ka… viņš nemaz īsti nezināja, kāpēc. Vai tāpēc, ka Džeimijs nebija viņa pusē?

Niks dziļi nopūtās un devās uz metro, ar acu kaktiņu vērodams Džeimiju, kurš acīmredzami arī bija diezgan nikns: viņš, cik vien ātri spēdams, mina pedāļus un kā bulta aiztraucās garām Nikam lejup pa ielu.

Niks turpināja ceļu pretējā virzienā, pat nepagodinādams Džeimiju ar skatienu. Viņš tūlīt būs pie Fina, savāks laptopu un savedīs kārtībā visas lietas. Sākumā Niks nepievērsa uzmanību blīkšķim, kā ari signāliem. Tikai tad, kad automašīnas viņam līdzās sāka apstāties un viens šoferis izkāpa, Niks saprata, ka kaut kas nav tā, kā nākas. Viņš pagriezās.

Sastrēgums sniedzās no krustojuma, kas atradās kādus trīssimt metrus aiz skolas, līdz metrostacijai, kuru Niks jau gandrīz bija sasniedzis.

"Tur laikam noticis kāds negadījums," minēja izkāpušais autovadītājs.

Niks nesaprata, kā viņš to varēja zināt. Viņā piepeši viss sastinga ledū. Pašam nemanot, Niks sāka skriet. Soma noslīdēja no pleca un nokrita uz ietves. Viņš traucās turp un redzēja tikai ielu, krustojumu, cilvēkus, kas bija sastājušies visapkārt.

"…vispār nebremzēja."

"Luksoforā taču dega sarkanā gaisma!"

"…es nesaprotu."

"Ārprāts, kas tik nenotiek…"

"Labāk neskaties uz to pusi, Debij!"

Niks skrējienā izgrūstīja dažus cilvēkus, kuri pieturā gaidīja autobusu, ar plecu atsitās pret laternas stabu, brāzās tālāk, kā caur vati saklausīdams apjukušas balsis, viņa paša elpa skanēja pāri visam, pat tuvojošās ātrās palīdzības automašīnas signālam.

Tur jau bija krustojums. Tur arī divritenis. Un tur, ak Dievs, tur bija…

"Džeimij!"

Niks spiedās cauri pūlim, viņam bija jātiek cauri pie Džeimija, jānoliek pareizi viņa kāja…

"Džeimij!"

Tik daudz asiņu. Pēkšņi Nika ķermenis padevās, viņš noslīga uz ceļiem līdzās draugam. Džeimij…

"Ej malā, puika! Tūlīt piebrauks ātrie."

"Bet…" Nikam no krūtīm lauzās vien aprautas elsas. "Bet…"

"Šobrīd tu neko nevari palīdzēt. Neaiztiec! Aizvediet kāds taču to puiku!"

Rokas viņam uz pleca. Tās jānopurina nost. Rokas, kas viņu velk augšā un liek piecelties.

Jātiek vaļā. Jākaujas. Jākliedz.

Atrās palīdzības mašīna. Zili ziboša gaisma, neondzeltenas jakas.

"Vāja elpa."

Nestuves.

"Lūdzu… lūdzu, viņš nedrīkst mirt!"

"Manuprāt, arī tam tur vajag palīdzību, viņš ir šokā."

"Lūdzu!"

Gaudošana. Tās skan no ātrās palīdzības mašīnas, un nu jau la skan Nikā. Lūdzu!

Rokas uz viņa pleciem. Nopurināt.

Glāsts viņa matos. Skats augšup. Emīlija.

Viņi tam deva dzert, un viņš norija. Emīlija sēdēja līdzās Nikam, viņas roka, saņemot dzēriena pudeli, viegli trīcēja. Niks vairākkārt mēģināja meitenei kaut ko pajautāt, taču no rīkles atskanēja vien sausas, krampjainas elsas.

Niks saliecās tā, ka galva skāra ceļus, dzirdēja sevi kunkstam, juta Emīlijas roku ap pleciem. Viņa neko neteica, tikai maigi spieda Niku sev klāt.

Viņa to nedarītu, ja zinātu patiesību.

Kad Niks beidzot atkal sāka uztvert apkārtni, ieinteresētie skatītāji jau bija izklīduši. Viņam blakus sēdēja vienīgi Emīlija. Sakopojis visus atlikušos spēkus, Niks viņai uzsmaidīja.

Vienīgais, ko viņš šobrīd juta, bija vaina. Niks bija saniknojis Džeimiju, tāpēc Džeimijs krustojumā nebija nobremzējis. Niks ienīda sevi.

Viņš negribēja iet uz mājām. Doma, ka būs tur jāsēž un jāgaida, šķita šausminoša. Taču arī šeit palikt viņš nevarēja. Vilinoša šķita vienīgi iespēja ieskriet ar pieri sienā.

"Man ir tavas mantas. Es ceru, ka te ir viss."

No kurienes te piepeši bija uzradies Adrians? Viņš sniedza Nikam nosmērēto somu. Niks raudzījās uz to ar neko nesaprotošu skatienu. Viņš negribēja somu. Viņš negribēja dzert. Vienīgais, ko viņš gribēja: pagriezt laiku atpakaļ un vēlreiz runāt ar Džeimiju. Neļaut viņam braukt ar riteni. Nebūt tādam nolādētam pakaļai.

"Paldies," Emīlija atbildēja Nika vietā un paņēma no Adriana somu.

"Vai ir zināms, kā ir ar Džeimiju?" viņš čukstēja. "Vai kāds ko teica?"

Niks nespēja ne vārda dabūt pār lūpām. Viņš tikai juta, ka Emīlija viņam līdzās noraidoši pašūpoja galvu.

"Tur ir policija un iztaujā aculieciniekus," Adrians teica. "Ja redzējāt, kā tas notika, viņi noteikti priecāsies par jūsu liecibām."

"Es neredzēju," Niks nočukstēja, "tikai dzirdēju, un tad…" Viņš vairs neko neteica, jo jau atkal acīs desās asaras.

Adrians pamāja ar galvu. Viņa skatiens bija grūti izprotams saprotošs un tajā pašā laikā… lietišķs kā psihologam.

"Arī es neredzēju," klusi teica Emīlija. "Bet, manuprāt, Braina stāvēja turpat līdzās. Tie viņu noteikti vēl nebūs nopratinājuši, jo viņa saņēma nomierinošu injekciju un vēl īsti nav runājama."

Man ir tik bail. Tik bail. Niks paslēpa seju plaukstās un ieurbās ar nagiem dziļi galvas ādā. Sāpes darīja labu, šīs sāpes bija daudz labākas nekā tās otras, ko Niks gandrīz nespēja paciest. Līdz ar labajām sāpēm radās kāda doma.

"Vai kāds zina, kurp viņi aizveda Džeimiju?"

"Manuprāt, uz Vitingtonu," atteica Emīlija. "Šķiet, es dzirdēju pieminam Vitingtonu. Bet varbūt tās ir pilnīgas muļķības."

Ne vārda neteicis, Niks pielēca kājās, sašūpojās, jo sareiba galva, sajuta Emīlijas roku, kas viņu atbalstīja.

"Es braukšu pie Džeimija," viņa balss drīzāk atgādināja aizsmakušu ķērcienu, "man jāzina, kā viņam klājas."

Emīlija pavadīja Nīku. No metro viņi izkāpa Arčvejā. Nikam sala. Ceļš līdz slimnīcai šķita nebeidzami ilgs. Viņš priecājās, ka Emīlija neko nerunāja un neizvaicāja, jo bija vajadzīgs viss spēks, lai liktu soli aiz soļa un tiktu uz priekšu. Katram solim līdzi auga bailes. Viņi ieradīsies slimnīcā, un kāds paziņos, ka Džeimiju diemžēl neizdevās izglābt. Ka viņš nomira jau ātrās palīdzības mašīnā. Nikam pēkšņi šķita, ka vairs nespēj elpot. Viņš palika stāvam pie slimnīcas ieejas stikla fasādes un ar rokām atbalstījās uz ceļiem. Reiba galva.

"Viņš būs aizvests uz uzņemšanu," Emīlija sacīja. "Tā ir tur tālāk."

"Bet izziņas noteikti ir šeit. Es pajautāšu."

Niks iegāja hallē. Ceļš līdz informācijas logam līdzinājās ejai uz ešafotu. Tievā blondīne, kas sniedza izziņas, tūlīt izšķirs Nika turpmāko dzīvi. Šī doma sagrieza otrādi visas iekšas.

"Labdien! Vai šeit ieveda tādu Džeimiju Koksu? No satiksim", negadījuma. Man jāzina, kā viņam klājas, vai saprotat?"

Blondā pieklājīgi uzsmaidīja. "Mēs drīkstam sniegt ziņas lik.ii piederīgajiem. Vai esat Koksa kunga radinieks?"

"Mēs esam draugi." Labākie čomi.

"Tādā gadījumā man žēl, bet nevaru palīdzēt."

Niks drīzāk izvilkās, nevis izgāja no slimnīcas. Lēmums par viņa turpmāko dzīvi ir atlikts. Kā to izturēt? Kā kāds varēja prasīt, lai viņš iztur?

Emīlija aizveda Niku apsēsties nelielā zālienā turpat pie slimnīcas. Zeme bija vēsa un mazliet mitra. Niks novilka jaku, lai viņiem būtu, uz kā sēdēt.

"Es nevaru iet mājās," viņš teica. "Tikai tad, kad zināšu, kas ir ar Džeimiju."

Viņi kādu laiku klusēja un skatījās uz garāmbraucošajām automašīnām.

"Mēs varētu piezvanīt uz skolu," ierosināja Emīlija, "tur noteikti būs lietas kursā."

"Nē, uz skolu ne." Nika kuņģis atkal sarāvās čokurā. "Nez vai vecākiem jau ir paziņots?"

"Noteikti. Viņi būs piezvanījuši. Ja viņš vēl ir dzīvs." Emīlija plūkāja zāles stiebru un saspringti lūkojās autobusu pieturas virzienā pāri ielai. "Personiski ierodas paziņot tikai tad, ja nomirst. Viņi nāk divatā, droši vien vienam tas ir grūti izdarāms. Viņi pajautā, kā tevi sauc, un tad saka, ka ir ļoti žēl…"

Niks mēmi lūkojās Emīlijā. Viņa smaidīja sāpīgu smaidu.

"Mans brālis. Nu jau kādu laiku atpakaļ."

"Vai arī tas bija negadījums?"

Emīlijas seja piepeši kļuva skarba. "Jā. Negadījums. Policija gan apgalvoja, ka pašnāvība, taču tas ir totālākais sviests."

Emīlijas pirkstiem par upuri krita nākamais zāles stiebru kušķis. Niks iekoda sev lūpā. Nezināja, vai drīkst vēl ko vaicāt vai arī labāk paklusēt. Droši vien abējādi bija nepareizi.

"Viņš bija lielisks peldētājs," Emīlija čukstēja, "un nebūtu lēcis ūdenī, lai padarītu sev galu."

Niks aplika roku ap meitenes plecu, nebaidīdamies, ka viņa to varētu atgrūst. Viņi viens otru neatgrūstu. Viņi apkampās. Nevis kā iemīlējušies, bet gan kā divi cilvēki, kuriem vajadzīgs atbalsts.

Tā bija Emīlija, kura pamanija no slimnīcas iznākam Džeimija tēvu. Viņš izskatījās tik nomocīts, ka Niks neuzdrošinājās viņam ko vaicāt. Taču Emīlija gan. Viņa aizsteidzās pakaļ Koksa kungam un viņu apstādināja. Niks redzēja abus sarunājamies, bet nedzirdēja, ko viņi teica. Koksa kungs vairākkārt ar roku slaucīja acis, tad iepleta rokas bezspēcīgā žestā, kas gluži vai apturēja Nika sirdi. Emīlija reizēm māja ar galvu un beigās ilgi un cieši spieda Džeimija tēta roku. Pēc tam viņa atgriezās pie Nika.

"Viņš izdzīvos. Atrās palīdzības mašīnā sirds esot apstājusies un viņu esot vajadzējis reanimēt, taču tagad stāvoklis esot puslīdz stabils, teica Džeimija tētis."

Vārdi "sirds esot apstājusies" lika apmest kūleni ari Nika sirdij. "Stabils, tu saki. Tas labi."

"Nu, pavisam labi nav. Viņi Džeimiju ir ievadījuši mākslīgā komā. Viņš ir ļoti smagi savainots, kreisā kāja vairākās vietās lauzta, gurns ari. Vēl viņam ir ari galvas smadzeņu trauma." Emīlija lūkojās sāņus, garām Nikam. "Var gadīties, ka tas atstās iespaidu. Ja viņš vispār izturēs."

"Kādu iespaidu? Ko tu domā ar vārdu "iespaids"?"

Viņa atglauda matus no pieres. "Var gadīties, ka viņš būs garīgi atpalicis."

Atvieglojuma vilnis, kas uz dažām sekundēm bija uzšūpojis Niku, atkal noplaka. Garīgi atpalicis. Nē. Nekādā gadījumā. Viņš aizgaiņāja šo domu kaut kur pavisam tālu. Tas nenotiks, jo tas nedrīkstēja notikt.

"Vai varam viņu apciemot?"

"Diemžēl ne. Viņš ir reanimācijā. Šobrīd nav pie samaņas un pat nemanīs, ka esam tur. Mums vienkārši jāgaida."

Juzdamies kā nokļuvis ellē, Niks to darīja abas nākamās dienas. Nemitīgi. Neatkarīgi no tā, ko vēl darīja ēda, mācījās, sarunājās ar cilvēkiem -, viņš patiesībā visu laiku gaidīja ziņu, ka Džeimijs ir pamodies un atveseļojas. Tikai reizēm Nika domas aizdreifeja, un tad acu priekšā uzausa citas ainas arēna un Bolacis, BloodWork .11 savu milzīgo cirvi, bet visbiežāk Vēstnesis tāds, kāds bija i/sk.i tījies pēdējā reizē, kad dzeltenās acis iekrāsojās sarkanas. Tas viņu mocīja. Niks nedrīkstēja domāt par Erebos, kamēr Džeimijs gulēja komā. Tomēr šie tēli aizvien atgriezās pie viņa.

Bija nedēļas nogale. Uzmanību nenovērsa pat skola. Pie katra telefona zvana Niks satrūkās, reizē panikas un cerību plosīts. "Vācies," bija pēdējais vārds, ko viņš bija metis sejā Džeimijam, un ikreiz, to atceroties, Niks iekšēji sarāvās. Nevācies, Džeimij, lūdzu, nevācieši

Pirmdien skolā ziņa numur viens, protams, bija Džeimijs. Ikviens kaut ko bija redzējis vai dzirdējis un gribēja par to pastāstīt. Nomākti klusēja tikai tie, kuri patiešām bija atradušies tiešā negadījuma vietas tuvumā. Pirmām kārtām Braina, kuru bez meikapa gandrīz nevarēja pazīt. Todien arī viņa pati bija aizvesta uz slimnīcu, melsa, ka viņai esot bijusi nepieciešama psihologa palīdzība.

Par Ēriku un Aišu neviens vairs nerunāja, un Nikam šķita, ka Aišai tas bija daudz vairāk pa prātam nekā Ērikam.

Slimnīcas priekšā aizvadītā pēcpusdiena ārēji neko nebija mainījusi Nika un Emīlijas attiecībās. Mācību stundu laikā viņi nesēdēja vienā solā un ari nepusdienoja pie viena galda. Un tomēr kaut kas bija mainījies skatieni, mazliet ilgāki smaidi vai kāds uzmundrinošs žests. Tā Emīlija vēl nekad pret Niku nebija izturējusies, un tie viņam bija vienīgie krāsainie mirkļi drūmajā un šķietami bezgalīgajā gaidu jūrā.

Otrdien beidzot bija jaunumi. Vatsona kungs tos paziņoja angļu valodas stundas laikā. "Zvanīja Džeimija vecāki, dzīvības briesmas esot pāri. Tomēr viņš joprojām tiekot turēts mākslīgā komā. Ārsti nezinot, cik vēl ilgi. Par spīti tam, šī jau ir laba ziņa. Es jums pat nespēju izstāstīt, cik ļoti par to priecājos."

Atvieglojums apskrēja telpu kā svaiga gaisa šalts. Daži aplaudēja. Kolins pielēca kājās un mazliet uzdancoja. Niks vislabprātāk būtu meties Emīlijai ap kaklu, tomēr viņi aprobežojās ar ilgu skatienu prieka un neziņas pilnu. Vatsona kungs nebija pateicis, vai garīgās atpalicības briesmas arī vairs nav spēkā.

23

Tas notika nākamajā brīvstundā. Niks sēdēja klasē un mēģināja iegaumēt ķīmijas formulas. Durvis uz gaiteni bija vaļā, un mirkli, kad viņš pacēla skatienu no grāmatas, garām gāja Kolins. Ļoti klusu, ļoti uzmanīgi. Tik uzmanīgi, ka Nikā nekavējoties pamodās interese. Viņš bez skaņas atstūma krēslu un piecēlās. Niks redzēja, ka Kolins turpina lavīties pa gaiteni uz priekšu. Tagad viņš nogriezās pa kreisi. Niks sekoja. Vai kaut kur bija paredzēta kāda slepena sapulce?

Kolins kāpa lejā pa kāpnēm. Izskatījās, ka viņš dodas uz garderobēm. Šajā stundā tā nebūtu slikta satikšanās vieta. Niks turējās pa gabalu no viņa, vienu brīdi gandrīz pazaudēja no acīm, bet atkal atrada kā jau domāja pie kāpnēm uz skolēnu garderobēm. Viņš redzēja Kolinu meklējoši virzāmies gar jaku un mēteļu rindām un beidzot apstājamies. No savas vietas Niks nevarēja labi saskatīt, ko Kolins darīja, bet iet tuvāk neuzdrīkstējās, ja negribēja, lai viņu pamana. Viņš samiedza acis un redzēja sakustamies zaļu audumu. Tikai mirklis, un Kolins jau nāca atpakaļ. Cik vien ātri spēdams, Niks nozuda tuvākajā tualetē un saskaitīja līdz piecdesmit. Tagad gan Kolinam bija jābūt projām.

Niks bez pūlēm atrada zaļo apģērba gabalu. Tas bija kādas meitenes trencis. Ko Kolins ar to darīja?

Niks palūkojās uz visām pusēm un iebāza roku trenca kabatā. Viņš sataustīja uz pusēm pārlocītu papīra lapu. Mīlestības vēstule? Tādā gadījumā Nikam par to nebija nekādas daļas. Taču, iespējams, tā bija kāda ziņa. Eh, vienalga, viņš bija pārlieku ziņkārīgs, lai tagad nepalūkotos. Niks izvilka zīmīti un atlocīja.

Kapakmens:

Darlina Pembere

Mirusi nepietiekamas izpratnes dēļ.

Lai dus mierā.

Niks jutās kā strāvas sitienu saņēmis. Šādu vēstuli dabūja ari Džeimijs. Varbūt… Niks nekavējoties atgaiņāja radušos domu, taču tā atgriezās. Kā piepūsts balons, ko mēģina pabāzt zem ūdens.

Varbūt Džeimijs krustojumā iebrauca nevis dusmu un neuzmanības dēļ. Varbūt viņš bremzēja vai vismaz mēģināja to dant. Viņš bija parādījis Nikam zīmīti ar kapakmeni. Drauds, ko viņš neuztvēra nopietni. Džeimijs gan. Un nu…

Kādam sabojāt bremzes vai iemaisīt tējā milzu devu Digitalis atšķirība nav pārāk liela.

Kolins. Kolins dāļāja nāvi vēstošās ziņas. Vai viņš bija arī tas, kurš draudus īstenoja?

Daudz nedomādams, Niks uzskrēja pa kāpnēm, joņoja pa gaiteni, kas veda uz kafetēriju un tur jau Kolins bija lēni gāja, it kā nekas nebūtu noticis.

"Tu, dirsa!" Niks uzklupa no aizmugures, un, izsisti no līdzsvara, abi nogāzās zemē.

"Nik? Nik, kas, tu nenormāls esi, vai?"

Atbildes vietā Niks bāza Kolinam sejā zīmīti, berzēja vaigos, degunā un acīs.

"Vai tu šito pazīsti? Jā? Kādreiz jau esi redzējis?"

"Laid vaļā, idiot! Kas tas ir?"

"Cūka tāds!"

Viņi bija pārāk skaļi kafetērijas durvīs jau sāka snaikstīties ziņkārīgie. Niks atlaida Kolinu, un abi pierausās kājās.

"Darlīna Pembere, jā? Vai arī viņa drīz cietis negadījumā?"

Kolins blenza uz zīmīti un nu tikai aptvēra notiekošo. "Tūlīt pat atdod!"

"Prātā nenāk!"

"Tu to nevari tā vienkārši savākt… man vajadzēs…"

Kolins metās virsū Nikam, taču tas uzbrukumu jau bija gaidījis un izvairījās. Viņš ar baudu pārplēsa zīmīti vidū pušu, pēc tam saplosīja to sīkos gabaliņos un iespieda Kolinam saujā. "Še! Šito vari iebāzt Darlīnai mēteļa kabatā. Es viņai pateikšu, no kā tā ir."

Kolina sejā atspoguļojās reizē naids un neziņa. "Tā tu nedrīksti rīkoties."

"Nu tev ir bail, jā? Tavs draudziņš ar dzeltenajām acīm nebūs laimīgs."

"Apklusti!"

"Nu būs zaudēts pāris līmeņu." Ar acu kaktiņu Niks redzēja tuvojamies tamborētājus, kurus strīds pievilka gluži kā maitasputnus maita. Dens smaidīja pār visu ģīmi, bet Aleksis šķita nedrošs.

"Tu Džeimijam to nodarīji! Atzīsties! Viņš ir uz tavas sirdsapziņas! Es pie viņa redzēju tavu vēstulīti. Vai vismaz bija tā vērts? Vai dabūji par to pārīti foršu zābaciņu?"

Kolinam ietrīsējās nāsis, un viņš spēra soli Nika virzienā. Viņa dūres bija tik cieši savilktas, ka Niks varēja skaidri redzēt asinsvadu tīklojumu uz rokām.

"Tu to vēl nožēlosi," Kolins noteica, pagriezās un aizgāja.

Tikai pārnācis pēcpusdienā mājās, Niks saprata, ka bija izdarījis milzīgu kļūdu ļāvies dusmām un oficiāli sevi izziņojis par Erebos ienaidnieku. Kaut arī nevarēja pierādīt, ka Džeimija negadījumam bija kāds sakars ar spēli.

Paņem knaibles, ko atradīsi zem parka soliņa līdzās skolas vārtiem, un pārknieb zilā velosipēda bremžu vadus. Tā ar Manchester United uzlīmi uz vidējās stangas.

Viņš to burtiski redzēja acu priekšā. Šņikt šņākt, un kārtībā. Viens līmenis klāt. Pilnīgi iespējams, ka tas nemaz nebija Kolins, sabotieris varēja pat nezināt, kam piederēja divritenis.

Tajā vakarā Niks apsēdās pie datora, pārbaudīja e-pastus un apsvēra, ko teikt Darlīnai Pemberei. Vai viņam ar to vispār jārunā?

Viņš domīgi riņķoja peles kursoru ap vietu, kur agrāk atradās sarkanais E. Vai viņš tagad gribētu atrasties kādā alā vai pie ugunskura? Jā. Nē. Jā. Viņš labprāt papļāpātu ar pārējiem. Par visu vairāk viņš priecātos, ja varētu sadalīt Vēstnesi kaulainajās sastāvdaļās.

Trešdien brīvstundā Emīlija sagaidīja Niku pie bibliotēkas. Viņi bija gandrīz vieni, jo lielākā daļa nīka pagalmā, baudot vienu no pēdējām skaistajām rudens dienām.

"Man ir jaunumi," Emīlija teica.

"Par Džeimiju?"

"Nē."

Netālu garām gāja tamborētāji. Viņi nesarunājās, drīzāk izskatījās, it kā patrulētu. Pamanījis Niku, Aleksis pasmaidīja un pacēla sveicienam roku, savukārt Dens briesmīgi saverkšķīja savu cūciņģīmi.

Niks iestūma Emīliju bibliotēkā, un abi nolīda vistālākajā kaktā. Emīlijā burtiski kūsāja enerģija.

"Nu, stāsti taču!"

Viņa pasmaidīja, atvēra somu un izņēma diska vāciņu, uz kura kāds apaļīgā rokrakstā bija uzrakstījis EREBOS.

To ieraugot, Nikam cauri, cita citu nomainot, izskrēja vispretrunīgākās emocijas. Noliegums. Raizes. Kāre. "Tu spēlēsi?"

"Jā, manuprāt, ir īstais laiks sākt."

Niks aplūkoja DVD, pēc kā vēl nesen tik kvēli bija alcis. Tagad Emīlija varēs izzināt Erebos, ceļos pa tā dīvainajiem drausmi skaistajiem apvidiem, ļausies pārgalvīgiem piedzīvojumiem. Nika sirdi sažņaudza ilgas pēc tā visa. Viņš negribīgi pakratīja galvu.

"Džeimijam bija taisnība? Tu vairs nespēlē, jā?"

Viņš pamāja ar galvu un aizsmakušā balsī atzinās: "Izlidoju."

"Eh, žēl! Tad mēs nevarēsim spēlēt kopā."

"Nē." Niks iekoda sev lūpā. Tas bija labi. Viņš zināja, ka tas bija labi. Visi tie uztraukumi, sasprindzinājums, nervu kairinājums… Viņam to vairs nevajadzēja.

"Kā tad tā… Kāpēc tu pārdomāji? Sākumā taču par spēli ne dzir dēt negribēji."

"Tā ir, bet es gribu saprast, kas jūs visus tā fascinē." Viņa domigi lūkojās sāņus. "Džeimijs bija pārliecināts, ka ši spēle nav tikai spēle. Viņam bija pašam sava teorija par to." Emīlija grozīja rokās vāciņu. "Džeimijam šķita, ka aiz šīs spēles slēpjas kas vairāk. Mērķis, vai saproti? Viss, kas notiek realitātē, taču notiek kāda labā. Vai tu ta nedomā? To noskaidrot varu, tikai pati izmēģinot spēli. Tāpēc ari šur un tur ieminējos, ka esmu ieinteresēta dabūt kopiju."

Niks atcerējās, ka arī pats bija par to ziņojis Vēstnesim, un gan jau vēl kāds spēlētājs to būs darījis.

"Nu, vienīgais man zināmais spēles mērķis ir ļaundara Ortolana iznīcināšana," teica Niks. "Viss, kas notiek reālajā pasaulē, ir saistīts tikai ar spēles pasargāšanu no tiem, kam tā nepatīk."

"Tā kā Džeimijam? Tādā gadījumā mums jāmēģina to apturēt."

Apturēt. Niks domāja par negadījumu, asinspeļķi un zināja, ka Emīlijai ir taisnība. Kaut arī pēc tam Nikam uz visiem laikiem būtu laupīta iespēja vēl kādreiz atgriezties Baltajā pilsētā vai piedalīties Arēnas cīņās. Viņš nopūtās. "Es nezinu, kā to izdarīt, bet mēs varam pamēģināt."

Bibliotēkas durvis atvērās un tika klusi aizvērtas. Niks ar zīmēm rādīja Emīlijai, lai izturas klusi, bet nācējs izrādījās tikai Boltona kungs, reliģijas skolotājs.

"Taču mums ellišķīgi jāuzmanās," Niks čukstēja, "ja viņi pamanīs, var gadīties, ka… nu var kļūt baigi bīstami. Spēle ir nenormāli viltīga. Es vēl neesmu pārliecināts, vai tā tiešām gribēja novākt Džeimiju, bet zinu, ko tā gribēja nodarīt Vatsona kungam." Emīlija vaicājoši savilka uzacis.

"Citreiz izstāstīšu," Niks teica. "Pārspēt spēli viltībā būs grūtāk, nekā tu vari iedomāties. Turklāt, tiklīdz tu kļūsti aizdomīgs vai tev kaut kas neizdodas, tā nepagūsti aizskaitīt ne līdz pieci un esi laukā." To sakot, viņa domās spārnus iepleta akmens dēmons. Niks to padzina.

Emīlija šķelmīgi pasmaidīja tādu viņš meiteni redzēja pirmo reizi.

"Es uzmanīšos. Un es domāju…" Šoreiz viņa palūkojās apkārt un pieklusināja balsi līdz čukstam. "Vai tu man palīdzēsi? Es neko nesaprotu no datorspēlēm, esmu spēlējusi tikai Solitar."

Nikam tūlīt pat prātā iešāvās pirmais likums: spēlējot jābūt vienam.

Kas notiktu, ja viņi būtu divi? Vai spēle to pamanītu? Niks dziļi ieelpoja. Jāmēģina.

"Protams, palīdzēšu, turklāt ar lielāko prieku. Ar maniem padomiem tu ātrāk tiksi uz priekšu."

"Lieliski!" viņa staroja. "Pēc tējas piekāpsi pie manis? Labi? Man derētu uz pussešiem."

Niks bija pārmēru precīzs. Desmit minūtes pirms norunātā laika viņš jau stāvēja pie Emīlijas mājas Hltflldgārdenā un mēģināja izzīlēt, kurš varētu būt viņas logs.

Viņš bija uzmanijies. Pēc vakardienas incidenta ar Kolinu Niks rēķinājās, ka viņam varētu sekot. Taču nē Niks palūkojās apkārt -, iela bija gandrīz tukša. Neviens nezināja, kurp viņš dodas.

Niks vēl negribēja zvanīt tas izskatītos pārsteidzīgi, tāpēc pastaigājās pa jaukajām un koptajām apkārtnes ieliņām.

Viņš iedomājās, ka neko nebija atnesis Emīlijai, bet stilīga dāvaniņa būtu kā apliecinājums, ka viņš bija oriģināls tipiņš ar "dziļu iegrimi". Tagad tam diemžēl vairs nepietika laika. Taču, ja viņam šoreiz izdotos neuzvesties pilnīgi stulbi, par to varētu padomāt nākamajā reizē.

Precīzi pussešos Niks zvanīja pie durvīm, un Emīlija atvēra. Kā izrādījās, viņas istaba atradās zem paša jumta slīpuma. Tā nelīdzinājās rozīgi pūkainajām lellīgajām istabām ar rotaļu dzīvniekiem gultā un filmzvaigžņu plakātiem pie sienām, drīzāk tā bija pieauguša cilvēka istaba. Divi grāmatplaukti, zema gulta un atpūtas krēslu komplekts ar galdiņu, uz kura arī kaudzē krājās grāmatas. Zem slīpā jumta atradās pedantiski sakārtots rakstāmgalds ar atvērtu laptopu. Ja Emīlija jelkad pieteiktos pretvizītē, Nikam pirms tās nāktos veikt apjomīgu tīrīšanas un kārtošanas akciju.

"Mums jāuzvedas klusi, mamma pirms pusstundas apgūlās. Var gadīties, ka viņa šodien vairs nenāks laukā no savas istabas."

Niks nepārjautāja, kaut gan šķita neparasti, ka pieaugusi sieviete jau tik agri pēcpusdienā gāja gulēt. Lai vai kā, viņu iecerei tas derēja ideāli.

"Mēs netrokšņosim. Sākumā spēle ir klusa. Vēlāk būs jāizmanto austiņas. Dažādu iemeslu dēļ. Es kādu redzēju ejam bojā, jo viņš pārāk maz klausījās."

"Austiņas," Emīlija pamāja. "Okay, varam sākt?"

Viņa izņēma no kabatas DVD un ievietoja iekārtā. "Spēle vienkārši jāinstalē pie manām pārējām programmām? Man kaut kas īpašs jāņem vērā?"

"Nē. Vēl ne."

Atvērās instalēšanas logs. Tur jau atkal viss bija. Sabrukušais tornis nodegušas ainavas vidū. Sausajā zemē iedurts zobens ar sarkanu lakatu ap rokturi. Erebos debesīs rotājās sarkans uzraksts.

Niks juta kuņģī pulsējam uztraukumu. Viņš gar bikšu starām noslaucīja sasvīdušās plaukstas.

"Apstiprināt?" Emīlija vaicāja.

"Protams."

Viņa uzklikšķināja uz Install. Zilais stabiņš, kas rādīja instalēšanas progresu, sāka kustēties smagnēji, kā vienmēr.

"Tagad paies kāds bridis," Niks noteica, neizlaizdams to no acīm. Ar ko viss sākās? Ar mežu. Jā, pareizi, un tūlīt tas atkal būs redzams. Katra stabiņa sakustēšanās viņu tuvināja Erebos. It kā viņš sēdētu vilcienā, kas veda mājup.

Emīlija vēroja Niku. "Vai tevi kas satrauc?"

"Ko? Nē! Es tikai… mani interesē, kāda tev šķitīs spēle."

"Nu pagaidām tā galvenokārt ir lēna," Emīlija atteica un atbalstīja zodu rokās.

Viņi klusēdami kādu brīdi gaidīja. Niks pārmaiņus aplūkoja zīmuļu trauku uz rakstāmgalda, datora ekrānu un Emīlijas profilu. Istabā nekur neredzēja zīmējumus. Žēl, viņi būtu varējuši parunāt par tiem.

"Vai tava mamma vienmēr tik agri iet gulēt?" Niks pajautāja, kad klusēšana pārāk ieilga. Tiklīdz jautājums bija izskanējis, tas pēkšņi šķita nepiedienīgs, un Niks vēlējās, kaut nebūtu vaicājis.

"Viņai pašlaik ir grūti, un tad viņa vienmēr daudz guļ, maz ēd un vēl mazāk runā." Emīlija saspringti vēroja instalācijas logu. "Tā tas ir, kopš Džeks nomira. Tas uznāk un pāriet. Esmu pie tā pieradusi gandrīz tāpat kā pie gadalaiku maiņas."

"Un tēvs?"

"Apprecējās otrreiz, divi bērni, Dereks un Rozija. Jauna spēle, jauna laime." Emīlija pakustināja peli, kā cerot, ka tas paātrinās instalēšanas procesu. "Saproti mani pareizi, es uz viņu nedusmojos. Tas nebija izturams, un viņš gluži vienkārši neizturēja. Es nenormāli priecājos par abiem mazajiem. Tikai vēlētos, kaut varētu notīties tāpat kā viņš."

Nikam bija vajadzīgs laiks tikko dzirdētā sagremošanai. "Skolā tu par to nekad neesi runājusi."

"Ar tevi ne, taisnība."

Bet ar Ēriku droši vien gan. Uz mirkli uzbangoja senā greizsirdība. Taču tagad Emīlija bija kopā ar viņu. Sarunājās ar viņu.

"Kā ir ar tevi? Vai tev ir māsas vai brāļi?" Emīlija gribēja zināt.

"Jā, viens brālis. Viņš ir piecus gadus vecāks par mani un vairs nedzīvo kopā ar mums."

"Vai jūs labi saprotaties?"

"Jā, ļoti." Niks iedomājās Finu, mēģināja iztēloties, kā būtu viņu zaudēt, bet tūlīt pat pārtrauca. Viņš nesaprata, kā Emīlija to bija spējusi izturēt.

"Diemžēl Fins ir sastrīdējies ar vecākiem. Pareizāk sakot, ar tēti. Viņi nesarunājas."

"Kāpēc?"

Niks dziļi ievilka gaisu. "Nu, mans tēvs vienmēr ir vēlējies kļūt par ārstu, bet vecāki nevarēja atļauties finansēt viņa studijas. Tagad viņš strādā par slimnieku kopēju Princeses Greisas slimnīcā. Nezinu, vai viņš jelkad ar to samierināsies. Lai vai kā, bet viņam bija skaidrs, ka par ārstu jākļūst Finam."

"Taču viņš negribēja?"

"Sākumā gribēja, zaurēja kā nenormāls, un sekmes varbūt pat būtu bijušas pietiekami labas. Taču tad Fins pārdomāja. Viņš iepazinās ar Rebeku, un atā, medicīna!"

Emīlija pašķielēja uz Niku. "Kāpēc tad tā?"

"Rebeka tikko kā bija kļuvusi par tetovēšanas studijas īpašnieci. Finam tā lieta nenormāli iepatikās, viņš uz to bija kā sadedzis. Mācījās vairākos kursos. Tagad tetovē un taisa pīrsingus kā pasaules čempions. Mans tēvs paziņoja, ka nekad vairs ar viņu nerunās."

Emīlijas sejā pazibēja smaids, bet tūlīt pat izdzisa.

"Tagad par ārstu ir jākļūst tev?"

Viņa Nika tēvam redzēja cauri, to pat nepazīdama.

"Nūjā, viņš ļoti priecātos, un arī mani tas interesē."

Tagad gan Emīlija pagriezās ar seju pret Niku un uzlūkoja, kā gribēdama pārbaudīt, vai viņš saka patiesību.

"Tātad tu nedusmojies uz brāli, ka tagad tev ir jābūt atbildīgam par sava tēva sapņiem?"

Atbildes vietā Niks uzgrieza meitenei muguru un pacēla astē saņemtos matus, atsedzot sprandu. "Nē, es uz viņu nedusmojos. Nemaz."

Kaut arī Niks tos reti aplūkoja, viņš precīzi zināja, kā izskatījās abi lidojošie kraukļi, ko Fins viņam bija uztetovējis tur, kur pie galvas pamatnes sākas matu līnija. Niks sajuta Emīlijas pirkstus kā vieglu gaisa plūsmu pieskārāmies tetovējumam. Viņš norija siekalas.

"Kāpēc kraukļi?"

"Sākumā tāpēc, ka mums abiem ir tik tumši mati. Mamma mūs pat sauca par "krauklēniem". Bet Fins apgalvo, ka kraukļi nes laimi, un tā mums abiem var noderēt. Nu un tad vēl tāpēc, ka… tas ir kā zīmogs vai zīme, ka mēs esam kopā."

Nikam par lielu nožēlu, Emīlija noņēma plaukstu no viņa skausta, un mati atkal nosedza tetovējumu.

"Viņam patiešām ir ķēriens, tam tavam brālim. Izskatās ļoti skaisti."

Instalēšana pamazām tuvojās nobeigumam. Emīlija aizgāja uz virtuvi pēc pudeles GingerAle un divām glāzēm. Viņai atgriežoties, ekrāns jau bija satumsis.

"Vai tā jābūt?"

"Jā, ari es sākumā domāju, ka kaut kas nav kārtībā, bet mazliet jāuzgaida."

Melns, melns, melns. Tad parādās burti, sarkani un pulsējoši.

"Ienāc!

Vai griezies atpakaļ!

Šis ir Erebos."

"Nu tad aiziet," teica Emīlija un uzklikšķināja uz "Ienāc!".

Tumšs mežs, mēnesgaisma. Meža norā sakņupis Bezvārdis. Tas izskatījās gluži tāpat kā Nika cars, pirms kļuva par Sariusu. Raugoties, kā Emīlija iepazīstas ar Bezvārža vadīšanu, Niku pārņēma skumjas.

"Likt viņam skriet ir vienkārši," viņa teica, "bet vai viņš vēl ko prot?"

"Jā, rāpties kokos, cīnīties… visu! Vēlāk uzzināsi taustiņu kombinācijas īpašām spējām, bet līdz tam vēl jāpaiet kādam laikam."

Emīlija lika Bezvārdim pastaigāties pa meža klajumu un visu rūpīgi aplūkoja, pirms izvēlējās, kurp doties tālāk.

"Domāju, ka iešu uz to pusi, kur mežs nav tik biezs. Man taču nav jānopūlas vairāk, nekā nepieciešams."

Zari zem kājām brīkšķēja, koku galotnēs šalca vējš. Ja viss notiktu pēc Nika prāta, Emīlijas čars daudz ātrāk tiktu izdzīts cauri šim pirmajam posmam, tomēr Niks centās apvaldīt nepacietību. Viņa jau tā ar visu veikli tika galā, it sevišķi, ņemot vērā, ka bija iesācēja datorspēlēs. Atšķirībā no Nika Emīlija savu caru nenodzina līdz izturības limita galējai robežai, bet spēku sadalīja. Tikai pēc divdesmit minūšu maldīšanās pa mežu viņa atkal vaicāja padomu Nikam: "Vai ir kāds mērķis? Vai tā ir pacietības pārbaude?"

"Mērķis ir. Kaut kur jābūt ugunskuram un kādam, ar ko vari aprunāties."

Tāpat kā Niks savulaik koku, tā tagad Emīlija, lai orientētos, izmantoja augstu klinti. Bezvārdis rāpās augšup, un izturības rādītājs pirmo reizi mazliet saruka. Taču to atsvēra skaistā ainava visapkārt koku galotņu jūra, pa labi pakalns, nosēts sīkiem gaismas punktiem, kas liecināja par apdzīvotu vietu.

"Tur!" iesaucās Niks un ar pirkstu parādīja uz blāvu zeltaini baltu laukumu starp kokiem. "Tev jāiet turp!"

Emīlijas izbrīnīti uzjautrinātais skatiens ļāva noprast, ka viņš bija reaģējis pārlieku kaismīgi.

"Tātad… jāiet uz turieni. Ja nu tas tevi interesē."

Ceļā uz ugunskuru arī Emīlijai gadījās šķērslis. Tā nebija plaisa zemē kā Nika spēlē, bet nepārkāpjama siena. Katru reizi, kad Bezvārdis tai mēģināja pieķerties un pārrāpties, no sienas nodrupa akmeņi un zeme.

"Ko nu?" Emīlija vaicāja pēc piektā neveiksmīgā mēģinājuma.

"Tev jāiemācās atrisināt šādas problēmas. Tas vēlāk ļoti noderēs. Iedomājies, ka tā ir īstenība. Ko tu darītu?" Niks jutās kā muļķīgs skolotājs, bet gribēja, lai Emīlija saprot, cik te viss bija forši un reāli.

Emīlija mācījās ļoti ātri. Viņa lika Bezvārdim sanest pie mūra vienkopus atlūzas un, neaizmirsdama sekot līdzi izturības rādītājam, laiku pa laikam ļāva tam atpūsties, un galu galā bez problēmām pārrāpās pāri sienai.

Otrā pusē viņi jau redzēja ugunskura atspīdumu. Niks pazina pelēko ēnu, kas iezīmējās turpat līdzās, un sirds ritms palēninājās. Tālāk viņš Emīlijai nepalīdzēs, meitenei pašai bija jāatklāj viss, ko piedāvāja Erebos.

Kad Bezvārdis tuvojās, cilvēks pie ugunskura pat nepakustējās. Taču ekrāna malā parādījās sudrabaini vizoši burti.

"Esi sveicināts, Bezvārdi! Es tevi gaidīju."

Niku viņš tā nebija sveicinājis, bet bija uzslavējis par ātrumu. Un par atjautību.

Emīlija veda savu čaru tuvāk pie uguns sēdošajam un mēģināja ielūkoties zem kapuces. Taču viņš pats pacēla galvu. Niks bija gandrīz aizmirsis šauro seju ar mazo muti; vēlāk šis cilvēks spēlē vairs neparādījās.

"Tu esi ziņkārīgs. Tas tev var palīdzēt, bet var arī iznīcināt. Apzinies to!"

Emīlija uzmeta Nikam nedrošu skatienu.

"Vai vēlies iet tālāk?" vaicāja vīrs. "Tikai kļuvis par Erebos sabiedroto, vari ar to sacensties. Tas tev jāzina."

Joprojām nesaprašanā Emīlija lūkojās no Nika uz ekrānu un atpakaļ.

"Viņš gaida atbildi," Niks teica un norādīja uz tastatūru.

"Patiešām?"

"Jā. Pamēģini, tad jau manīsi."

Emilija uzlika pirkstus taustiņiem, sākumā vilcinājās, bet tad uzrakstīja: "Ko tas nozīmē kļūt par Erebos sabiedroto?"

Vīrs pabakstīja ugunskuru ar spieķi, gaisā uzlidoja un izdzisa dzirksteļu spiets.

"Tas nozīmē pārkāpt robežas, pārvarēt ierobežojumus. Tikai no tevis ir atkarīgs, ko tas nozīmēs pašās beigās."

Emīlija noņēma rokas no taustiņiem un apstulbusi uzlūkoja Niku. "Viņš man tikko atbildēja. Kā tā var būt?"

"Nav ne jausmas," Niks izmeta. "Tas ir neparastais šajā spēlē." Viņš apslēpa smaidu, jo redzēja, ka Emīlijas interese ir pamodināta.

Sāka skanēt maiga melodija, tajā varēja atšķirt flautu un vijoļu skaņas, ļoti glāsmaina, ļoti pavedinoša. Tā Niku pārsteidza, jo savā Erebos laikā viņš tādu melodiju nebija dzirdējis. Ne reizi.

"Vai jūs man ieteiktu kļūt par Erebos sabiedroto?" rakstīja Emīlija. "Vai ieteiktu doties tālāk?"

Vīrs ilgi un nenovērsdamies uzlūkoja Emīliju.

"Nē."

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka tumsa ir pilna slazdu un bezdibeņu. No dažiem veselam laukā netikt. Daži kādu aprij uz visiem laikiem."

Nikam šķita, ka Emīlija ir pilnībā aizmirsusi par viņa klātbūtni. Meitene blenza uz vārdiem, rokas nedaudz paceltas virs tastatūras, un beidzot uzrakstīja to pašu jautājumu, ko reiz jau bija uzdevis Niks.

"Kas jūs esat?"

Virs domīgi pielieca galvu, joprojām neizlaizdams Emīliju no acīm.

"Es esmu Mirušais. Nekas vairāk."

Emīlija skaļi ievilka elpu.

"Ja esat miris, tad ko darāt šeit?"

"Es gaidu un uzmanu. Nu, vai tu iesi tālāk? Vai griezīsies atpakaļ?"

Viņam bija zaļas acis, Niks konstatēja, un ļoti dzīvas. Nīks būtu varējis zvērēt, ka ir tās jau redzējis. Sejā no miesas un asinīm.

"Es došos tālāk," Emīlija rakstīja. "Jūs jau to gaidījāt."

"Visi tā dara," atbildēja mirušais vīrs. "Griezies pa kreisi un skrien gar avotu līdz aizai. Dodies tai cauri. Pēc tam… tad jau manīsi."

To viņš teica arī man, atcerējās Niks. Taču tas nebūt nebija viss.

"Un klausi Vēstnesim ar dzeltenajām acīm."

Niks brīdināja Emīliju no niknajiem krupjiem, kas bija uzbrukuši viņam, taču, pienākot pie aizas, pretinieks parādījās no augšas. Mazi, bet plēsīgi sikspārņi ielenca Bezvārdi un ar asiem zobiem kampa, ko spēja. Sarkanais dzīvības rādītājs pamazām saīsinājās.

"Izmanto koku! Spied kreiso taustiņu!" Nikam nācās savaldīties, lai neizrautu Emīlijai no rokām peli un nenogalinātu sikspārņus. "Ar escape vari viņus nokratīt. Ar space tu palecies."

Cīņa ieilga, un Bezvārdis zaudēja diezgan daudz asiņu, tomēr Emīlijai izdevās piebeigt visus sikspārņus.

"Gaļu vari paņemt līdzi," Niks skaidroja, "vēlāk pilsētā varēsi pārdot."

Paraustījusi plecus, Emīlija savāca sikspārņu atlikumus. "Kas tālāk?"

Taču viņas jautājumu pārtrauca tuvojošos pakavu klaboņa. Niks, pašam negribot, sarāvās ko Vēstnesis teiktu, ja viņu te pamanītu? taču jau nākamajā mirklī atjēdzās. Viņš mani nevar redzēt. Viņš redz tikai Bezvārdi. Es nudien neesmu normāls.

Emīlija lika Bezvārdim turpināt ceļu cauri aizai. Priekšā bija klinšu siena, un tās vidū ala. Pirms tās pārkare ar pazīstamo Vēstneša siluetu sava bruņotā zirga seglos.

"Wow, tas nu gan ir šaušalīgs," Emīlija čukstēja.

Vēstnesis nekustēdamies vēroja Bezvārdi pienākam tuvāk; zirgs šķita nemierīgs dīžājās un sprauslāja.

"Esi sveicināts, Bezvārdi. Jāatzīst, ka sākumam tu labi cīnījies."

"Man prieks."

"Tomēr tev jāpatrenējas cīņas mākslā, citādi tavs mūžs nebūs ilgs."

"Skaidrs."

Vēstnesis novērsa skatienu no Bezvārža un paskatījās uz Emīliju, kas, pašai nemanot, paripinājās ar krēslu tālāk no ekrāna.

"Pienācis laiks dot tev vārdu. Laiks pirmajam rituālam."

"Kas man jādara?"

Vēstnesis norādīja ar kaulaino pirkstu uz alu sev aiz muguras.

"Ej iekšā, un turpmāko pats nopratīsi. Vēlu laimi, un pieņem pareizus lēmumus! Mēs vēl tiksimies."

Vēstnesis pagrieza zirgu un aizauļoja pa šauru, gandrīz nepamanāmu taku augstu virs Bezvārža galvas.

"Pieņemu, ka man jākāpj pa šīm trepēm uz augšu?" Emīlija vaicāja.

"Jā, pa trepēm augšā un alā iekšā."

Bezvārdis pazuda kalna melnumā, un arī datora ekrānu pārņēma tumsa.

"Tagad atkal kādu bridi jāpagaida," Niks teica, "un par to nav jāstreso."

Emīlija bīdīja peli turpu un šurpu, bet kursors tā arī neparādījās.

"Tas ir nenormāli reāli," viņa pēc brīža teica. "Man bija sajūta, ka tas Vēstnesis patiešām skatās uz mani. It kā gribētu man parādīt, ka skaidri zina runa nav par čaru, bet par tā vadītāju."

"Tā tu bieži jutīsies."

Emīlija aplūkoja savu atspulgu ekrānā.

"Vai tas rituāls ir grūts? Tā kā ar sikspārņiem?"

"Nē, pilnīgi citāds. Tūlīt redzēsi."

Tuktuk! Tuktuk!

"Izklausās pēc sirdspukstiem. Kas tas ir?"

"Tas nozīmē, ka spēle turpinās. Uzklikšķini Enter."

Melnais ekrāns rādīja sarkanus burtus.

"Šis ir Erebos. Kas esi tu?"

Vai Emīlija melos? Nosauks citu vārdu?

"Es esmu Emīlija."

"Nosauc pilnu vārdu."

"Emīlija Kārvere."

Spokaini čuksti. "Emīlija Kārvere. Emīlija. Emīlija. Kārvere. EmīlijaKārvere."

Šitā viņi dara, gan sasveicinoties, gan izmēzdami bezdibenī, aizvainots nodomāja Niks. Emīlija ar acīm meklēja viņa skatienu, un viņš tai uzsmaidīja. Sak', viss kārtībā.

"Sveika, Emīlija! Sveicināta Erebos pasaulē! Pirms sāc spēlēt, iepazīstināšu tevi ar noteikumiem. Ja tie tev nepatiks, jebkurā brīdī vari pārtraukt spēli. Labi?"

"Uz to es nebiju cerējusi," nomurmināja Emīlija, rakstīdama "okay". "Jebkurā mirklī. Izklausās godīgi."

"Lieliski. Lūk, pirmais likums: tev ir dota tikai viena iespēja spēlēt Erebos. Ja to izniekosi, viss būs cauri. Tiklīdz pārkāpsi noteikumus, viss beigsies. Okay?"

"Jā."

"Otrs likums: kad spēlē, tev ir jābūt vienai. Spēlē nekad nenosauc savu īsto vārdu. Ārpus spēles nekad nemini sava čara vārdu."

Emīlija atcēla pirkstus no taustiņiem un paskatījās uz Niku.

"Tas nozīmē, ka man tevi tagad jādzen projām?"

"Raksti vienkārši "jā"," Niks atteica. "Mazliet palīdzības tev vēl noderēs."

Vai viņa tiešām to būtu izmetusi pa durvīm? Viņš vēl negribēja iet projām. Viņš gribēja būt klāt pirmajā rituālā. Varbūt pat pirmajā cīņā.

Emīlijas lūpas rotāja tikko manāms smaids, kad viņa rakstīja "okay".

"Labi. Trešais likums: spēles saturs ir noslēpums. Ne ar vienu par to nerunā. It īpaši ar nereģistrētajiem. Ar spēlētājiem tev ir ļauts aprunāties spēles laikā pie ugunskura. Taču neizplati informāciju savā draugu un ģimenes lokā. Neizplati informāciju internetā."

"Palēnām es sāku šo to saprast," Emīlija teica.

"Ceturtais likums: glabā DVD ar Erebos drošā vietā. To tev vajadzēs, lai startētu spēli. Nekādā gadījumā nekopē spēli, ja vien tev to neliek darīt Vēstnesis."

"Okay."

Ekrānā uzausa gaisma. Tā gandrīz staroja no ekrāna. Bezvārdis sēdēja saulainā meža klajumiņā, aiz viņa sabrukušais tornis, kurā bija jānotiek pirmajam rituālam.

Tiklīdz Emīlija ar peles kursoru aizskāra Bezvārdi, viņš piecēlās, kā masku noņēma seju un devās uz torni.

"Tagad būs svarīgi lēmumi," Niks brīdināja. "Neesi pārsteidzīga. Es palīdzēšu."

Bezvārdis stāvēja pie pirmās vara plāksnes. "Izvēlies dzimumu!"

"Nav pārāk svarīgi, ko tu izvēlēsies, bet vīrieši ir mazliet spēcīgāki…"

Emīlija jau bija uzklikšķinājusi "Sieviete". Bezvārža ķermenis mainījās: kļuva smalkāks, izvelvējās krūtis un gurni.

"Piedod, Nik, bet tas būs mans čars," viņa teica.

"Izvēlies tautu!"

"Labi, es neiejaukšos, bet barbari ir super," Niks atbildēja. "Viņi ir ļoti spēcīgi un var daudz ko izturēt. Ja man vēlreiz būtu dota izvēle, es izvēlētos barba…"

Taču Emīlija jau bija izvēlējusies.

Cilvēks? Vīlies viņš iesāņus lūkojās meitenē. Kāpēc viņa izvēlējās cilvēku?

"Zini, es vislabāk pazīstu pati savu veidu," viņa atbildēja uz neizteikto jautājumu. "Man patīk būt cilvēkam."

"Izvēlies izskatu!"

Emīlija savai cilvēku sievietei piešķīra īsus sarkanus un spurainus matus un ietērpa melnā: zābakos, biksēs, kreklā un jakā. Tikai josta palika sarkana, taču tāda tā bija visiem.

Ap seju viņa darbojās ilgāk, padarot to maigu, draudzīgu un mazliet smieklīgu, ar brūnām acīm un augsti izliektām uzacīm.

"Izvēlies nodarbošanos!"

"Nekas neizklausās pārāk pievilcīgi," Emīlija konstatēja. "Ja izvēlēšos būt bards, vai man būs jādzied?"

To Niks nezināja. Viņš bija bijis bruņinieks, bet spēles laikā ne reizi nebija veicis nekādus ar bruņniecību saistītus uzdevumus.

"Manuprāt, nodarbošanās nav tik svarīga," viņš paskaidroja, un Emīlija izvēlējās būt "bards".

Šajā mirklī tornī iesoļoja gnoms. Niks bija aizmirsis par šo nepatīkamo apmeklējumu pirmā rituāla laikā.

"Cilvēks, nē, cik jocīgi! Un smieklīgi, vai tev nešķiet?" viņš sveiciena vietā jautāja.

"Nē, nepavisam."

"Ho ho ho, turklāt vēl bards. Tev cīņas laikam gan nemaz nepatīk. Labāk jau tāpat vien trallināsi riņķī?"

Emīlija ignorēja gnomu un meklēja nākamo vara plāksni.

"Izvēlies spējas!"

"Dziedināšana nekam neder," Niks nekavējās piebilst. "Tā notiek uz paša dzīvības rēķina. Es to biju paņēmis, un tā bija kļūda."

Peles kursors riņķoja ap vārdiem: spēks, izturība, nāves lāsts, lavīšanās, uguns iedegšana, dzelzs āda, kāpšana…

"Dziedināšana man šķiet labākais no visa," Emīlija teica pēc brīža, ko gnoms aizvadīja, lēkādams te uz vienu, te otru pusi, izvaikstīdams un izšķobīdams visdullākās grimases.

"Spēlē taču kopā ar citiem, vai ne? Vienu reizi es kādu izdziedināšu, citā reizē viņš izdziedinās mani. Manuprāt, ļoti praktiski."

"Bet tā taču tas nenotiek!" Niks iesaucās. "Tev ir jādomā tikai par sevi. Lai tu tiec tālāk! Ja sevi novājināsi, nekas neizdosies!"

Gnoms pagrieza galvu. "Vai tu esi viena, cilvēksieviete? Vai tu ievēro otro likumu? Atbildi!"

"Protams, esmu viena. Kāpēc jautā?"

Emīlija pēkšņi nobālēja, un Niks sāka salt. Kāpēc gnoms tā pajautāja? Tas nevarēja viņus ne redzēt, ne dzirdēt. Nekādā gadījumā. To nebija varējis arī Vēstnesis.

"Es laikam pārāk kavējos," murmināja Emīlija. "Ja es būtu viena, tad izlemtu ātrāk. Domāju, ka tāpēc viņš tā prasa."

Tagad viņa sāka steigties. Izvēlējās dziedināšanu, ātrumu, uguns iekuršanu, dzelzs ādu, lēkšanu. Pēc maza brītiņa vēl pievienoja labu redzi, izturību, iešanu pa ūdens virsu, rāpšanos un lavīšanos.

"Tīri laba izvēle," paziņoja gnoms, "cilvēkam. Tikai žēl, ka tu ilgi nedzīvosi."

"Tāds liktenis," Emīlija atteica un pievērsās ieroču izvēlei. Viņa izvilka no lādes slaiku, izliektu zobenu ar smaragdiem rotātu rokturi. Pēc tam vēl nelielu bronzas vairogu.

"Smuki, bet tās diemžēl ir tikai rotaļlietas," sūkstījās gnoms.

Pēdējā plāksne: "Izvēlies vārdu!"

"Tas būs viens īsti pretīgs cilvēku vārds," jodelēja gnoms. "Petronilla, Bathilde, Aldusa vai Berthegunde? Nu? Es gaidu! Mēs gaidām! Tu taču pati arī zināsi kādu vārdu!"

Emīlija mazliet vilcinājās. "Es izdomāju. Redzēsim, ko viņš par to teiks."

Hēmera, viņa drukāja.

Nīks bija mazliet vīlies. Hēmera jau nu gan nebija nekāds skanīgais vārds. Nikam tas drīzāk izklausījās pēc virtuves kombaina nosaukuma. Savukārt gnoms izskatījās iespaidots.

"Te kāds ir baigais viszinis, ko? Ka tik kaut kas nenotiek! Hēmera! Nesaķeries ar manu kungu, cilvēciņ!"

Viņš palēcās un kliboja uz torņa izeju. Niks gandrīz gaidīja, ka tas beigās atkal izbāzīs savu neaptverami garo zaļo mēli, taču šoreiz gnoms, šķiet, laikam nebija tādā noskaņojumā. Neko neteicis, viņš aizcirta aiz sevis vārtus. No torņa sienām nobira apmetums.

"Ko viņš domāja ar to "viszini"?" Niks vaicāja.

"Tiec pats skaidrībā," Emīlija ķircinājās, "tāpat kā es gribu tālāk pati tikt skaidrībā ar spēli. Tiksimies rīt, okay? No šis vietas es spēlēšu pati."

Bet tagad tikai viss sāksies! Vilšanās kā svins iegūla kuņģī.

"Paklau, tu īsti nenovērtē. Tu daudz ātrāk tiksi uz priekšu, ja es tev palīdzēšu, un tevi tik drīz neievainos. Tici man!"

Emīlija atvienoja austiņas no iPod un pieslēdza datoram. "Tas taču bija viens no taviem padomiem šodien, vai ne? Kad man tās būs ausīs, es nedzirdēšu, ko tu saki."

"Bet…"

"Būs jau labi, Nik. Redzēji, cik aizdomīgs pirmīt kļuva gnoms? Es to varēšu, okay? Es, tāpat kā visi pārējie, ievērošu likumus un spēlēšu viena pati."

Niks padevās. "Uzmanies, ja gribēsi salasīt ogas," viņš teica. Šāds mistisks pēdējais padoms nevarēja kaitēt. "Un, ja netiksi galā vai vajadzēs palīdzību, es labprāt. Godīgi."

"Ir labi to zināt," Emīlija smaidot teica. "Paldies, Nik."

Mājās viņš Vikipēdijā pārbaudīja un uzzināja, ka Hēmera ir Ereba meita, turklāt pilnīgs tētiņa pretstats. Hēmera bija dienas, rīta un gaismas dieviete.

Mēdz teikt, ka par uzvarētāju ir jāpiedzimst. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk sliecos tam piekrist. Jau sen vairs nejūtos vīlies par to, ka nepiederu šai izredzēto kārtai, tomēr joprojām neesmu gatavs vēl vienam zaudējumam. Ja galu galā triumfēšu, triumfā es nepiedalīšos. Viss ir labi pārdomāts. Mana klātbūtne finālā nav nepieciešama, tur būs citi aktieri. Tie mana mērķa sasniegšanā ieguldīs visus savus spēkus.

Drīz, tas notiks jau pavisam drīz. Tad mana daļa būs paveikta un es varēšu iet. Beigās būs uzvarētāji un zaudētāji. Kurš uzvarēs? Tas uz lietu neattiecas. Nozīme ir tikai zaudētājiem, un es lūdzu, lai zaudējums ķer īstos.

24

Līdz ar modinātāja zvanu Nika domas atgriezās pie rīta dievietes. Hēmera. Viņš nespēja sagaidīt Emīlijas stāstu: ko viņa bija piedzīvojusi, kā gājis, vai jau saņēmusi kādu uzdevumu. Niks tai palīdzētu, un gan jau drīz atkal varētu skatīties, kā viņa spēlē. Varbūt no malas bija vieglāk saskatīt kopsakarības. Rīcības modeļus. Niks svilpodams nomazgājās dušā un dziedādams apģērbās. Šī būs laba diena.

Parasti Emīlija skolā ieradās jau pirms viņa, pļāpāja ar draudzenēm vai ar Ēriku -, bet šodien Niks meiteni nekur nemanīja. Taču redzēja Ēriku, kurš pļāpāja ar dažām vienpadsmitās klases meitenēm. Ēriks izskatījās mazāk saspringts nekā iepriekšējās dienās. Šķita, ka Aišas radītais šoks bija pārvarēts. Bet vai viņš turpmāk iesaistīsies aktivitātēs pret Erebos? Niks par to šaubījās. Ēriks izskatījās priecīgs vairs neatrasties uzmanības centrā.

Tur jau nāca Emīlija. Viņa gāja ātri, kā steigdamās. Ēriks aicinoši pamāja, bet Emīlija, knapi atņēmusi sveicienu, devās tālāk. Pie pašiem skolas vārtiem viņa panāca Niku.

"Čau, Emīlij!"

"Čau!"

Skaidrs, ka visu priekšā viņa nevarēja runāt par Erebos, bet vismaz piemiegt ar aci, sazvērnieciski uzsmaidīt… vai tiešām nedos kādu zīmi? Niks to meklēja meitenes sejā, tomēr seja palika neizteiksmīga kā balta siena.

"Ceturtajā stundā? Bibliotēkā?" Niks, juzdamies neērti, čukstēja.

Emīlija paraustīja plecus: "Tad jau manīs." Un, nebilduši ne vārda, pameta Niku vienu.

Tālāk priekšā stāvēja Rašids un Aleksis, un Emīlija devās tieši turp. Ko viņai no tiem vajadzēja? Niks vairs neko nesaprata, tikai neticīgi vēroja Emīliju kāri tveram katru vārdu, kas nāca pār Alekša lūpām, kad tas, plaši žestikulēdams un noslēpumaini savilkdams seju, kaut ko sāka stāstīt. Tikai ko? Viņš taču nevarēja izpaust sīkumos informāciju par spēles niansēm.

Niks visu dienu vēroja Emīliju, bet viņa no tā vairījās, lūkojās Nikam garām vai cauri, un ne uz mirkli viņam meiteni neizdevās notvert vienu.

To, ka viņam nemitīgi seko Kolins, Niks pamanīja tikai pēcpusdienā. Droši vien tāpēc, ka tik ļoti bija koncentrējies uz Emīliju. Lai kur Niks uzturējās, tuvumā grozījās Kolins. Nevarēja saprast, vai tas viņu novēroja, bet visu laiku turpat vien bija kā tāda tumša ēna. Niks apsvēra, vai viņam vajadzētu pieiet pie Kolina, aprunāties un padarīt par nebijušu aizvakardienas strīdu. Lai vai kā reiz viņi bija draugi, turklāt nebūt ne tik sen. Tomēr Niku atturēja iespējamība, ka Kolins varētu būt rakstījis draudu vēstuli Džeimijam vai pat sabojājis velosipēda bremzes. Niks nespētu savaldīties, ja Kolins izmestu kaut vienu neapdomīgu piezīmi, un salauztu viņam degunu.

Jo vairāk uz pēcpusdienu sliecās diena, par kuru Niks tik ļoti bija priecājies, jo lielāks mulsums viņu pārņēma. Labākais daugs gulēja komā, viņi ar Kolinu izvairījās no satikšanās, un Emīlija tēloja, ka viņš vispār neeksistē. Kādreizējie čomi, piemēram, Džeroms, uz Niku raudzījās ar aizdomām. No spēles izkritušie kā Gregs izlikās neredzami un pat nemēģināja iesaistīties sarunās.

Kaut kad šajā pēcpusdienā Niks skolas pagalmā satika zaļo trenci. Meitenei, kas to valkāja, bija jābūt Darlīnai Pemberei. Niks viņu zināja tikai pēc izskata, bet atcerējās, ka Džeimijs bija metis uz viņu aci. Džeimija labā Nikam tagad bija jādara viss iespējamais.

Niks palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, vai tuvumā nav Kolina. Viņš nekādā gadījumā neuzdrošinātos runāt ar Darlīnu, ja netālu būtu sekotājs. Taču no Kolina nekur nebija ne miņas. Nu tad aiziet, ātri!

Viņš pavilka Darlīnu projām no abām meitenēm, ar ko viņa saru nājās. "Paklau, Darlīn, vai tu vakar jakas kabatā atradi kādu zīmīti? Vai varbūt kaut kur citur, piemēram, kādā no grāmatām?"

Darlīna uzlūkoja Niku, pa pusei ieinteresēta, pa pusei nobijusies. "Nē. Kāpēc tā vaicā?"

"Tāpat vien. Ja atradīsi, savāc un atdod Vatsona kungam, bet tā, lai neviens cits to nepamana."

Darlīna kodīja apakšlūpu. "Vai tādu zīmīti, kādu atrada Muhameds? Vai Džeremijs?"

Kas bija Muhameds un Džeremijs?

"Kas tās bija par zīmītēm?"

Meitene paraustīja plecus. "Es nevarēju labi saskatīt, bet tās bija drukātas ar datoru un izprintētas, nevis rakstītas ar roku. To es zinu. Muhameds pēc tam saslima, nav skolā jau divas dienas. Vai tu zini, kas zīmītēs rakstīts?"

Niks noraidoši pašūpoja galvu. "īsti nezinu. Vai drīkstu vēl ko jautāt?"

Darlīnas smaidā jautās gaidas, un Niks cerēja, ka tās nav saistītas ar viņu. Niks palūkojās apkārt.

"Iekšā? Vai ārā?"

Viņa sākumā nesaprata. Niks parādīja dažas cīņas kustības.

"Ā! Diemžēl ārā. Bet ar mani viņi tā nevarēs izrīkoties. Es mēģinu spēli dabūt vēlreiz, meklēju vairākos veikalos un vēl…"

"Labāk liecies mierā," Niks teica. "Viss beidzies. Izliecies, ka tādas spēles nekad nav bijis."

"Bet…"

"Es zinu. Un tomēr."

Darlīna raudzījās Nikā lielām acīm. Niks mēģināja viņu iztēloties kopā ar Džeimiju parkā uz soliņa, kino, ziedu pļavā. Skaisti. Viņš cerēja, ka Darlīna pajautās par Džeimiju, bet nejautāja.

Vakarā Niks sēdēja savā istabā un nezināja, ko iesākt. Skaidrs bija vienīgi tas, ka viņš nespēja izturēt neziņu. Ja godīgi, Emīlija izturējās loģiski, ignorēdama Niku. Noteikti. Tikai… tikai spēle kaut kādā veidā bija viņu padarījusi nesimpātisku Emīlijai. Niks vizualizēja ainu, kas viņu nelika mierā jau visu dienu: Vēstnesis atklāj Emīlijai, ka Niks viņu virtuāli izspiegojis, ka piedalījies ieroča noslēpšanā skolas pagalmā. Un visam kronis būtu, ja vēl uzrastos fotogrāfija ar viņu un Brainu kafejnīcā. Tad gan viņš Emīlijas acīs būtu pilnīgi caurkritis.

Tas bija pilnīgs sviests. Emīlija izturējās vēsi, jo vajadzēja izlikties, un viņa to uztvēra nopietni. Viņš tai piezvanīs un visu noskaidros. Tagad.

Taču Emīlija uz mobilo neatbildēja, nepieslēdzās pat balss pastkaste. Pēc desmit minūtēm Niks mēģināja vēlreiz, pēc pusstundas atkal. Bez rezultāta.

Nūjā, viņa droši vien spēlēja. Niks jau arī pats nebija atbildējis uz zvaniem, kad spēlēja.

Vai aizbraukt pie viņas? Jā, kā tad! Sacelt trauksmi, līdz pamodīsies depresijas nomāktā mamma, jo Emīlija ar austiņām uz ausīm durvju zvanu droši vien nedzirdēs. Tas patiesībā attiecās arī uz mobilo.

Viņš apsēdās pie datora un domāja, ko iesākt. Iesērfoja deviantart un pārbaudīja, vai Emīlija nav ierakstījusi ko jaunu. Taču pēc Nakts dzejoļa, ko Niks jau bija lasījis, nekas jauns klāt nebija nācis.

Atlikušo vakara daļu Niks pavadīja kopā ar mammu un tēti pie televizora. Viņš jau bija aizmirsis, kad pēdējoreiz tā bija darījis. Tētis par šo vakaru ļoti priecājās, to varēja skaidri redzēt. "Nevar taču nemitīgi zubrīties," viņš teica un tēvišķīgi paplikšķināja Nikam pa pakausi.

Šajā naktī Niks sapņoja par Erebos kapsētu un izmisis meklēja Sariusa kapakmeni, bet uzrakstus uz kapakmeņiem veidoja kaut kādas noslēpumainas un nesaprotamas zīmes.

Pēc tam Emīlija vairākas dienas skolā nerādījās. Ķīmijas stundas laikā Niks sēdēja un blenza uz viņas tukšo vietu. Gribējās kaukt. Šo ricības modeli viņš pazina. Spēle bija ņēmusi virsroku pār Emīliju tāpat kā pār visiem pārējiem.

Es nedrīkstēju viņu atstāt ar to vienu. Kāpēc gan lai tieši Emīlija būtu imūna? Taču tagad jau bija par vēlu. Te nekas nebija līdzams.

Viņa ar mani vairs nesarunāsies, nelaidīs sev ne tuvumā, tikai gribēs precīzi izpildīt uzdevumus. Viņam vajadzēja vairāk pastāstīt Emīlijai par spēli, bet tā vietā viņš bija meitenei ļāvis neaizsargātai mesties atklātā ugunī.

Starpbrīdī Niks mēģināja sazvanīt Emīliju, bet viņa, protams, klausuli necēla. Nu labi. Tad viņš pēc skolas pie tās aizbrauks.

Pieņēmis šo lēmumu, Niks uzreiz jutās labāk. Viņš ar Emīliju runās un atgādinās par kopīgo plānu: apturēt Erebos. Tāda taču bija viņas ideja.

Atvieglojums saglabājās līdz angļu valodas stundai, kad Niks atvēra grāmatu un atrada salocītu lapiņu, kuru pats tur nebija ielicis.

Sirds sāka sisties ātrāk. Niks atlocīja lapiņu.

"Džeimijam blakus ir viena tukša gulta." Tā tur bija rakstīts neveikliem drukātiem burtiem.

Niks dziļi ievilka elpu un cerēja, ka neviens nebija pamanījis viņa izbailes. Galvu nepagriezis, Niks mēģināja ar acīm sameklēt kādu, kurš varētu vērot viņa reakciju uz zīmīti, taču visi izskatījās gluži nevainīgi. Helēna pārmaiņus žāvājās un kasīja sev muguru. Kolins? Lasīja. Dens un Aleksis sačukstējās. Varbūt viņi? Aleksis Nikam vienmēr tik uzsvērti laipni uzsmaidīja; varbūt tas bija viņa maskēšanās paņēmiens.

Niks salocīja lapiņu un iebāza bikšu kabatā. Džeimijam blakus ir viena tukša gulta. Pretīgie cūkas! To rakstīdami, viņi patiesībā bija atzinušies. Negadījums bija plānots, kāds bija sabojājis bremzes Džeimija velosipēdam. Kaut kādas sūdainas, sūdainas spēles dēļ.

Piepeši Niks sajuta tādu naidu pret viņiem visiem, ka būtu gribējis pielēkt kājās, pagrābt krēslu un sadot tiem pa galvu. Lai paši uz savas ādas izbauda, cik lielu prieku sagādā galvas smadzeņu trauma. Viņš atkal paskatījās uz Kolinu, un vēlme krist tam pie rīkles kļuva nepārvarama. Niks pietrūkās stāvus.

"Jā?" Vatsona kungs vaicāja. "Kas noticis, Nik?"

Es tūlīt sajukšu prātā.

"Man nav labi. Šķiet, kaut kas ar vēderu. Jūtos, kā dabūjis belzienu pakrūtē."

Bija skaidrs, ka Vatsona kungs bija uztvēris Nika vārdu dubulto nozīmi. Tas bija rakstīts viņam sejā, tomēr skolotājs nepārjautāja.

"Tad varbūt labāk dodies mājās."

"Jā, paldies."

Nikam nerūpēja, vai kāds domās, ka viņu no skolas izdzinušas bailes no draudu vēstules, vai ne. Tam nebija nozīmes. Svarīga bija Emīlija, bija jārunā ar meiteni, viņa vēl nebija tik dziļi spēlē, lai vairs nereaģētu ne uz kādiem argumentiem. Tikai vajadzēja pastāstīt par savu teoriju attiecībā uz Džeimiju un parādīt zīmīti. Nekavējoties. Ātri.

Niks izvilka no kabatas mobilo jāmēģina vēlreiz piezvanīt.

1 jauna ziņa, displejs vēstīja. Niks izvēlējās opciju lasīt.

Nekādā gadījumā nesūti man ziņas, nemēģini sazināties pa MSN vai Skype.Ja ir laiks, atnāc ap 16:00 uz Blūmsberiju, Kroumerstrītu 32, bet nevienam par to nestāsti un pārliecinies, ka tev neseko. Emīlija.

Nikam aizrāvās elpa, viņš drudžaini palūkojās apkārt un tad atkal uz displeju. E-pastus ne, MSN ne. Kāpēc? Vai Emīlija bija uzzinājusi kaut ko jaunu? Viņš smagi nopūtās un mēģināja sakārtot domas. Lai vai kā, SMS liecināja, ka Emīlijai joprojām visi bija mājās. Un viņa gribēja satikt Niku! Līdz četriem vēl trīs stundas. Niks nezināja, kā apvaldīt nepacietību līdz noteiktajam laikam.

Visbeidzot viņš laiku izmantoja, lai pārliecinātos, ka viņam patiešām neviens nesekoja. Droši vien pirms Nika vēl neviens uz Kroumerstrītu nebija braucis ar tādu līkumu, turklāt izmantodams vairākas metrolīnijas.

25

Pie 32. mājas stāvēja ārkārtīgi dīvains čalis. Ugunssarkana bārda, ugunssarkani gari mati. Gan bārda, gan mati sapīti. Viņš laikam gaidīja Niku, jo, tikko ieraudzījis, pienāca viņam klāt.

"Tu esi Niks, vai ne? Lēdija tevi labi aprakstīja. Es esmu Spīdijs. Nāc, ejam!"

Viņš veda Niku pa šaurām trepēm uz mājas otro stāvu, kur atvēra zaļas koka durvis. "Čāpo iekšā. Ko dzersi kolu, alu vai Ginseng Oolongl Viktors apgalvo, ka tēja esot laba smadzenēm. Viņa gadījumā tā patiešām ir."

Niks, kurš, izņemot īsu sveicienu, vēl nebija bildis ne vārda, palūdza glāzi ūdens. Kāpēc Emīlija viņam bija likusi nākt šurp? Vai arī viņa te bija?

Niks sekoja Spīdijam cauri fascinējoši piekrāmētai virtuvei lielākā telpā, ko piepildīja daudzbalsīga zumēšana. Niks saskaitīja divpadsmit datorus, nerēķinot Emīlijas klēpjdatoru. Viņa sēdēja nišā pie loga, austiņas uz ausīm, un koncentrējusies blenza datora ekrānā.

"Labāk netraucē!" Spīdijs teica. "Patreiz tur ir elle vaļā. Nāc, aizvedīšu tevi pie Viktora."

Viņš pieveda Niku pie milzīga dažnedažādu tehnisko iekārtu kalna, aiz kura aizslēpies sēdēja apaļīgs vīrieties, tērpies viscaur melnā. Niks viņu pamanīja tikai pastarpināti, jo skatiens momentā piekalās vismaz 27 collu ekrānam, kurā tieši tobrīd lillīgi vizuļojošs ķirzakcilvēks piebeidza tārpveidīgu monstru. Ķirzakcilvēks neticami prasmīgi apgājās ar zobenu, viņa kustības bija zibenīgas. Spēlētāja tuklie pirksti lidot lidoja pāri tastatūrai un peli kustināja precīzi kā ķirurgs skalpeli. Milzu tārpam, par spīti asajiem kā adatas zobiem, nebija ne mazākās iespējas

uzvarēt. Šņākt, un tas jau bija pārcirsts uz pusēm. Priekšgals tas ar zobiem turpināja cīnīties, līdz ķirzaka tam nocirta galvu.

Spīdijs atcēla no spēlētāja auss vienu austiņu un teica: "Niks atnācis!"

"0, ideālā brīdī! Paspēlēsi manā vietā?"

"Protams. Starp citu, Niks dzer tikai ūdeni."

"Nekādā gadījumā!"

Vīrietis piecēlās un izstaipījās. Viņš bija Nikam knapi līdz zodam. "Tev jānogaršo mana tēja. Es esmu Viktors."

"Priecājos iepazīties."

"Aiziesim uz blakustelpu, tur varēsim mierīgi aprunāties."

Viņš uzlika Spīdijam, kurš lūkojās pēc nākamā pretinieka, savas austiņas un norādīja uz grafiti apzīmētām durvīm. Niks jau bija satvēris rokturi, kad iedomājās vēl ko.

"Sadali tārpu daļās!" viņš uzsauca Spidijam. "Saskaldi pēc iespējas sīkāk, varbūt kaut ko atradīsi!"

Spīdijs pacēla īkšķi par zīmi, ka ir sapratis, un ķērās pie uzvarētā pretinieka sadalīšanas.

"Ne tik ātri," aizrādīja Viktors, "citādi viņš vēl kaut ko nojautīs. Tev ir jāturas mana tempa robežās."

Spīdijs žēli nopūtās, un ķirzakcilvēks kapāšanu turpināja mazliet lēnāk, kaut ari joprojām tikpat aši un lietpratīgi kā japāņu suši meistars.

"Ej iekšā," Viktors teica, "es atnesīšu mums tēju."

Aiz grafiti durvīm atradās trīs milzīgas sofas un tikpat daudz zemu galdiņu. Nekas ne ar ko nesaskanēja. Patiesībā Niks nebija nekāds pārjūtigais, bet šīs krāsu kombinācijas izraisīja vieglas galvassāpes. Niks apsēdās uz visneglītākās sofas olīvzaļas ar dzelteniem rožu ziediem un ziliem burukuģiem -, lai vismaz nebūtu uz to jāskatās. Pēc pāris mirkļiem istabā ienāca Viktors ar paplāti. Paskatoties uz to, Niks saprata, ka šī stilu mikšļa pamatā bija zināma sistēma.

"Viktoriāņu porcelānu ar vijolītēm vai Simpsonus?

"Tā kā Viktors esi tu, tad viktoriāņus atstāšu tavā ziņā," Niks atteica un paņēma tasi, uz kuras virs uzraksta Trying is the first step towards failure ("Mēģinājums ir pirmais solis pretī neveiksmei") pozēja Homērs.

Kamēr Viktors labsajūtā pievērtām acīm sūca tēju no savas vedc rainās tases, Niks izmantoja izdevību viņu pamatīgāk apskatīt un novērtēja uz divdesmit diviem divdesmit trijiem gadiem. Pirmaja acumirklī viņš izskatījās vecāks, droši vien bārdas dēļ. Musketieru stils virs lūpām garas un saskrullētas ūsas, bet zem zoda spica trīsstūraina bārdiņa. Viktors izskatījās pēc Portosa. Pēc gotu Portosa, jo ausis viņam bija auskari ar miroņgalvām, tik lielām kā monētas, un uz katra pirksta vismaz pa vienam sudraba gredzenam, un arī uz tiem parlamentāro vairākumu pārējo rotājumu vidū bija ieguvušas miroņgalvas, bet tām cieši pa pēdām mina čūskas. Un ap kaklu ķēdītē kā starpnieks šūpojās vientuļš eņģelis.

"Dzer tēju!" Viktors aicināja.

Niks apzinīgi pagaršoja un bija pārsteigts, jo tēja patiešām garšoja labi.

"Emīlija mums ir atstiepusi kaut ko patiešām neparastu," Viktors kostatēja pēc nākamā tējas malka. "Tev jāzina, ka es šo to saprotu no datorspēlēm, bet neesmu redzējis neko līdzīgu Erebos."

"Vai viņa spēli tev vienkārši iedeva?"

"Viss kā pēc notīm. Trešā rituāla laikā. Godīgi. Es esmu viņas jauniņais." Viktors virpināja bārdiņu pirkstu galos un smaidīja. "Es patiešām esmu īsts jauniņais. Spēlēju tikai kopš pusdienlaika." Viņš galanti palocījās: "Squamato, ķirzakcilvēks. Patiesībā gribēju saukties par Brokoli, bet jaukais gnoms tornī man par tādu ķecerību gandrīz ievilka ar bronzas vairogu. Spēli Erebos nedrīkstot izsmiet, viņš man skaidroja. Humors nav tās stiprā puse."

Viktors nolika malā tējas tasi. "Bet tāda interaktivitāte! Ak kungs!"

"Viņš ar tevi sarunājas, es zinu!" Nīks teica. "Jautā un sniedz loģiskas, pareizas atbildes. Vai apjēdz, kā tas ir iespējams?"

"Ne mazākās nojautas. Sākumā es patiešām domāju, ka kaut kur kāds sēž pie centrālā termināla un tēlo Vēstnesi vai to mirušo tipinu. Taču tas nav iespējams. Emīlija teica, ka esot čupām spēlētāju. Kā tev šķiet, cik daudz?"

Niks atcerējās Arēnas cīņas, turklāt tajās nemaz visi nepiedalījās. "Apmēram trīs vai četri simti. Varbūt vairāk."

"Tur jau tā lieta. Būtu vajadzīga vesela Vēstnešu armija, kuriem būtu jāspēj paturēt galvā visus aktuālos uzdevumus un sakarības. Ar daudziem uzdevumiem dators vienlaikus tiek galā padsmit reižu labāk nekā jebkurš cilvēks, bet kompleksa saruna jau nu gan tam nav pa spēkam."

Viktora tējas tase bija tukša, viņš ielēja sev un papildināja arī Nikam.

"Pastāsti man par uzdevumiem! Emīlijai vakar bija jānovēro trīspadsmit gadus veca meitene, kas gāja pirkt gāzes baloniņu. Viņas viena otru nepazīst, droši vien meitēns ir no citas skolas. Taču tas Vēstnesis sagādāja gan viņas fotogrāfiju, gan ari pateica, kā viņu sauc, tāpat arī iepirkšanās laiku un veikala adresi. Kaut kāds vājprāts! Kādi bija tavi uzdevumi? Vai bija kas tāds, kas varētu iekļauties jelkādā shēmā?"

Niks saspringti domāja. "Nē, diemžēl ne. Reiz man bija jāaiznes kaste no Totridžas uz Dolisbrukas viaduktu. Pēc tam tā kaste parādījās pie mūsu skolas, un tajā iekšā bija pistole. Tad vēl man vienreiz vajadzēja fotografēt kādu vīrieti un viņa automašīnu un… kādu uzaicināt uz kafejnīcu."

Viktors izsmējīgi nošņaukājās. "Neizklausās pārāk bīstami. Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kāpēc tas bija jādara?"

"Nē, diezgan drošs esmu vienīgi par pēdējo uzdevumu. Man vajadzēja angļu valodas skolotāja tējā iebērt Digitalis. Viņš Erebos uzskata par… nūjā, bīstamu un mēģina pierunāt cilvēkus nespēlēt. Reiz spēlē viens gnoms paziņoja, ka mums pret ienaidniekiem jāizturas kā pret ienaidniekiem, un, manuprāt, šī ir spēles izpratne par to."

Viktors apjucis skatījās uz Niku. "lējā?" viņš pārvaicāja, it kā tēja būtu uzdevuma pats nosodāmākais posms.

"Jā. Es pārbijos un tāpēc izlidoju no spēles." Niks nobrīnījās, cik labi jutās, ka varēja kādam par to pastāstīt. Piepeši viss šķita mazāk bīstami.

"Vai kādreiz esi padomājis par to, kāpēc spēle prasa to, ko prasa?" Viktors pēc brīža pajautāja.

Nē. Par to viņš nebija domājis. Ne nopietni. Nūjā, kad devas 11/. randiņu ar Brainu un fotografēja automašīnu, tad viņš pāris reižu iedomājās: kam gan tas vajadzīgs?

Tomēr šī doma arvien palika kaut kur fonā. Viņš tos uztvēra ka vienkāršus uzdevumus, kā šķēršļus, kas jāpārvar, lai tiktu nākamajā līmenī. Kā ķīlu izpirkšanu.

"Es domāju, tas ir tāpēc, lai spēli padarītu interesantāku un aizraujošāku," Nīks teica un, pasakot skaļi, pats saprata, cik absurdi tas skanēja.

"Ja nemaldos, spēle visiem spēlētājiem kopā liek funkcionēt kā labi ieeļļotai mašīnai," dziļdomīgi minēja Viktors. "Viens kaut ko noslēpj, otrs paņem un aiznes uz citu vietu. Viens kaut ko nopērk, otrs viņu novēro un par visu ziņo, lai spēle varētu ieplānot nākamos gājienus. Spriežot pēc tā, ko man ir stāstījusi Emīlija, jūs strādājat pie kaut kāda projekta, ko neviens nesaprot, jo katrs zina tikai vienu sīku detaļu. Vienu vai divus akmentiņus no visas lielās mozaīkas." Pēkšņi Viktors guldzoši iesmējās: "Un nu arī es tajā esmu iejaukts, bet es gribu redzēt visu bildi, nolādēts!"

Visu bildi. Uz sekundes simtdaļu Nīka galvā pazibēja kāda aina, krāsaina un pazīstama, taču pagaisa, pirms viņš aptvēra, kas tas bija bijis.

"Vai zini, kas varētu palīdzēt? Ja es uzzinātu vēl citus stāstus, līdzīgus tavējam. Ja saprastu, kādus vēl uzdevumus spēle ir likusi darīt, mēs varētu informāciju sapuzlēt kopā, un kas zin'?" Viktors saberzēja plaukstas. "Varbūt beigās noskaidrosies, ka mēs meklējam Svēto Grālu vai ko tamlīdzīgu, haha." Viktora labā oma bija lipīga.

"Ja vēlies, es mēģināšu apvaicāties dažiem bijušajiem spēlētājiem," Niks ierosināja, "taču var gadīties, ka man neviens neko neteiks. Kad tevi izmet no spēles, tu saņem norādījumu nevienam neko neteikt."

"Nu, bet pamēģināt ir vērts. Tikmēr mēs te izveidosim savu izmēģinājumu laboratoriju. Es ceru, ka drīz būs mana kārta nākamajam līmenim. Mans Squamato joprojām ir nožēlojams vieninieks."

"Viņam ir jānonāk grūtībās. Kad viņš būs tuvu nāvei, ieradīsies Vēstnesis un izglābs, bet par to būs jāizpilda kāds uzdevums. Ja to izdarīsi, tiksi nākamajā līmenī."

Viktors iesita sev ar delnu pa pieri. "Tas nozīmē, ka es pārāk labi spēlēju, lai tiktu tālāk? Tas ir perversi! Pagaidi, man jāpasaka Spldijam, lai ievāra kādas ziepes…" Viņš izmetās laukā un pēc mirkļa zviegdams atgriezās: "Spidijs tieši tagad kaujas ar superlielu skeletu. Gribi paskatīties?"

Niks atkal sajuta seno satraukumu. Jā, skaidrs, ka viņš gribēja paskatīties un būt klāt. Protams!

Viņi nostājās aiz muguras Spldijam, kas sūtīja Squamato neapdomīgā uzbrukumā tieši virsū spēcīgākajam kaulaino armijas cīnītājam ar kroni galvā. Niks un Viktors cīņas troksni nedzirdēja tas palika Spīdija austiņās -, bet redzēja, ka Squamato josta kļuva aizvien pelēkāka un pelēkāka. Viens skeletu karaļa zvēliens, tad vēl viens, un viņš jau gulēja zemē ar tikko samanāmām dzīvības pazīmēm, kamēr ciņa ap viņu turpināja trakot.

Niks iecirta nagus plaukstās. Daudzus no cīnītājiem viņš vairs nemaz nepazina vai zināja tikai no Arēnas cīņām. Paga! Tur bija Sapujapu! Tātad viņš vēl bija dzīvs, tas labi. Un tur tālāk aizmugurē cīnījās tas bija mazāk iepriecinoši Lelants. Niks pārlūkoja ekrānu un aptvēra, ka patiesībā meklēja Sariusu. Cik stulbi! Stulbi arī tas, ka joprojām tik ļoti sāpēja viņa otrā Es trūkums.

Pēc dažām minūtēm cīņa bija galā, un parādījās Vēstnesis. Niks instinktīvi atkāpās tālāk, bet, nosaucis sevi par idiotu, atkal nostājās aiz muguras Spldijam. Uz pazīstamā melnā fona sudraba burtiem rakstīti parādījās Vēstneša vārdi.

"Lelants cīnījās kā varonis, viņam pienākas galvenā balva."

Viņš pasniedza tumsas elfam maisu zelta naudas un vairogu, kas staroja kā zvaigzne. Viegli ievainotais Sapujapu saņēma trīs pudeles dziedinošās dziras tas bija daudz -, un Niks priecājās par viņu. Pārējie dabūja viduvējas balvas. Pašās beigās Vēstnesis pievērsās Squamato.

"Sākumā tu bija ļoti meistarīgs un izveicīgs, bet pēkšņi kļuvi tik vājš. Man tas nepatīk."

"Oho!" Viktors noteica.

"Piedod, mani iztraucēja, bet tas vairs neatkārtosies," Spīdijs steidzīgi drukāja.

"Es ceru tevis paša labā. Tu esi gandriz miris. Ja paliksi šeit, nomirsi. Ja nāksi man līdzi, es tevi izglābšu. Kāds ir tavs lēmums?"

"Es iešu līdzi."

"Labi."

Vēstnesis uzcēla Squamato aiz sevis zirgā un aizauļoja. Nikam bija žēl, ka nevarēja dzirdēt mūziku, kas noteikti pavadīja viņu jājienu.

Tālāk sekoja tas pats, kas vienmēr. Alā Vēstnesis lika galdā savas kārtis: Squamato dzīvos un kļūs par divnieku, ja izpildīs uzdevumu.

"Aizej šodien 19:00 uz Kavalērijas memoriālu Haidparkā. Aiz pieminekļa ir balti soli. Zem trešā sola labajā pusē atradisi aploksni ar adresi un dažiem vārdiem. Aizbrauc uz šo adresi un uzpūt šos vārdus uz pretējās sienas kā grafīti. Pēc tam nofotografē savu mākslas darbu, un Erebos tevi sagaidīs jau kā divnieku."

"Neko teikt!" nomurmināja Niks.

Spīdijs reaģēja nevainojami, jo šķita pārsteigts.

"Es laikam nesaprotu. Tam taču nav nekāda sakara ar spēli."

"Tomēr ir, Squamato. Lielāks, nekā tev šķiet."

"Vai jūs patiešām runājat par īsto Haidparku un īsto Kavalērijas memoriālu?"

"Tā ir."

"Un ja nu es tur zem sola neko neatradīšu? Ja nu tur nekā nav?"

"Tad tu atgriezīsies un man par to paziņosi. Un nedomā man melot! Es visu uzzināšu."

Spīdijs saskatījās ar Viktoru, kurš šķita nepatīkami pārsteigts.

"Šāds uzdevums nav īsti legāls," Spīdijs turpināja sarunu. "Ja nu mani kāds pieķer?"

Vēstnesis pārvilka kapuci dziļi pār acīm tā, ka dzeltenās acis tagad spīdēja no tumsas.

"Līdz šim viņi tevi ir pieķēruši tikai vienu reizi. Esi izmanīgs un beidz gausties! Tiksimies, kad uzdevums būs paveikts."

Pār Erebos pasauli nolaidās tumsa.

"Tas ir vājprāts," Viktors konstatēja. Viņš pamāja, lai Niks un Spidijs viņam seko uz blakusistabu, jo izskatījās, ka Emīlija šobrīd bija iekļuvusi grūtā spēles posmā: bija dzirdams, ka taustiņi klikšķēja superātri.

"Ko viņš domā, teikdams pieķēruši tikai vienu reizi?" Niks brīnījās. "Pie kā pieķēruši?"

"Pirms vairākiem gadiem man bija īsa grafīti vandaļa karjera," Viktors teica, "bet kā dzeltenacis to zina… Nesaprotu. Cik muļķīgi! Es daudz labprātāk vadātu pa Londonu koka kastes nekā riskētu ar paziņojumu par mantas bojāšanu."

"Bet vai jūs ievērojāt?" Spīdijs iejaucās. "Viņš nepamanīja, ka es spēlēju Viktora vietā. Viņu tikai samulsināja mans pēkšņais tizlums pašās beigās."

"Jā, tas nostrādāja. Tomēr mēs vairs nevaram tā riskēt. Spēle ir baisi gudra. Kamēr par to neko vairāk nezinām, rīkosimies tā, kā ir drošāk. Turklāt tu taču pēc tam būsi mans novicis. Vai ne tā?"

Spīdijs ar plaukstu pārbrauca sarkanajiem matiem. "Gribētos jau cerēt. Piezvani, kad būsi tik tālu. Man tagad jāiet. Keita jau droši vien gaida."

Kad Spīdijs bija projām, Viktors sāka krāmēties pa saviem skapjiem laikam meklē pārpalikušos grafīti baloniņus, nodomāja Niks. Emīlija joprojām sēdēja loga nišā, absolūti iegrimusi spēlē.

Iet projām? Palikt un pagaidīt Emīliju? Niks neizlēmīgi šķirstīja kādu no datoržurnāliem, ar ko bija apkrauti visi galdi. Viņš joprojām netika gudrs, kas Viktors bija par tipu. Vai šis bija viņa dzīvoklis? Birojs? Divi vienā? Ar ko viņš vispār nodarbojās?

Nebija īstais brīdis šobrīd mēģināt viņu par to iztaujāt, jo Viktors cīnījās ar papīru kalniem, kas nupat taisījās izgāzties no skapja.

Ar ko cīnījās Emīlija?

Niks piegāja tuvāk, ļoti klusu, lai neiztraucētu, un paskatījās viņai pār plecu. Hēmera joza pa kaut ko līdzīgu tunelim. Kā trijniekam viņai jau bija ļoti labas krūšu bruņas un kārtīgs zobens.

Hēmerai līdzās skrēja pazīstami tēli: tur bija Drizzel, Feniel.i tin Nurax. Hēmera bija iekļuvusi tajā pašā sabiedrībā, kurā reiz bija apgrozījies Sariuss.

Bums! Uz grīdas ar blīkšķi nozvēlās vairākas mapes. Viktors bija izjaucis trauslo līdzsvaru savā piebāztajā skapī, un nu tā saturs gāzās pār viņa galvu. No saplīsušas kurpju kastes izbira printera kasetnes.

Emīlija pacēla galvu, bet tūlīt pat atgriezās pie spēles. Hēmera bija no tuneļa izkļuvuši gaismā un nu stāvēja zem milzīga koka, kura lapotni rotāja kronis. Apakšā dega ugunskurs, un pamazām raisījās saruna.

Vai bija kādi jaunumi? Nē, diskusija grozījās ap to, cik grūti bija atrast vēlmju kristālus.

Niks uzmeta skatienu pulkstenim tūlīt seši. Vajadzētu doties projām. Viktoram arī drīz jāiet, ja gribēja laikā nokļūt pie Kavalērijas memoriāla.

Emīlijas matos rotājās šodien pēdējie saules stari. Kopš Nika ierašanās viņi vēl nebija pārmijuši ne vārda, bet tas bija okay viņa nedrīkstēja novērsties. Taču Emīlija bija tik skaista, ka Niks nespēja tā vienkārši aiziet, viņam gribējās no šīs tikšanās kaut ko paņemt līdzi. Ja ne vārdus, tad vismaz fotogrāfiju. Niks izvilka no bikšu kabatas mobilo un nofotografēja Emīliju ar visu viņas klēpjdatoru. Meitene to pat nepamanīja. Niks rūpīgi kā dārgumu iebāza mobilo kabatā. No šī brīža viņi arvien būs kopā.

Viktors beidzot bija atradis savus pūšamos. "Cerams, ka tie nav pilnīgi aizkaltuši," viņš murmināja un sakratīja vienu ar zaļu etiķeti.

"Es tagad iešu," Niks teica.

"Kārtībā. Atceries, ka ne man, ne Emīlijai nedrīksti sūtīt aizdomīgus e-pastus. Neesmu drošs, bet brīnītos, ja spēle nevarētu tikt klāt arī taviem e-pastiem. Un atceries: tā saprot, ko mēs rakstām."

Niks nosolījās to paturēt prātā. Pie velna, viņš to vispār vairs nespēja izmest no prāta. Vai Vēstnesis lasīja viņa vēstules?

Braukdams mājās ar metro, Niks vēlreiz aplūkoja Emīlijas fotogrāfiju. Viņš labprāt būtu noskūpstījis displeju, tomēr nolēma pagaidīt kādu vientuļāku bridi.

26

"Aizmirsti," Gregs teica. Kaut ari kopš kritiena bija aizritējušas gandrīz divas nedēļas, nobrāzumu vietas bija labi redzamas.

"Tikai uzdevumus," Niks lūdza otrreiz. "Man nav jāzina, kas tu biji. Ir svarīgi noskaidrot, kādus uzdevumus tev lika darīt Vēstnesis."

"Kam tev tas? Tu taču esi ārā un atpakaļ netiksi, lai kā arī mēģinātu. Tici man!"

Tas nebija izturams! Kopš nedēļas sākuma Niks mēģināja atrast un iztaujāt bijušos spēlētājus, bet līdz šim gūtie rezultāti bija nožēlojami. Nupat jau arī Gregs taisījās izlocīties, bet Niks viņu turēja, sagrābis aiz piedurknes.

"Lūdzu! Mūs taču neviens neredz. Es tev pastāstīšu par sevi. Nu taču, stāsti!"

"Kāds man no tā labums? Tās ir lietas, ar kurām nemaz tik ļoti nelepojos un netaisos tev te atklāties, Denmor. Un tagad liec mani mierā!" Gregs atbrīvoja savu piedurkni un nozuda klasē.

Niks skaļi nolamājās, pagriezās promiešanai un pamanīja Adrianu laižam ļekas vaļā. Viņš izskatījās pēc paša sliktas sirdsapziņas iemiesojuma. Niks metās pakaļ Adrianam.

"Eu! Stāvi! Tu noklausījies?"

Adrians pagrieza pret viņu savu bālo seju. "Es neko nedzirdēju. Ko Gregs tev negribēja stāstīt?"

Skaidrs, ka bija netaisnīgi atriebties Adrianam par savu vilšanos, bet neviena cita te nebija.

"Izbeidz špionēt! Kaut kad tā dabūsi pa mici, ka nezināsi, kā tevi pašu sauc!"

"Liec sīko mierā!" pavēlēja zema balss Nikam aiz muguras.

Helēna. Nu viņš vairs neko nesaprata.

"Kas tev par daļu?" Niks atcirta.

"Es teicu likt mierā! Ja vēlreiz tevi pieķeršu viņam draudam, nākamajā dienā savu purnu spoguli tu vairs nepazīsi."

Niks apmulsis lūkojās no Helēnas uz Adrianu.

"Es viņam nedraudēju," Nikam izspruka. "Es viņam vienkārši pateicu. Draudi tu, turklāt man!"

"Esi sapratis pareizi. Tagad pazūdi!"

Varēja redzēt, ka Adrians par Helēnas iejaukšanos ir tikpat apjucis kā Niks. "Ir jau labi, Helēn. Viņš man neko neizdarīja."

"Nūjā, to zini tu, un arī es to zinu, bet Helēna acīmredzot domā, ka tev vajadzīga aukle," Niks piebilda un atstāja abus stāvam.

Nākamā stunda Nikam atkal bija angļu valoda. Viņš vēroja Vatsona kungu, kaut ari nedzirdēja, ko skolotājs stāstīja par karalienes Elizabetes I laika teātri. Jau vairākas dienas nebija nekādu ziņu par Džeimiju, un tas tomēr bija labāk nekā sliktas ziņas. Taču vai sliktas ziņas viņiem vispār kāds teiktu?

Stundas beigās Niks demonstratīvi nostājās pie Vatsona kunga galda lai neviens nedomā, ka viņam kas slēpjams.

"Vai zināt, kā klājas Džeimijam?" Nikam no uztraukuma izžuva mute. "Es gribēju piezvanīt viņa vecākiem, bet nespēju saņemties. Tāpēc domāju, varbūt jūs man varat pateikt…"

"Viņš joprojām ir mākslīgajā komā," atbildēja Vatsona kungs, "tomēr izskatās, ka ārstēšanās process norit. Gurns dzīst labi. Lielākās bažas visiem sagādā galvas trauma. Tai var būt sekas, bet to jau tu laikam zini."

Tātad nekā jauna nav. Niks pateicās un izgāja no klases, uzmezdams skatienu Emīlijai, bet viņa tam neatbildēja. Emīlija pļāpāja ar Gloriju, pamāja Kolinam un ignorēja Niku. Viņi jau vairākas dienas nebija pārmijuši ne vārda, ari Viktors nepieteicās. Niks nemitīgi pārbaudīja savu mobilo, cerot uz aicinājumu ierasties Kroumerstrītā, bet velti.

Nākamā bija brīvstunda. Tas, par ko viņš mācību gada sākumā tik ļoti priecājās brīvais laiks starp mācību stundām tagad nemaz vairs nepatika. Nebija neviena, ar ko kopā to pavadīt.

Tomēr varbūt tā nemaz nebija. Eksistēja tūkstošiem tematu ārpus Erebos, par ko varēja runāt ar pārējiem kā spēlētājiem, tā nespēlētājiem. Ar Džeromu, piemēram, kurš sēdēja tur priekšā un turējās pie Red Buli skārdenes.

"Čau, Džerom, kā sviežas?"

"Pff."

"Vai biji uz basketbola treniņu? Es izlaidu, bet šoreiz aizsūtīju Betānijam e-pastu, lai atkal "neuzsprāgst"."

"Gudri darīts," Džeroms pievēra acis un sūca savu dzērienu.

"Nu, tu biji?"

"Jepp"

"Un kā?"

"Bija okay."

Nīks padevās. Uzrunāt Džeromu nebija laba ideja, viņš nekad nerunāja daudz. It kā vārdi maksātu naudu.

"Nu tad līdz citai reizei," teica Nīks un posās projām. Gan kaut kā "nositīs" to stundu.

Pa ceļam uz bibliotēku viņu apturēja Ēriks: "Vai tev ir viena minūte laika?"

Niks tur neko nevarēja padarīt: ieraugot Ēriku, viņā atkal pamodās greizsirdība. Tik prātīgs, tik pieaudzis…

"Jā?"

"Es raizējos par Emīliju. Vai tā var būt, ka ari viņa tagad spēlē to jūsu spēli?"

Niks smaidīja. Emīlija nebija Ērikam neko teikusi.

"Nav ne jausmas. Zini, es vairs nespēlēju."

"Ā!" Ēriks izbrīnīti savilka uzacis. "Tas labi."

Nikam uz mēles jau bija nekaunīga atbilde. Kā gan tu vari zināt-labi vai ne? Tomēr viņš to norija, jo varbūt Ēriks viņam varēja palīdzēt.

"Jā, ari es tā sāku domāt. Mana problēma ir, ka es gribētu aprunāties ar kādu no… spēlētājiem. Zinu, ka neesmu vienīgais bijušais spēlētājs, bet nespēju atrast viņiem pieeju."

Ēriks savilka lūpas tūtiņā: "Vai tu par to brīnies? Kāpēc lai viņi tev uzticētos? Tu pat nevari pierādīt, ka vairs nespēlē."

Šajos vārdos slēpās patiesības grauds. Bet…

"Viņi ticētu, ja tu pateiktu, ka var man uzticēties."

"Iespējams. Taču redzi, Nik, es tevi tikko pazīstu. Džeimijs teica, ka esi ļoti mainījies. Es neesmu par tevi pārliecināts, katrā ziņā roku tevis dēļ ugunī es nebāztu."

Neticami. Ēriks bija simpātisks, pat ja pasūtīja viņu vienu māju tālāk.

"Es gribu apturēt Erebos. Es biju spēlētājs, es pazīstu tos mehānismus. Vismaz lielāko daļu. Aiz tās spēles kaut kas slēpjas. Man jāsaprot, kas. Tāpēc man vajag vairāk informācijas."

Ēriks nožēlā paraustīja plecus. "Es to labi saprotu, taču cilvēkiem, kas runāja ar mani, esmu apsolījis neko nestāstīt tālāk. Savu vārdu es nelauzīšu, tas tev jāsaprot."

Visi ir noslēgušies sevī kā tādas austeres, vienalga, kurā pusē viņi būtu, nodomāja Niks. "Okay," viņš teica. "Tātad cīnīsimies katrs atsevišķi."

Niku nomāca doma, ka nākamreiz pie Viktora būs jāiet tukšām rokām. Kam vēl lai jautā? Darlīnai! Viņa bija izlidojusi, turklāt minēja kaut kādu Muhamedu un Džeremiju, kuri bija saņēmuši draudu vēstules. Kaut gan tas vēl neko nenozīmēja. Arī Aiša bija dabūjusi draudu vēstuli, tomēr, kā šķita, turpināja spēlēt. Gregs pavisam droši bija ārā, bet neko neteica.

Niks nolēma pamēģināt ar Darlīnu, viņa vismaz neizskatījās iebiedēta vai noslēgta. Mazliet pameklējis, Niks atrada Darlīnu kafetērijā un, viņas draudzenēm skaļi ķiķinot, izvilināja koridorā, kur bija mierīgāk un viņš varēja labāk kontrolēt situāciju. Nekur neredzēja ne Kolinu, ne Denu, ne Džeromu.

"Atkal tu?" viņa teica un smaidīja. "Kellija un Terēza jau sāk mani apskaust."

Viņa patiešām labi saderētu ar Džeimiju, Niks nodomāja.

"Paklau, Darlīn," Niks uzmanīgi taustījās uz priekšu, "tu teici, ka vairs nespēlē. Es baigi priecātos, ja tu man atklātu dažas detaļas par to, kā tev gāja, kad spēlēji."

Darlīna izskatījās nedroša. "Tu pats man ieteici izlikties, ka tādas spēles nekad nav bijis."

Niks palūkojās apkārt. "Tev par to jārunā tikai šo vienu reizi. Ar mani." Viņš izdzirda kādu nākam, saņēma Darlīnas roku un ieveda meiteni tukšā klasē. Niks aizvēra durvis un atspiedās pret tām ar muguru.

"Ko tu gribi, lai es stāstu?"

"Piemēram, kādi uzdevumi tev bija jāveic. Vai bija kaut kas neparasts?"

Darlīna padomāja un iesāņus nopētīja Niku, it kā nebūtu droša, vai drīkst viņam uzticēt šādas lietas.

"Vai tu vēl atceries tos nozagtos klēpjdatorus?"

"Protams."

"Es tur piedalījos. Stāvēju uz vakts. Ja kāds būtu nācis, man ar mobilo būtu jāzvana trauksme. Bet tu nevienam nestāsti, es tik un tā visu apstrīdēšu."

Niks centās kaut ko iesākt ar šo informāciju. "Vai tu zini, kur tie pēc tam palika?"

"Nē, bet varu iedomāties. Laptopi bija domāti tiem cilvēkiem, kuri gribēja spēlēt, bet nevarēja, jo viņiem nebija sava datora. Man šķiet, ka vienu dabūja Aiša."

Izklausījās sakarīgi, bet nederēja Viktoram par akmentiņu lielajā mozaīkā.

"Vai vēl kaut kas?"

"Ak Dievs! Tu gan esi ziņkārīgs," Darlīna nopūtās. "Jā, es kopēju kaut kādus dokumentus, ko izmakšķerēju Kensingtongārdenā no miskastes. Tikai nejautā, kas tas bija. Kaut kādi juristu murgi, vesela čupa papīru. Nesapratu no tiem nevienu vārdu."

Niks daudz būtu devis par iespēju kaut aci uzmest tiem "juristu murgiem".

"Vai vēl kas? Vai tu kādam draudēji vai… kaut ko sabojāji?"

Meitene novērsa skatienu. "Nē. Bet es zinu, ko tu domā. Nē, es to nedarīju. Mani pārējie uzdevumi bija gluži nevainīgi. Kāda vietā uzrakstīt projektu, nopirkt un zināmā vietā atstāt mobilo sarunu karti un tamlīdzīgi."

"Kāpēc tevi izmeta?"

"Tāpēc, ka mana aptaurētā māte uz trim dienām atslēdza inter netu. Pēc tam Vēstnesis apgalvoja, ka es viņam vairs neesot node rlga. Vai tā nav cūcība? Vēl tagad no dusmām raudāt gribas! It ka t.i būtu mana vaina!"

"Okay. Paldies!" Niks teica. "Tu man ļoti palīdzēji, bet nu gan tev laikam labāk jāiet, kamēr vēl likumu sargātāji mūs nav atraduši."

Viņa piekrītoši pamāja. "Un tomēr baigi cool tā spēle, vai ne? Domā, ka mēs esam spēlē tikušies?"

Niks pasmaidīja: "Nezinu. Kā tevi sauca?"

Sākumā viņa mazliet šaubījās, bet pēc tam, paraustījusi plecus, teica: "Samīra."

"Eu, tad jau mēs patiešām viens otru pazīstam! Tu biji kaķsieviete, vai ne? Un tu biji tur, kad es sāku!"

"Tiešām? Kas biji tu?"

Domājot par savu otro Es pagātnē, Niks atkal kaut kur dziļi iekšā sajuta dūrienu.

"Sariuss," viņš atbildēja. "Es biju Sariuss."

27

Beidzot vīkends. Un beidzot ari ziņa no Viktora. Visi taisījās nakšņot pie viņa studijā, kā izteicās Viktors. "Spēlēsim, pļāpāsim un dzersim tēju," viņš teica pa telefonu. "Tev noteikti jābūt, esmu noskaidrojis pāris superīgu lietu."

"Cik labi, ka tu atkal izej cilvēkos," mamma nopriecājās, kad Niks viņai pastāstīja par saviem plāniem. "Pēdējā laikā tu taču gandrīz nemaz nepiecēlies no rakstāmgalda."

Niks devās ceļā, apkrāvies ar guļammaisu, sarullētu tūristu matracīti un milzīgiem uzkodu krājumiem. Viņš laikam izskatījās mazliet dīvaini; pie katra krustojuma un ielas stūra vairākkārt paskatījās uz visām pusēm, lai pārliecinātos, ka neviens neseko, un atkal izbrauca neticamus apkārtceļus ar metro, lai atkratītos no iespējamiem neredzamiem sekotājiem.

"Esi sveicināts, draugs!" Viktors atvēra durvis un paņēma no Nika nesamos. "Pie manis jau labi sen nav notikusi neviena pidžamu ballīte! Ceru, ka teiksi "jā" tējai un "sveika" Emīlijai!"

Emīlija sēdēja tajā pašā vietā, kur pagājušajā reizē. Kad ienāca Niks, viņa, kā piedošanu lūgdama, norādīja uz datoru un atkal pievērsās spēlei. Emīlijai aiz muguras, atslieta pret sienu, stāvēja sarkana mugursoma. Vai arī viņa paliks pa nakti?

Istabā uz kliedzoši raibajiem dīvāniem jau zvilnēja Spīdijs un meitene ar krāsotiem piķa melniem matiem, kas vienā pusē bija noskūti.

"Keita," Spīdijs iepazīstināja, "mana līgava."

"Priecājos."

Keita pasmaidīja, parādot briljantiņiem izrotātus priekšzobus.

"Laiks, Spidij," Viktors teica. "Un tu jau zini neizrādi savas čempiņa prasmes."

"Neesmu jau stulbs," atrūca Spīdijs un piecēlās. Viņš devās pie cita datora, nevis pie tā, pie kura spēlēja pagājušajā reizē.

"Tā vajag," paskaidroja Viktors, pamanījis Nika skatienu. "Pirmais, ko tā programma pārbauda, noteikti ir IP adrese. Ja programma to jau zina, tad netiek parādīta pat ne sīkākā egles skujiņa no sākumsekvences."

Tad jau Nika ideja aizņemties Fina klēpjdatoru nemaz nebija tik nepareiza. "Kā tava grafīti akcija?"

"O! Labi, ja tā var izteikties." Viktors Nikam priekšā uz galda nolika astoņkājveida krūzi, dzīvnieks ļoti izpalīdzīgi bija saāķējis savas divas kājas, lai izveidotu osiņu. "Atradu zīmīti, aizbraucu uz norādīto adresi, uzbombīju, un mani nenoķēra."

Viktors pakrāmējās pa datoržurnāliem uz galda un izvilka fotogrāfiju: mājas siena, uz kuras prasmīgi veidotiem, zili melniem burtiem rakstīts: "Tie, kuri zog mūsu sapņus, mūs nonāvē".

"Tas ir Konfūcija citāts," Viktors paskaidroja. "Erebos programmētājam patīk citāti."

Niks laikam izskatījās izsists no sliedēm, jo Viktors pasmīnēja un teica: "Sadraudzējies ar domu, ka Erebos nenotiek pats no sevis. Ir kāds, kurš ir uzrakstījis pamattekstu kā jebkurai programmai. Tikai jāatzīst, ka šis ir programmētāju čempiņš. Neaptverami kruta lietiņa."

Niks būtu varējis zvērēt, ka Viktoram acīs parādījās miklums.

"Vai tu vispār zini, cik daudzus gadus cilvēki nopūlas uzrakstīt programmu, kas varētu runāt un domāt kā cilvēks? Kā tev šķiet, cik vērta būtu tāda programma? Miljonus, Nik! Miljardus! Bet mēs to dabūjam par brīvu, kā piedevu kornfleiku paciņai! Kāpēc?"

Šādi Niks vēl nekad nebija paraudzījies uz spēli. No paša sākuma tā viņam bija šķitusi kā dzīvs pretinieks, par kura finansiālo vērtību viņš neprātoja.

"Jo… tai ir kāds mērķis?" Niks uztvēra Viktora jautājumu un tika par to atalgots ar starojošu skatienu.

"Tieši tā! Spēle ir instruments: dārgākais un gudrākais instruments pasaulē! Domās es pielūgsmē un pazemībā metos ceļos pie spēles radītāja kājām." Viktors iedzēra malciņu tējas. "Cilvēks, kurš ir spējīgs uz ko tādu, neizteiks nenozīmīgus mājienus. Tatad ko viņš mums tas ir, nepazīstamajam garāžas īpašniekam, saka?"

Tie, kuri zog mūsu sapņus, mūs nonāvē.

"To, ka viņš grib viņu nogalināt? Vai ari to, ka otrs viņam draud ar nāvi?"

"Pareizi. Man tas izklausās pēc brīdinājuma. Tas noteikti nav nejaušs citāts, tāpat kā tā nebija nejauši izvēlēta adrese."

Viktors pārlauza cepumu, bet Niks gandrīz plīsa no nepacietības. "Un? Kurš tur dzīvo?"

"Tja! Tas diemžēl nepavisam nav aizraujoši. Grāmatvedis, šķīries, bez bērniem, vidēja līmeņa vadītājs pārtikas produktu eksporta uzņēmumā. Kaut ko vēl banālāku būtu grūti iedomāties. Bet privātā dzīvē viņš, protams, var būt īsts velns."

Grāmatvedis. Tas nu patiešām nebija aizraujoši.

"Vai tu atradi kopainai noderīgus lauznīšus?" Viktors apjautājās.

"Baidos, ka ne. Sastapu tikai vienu bijušo, kura bija gatava runāt." Niks izstāstīja par Darlīnas uzdevumiem datoru zagšanu, dokumentu kopēšanu un mobilo sarunu karti. Viktors visu pierakstīja. "Kas zina varbūt kādreiz mums tas savīsies kopā," viņš noteica. "Tagad pievērsīsimies norādēm, kas ir noslēptas spēlē. Varbūt tās mums var pavēstīt ko vairāk. Cik labi tu pārzini mākslas vēsturi?"

Aiaiai. Niks papurināja galvu. "Sorry, neesmu īstais adresāts."

"Labi, tad sāksim ar ornitoloģiju. Ko tu saproti ar jēdzienu "ortolans"?"

"Tas ir ienaidnieks, pret kuru cīnās Erebos spēlētāji," Niks teica, priecīgs beidzot zināt kādu atbildi.

"Ļoti pareizi." Viktors virpināja pirkstos vienu ūsas galu, izskatīdamies pēc burvju mākslinieka, kurš gatavojas izvilkt no cepures kāmi. "Vai drīkstu tev parādīt ortolana attēlu?"

Vai tad kaut kur varēja atrast Ortolana attēlu? "Protams, es gribu to redzēt," Niks teica.

Viktors paņēma vienu no brīvajiem klēpjdatoriem. "Šajā nav spēles Erebos. Tāpēc, programmai nezinot, varam brīvi darboties internetā un tā mums nedos pa nagiem." Viktors atvēra ekrānu un teica: "Tā, un nu pameklē ortolanu!"

Niks ierakstīja vārdu Google meklētājā. Pirmais parādījās links uz Vikipēdiju, un to viņš arī uzklikšķināja.

"Nūū, šitais nu gan nebūs īstais," Niks konstatēja.

Ortolans bija nekas cits kā dārza stērste dziedātājputniņš, kas Francijā un Itālijā tika uzskatīts par delikatesi.

"Augstākā mērā mulsinoši, vai ne?" Viktors iesmējās ar sev raksturīgajiem guldzošajiem smiekliem. "Diemžēl arī es vēl neesmu atkodis, ko programmētāja kungs grib mums ar to pateikt. Taču es nešaubos par to, ka viņš kaut ko grib pateikt. Esmu atklājis vēl kaut ko. Manuprāt, tev tas patiks." Viktors sasita plaukstas kā mazs bērns, saņemot dzimšanas dienas torti, un uzlika miroņgalvām gredzenotos pirkstus uz tastatūras, bet pārdomāja. "Nē, vispirms es gribu tev kaut ko pavaicāt. Vai esi kādreiz piedalījies slavenajās Arēnas cīņās? Tādas ir paredzētas rīt, un varoņi no uztraukuma jau čurā savās bruņu biksītēs."

Niks pasmaidīja: "Jā, vienās piedalījos. Otrās diemžēl vairs nepiedzīvoju. Baigi aizraujoši, pats redzēsi!"

"Lieliski! Tev taču uz cīņām bija arī jāpiesakās, vai ne? Saki, lūdzu, pie kā tu pieteicies?"

Viktoram patika minēt mīklas. Tas nu bija skaidrs.

"Otrai reizei tieši arēnā pie ceremonijmeistara. Pirmajai pie kāda kareivja Atropas tavernā."

Viktora smaidu nomainīja jokaini apstulbusi sejas izteiksme. "Tu teici Atropas?"

"Jā. Un kas?"

"Uz kurieni ripo pasaule?" Viktors iesaucās tēlotā izmisumā. "Bērniem skolā vairs pilnīgi neko nemāca! Pasaki man vismaz, vai pamanīji ko īpašu pie tā ceremonijmeistara!"

"Viņš kaut kā neiederējās spēlē. Viņš neizskatījās kā pārējie spēles tēli, bet… kaut kā nepareizi. Es viņu nosaucu par lielo Bolaci."

Viktoru, kā šķita, tas pamatīgi uzjautrināja. "Skaisti! Ļoti trāpīgi. Bet vai viņš, tas Bolacis, tev tomēr nešķita pazīstams?" Viktors izvalbīja acis un centās atdarināt ceremonijmeistara sejas iztaiksmi.

"Nē, sorry."

"Nu tad paskaties!"

Viktors ierakstīja meklētājā adresi, un atvērās Vatikāna muzeja mājaslapa. Vēl divi klikšķi, un viņš pagrieza klēpjdatoru tā, lai Niks labāk redzētu ekrānu.

"Re, ku' ir tavs Bolacis, paša Mikelandželo zīmēts."

Pagāja daži mirkļi, līdz Niks saprata. Viktors viņam rādīja milzīgu gleznu, kurā rosījās simtiem tēlu. Vidū bija Jēzus un Marija, tiem apkārt uz mākoņiem sēdus un stāvus puskaili cilvēki. Mazliet zemāk pāris eņģeļu pūta bazūnes, bet daži citi vilka cilvēkus no zemes uz debesīm. Gleznas apakšējā malā dubļos locījās vēl citi tēli, un tur, mazliet pa labi no vidus… tur jau viņš bija. Ceremonijmeistars! Precīzi tāds, kādu Niks viņu atcerējās no Erebos. Pilnīgi kails, izņemot gurnautu, uz galvas dīvaini matu kušķi, un rokās garš zizlis, ar kuru viņš bija atvēzējies, kā gribēdams iesist cilvēkiem, kas sēdēja viņa laivā.

"Jā, tas ir viņš!" Niks uztraukts iesaucās.

"Vai tu zini, kā viņu sauc?"

"Nē."

Viktors piecēlās un savilka svarīgu seju.

"Tas ir Harons. Pārcēlājs, kas grieķu mitoloģijā ved mirušos ar laivu pāri Stiksas upei uz mirušo valstību."

Nīks aplūkoja gleznu rūpīgāk un nodrebinājās. Harons mirušos nevis veda, bet sita pāri upei.

"Pieminēšanas vērti ir ari tava lielā Bolača vecāki. Harons ir Niktes, nakts dievietes, un Ereba dēls."

Nikam galvā dūca. "Un ko tas viss nozīmē?"

"Grūti pateikt. Bet varbūt mēs nonāksim tuvāk patiesībai, ja paskatīsimies, kā sauc Mikelandželo meistardarbu. Paskaties!" Viņš ar peles kursoru norādīja uz vārdiem zem fotogrāfijas.

Mikelandželo Buonarroti

Pastarā tiesa

Siksta kapela

"Pastarās tiesas laikā Dievs nošķir grēciniekus no taisnajiem," Viktors stāstīja. "Nekāds jaukais skats tas nav. Un man rodas jautājums, vai to pašu nedara arī spēle. Nošķiršana. Citādi kāpēc lai tā tik nesaudzīgi eliminētu tos, kuri nespēj paveikt savus uzdevumus?"

"Vai tas nav mazliet par traku?"

Viktors ar dažiem peles klikšķiem palielināja attēlu tiktāl, lai būtu skaidri saskatāmi Harona sejas vaibsti. "Iespējams, tas ir traki. Bet galvenais, ka spēle ir pārdomāta līdz vissīkākajām detaļām. Ko tu pirmit teici? Bodi, kurā reģistrējies kautiņam arēnā, sauca "Atropas taverna"?"

"Patiesībā to sauca "Pēdējais šņāpiens"," Niks precizēja.

"Ak, manu zēn, manu nabaga aklo zēn!" teatrāli iesaucās Viktors un jau atkal kaut ko ieklikšķināja meklētājā. "Palūk: Atropa ir viena no trim moirām, grieķu likteņdievietēm. Viņa ir visvecākā un vismazāk iepriecinošā, jo atbild par cilvēka dzīves pavediena pārgriešanu. Tātad par pēdējo šņāpienu." Ar nopūtu Viktors aizcirta klēpjdatoru. "Spēle mums piedāvā ļoti konkrētas norādes. Programmētājam ir vājība uz grieķu mitoloģiju. Tas pirmkārt. Katrs viņa izmantotais simbols ir saistīts ar bojāeju un nāvi. Tas otrkārt. Programmas ģenialitāte kombinācijā ar spēles izraisīto atkarību ai, ai, ai! Dinamīta muca zem pakaļas mani uztrauktu mazāk."

Tomēr Viktors nebūt neizskatījās noraizējies, drīzāk gan augstākā mērā apmierināts. Viņš atkal pielēja sev pilnu tasi un atgāzās dīvānā.

"Viss ir skaisti un labi," Niks ierunājās pēc tam, kad abi kādu bridi bija klusējuši, "bet ko mēs tagad ar šīm zināšanām iesāksim?"

"Baudīsim savu gudrību," Viktors atbildēja, "un turēsim acis vaļā, lai pamanītu citas norādes. Reiz uzdursimies uz tādas, ar kuru varēsim kaut ko iesākt."

Nākamo pusstundu Niks pavadīja, vērodams, kā Spīdijs tornī kļuva par barbaru Quox. Viktors bija iedevis Nikam zīmuli un pierakstu bloku, kurā viņš atzīmēja visu, ko pamanīja tornī. Plāksnes bija no vara, vai ari tam bija kāda nozīme? Niks pierakstīja katru gnoma teikumu un meklēja apslēptas norādes. Keita viņam palīdzēja, norādīdama uz skrāpējumiem torņa sienā. Niks tos pārzīmēja. Vai skrāpējumi slēpa kādu attēlu, plānu vai vārdu kaut ko?

Viktors atkal sēdēja pie sava datora un dzina zobenoto Squamato pāri panīkušam virsājam. Ik pēc pāris soļiem viņam līdzās no zemes iznira odzes cilvēka augumā, mēģināja iedzelt un tad atkal nozuda zemē. Bet šķita, ka Viktoram piemīt sestais prāts, jo viņš arvien izvairījās un Squamato ne reizi netika sadzelts.

Tikmēr Hēmera stāvēja pie ugunskura kopā ar četriem citiem cīnītājiem, tostarp arī Nurax, un sarunājās par gaidāmajām Arēnas cīņām. Nurax pavēstīja, ka viņa mērķis esot papildus iegūt vismaz divus līmeņus un, ja viss iešot, kā plānots, viņš mēģināšot pretendēt uz vietu Iekšējā apli.

Emīlija nemierīgi dīdījās krēslā. Niks nosprieda, ka meitene nervozē, jo viņš tai skatījās pār plecu, tāpēc ar visām savām piezīmēm devās atpakaļ uz blakusistabu, atkrita rožu un burinieku sofā un atvēra laptopu, kurš saskaņā ar Viktora teikto nebija Erebos inficēts. Niku uztrauca doma, ka viņa dators mājās, iespējams, tāds vairs nebija. Vai tāpēc Emīlija uzstāja, lai viņš tai nekādā gadījumā nesūta e-pastus?

Ja reiz Erebos šo datoru nekontrolēja, Niks varētu ieguglēt par tēmu un nekas ļauns nenotiktu.

Viņš ierakstīja vārdu Erebos un atrada linku "Erebos spēle", no kuras reiz bija saņēmis personiski adresētu brīdinājumu.

Tagad Niks uzklikšķināja linku, un tajā parādījās pilnīgi cits teksts.

Prieks, tu gaisma dievišķīgā, Paradīzes lolojums! Ugunīgi noreibuši, Templī tavā ienākam. Tava vara atkal vieno, Kaut gan daudz kas šķīra mūs, Un zem taviem spārniem platiem Visi ļaudis brāļi būs.

Izbrīnā šūpodams galvu, Niks lapu aizvēra. Šo tekstu viņš zināja no kaut kādas Bēthovena simfonijas, un tam nebija nekāda sakara ar spēli. Droši vien ielikts tikai vietas aizpildīšanai tiem, kas šeit nejauši iemaldījušies. Vienalga. Jāmeklē tālāk.

Niks atvēra Google un ierakstīja vārdus "vara plāksne", atrazdams kaudzi piedāvājumu izgatavot vara plāksnes; tad vēl vara plāksnēm bija kaut kāda saistība ar attēliem senās grāmatās. Šī laikam bija tukša loze.

Kā nākamo viņš pamēģināja kombināciju "čūskas" un "grieķu mitoloģija". Tika minēta hidra ar deviņām galvām taču Viktora čūskām bija tikai viena galva. Tad vēl bija viena čūska, kas vijās ap Asklēpija zizli, un viena, kas sargāja Delfu orākulu. Tādu, kas šāvās laukā no zemes, nebija. Tātad pagaidām nekā.

Ko tālāk? Niks ieskatījās pa pusatvērtajām durvīm blakusistabā. Visi bija iedziļinājušies spēlē, vienīgi Keita dārdinājās pa virtuvi. Viņš iegāja palūkoties, vai nevar kaut ko palīdzēt, bet cepeškrāsnī jau bija ieliktas cepties divas pannas ar picām.

"Paklau, kāds ir Viktora uzvārds?" viņš pavaicāja. "Lenskijs." Keita par vienu iedaļu augstāk noregulēja temperatūras rādītāju, nopūtās un pagrieza atpakaļ. "Svešas krāsnis tas ir šausmīgi. Man picas paliek vai nu jēlas, vai sadeg. Ceru, ka tev garšo itāļu šķiņķis un daudz sīpolu."

"0! Protams, paldies!" Niks atgriezās uz sofas un ieguglēja "Viktors Lenskijs". Atradās viens Viktors Lenskijs no Kanādas un viens no Londonas. Bingo! Datorspēļu pasaulē Viktors nebija nekāda baltā lapa: viņš pat izdeva nelielu spēļu žurnālu, kas gan neiznāca regulāri, bet attiecīgajās aprindās bija ar labu reputāciju. A, un vēl kaut kas: kaut kāds Zobbolino savā mājaslapā rakstīja, ka esot labs izdaudzinātā Viktora Lenskija draugs.

Mums ar Viktoru ir kopīgas atmiņas par laikiem, kad vēl neviens mūris un neviens vilciena vagons nebija pasargāts no mūsu mākslas. Bomblt vai nebomblt, šāds jautājums neeksistēja. Mēs bijām grafīti pasaules krāsu dievi, un, ja viņi mūs šo vienīgo reizi nebūtu pieķēruši, mēs turpinātu izkrāsot Londonu.

Niks izlasīja tekstu vairākas reizes. Te bija skaidri rakstīts, ka Viktoram ir bijusi saistība ar grafīti un viņš ir ticis pieķerts. Erebos prata lasīt un pieprasīja, lai ikviens reģistrējas ar savu īsto vārdu. Droši vien programma veica pētījumu par katru novici. Wow!

Erebos ievāc informāciju no interneta, Niks uzrakstīja. Par to mēs vēl nebijām iedomājušies. No pilnīgi visa interneta? Droši ir tas, ka tiek skenēts cietais disks un pārbaudītas tīklā apmeklētās lapas. Līdz ar to spēle ir gandrīz viszinoša.

Ja tā, tad spēle bija lasījusi MSN protokolus Nika datorā un izvērtējusi sarunas ar Finu. Tāpēc arī zināja par Hell Froze Over kreklu…

Niks labprāt būtu apspriedis savu atklājumu ar Viktoru, bet Squamato tieši šobrīd rāpās pāri gigantiskam mūrim, un viņam bija svarīgi noturēties. Niks nepacietīgi ielēja sevī divas tases tējas, kas nu jau bija pavisam atdzisusi. Trešo viņš izgāza, sniegdamies pēc piezīmju bloka, lai pārbaudītu savas piezīmes.

"Bļāviens!" Niks steidzīgi evakuēja klēpjdatoru, kādus piecus kilogramus datoržurnālu un savus pierakstus kam bija trāpījis visvairāk.

"0! Arī šeit ir problēmas?" Istabas durvis ar sagurušu smaidu sejā stāvēja Emīlija. Viņas acis bija apsārtušas.

"Jā, es esmu tāds muļļa, pagaidi, atnesīšu kādu lupatu." Niks aizjoņoja uz virtuvi, atrada papīra virtuves dvieļu rulli un nesās atpakaļ. Tikmēr Emīlija ar papīra kabatlakatiņiem mēģināja novērst tējas nolīšanu zemē.

"Kā klājas Hēmerai?" Niks vaicāja, steidzīgi slaucīdams.

"Viņai ir savainots vēders un kāja. Tā skaņa austiņās vairs nebija izturama." Emīlija iegāzās otrajā neglītākajā sofā un nožāvājās. "Man steidzami vajag kafiju, bet Viktoram nav. Man šodien vēl jāpaveic viens uzdevums, laimīgā kārtā nekas sarežģīts. Tomēr kaut kas, ko man ļoti nepatīk darīt." Meitene atkal nožāvājās.

"Es aiziešu uz Starbucks un atnesīšu tev kafiju," Niks piedāvāja.

"Tas ir pārāk tālu," domāja Emīlija, bet tajā pašā elpas vilcienā izmeta: "Es iešu tev līdzi. Man tik un tā vajag svaigu gaisu. Un telefona automātu."

"Uzdevumam?"

Viņa pamāja. "Der jebkurš telefona automāts. Tas vismaz nozīmē to, ka man nav jābraukalē krustu šķērsu pa visu Londonu."

Drošības dēļ Niks jau bija palūrējis pa logu, bet krēslā neko aizdomīgu nemanīja; tagad pie mājas durvim viņš vēlreiz rūpīgi palūkojās uz visām pusēm. "Ja arī kāds mums šeit uzglūn, tad viņš ir patiešām labi noslēpies."

Viņi devās lejup pa Kroumerstrītu un iegriezās Greisinroudā, kas šajā diennakts stundā šķita gandrīz neapdzīvota. Emīlija vairākkārt skatījās pāri plecam atpakaļ, ja viņiem ceļu šķērsoja jauniešu grupiņas. Neomulīgā sajūta abus ātri dzina uz priekšu. Kad viņi bija sasnieguši Kingskrosas staciju, parādījās arī pirmie telefonu automāti, un Emīlija palika stāvam pie viena no tiem. "Es nevaru to izdarīt," viņa sausi noteica.

"Ko tieši?"

"Draudu zvans." Meitene lūdzoši paskatījās uz Niku, it kā cerot, ka viņš palīdzēs atrisināt šo dilemmu. "Es pat nedrīkstu mēģināt likt tam skanēt pieklājīgi, jo man ir iedots teksts, kas jāsaka."

"Auč! Jā, tas tiešām nav patīkami," Niks teica, pilnībā apzinādamies, cik tizli tas skanēja. "Bet palūkojies uz to no cita skatpunkta tas ir nepieciešams izpētei. Tu pati tā nemaz nedomā, bet dari to tikai tādēļ, lai mēs nonāktu uz pēdām Erebos."

"Tikai mans upuris gan to nezina," nomurmināja Emīlija.

"Domā par Viktoru un viņa Konfūcija citātu."

"Mana ziņa diemžēl nav nekāds Konfūcijs, nekādā ziņā ne."

Ar neganti saviebtu seju meitene stūrēja uz tuvāko telefona automātu. "Es to vienkārši izdarīšu," viņa murmināja un no plecu somas izvilka sīceni, savu iPod un zīmīti.

"Kādam nolūkam iPod?"

"Man jāieraksta saruna un pēc tam jāielādē datorā. It kā viss jau tāpat nebūtu gana slikti."

Niks skatījās, kā viņa, savilkusi izmisuma pilnu grimasi, uzgriež numuru, ieslēdz iPod un piespiež pie klausules. Tiklīdz atskanēja signāls, meitene aizspieda acis. Niks dzirdēja, ka otrā galā kāds atsaucās.

"Vēl nekas nav beidzies," Emīlija teica aizkapa balsi. "Jūs neradīsiet mieru. Viņš neko nav aizmirsis. Viņš neko nav piedevis. Jūs neizbēgsiet no atmaksas."

"Kas tur ir?" Niks dzirdēja otrā savienojuma galā lamājamies vīrieti. "Es jums visiem uzlaidīšu kaklā policiju, nolādētie kriminālisti!" Pēc tam atskanēja tikai kluss "Nolādēts!" un vairs nekas cits. Emīlija trīcošām rokām novietoja klausuli uz turekļa.

"Šķiet, man ir slikti," viņa sausi teica. "Kaut kādi slima suņa murgi! Es nekad neko tādu vairs nedarīšu. Bet tagad man vajag kafiju."

Viņi atrada klusu stūrīti Starbucks kafejnīcā Pentonvilroudā. Emīlija pasūtināja sev dubulto kapučīno ar ekstra espreso. Niks paņēma to pašu un vēl divus mafinus ar šokolādes čipsiem un bija pārmēru laimīgs, ka viņa ļāva sev izmaksāt.

"Kā tu pazīsti Viktoru?" Niks pavaicāja, kad bija noēsta puse mafinu un abi, dzesēdami joprojām verdoši karsto kafiju, pūta savās tasēs.

"Viņš bija Džeka draugs," meitene aizsapņojusies pasmaidīja. "Viktors, protams, saka: viņš ir Džeka draugs, tāds sīkums kā noslīkšana taču nevarot mainīt īstu draudzību."

Pirms vēl Niks aptvēra, ko dara, viņš uzlika plaukstu uz Emīlijas plaukstas. Viņa to neatvilka, bet, gluži otrādi, savija savus pirkstus ar viņējiem.

"Viktors man ir ļoti daudz palīdzējis. Viņš mani ir gandrīz adoptējis sev par jaunāko māsu."

"Viņš patiešām ir lielisks," Niks no sirds teica. Neko vairāk pateikt viņš nespēja, jo šķita, ka tūlīt, tūlīt pacelsies spārnos un sāks lidināties. Lai kaut kā noslēptu mulsumu, viņš iesūca malciņu kafijas, kas beidzot bija atdzisusi līdz dzeršanas temperatūrai.

"Mums būs nepatikšanas ar Keitu," Niks konstatēja, "mēs te piebāžam vēderus ar mafiniem, bet viņa cep picas."

"Es varu ēst pamīšus mafinus un picas," Emīlija teica. "Starp citu, Viktors arī. Par to neraizējies. Tomēr mums drīz jāpošas ceļā. Pirmkārt, ap šo laiku te nav tā drošākā apkaime, un, otrkārt, es gribu ieguglēt sava upura telefona numuru."

Arā Emīlija atkal pieķērās Nika rokai, it kā tas būtu kaut kas pats par sevi saprotams. Šī pilsētas daļa patiešām nebija piemērota romantiskām pastaigām, taču, ja viss notiktu saskaņā ar Nika vēlmēm, šī pastaiga ilgtu vai visu nakti.

No picas bija palikuši vien daži pārpalikumi, kad viņi beidzot atgriezās Viktora dzīvoklī.

Keita atvainodamās pacēla rokas un teica: "Viktors. Viņš saka, ka ģēnijam jāēd. Daudz jāēd. Ir palikusi puspica. Es vēl varu jums izvārīt makaronus."

Niks un Emīlija atteicās no makaroniem, notiesāja picas atlikumus un atvēra zemesriekstu paciņu. Rozēm un buriniekiem rotātais dīvāns pēkšņi bija kļuvis par jaukāko vietu uz pasaules. Niks atvēra klēpjdatoru un ieklikšķināja Emīlijas nodiktēto telefona numuru meklētājā.

"Diemžēl neko neatrod."

"Man jau šķita, ka tā būs," teica Emīlija. "Iespējams, tas ir slēpts numurs. Cik stulbi, ka viņš nepieteicās ar vārdu, bet tikai ar pliku Hallo."

Vārds "slēpts" Nikā iekustināja kādu stigu bija kaut kas, ko viņam vajadzēja izstāstīt Emīlijai.

Cerams, ka smaids viņas sejā tāpēc neizdzisls. "Es gribēju tev atzīties. Jau pāris mēnešu es lasu tavu blogu deviantart. Ari tavus dzejoļus. Tie ir brīnišķīgi tāpat kā tavi zīmējumi."

Viņa strauji ieelpoja. "Kā tu zini, ka tas ir mans akounts?"

"Reiz kāds izpļāpājās. Lūdzu, nedusmojies! Tev par to nudien nav jākautrējas."

Emīlija raudzījās sāņus. "Žēl."

"Kāpēc žēl?"

"Jo es labprāt pati tev visu būtu parādījusi. Kaut kad." Meitene atbalstīja galvu uz Nika pleca un nožāvājās. Viņš iekšēji dejoja no sajūsmas un tikai tagad pamanīja, ka durvīs stāv Viktors.

"Visi čupojas ap ugunskuriem, tāpēc izdomāju paskatīties, kā klājas jums, bet arī šeit redzu to pašu." Viņš atkrita pretējās puses sofā.

Emīlija viņam izstāstīja par uzdevumu. "Es draudēju absolūti nepazīstamam cilvēkam. Kas zin', ko viņš tagad domā. Iespējams, viņam nav ne mazākās nojautas, par ko vispār ir runa."

"Kas tieši tev bija jāsaka? Vai to vēl atceries?"

Emīlija padeva Viktoram zīmīti.

"Vēl nekas nav beidzies. Jūs neradīsiet mieru. Viņš neko nav aizmirsis. Viņš neko nav piedevis. Jūs neizbēgsiet no atmaksas," Viktors satraukumā burtiski trīcēja. "Traks var palikt! Labi, es paskaidrošu: kāds viņš ir nikns uz tavu sarunbiedru, Emīlij. Es varu saderēt, ka viņš to labprāt redzētu Harona laivā vai ļautu Atropai sašņikāt tā dzīves pavedienu."

Emīlija izskatījās apjukusi, un tas Viktoram vēlreiz deva iespēju izrādīt savu vispārējās izglītības līmeni. "Diemžēl šis telefona numurs droši vien nepieder manam garāžas īpašniekam, citādi viņu varētu draudzīgi pabrīdināt." Viktors ielūkojās tējkannā, bet, tēju neatradis, nokāra ūsas. "Ja jūs vaicātu man," viņš vēl turpināja, "es teiktu, ka Erebos ir tikai viens mērķis: kādam atriebties. Ortolanam, mūsu dziedātājputnam."

"Nūjā, nobombītas garāžas un draudu zvani atriebību biju iztēlojies kaut kā pavisam citādi," Niks izmeta.

"Es ari ļoti brīnītos, ja ar to viss beigtos," Viktors atteica. "Vai atceros pareizi, ka tu man stāstīji par pistoli cigāru kastē?"

Niks juta, ka viņam kļuva auksti, karsti un tad atkal auksti. "Tu domā, Erebos vēlas, lai mēs kādu nošaujam?"

"Ļoti iespējams. Ja nemaldos, tad spēle šobrīd veido elites kaujinieku izlasi speciālam uzdevumam," Viktors pasmaidīja, bet šoreiz viņš nemaz neizskatījās priecīgs. "Nebūtu slikti uzzināt, kas ir Iekšējā apļa dalībnieki."

Nākamo pusstundu Nika galvā kā ugunīgs rats griezās Iekšējais aplis. Elites izlase. Atriebības brigāde. Bet ar kādu uzdevumu?

Kad Viktors bija atgriezies pie spēles, Niks un Emīlija iegāja virtuvē, lai uzliktu vārīties ūdeni jaunai tējai. "Tu tūlīt atsāksi spēlēt, ja?" viņš pavaicāja. "Tagad, kad tavs uzdevums izpildīts."

"Rīt būs gana labi. Gribu piedalīties Arēnas cīņās, varbūt radīsies kādi secinājumi. Cik muļķīgi, ka nezinām, kas slēpjas aiz spēlētāju vārdiem."

Emīlija aplēja Viktora dārgās tējas lapiņas ar karstu ūdeni. "Starp citu, spēlē ir viens ar tavu izskatu."

"Es zinu, tas mani visu laiku mulsināja, bet ko es varēju darīt?"

Emīlija pasmaidīja. "Es katrreiz priecājos, viņu redzot."

Kad abi atgriezās dīvānu istabā, Niks pastāstīja Emīlijai par Sariusu.

"Zini, viņš bija tik krūts. Nenormāli ātri rīkojās ar zobenu un bija superīgs skrējējs. Kad sasniedzu piekto līmeni, man visi palika aiz muguras."

"Kāpēc tad tevi izmeta?"

"Vatsona kunga termosa dēļ." Niks izstāstīja par savu uzdevumu un arī to, ka gandrīz to bija izpildījis. "Par mata tiesu. Bija baigais iekāriens."

Emīlija noskurinājās kā saldama. "Tā spēle patiešām sargājas no saviem pretiniekiem. Domā, ka notikums ar Aišu un Ēriku arī gadījās tāpēc?"

Niks pašķielēja uz Emīliju, bet neatklāja neko vairāk par patiesu interesi.

"Iespējams. Visdrīzāk tā."

"Mums jāuzmanās, Nik. It īpaši tev. Nesen Kolins izmeta dīvainu piezīmi. Ir pienācis laiks piegriezt skābekli Nikam, to viņš teica drīz pēc jūsu kautiņa pie kafetērijas. Nenovērtē par zemu."

jā, nodomāja Niks, bet Kolinam patīk visādi izmuldēties.

Viņš ielēja tēju Viktora tasē un aiznesa to pie datora. Squamato šobrīd sarunājās ar Beroxar par cirvju priekšrocībām salīdzinājumā ar zobeniem.

Beroxar. Niks paķēra zīmuli, papīra lapu un uzšņāpa: Beroxar bija Iekšējā aplī, pirms viņu no turienes patrieca BloodVVork.

Viktors pacēla īkšķi.

Vakars pamazām pārgāja naktī. Emīlija izkrāmēja mugursomu un ietinās guļammaisā. Viņi sarunājās par skolasbiedriem un mēģināja vienoties, kurš ir kurš spēlētājs. Tomēr viedokļi visbiežāk atšķīrās.

īsi pēc pusnakts istabā iemeimuroja Viktors. "Šodienai pietiks. Esmu pārguris. Vai kādam vēl ir kaut kas ēdams?"

Emīlija izvilka no somas lielu riekstu krēma šokolādes tāfeli, un Viktors ar piedošanu lūdzošu skatienu nolauza no tās uzreiz pusi. "Notiek kaut kas dīvains," viņš košļādams teica. "Gnomi ir visur un muld par kaut kādu lielo kauju un to, ka pārbaudes mirklis tuvojas."

"Manuprāt, rīt būs pamatīgas cīņas par vietām Iekšējā aplī," Niks atteica. "Es arī būtu mēģinājis, ja nebūtu izmests. Vēstnesis solīja man pateikt, kurš ir vājākais Iekšējā apļa cīnītājs. Viņš to droši vien būtu izdarījis, ja es… būtu izpildījis uzdevumu."

Viktors māja ar galvu, jo mute bija pilna, un pacēla pirkstu. "Ļoti pareizi! Viņš tev būtu devis padomu, kā tikt tur iekšā. Jautājums: kāpēc viņš tevi būtu gribējis? Atbilde: tāpēc, ka tu būtu pierādījis, ka Erebos dēļ ej pāri līķiem. Vai cietumā."

Niks un Emīlija saskatījās. Kāds bija gandrīz gājis pāri Džeimija līķim. Vai viņš rīt stāvēs uz zelta vairoga?

"Iet pāri skolotāja līķim patiesībā nav nekāda lielā lieta," nomurmināja Viktors un paķēra pēdējo šokolādes gabalu. "Man savā laikā bija milzīgs iekāriens uz to pat bez Vēstneša uzmundrinājumiem."

Kaut kad Viktors pārvācās uz savu guļamistabu. Kaut kad spēlēt beidza Spīdijs un kopā ar Keitu aizgāja gulēt uz milzīga piepūšamā matrača datoristabā.

Kaut kad Niks un Emīlija sastūma kopā divus dīvānus, lai radītu lielāku guļamo platību un lai atzveltnes viņus norobežotu no apkārtējās pasaules.

"Arlabunakti!" čukstēja Emīlija un uzspieda Nikam uz lūpām neaptverami maigu skūpstu. Pirksti noglāstīja viņa skaustu: "Arlabunakti, kraukli!"

Tad viņa piespieda galvu Nika plecam un aizvēra acis. Niks juta Emīlijas matus kutinām viņa kaklu un meitenes elpu kļūstam aizvien dziļāku. Viņš vēlējās, kaut šādi viss paliktu vienmēr, tieši šādi. Viņš gribēja vienmēr palikt šādi guļam. Viņš vēlējās apturēt mirkli.

28

Tostermaize, marmelāde un tēja. Nākamajā rītā Viktors viņiem pienesa brokastis pie gultas. "Stiprinājums pirms lielās kaujas," viņš teica.

Emilija žāvādamās pateicās, bet Niks nesaprata, vai jutās paralizēts notirpušās rokas vai Snūpija halāta dēļ, kas bija mugurā Viktoram.

Arēnas cīņas Niks pārlaida kā transā, mainīdams savu novērošanas posteni starp Emīliju, Viktoru un Spīdiju, kuri spēlē katrs pārstāvēja savu sugu. Cilvēku joprojām bija vismazāk LordNick kopā ar Hēmeru gaidīja vienā istabā, un Emīlija daudznozīmīgi piemiedza Nikam ar aci.

Savukārt barbaru bija milzīgs pūlis; Quox izskatījās vājākais no viņiem. Viņš joprojām bija vieninieks, bet, zinot Spīdija prasmes, Niks neraizējās par Quox.

Līdzīgi bija ar Viktoru un Squamato. Kaut arī viņš arēnā ienāca kā trijnieks, to pametot, viņam, visticamāk, jau būs par pāris līmeņiem vairāk.

Parādījās lielais Bolacis. Tagad, kad Niks zināja tā izcelsmi, ceremonijmeistars šķita vēl jo baisāks. Pazemes sūtnis.

Taču ar vislielāko satraukumu Niks gaidīja Iekšējā apļa ierašanos; viņš aizturēja elpu, kad tika ienests zelta vairogs.

Blood Work joprojām bija tur un izskatījās masīvāks nekā jebkad iepriekš. Bija arī tumsas elfa Wyrdana, ko Niks atcerējās no savām Arēnas cīņām. Tiem bija pievienojies vēl viens barbars, vārdā Harkuls, vilkatis Telkoriks un Drizzel! Drizzel bija ticis Iekšējā aplī! Izbrīnīts, bet ne pārsteigts Niks redzēja viņam ap kaklu apliktajā ķēdītē šūpojamies sarkano gredzenu.

Pirms kaujas gāja vaļā, arēnas vidū iznāca ceremonijmeistars.

"Apskatiet Iekšējā apļa cīnītājus! Jums vēl ir iespēja ieņemt viņu vietas, ja sevi pierādīsiet un vēlaties beigās uzzināt Erebos tumšākos noslēpumus. Daži šodien triumfēs, citi rīs arēnas putekļus. Lai sākas cīņas!"

Niks bija aizmirsis, cik ātri šeit viss norisinājās. Cīnītāji cits pēc cita izvēlējās pretinieku. Drīz bija Quox kārta. Viņu izaicināja barbars, kurš ari bija vieninieks. Spīdijs darbojās ātri un precīzi un pretinieku pieveica it kā starp citu.

Hēmera uzvarēja vilkati, bet tika ievainota; bija redzams, ka Emīlija cieš no trokšņa, kas skanēja austiņās.

Squamato bija ilgi jāgaida, un viņš cīnījās nežēlīgi bija izaicinājis pārāk spēcīgu partneri un nu tik tikko spēja to pieveikt.

Lai kā Niks pūlējās, viņš nespēja notikumos, cīnītājos, Bolača vārdos, skatītāju sejās saskatīt vēl kādu vēsti, viņš nemanīja ari citus zīmīgus tēlus, kuri būtu varējuši parādīties gleznā. Arēnas cīņas bija parasts kautiņš, ne vairāk un ne mazāk. Jaunas atziņas Niks no tā neguva.

Vēlu pēcpusdienā, kad visi dueļi bija beigušies, Niks un Emīlija sakravāja savas mugursomas un gatavojās doties uz mājām. Hēmera bija iekļuvusi sestajā līmenī, Viktors septītajā, un Spīdijs, dabūjis klāt vēl trīs līmeņus, tagad bija četrinieks, kaut ne reizi nebija veicis nevienu uzdevumu.

"Esam iestrēguši," konstatēja Viktors, pavadīdams Nīku un Emīliju līdz durvīm. "Mēs labi spēlējam, tomēr joprojām nesaprotam sakarības. Ja būtu vairāk laika, es mēģinātu iekļūt Iekšējā aplī. Taču baidos, ka tā pēdējā cīņa, par ko visi runā, būs pavisam drīz. Vairs nav daudz laika."

Braucot ar metro mājās, Niks nenovērsa acis no Emīlijas. "Kā būs rīt?" viņš vaicāja. "Vai mēs varam… nu, vai mēs tiksimies skolā? Vai iesim kopā pusdienās? Vai turpināsim izlikties, ka mums vienam par otru nav daļas?"

Emīlija saņēma viņa roku. "Baidos, ka visdrīzāk jau pēdējais. Bet tikai tik ilgi, kamēr viss noskaidrosies. Tikai maskēšanās nolūkos. Labi?"

"Sarunāts. Vai paziņosi man jaunumus pa SMS? Manuprāt, mobilie ir droši, ja vien uzmanamies, ka neviens cits tos nedabū nagos."

"Labi. Un trešdien pēcpusdienā tiekamies pie Viktora."

Kaut ari viņi par to bija runājuši un Niks ar to bija rēķinājies, Emīlijas demonstratīvā vienaldzība sāpēja. It īpaši tāpēc, ka pret pārējiem Kolinu, Aleksi, Denu, Aišu un pat Helēnu viņa izturējās uzsvērti draudzīgi: krita ap kaklu Kolinam un starpbrīžus pavadīja kopā ar Aišu. Niks gandrīz mira no greizsirdības. Reiz viņš ievēroja, ka Emīliju uzrunāja Ēriks, bet apmēram pēc diviem teikumiem tika pamests viens. Ērikam neklājās labāk vismaz kāds mierinājums.

Brīvstundā pēc matemātikas Nika skumjajās pārdomās ielauzās Braina. "Vai drikstu aprunāties?" Viņš redzēja meitenes bālo, gaidpilno seju un iekšēji nopūtās.

"Okay."

"Es beidzu," viņa čukstēja.

Tas nu gan bija pārsteigums. "Kāpēc?"

"Jo tā… ir ļauna. Man šķiet. Un… tā man seko dienu un nakti." Meitene skatījās kaut kur projām. "Tu taču arī vairs nespēlē, vai ne?"

Niks juta iekšēju pretestību to apspriest ar Brainu. "Tam jau gan nav nekādas nozīmes."

"Milziga! Mēs varam kopā aiziet pie Vatsona kunga un izstāstīt mūsu pieredzi. Es zinu, ka viņš to ļoti gribētu. Mēs varētu veidot pretošanos."

Ak nē! Braina un Niks pret visu pasauli! Tas nenotiks! "Pameklē tam kādu citu, ir taču daudz bijušo spēlētāju." Ar acs kaktiņu viņš manīja Denu, kurš, jo tuvāk nāca, jo lēnāks kļuva. Viņi bija pievērsuši sev uzmanibu.

"Un ko tu Vatsonam teiksi?" čukstēja Niks. "Viņš pats zina to, ka Erebos ir vainīgs pie starpgadījumiem skolā. Viņam jānoskaidro to cilvēku vārdi, kuri kaut ko ir sastrādājuši. Ja tos zini, tad ej pie viņa. Es tur iekšā nelīdīšu."

Tagad Braina izskatījās pavisam izsista no līdzsvara. "Es to vairs nevaru izturēt."

"Ko tad? Tu esi laukā. Viss beidzies."

Dens demonstratīvi neuzkrītoši stāvēja kādus trīs soļus no viņiem un izlikās iedziļinājies ziņojumu dēlim piespraustajos baleta nodarbību jaunumos. Nikam vajadzēja tikt no šejienes projām, viņš nevēlējās kļūt par mērķi. Jo neuzkrītošāk izturējās, jo labāk mazajai antispēles komandai.

Braina nebija mierā ar atteikumu. "Nikucītis ir nobijies?" viņa jautāja tik skaļi, ka Denam tas noteikti bija dzirdams. Un dažiem citiem skolēniem gaiteņa otrā galā arī.

"Ej dirst," Niks atteica un aizgāja.

"Labi!" viņa sauca tam pakaļ. "Tad es to izdarīšu viena! Man izdosies! Es viena nostāšos pret jums visiem."

Kaut arī to nevēlējās, Niks tomēr griezās atpakaļ un gāja pie Brainas. "Klusu! Vai tu noteikti gribi problēmas?"

Meitene smējās, un šie smiekli skanēja šausmīgi. It kā viņa jau būtu jukusi vai taisītos nojukt. "Problēmas? Nikij, tu pat nenojaut! Nemaz nenojaut. Sliktāk jau vairs nevar būt."

Visu atlikušo dienu Nikam šķita, ka staigā ar plecos ierautu galvu, it kā pastāvīgās katastrofas gaidās. Taču nekas nenotika. Gluži otrādi bija mierīgāk nekā parasti. Skolu kā pelēkā plīvurā tina pagurums.

Angļu valodas stundā Vatsona kungs nāca klajā ar jaunumiem: "Džeimija stāvoklis esot tiktāl uzlabojies, ka ārsti gatavojas tuvākajās dienās viņu uzmodināt no mākslīgās komas. Taču joprojām neesot skaidrs, kā ar Džeimiju būs tad, kad viņš nāks pie samaņas. Tāpēc ar apmeklējumiem nāksies vēl mazliet pagaidīt."

Šī ziņa uz brīdi pacēla noskaņojumu klasē. Niku dīvainā kārtā tas neskāra, neizrunātais jēdziens garīgā atpalicība viņā bija ieķēries kā āķis miesā, kas neļāva priecāties.

Tie pamodinās Džeimiju, bet viņš būs dārzenis. Nepazīs mani. Nerunās. Nekad vairs nejokos.

Niks abām rokām saberzēja seju, līdz tā kļuva karsta. Tā nenotiks. Punkts.

Pēcpusdienā viņš sēdēja mājās, hipnotizēdams mobilo. Viktors bija solijies atsūtīt SMS, tāpat ari Emīlija. Kāpēc neviens nedeva ziņu? Cik stulbi, ka viņi nebija sarunājuši tikties šodien, līdz trešdienai taču vēl vesela mūžība.

Otrdiena aizritēja tikpat pelēka un vienmuļa kā pirmdiena: Niku mocīja sajūta, ka laika ritējums apstājies, tas buksēja un tad sadrupa sīkos gabaliņos. Viss mainījās vienā rāvienā, kad mazliet pirms divpadsmitiem Nika mobilajā parādījās SMS.

Trauksme! Vajag tavu padomu. Nāc šurp, cik drīz vari. Viktors.

Ar to ari pēcpusdienas stundas Nikam bija beigušās. Ātri, tas nozīmēja nekavējoties: bija jātiek projām jau pirms pusdienām. Vai pateikt Emīlijai? Niks atrada meiteni ēdamtelpā spaidām mobilā taustiņus. Izņēmuma kārtā Emīlija bija viena. Niks riskēja zibenīgai informācijas apmaiņai.

"Saņēmi ziņu no Viktora?"

"Jā."

"Zini, kas noticis?"

"Nē."

"Es braukšu uz turieni. Tagad."

"Okay."

"Tu pēc tam atbrauksi?"

"Vēl nezinu. Iespējams."

Durvis atvēra Viktors. No viņa sejas bija pagaisusi ierastā priecīgā izteiksme. Viņš pat nepiedāvāja Nikam tēju.

"Es tev tūlīt kaut ko parādīšu un ceru, ka tu tāpēc neuzsprāgsi. Zini, varbūt tie ir meli, bet mēs ar Spīdiju nezinām, ko iesākt."

Viņi trijatā apsēdās dīvānu istabā, kur Nikam uzreiz atmiņā atausa brīnišķīgās atmiņas par nedēļas nogali.

"Kas noticis?"

"Spīdijam ir dots uzdevums. Nākamajā naktī pie skolas jāizliek plakāti. Vismaz desmit gabali. Tiem jābūt pēc iespējas lielākiem."

Pagaidām nekā dramatiska. "Un?" Niks jautāja.

"Problēma ir teksts. Tas ir… Ak, es nezinu! Labākajā gadijumā apmelojums. Sliktākajā darbs kriminālpolicijai."

Spidijs pasniedza Nikam salocītu lapu. "Šitais man ir jāraksta uz plakātiem. Vismaz nav jābombī," viņš vēl piebilda ar samocītu smaidu.

Niks atlocīja lapu. Lasīja. Neko nesaprata. Lasīja vēlreiz.

"Kā tev šķiet, vai tā ir taisnība?" Viktors jautāja.

Nē. Bet varbūt tomēr. Iespējams. Tas šo to izskaidroja. Bezspēcīgu dusmu pilns Niks blenza uz papīru.

Braina Fārnama sabojāja Džeimija Koksa velosipēda bremzes.

"Ja tas tiks pielīmēts pie jūsu skolas sienas, tā Braina Fārnama būs pagalam neatkarīgi no tā, vai viņa ir vainīga vai nav," sprieda Viktors. "Mēs ar Spīdiju jau stundām diskutējam, ko tagad darīt. Ja plakātu pie sienas nebūs, viņš izlidos no spēles, vai ne?"

Niks jutās kā paralizēts, paralizētas bija ari viņa lūpas, un tās gandrīz nespēja izteikt vārdu "jā". Braina. Tāpēc viņa bija tik dīvaina. Tāpēc viņa bija pārtraukusi. Niks vēlējās, kaut nebūtu to uzzinājis. Vēlējās, lai arī Emīlija būtu šeit un viņam nebūtu jāizlemj vienam.

"Es viņai piezvanīšu. Tikai tagad viņa vēl ir skolā." Niks paņēma mobilo un sastādīja SMS: Piezvani, tas ir steidzami.

"Viņa atzvanīs, tiklīdz varēs, es domāju. Vai tikmēr varu dabūt tēju?"

Viktors nozuda virtuvē.

"Starp citu, es šodien nolīgu Keitu par savu novici," Spīdijs ziņoja. "Viņai labi veicas. Tumsas elfa, tāpat kā tu."

Niks tikai pasmaidīja, bet pat tas prasīja piepūli. Viņam šobrīd nebija spēka sarunāties. Domas galvā joņoja tik ātri, ka viņš tik tikko spēja tām sekot. Ja tas patiešām bija Brainas roku darbs, viņa bija pelnījusi tikt izlīmēta plakātos, skaidrs. Tikai jau tagad izskatījās, ka viņa kuru katru mirkli sabruks. Skolai bija septiņi stāvi, un piepeši Nika acu priekšā uzausa aina ar lecošu Brainu…

Ja Spīdijs neizpildīs uzdevumu, viņam spēle beigsies. Kaudzēm liecinieku Nika skolā, bet par plakātiem neviens neziņotu. Quox vai Braina. Braina vai Quox.

Niks atspieda galvu plaukstās. Kāpēc te nebija Emīlijas? Viņš nevēlējās būt atbildīgs par to, kas varēja notikt ar Brainu. Nikam bija žēl meitenes, un reizē viņš to ienīda, tiklīdz iedomājās par Džeimiju. Kā lai pieņem pareizu lēmumu?

Viktors atgriezās no virtuves ar paplāti, uz kuras bija uzliktas krāsainas krūzes un kūpoša tējkanna. "Vakar bija atziņām bagāta diena. Mums bija nometne tempļa paēnā un bariņš gnomu pastāvīgi atgādināja, ka jābūt ļoti uzmanīgiem, jo atrodamies Ortolana cietokšņa tuvumā. Tad no krūmiem izlēca visi iespējamie radījumi un metās mums virsū. Orki, zombiji, milži pilna programma. Dažiem klājās pavisam slikti." Viņš salēja tasēs tēju; smarža izplatījās pa visu telpu. "Man ir sajūta, ka lieta virzās uz galu. Tomēr es joprojām neesmu to atkodis. Jākauc aiz izmisuma. Rīt es pamēģināšu…"

Iezvanījās Nīka mobilais. Viņš smagi nopūtās. Tā bija Braina.

"Paklau, Nik! Vai pārdomāji?"

"Nē." Kāpēc piepeši mute bija pilna siekalu? "Kur tu esi?"

"Parkā pie skolas."

"Viena?"

"Jā."

"Esmu kaut ko uzzinājis, par ko man vajadzētu ar tevi aprunāties."

"Ā! Okay." Vai Nika balsī viņa saklausīja draudošās briesmas? Vai varbūt meitene patiešām ne pie kā nebija vainīga?

"Tas ir sakarā ar Džeimiju. Tagad es zinu, ka negadījums nebija nekāds negadījums. Kāds bija sabojājis viņa ritenim bremzes. Braina, vai tā biji tu?"

Ilgs klusums. Niks dzirdēja Brainu elpojam.

"Ko?" beidzot viņa izdevesa. "Kāpēc… kāpēc tad es?"

"Vienkārši pasaki jā vai nē."

"Nē! Kāpēc tu tā domā? Es… nē." Brainas balss skanēja svārstīgi, un Niks sevī juta mostamies niknumu, karstu un neapturamu.

"Tu taču melo. Es dzirdu, ka tu melo!"

"Nē! Kā tu to vispār vari zināt? Tu tikai gribi mani piebeigt, kaut arī es tev neko neesmu nodarījusi!"

Niks apmainījās skatieniem ar Viktoru, kurš izskatījās kā norūpējies rotaļu lācis. "Pilnīgi pretēji. Es gribu tevi brīdināt. Iespējams, ka rīt agri no rīta skolā karāsies plakāti, uz kuriem tieši tas arī būs rakstīts: ka tu biji tā, kas sabojāja Džeimija bremzes. Ka tevis dēļ viņš cieta negadījumā."

"Ko?" Tagad Braina šņukstēja, kaut gan Niks dzirdēja, cik ļoti viņa mēģināja savaldīties. "B-e-e-t tā na-av taisnība!"

"Ir gan," viņš teica un pats brīnījās, cik drošs par to jutās. "Aiziet! Stāsti! Rīt visi to zinās tik un tā."

"Nē! Es tā nebiju! No kurienes… Kāpēc tu kaut ko tādu saki?" Panika Brainas balsī bija bieza kā sīrups.

"Spēle to saka, un tā zina, ko runā. Taču spēle grib, lai to uzzina visi." Niks sev vaicāja, kur kavējas triumfs. Kur gandarījums par to, ka ir nogrābis atbildīgo par Džeimija negadījumu? Neko tamlīdzīgu viņš nejuta, tikai līdzjūtību un mazliet pretīgumu.

"Bet es taču negribēju!" Tagad Braina jau kliedza. "Sliktākajā gadījumā lai viņš nomaucas uz deguna, izmežģī roku ne vairāk! Ne jau…" Viņa apklusa.

Nikam šķita, ka Braina gara acīm skatīja to pašu ainu, ko viņš: Džeimijs ar salauztiem locekļiem asiņu jūrā.

"Viņš tādā ātrumā aizbrāzās lejup pa ielu, es viņam vēl kliedzu nopakaļ, bet viņš neklausījās, tikai vēl ātrāk mina pedāļus…"

Tā ir mana daļa traģēdijā, nodomāja Niks.

"Kāpēc tu to izdarīji?" viņš aizsmacis pajautāja.

"Nu kā kāpēc? Vēstnesis lika! Raksturoja tā riteņa izskatu un pastāstīja, kā atslēdz bremzes. Viņam pat bija pamācība ar bildēm." Braina iesmējās. "Tu pat iedomāties nevari, cik bieži esmu vēlējusies visu padarīt par nebijušu. Mani nemitīgi māc bailes, dienu un nakti. Es visu laiku sapņos redzu, ka Džeimijs nomirst. Un pēc tam nāk pie manis." Viņa atkal iesmējās pīkstīgiem, nekontrolējamiem mazas meitenes smiekliem; Nikam no tiem uzmetās zosāda.

Viņš paskatījās uz Viktoru un Spīdiju. "Paklau," viņš teica. "Es varbūt varētu pamēģināt novērst to plakātu būšanu."

Spīdijs pamāja ar galvu. "Bez problēmām," viņš čukstēja, "Quox dabūs jauku vietiņu kapsētā. īsts varonis labprāt upurējas dāmas labā."

"Tātad," Niks paberzēja pieri, "klausies manī uzmanīgi, okay? Tu pati atzīsies. Policijai vai Vatsona kungam, izvēle paliek tavā ziņā. Un pats galvenais Džeimijam, tiklidz viņš pamodīsies. Manuprāt, tā vieglāk tiksi galā ar to visu."

Braina ilgi neko neatbildēja, bet, kad beidzot runāja, bija tikko dzirdama: "Es nezinu, vai to varēšu. Man jāpadomā."

"Viens ir skaidrs, proti, tas, ka es Džeimijam izstāstīšu, kas notika."Ja viņa smadzenes spēs mani saprast.

"Jā, protams." Nu viņa atkal izklausījās sakarīgi. "Tur nāk cilvēki Rašids un Aleksis, man šķiet. Es labāk tagad beigšu. Nik?"

"Jā?"

"Es tā negribēju. Kad devu tev spēli, es tikai gribēju tevi iepriecināt."

"Es zinu."

"Vai pateiksi, kas tu biji? Nu kad spēlēji?"

"Kam tev tas?"

"Tapat vien, es bieži par to domāju."

"Sariuss."

"Patiešām? To gan es nebūtu iedomājusies." Braina vēlreiz īsi iešņukstējās. "Es biju Arwen's Child."

Pēc divām stundām atnāca Emīlija izskatījās nogurusi, bet smaidīja, kad Niks viņai aplika roku. Niks izstāstīja jaunumus par Brainu un priecājās, ka Emīlija atzina viņa rīcību par pareizu.

"Protams, var gadīties, ka plakātus uzdod izlīmēt kādam citam," viņa konstatēja. "Bet tagad Braina vismaz ir ieguvusi laiku. Ja viņa būs gudra, aizies pieteikties policijā. Kāpēc spēle viņai to grib nodarīt?"

"Viņa ir nolēmusi cīnīties pret Erebos un vakar skolā to skaļi izbazūnēja."

"Opā! Nav īstais brīdis. Kā šķiet, pašreiz kaut kas briest. Daži cilvēki pastāvīgi murgo par lielo mērķi, kas esot tuvu. Piemēram,

Aleksis. Savukārt Kolins ir kļuvis vēl noslēpumaināks. Manupr.it, šobrīd dzīve nebūt nav vienkārša."

Turpretim Nikam tā šķita daudz jaukāka, kopš bija ieradusies Emīlija. Viņi vēl kādu stundu pavēroja Viktoru spēlējam un atvadījās.

"Sakiet ardievas Quox," nopūtās Spīdijs. "Viņam lemta pāragra nāve. Žēl gan, tik jauks puisis bija."

"Rīt atkal šeit, ja?" pie durvīm vēlreiz pārjautāja Niks.

"Tikai pēc tam, kad būsiet tikuši galā ar saviem skolas pienākumiem. Viktoronkulis negrib būt vainīgs, ja savu dzīvi beigsi kā podu tīrītājs stacijas tualetē."

29

Nākamajā dienā nebija ne plakātu, ne Brainas. Nebija grūti saprast, kāpēc viņa izvēlējās palikt mājās. Netaisījās taču sastrādāt kādas muļķības! Bet ja nu? Niks apsvēra, vai piezvanīt meitenei, tomēr izlēma atstāt šo darbiņu Vatsona kunga ziņā. Viņš ar to aprunājās starpbrīdī.

"Pēdējā laikā Brainai Fārnamai neklājas labi. Es tikai gribēju, lai jūs zināt. Varbūt aprunājieties ar viņu."

"Ko tu neteiksi!" Vatsona kunga seja bija nopietna un pat pārmetumu pilna, it kā viņš zinātu, ka Niks kaut ko noklusē. "Brainas mamma šorīt zvanīja un teica, ka Brainas nebūs skolā ne šajā, ne nākamajā nedēļā. Viņai ir psiholoģiski ļoti smagi. Iespējams, viņa mainīs skolu."

Tā, protams, arī ir iespēja. Bēgšana. Vai viņa mammai ir pateikusi patieso iemeslu?

Emīlija šodien izskatījās gaužām nesakarīga un vēl vairāk nogurusi nekā vakar. Viņa izvairījās no Nika jautājošajiem skatieniem, taču vēlāk viņš atrada ziņu savā mobilajā: Spēlēju līdz trijiem naktī, dabūju neiespējamu uzdevumu. Baidos, ka mani drīz izmetīs. Tiksimies vēlāk, priecājos, ka tevi redzēšu! Emīlija.

Pēdējos sešus vārdus Niks izlasīja vismaz divdesmit reizes. Emīlija priecājās par tikšanos ar viņu!

Nikam nācās papūlēties, lai atlikušo skolas dienu nestaigātu apkārt ar apgarotu smaidu sejā, bet iekšēji viņš jutās viegli, viegli. Drīz pēcpusdiena un jādodas pie Viktora uz tēju, varbūt būs radušās kādas jaunas teorijas, bet pats svarīgākais tur būs Emīlija. Reizēm dzīve patiešām bija ideāla.

Tikko beidzās pēdējā stunda, Niks skrēja uz metro. Šodien viņš gribēja mazliet saīsināt savus apkārtceļus. Varbūt pabrauks divas, augstākais, trīs stacijas nepareizā virzienā, tad pārkāps un kaut kādā veidā šķērsām pāri pilsētai nokļūs Kingskrosā.

Viss gāja kā smērēts, neviens nesekoja no tā Niks ļoti uzmanījās. Arī ar vilcienu savienojumiem veicās pārsēžoties gandrīz nebija jāgaida.

Tūlīt, viņš nodomāja, stāvot cilvēku pūlī pie sliežu ceļa Oxford Circus stacijā un saklausot tuvojošos vilcienu. Tūlīt būšu klāt. Vēl tikai trīs stacijas līdz Emīlijai un Viktora tējas tašu komple…

Grūdiens no aizmugures bija spēcīgs. Pirmajā mirklī Niks nesaprata, kas notiek. Vien pamanīja, ka nezin kāpēc strauji sarūk atstatums starp viņu un pāri sliedēm pie pretējās sienas piestiprināto apaļo metro zīmi, dzirdēja apkārt stāvošo cilvēku kliedzienus, juta, ka zem kājām pazudis pamats. Tad kā palēninājumā redzēja savu pēdu, kas netrāpīja uz perona malas, redzēja sliedes. Saprata, ka nokritīs uz sliedēm. Dzirdēja vilcienu, cīnījās par līdzsvaru, bet pret gaisu jau neatbalstīsies. No tuneļa tumsas atspīdēja gaismas. Cilvēki kliedza.

Tūlīt, Nika galvā dunēja pirmītējā doma, bet nu jau ar jaunu, šausmīgu nozīmi.

Tad viņu kāds parāva. Lokomotīve? Nē, roka. Parāva atmuguriski atpakaļ un nosvieda gar zemi, un tad jau stacijā iedārdēja vilciens.

Cilvēki viņam visapkārt. Daudzas, daudzas balsis.

"Viņu pagrūda!"

"Nē, es to būtu redzējis."

"Tā ir, kad grūstās."

"Nē, tas bija speciāli! Tas puisis pēc tam aizskrēja!"

Niks lēnām pietrausās kājās. Viņam palīdzēja liela auguma vīrietis zilā darba apģērbā.

"Pēdējā brīdī," elsa vīrs. "Dievs debesīs! Es jau tevi redzēju zem vilciena."

Niks nespēja izteikt ne vārda. Viņš līgojās, vīrietis viņu pieturēja. Niks, abām rokām pieķēries viņam pie piedurknes, pamanīja baltas krāsas traipus uz zilā auduma.

Vilciens aizbrauca. Lielākā daļa cilvēku bija iekāpuši. Tad ieradās policists dzeltenā drošības vestē un uzdeva jautājumus. Jā, viņš domāja, ka bija pagrūsts. Nē, grūdēju neredzēja. Jā, vīrietis darba kombinezonā viņu izglāba. Nē, ārstu nevajadzēja.

Policists visu pierakstīja arī liecinieku vārdus un adreses. Viens bija redzējis no notikuma vietas aizskrienam jaunieti ar dziļi pāri sejai pārvilktu kapuci galvā. Liecinieks solījās atnākt un apskatīties novērošanas kameru ierakstus, ja tajos kaut ko varēs saredzēt.

Niks iekāpa aiznākamajā vilcienā. Viņš gandrīz nejuta savas kājas un ļoti uzmanīgi lika soli aiz soļa. Tagad tikai nedomāt. Domās vēlāk. Tagad galvenais elpot: ieelpa un izelpa. Niks fokusēja uzmanību uz metro plānu, kas karājās slīpi virs viņa pie vagona sienas. Viņš bija pateicīgs par jebko, kas novērsa uzmanību. Labi pazīstamā bilde nomierināja, un Niks atcerējās minēšanas, ko kādreiz spēlēja, braucot metro kopā ar tēti. Central līnija? Sarkana. Circle līnija? Dzeltena. Piccadilly līnija? Tumši zila. Victoria līnija? Gaiši zila. Hammersmith & City? Rozā.

Nīks juta, ka sirds palēnām sāka sisties rāmāk, elpa kļuva dziļāka. Viņš nebija miris. Viņš pat nebija komā. Par visu pārējo domās vēlāk.

"Kāds mēģināja ko?" Viktors bija ievilcis Niku dīvānu istabā. Viņa savirpinātās ūsas satraukti cilājās, un Niks gandrīz sāka par to smieties.

"Nekas jau nenotika." Viņš redzēja Emīlijas krīta bālo seju. "Bet man vēl mazliet reibst galva. Vai varu dabūt kaut ko padzerties? Kaut ko aukstu?"

Viktors aizskrēja uz virtuvi, kur viņam kaut kas laikam izkrita no rokām un šķindot saplīsa. Varēja dzirdēt viņu lādamies, dārdināmies un slaukām grīdu.

"Mums vajadzēja braukt kopā," Emīlija teica, apsēdās cieši līdzās Nikam un apskāva viņu.

"Nē, tad tava maskēšanās būtu vējā. Priecājos, ka viņi netur aizdomās tevi."

"Mana maskēšanās tik un tā drīz beigsies. Nākamo uzdevumu es neizpildīšu."

"Kāds tas ir?"

"Nekas tāds, par ko vēlētos runāt tagad. Es joprojām esmu šokā par to, kas notika ar tevi."

Atgriezās Viktors ar milzīgu ledus tējas glāzi rokā.

"Vai tu redzēji, kas viņš bija?" Viktors jautāja.

"Nē. Un es domāju, ka viņu nepazīstu, jo visu laiku uzmanījos no sekotājiem un skatījos, vai neredzēšu kādu no mūsējiem."

Viņi brīdi sēdēja klusēdami. Niks redzēja, ka Viktors saspringti domā, un gribēja viņu nomierināt. Gan jau man nekas nenotiks. Bet vai tiešām to varēja no sirds apgalvot?

Lai mazliet novērstu visu satrauktās domas, Niks apvaicājās pēc Spīdija.

"Viņam viss labi, viņš gaida, kad Keitai būs vajadzīgs novicis, un tad atsāks spēlēt. Protams, ar citu vārdu." Viktors ar savu gredzenoto pirkstu norādīja uz datoristabu. "Man ir sešas viltus identitātes, Spīdijs dabūs vienu no tām. Tam vajadzētu funkcionēt. Maniem virtuālajiem Es ir pat viltus adreses." Viņš savilka uz augšu uzacis. "Nik, es nupat iedomājos: ja gribi, tu arī vienu vari dabūt. Varētu atkal spēlēt, tikai tev jāsagaida, līdz Spīdijam II vajadzēs kādu savervēt."

Vai Niks to gribēja? Viņš ieklausījās sevī. Atbilde bija skaidrs "nē". Spēle viņu vairs nevilināja, gluži pretēji. Niks priecājās, ka tagad bija tikai novērotājs no ārpuses.

"Lai paliek, Viktor. Es nedomāju, ka to gribu. Taču labprāt uzzinātu, vai ir kas jauns. Kas spēlē šobrīd vispār notiek?"

"Stress. Manuprāt, lietas saspīlējas. Pagājušajā nakti risinājās cīņa ar zemes monstriem, kas no lielgabaliem šāva ar galvaskausiem. Daudzus smagi ievainoja. Tas nozīmē arī to, ka uzdevumu kļūst arvien vairāk."

"Piemēram, kā man," piebilda Emīlija. "Taču es nebiju pie lielgabaliem, es aizstāvēju dambi pret upes gariem."

Zemes monstri, upes gari. Galvaskausi no lielgabaliem. Lielgabaliem. Niks juta spiedienu deniņos, galvā dīvaini kņudēja. Visu laiku mieru nelika kāda doma, bet līdz galam nenonāca. Niks zināja, ka bija tai uz pēdām jau iepriekšējā reizē un arī tagad bija ļoti tuvu atrisinājumam, kaut ari citādā veidā.

"Vari bišķiņ uzspēlēt?" viņš palūdza Viktoram. "Es gribētu paskatīties."

"Bišķiņ nesanāks," nošņaukājās Viktors. "Ja sākšu, tad iestrēgšu uz pāris stundām, tu taču zini. Un draudzīgā papļāpāšana pie tējas un cepumiem būs vējā." Piepeši viņa sejā atplauka smaids: "Taču jūs mani varētu barot! Paradīze zemes virsū spēlēt un tikt pabarotam!"

Viņi nolēma sagādāt Viktoram paradīzi un sagatavoja zemesriekstus, cepumus, želejas lācīšus un lielo tējkannu. Tikmēr Viktors "pamodināja" kā pats izteicās Squamato.

Viņš bija viens. Ķirzakcilvēks stāvēja līdzenas pļavas vidū, un zāle tajā izskatījās nokaltusi. Nekur neviena cīņubiedra.

Viktoram austiņās skanēja klusa mūzika. Niks saspringti ieklausījās, tā nebija tā pati melodija, kuru viņš atcerējās no sava spēles laika. Dīvaini.

Tagad Squamato devās dzīvžoga virzienā laba ideja. Atrodot dzīvžogu un ejot gar to, spēlē vienmēr varēja nokļūt interesantākos apgabalos. Līdzīgi bija ar upēm. Šis dzīvžogs Nikam šķita jau redzēts. Sariuss arī bija gar to gājis, nemaz ne tik sen. Naktī. Gaismu bija rādījuši piltuvveidīgie dzeltenie ziedi, un tie auga tikai vienā dzīvžoga pusē. Tāpat kā šeit. Niks domīgi sarauca pieri.

"Lācīšus, lūdzu!" Viktors pārtrauca viņa domas un atvēra muti, lai Emīlija tajā varētu iebērt sauju želejas lācīšu.

Squamato skrēja tālāk. Priekšā bija kaut kas liels, balts, tas kustējās, griezās…

"Te arī es reiz biju," Niks sauca. "Tas ir piemineklis trīs vīrieši, kurus žņaudz čūskas. Ļoti pazīstams."

Viktors uzmeta Nikam viszinīgi samiegtu acu skatienu: "Lāokoonts, mans draugs. Atkal kaut kas grieķiski antīks. Ļoti jēdzīgs, starp citu."

Visapkārt piemineklim arī šoreiz bija sapulcējušies cīnītāji. Niks pazina BloodWork ar sarkani mirdzošo gredzenu ķēdītē ap kaklu un netālu no viņa Nurax.

"Pieļauju, ka tas ir brīdinājums," Viktors teica, "Lāokoonts bija tas, kurš negribēja Trojā ielaist koka zirgu. Šo stāstu taču tu, cerams, zini. Pēc tam Poseidons viņam uzsūtīja jūras čūskas, kas novāca ne vien Lāokoontu, bet ari viņa dēlus. Manuprāt, spēlē ir daudz Trojas zirga elementu."

Niks saviebās, un Emīlija iebēra Viktoram mutē sauju riekstu, lai apturētu viņa runas plūdus.

Ko Vēstnesis teica, pirms sūtīja Niku šurp? Viņš priecājās, un dzeltenās acis iegailējās spožāk nekā citreiz vai salīdzinājums ar Troju viņam bija šķitis tik smieklīgs?

Niks vēlreiz nopētīja Lāokoonta grupu. Saviebtās vīru sejas, viņu izmisīgos centienus tikt vaļā no čūskām… visam fonā dzīvžogs, zaļš un dzeltens, augi sastādīti tik precīzi taisnā līnijā, kādu nespētu radīt neviens dārznieks. Niks atkal domās redzēja smejošo Vēstnesi.

Ja iesi gar dzīvžogu rietumu virzienā, atradīsi pieminekli. Var pat teikt monumentu.

Uz mirkli Nikam acu priekšā viss satumsa. Vai bija… vai bija iespējams… monuments…

"Es zinu!" Niks iekliedzās pilnā kaklā un, pielēkdams kājās, apgāza krēslu. "Tagad es zinu! Es tagad zinu!"

Viktors lūkojās viņā lielām un izbrīna pilnām acīm un noņēma austiņas. "Ko? Ko tu zini?"

"Kodu! Es zinu, kur mēs esam! Tas ir… paskaties pats… dzelteni zaļš un monuments!"

Emīlija un Viktors neizpratnē saskatījās.

"Ko tieši tu domā?" Emīlija pārvaicāja.

"Es zinu, kur atrodamies. Es atkodu kodu! Zaļš un dzeltens un sarkans un zils."

Viņi joprojām nesaprata.

"Tās krāsas apzīmē Londonas metrollnijas. Šis ir stacijas monuments, uz turieni brauc Circle un District līnijas. Dzeltenā un zaļā. Tā kā dzīvžogs. Pielēca?"

Viktora apjukušais skatiens svārstījās starp ekrānu un Niku. "Jā," viņš čukstēja. "Patiešām. Nolādēts!" Viņš svinīgā žestā sniedza

Nikam roku. "Ņemu atpakaļ visu, ko esmu teicis par tavām prāta spējām. Tu esi īsts ģēnijs!"

Nākamo minūšu laikā Viktors pārdzīvoja necilvēcīgas mocības, jo, kamēr Emīlija un Niks rakājās pa atvilktnēm, meklēdami metro plānu, viņam bija jāturpina uzmanīt Squamato.

"0, tagad tikai nevajag cīņu, lūdzu! Kā jums šķiet, vai varu fiksi atslēgties? Pašlaik taču nekas nenotiek. Nekas! Taču, ja mani kāds gnoms tūlīt nosūtīs kaujā, es te iestrēgšu uz divām stundām. Eh, ko tur! Lai tas Vēstnesis atšujas no manis!" Viņš vēl pāris reižu uzklikšķināja un pielēca kājās.

Emīlija beidzot bija atradusi un uz mazā galdiņa dīvānu istabā atlocīja metro plānu. "Tev taisnība," viņa, elpai aizraujoties, teica un saņēma Nika roku. "Mana pati pirmā cīņa notika pie sarkanās upes, kur bija pamestās vējdzirnavas. Es toreiz iedomājos par Donu Kihotu. Kādas muļķības! Tas ir Holland Park pie Central līnijas." Emīlija uzlika pirkstu plānā atbilstošajā vietā un raudzījās tālāk.

Sarkanā upe. Niks atcerējās savu pazemes odiseju un to, ka upe viņu pēkšņi bija atvedusi līdz Baltajai pilsētai.

"Baltā pilsēta," viņš teica. "Tajā nonācu, sekodams rozā dzīvžogam tātad Hammersmith & City līnijai. Re, pirmā stacija: Sheperd's Bush." Niks pacēla galvu: "Tik pretīgas aitas jūs noteikti neesat redzējuši. No ganiem nekas daudz nebija palicis pāri." Viņš vilka ar pirkstu tālāk: "Goldhawk Road. Tas zelta piekūns mani gandrīz novāca."

"Rozā dzīvžogs!" iesaucās Emīlija. "Arī es tur biju! Tur bija milzīgs koks ar zelta kroni." Viņa norādīja uz metro plānu. "Royal Oak. Es sajukšu prātā!"

Viktors vēl neko nebija teicis, bet burtiski trīcēja saspringumā. "Vakar," viņš ierunājās, "un arī pirms dažām dienām viņi mums pastāvīgi kladzināja, ka esam tuvu Ortolana cietoksnim vietai, kur notiks izšķirošā cīņa." Viktora pirksts riņķoja virs Circle un District līnijām. "Temple," viņš teica. "Pie tempļa gnomi bija galīgi sastresojušies. Šodien spēle atsākās pie monumenta. Ha! Paskat, tepat blakus ir Cannon Street. Bet es joprojām nesaprotu: kāpēc viņi no lielgabaliem šāva tieši galvaskausus?"

Visi trīs uzmanīgi aplūkoja raibo metrolīniju plānu.

Knightsbridge, atcerējās Niks. Tās bija manas beigas. Milzīgi bruņinieki, kas grūda lejā no tilta, kāpēc to nepamanīju jau agrāk?

"Tātad kaut kur tempļa tuvumā atrodas Ortolana cietoksnis," viņš skaļi domāja, "pašā Londonas Sitijas centrā."

"Tas noteikti nav cietoksnis vārda tiešajā nozīmē," Emīlija teica. "Vai kādam ir ideja, kā to atrast?"

Šī doma nodarbināja Niku visu nākamo nakti. Viņi bija tikai trīs kā iespējams trijatā kontrolēt rajonu starp četrām vai piecām metrostacijām? Kas vispār ir jāmeklē? Turklāt, ja Viktoram taisnība, laika vairs nebija.

30

No rīta Viktors Nikam atsūtīja SMS. Gnomi muld par Ortolanu un viņa tumšajiem brāļiem. Var būt, ka neesam kļūdījušies ar Blackfriars staciju.

Viņš bija informējis ari Emīliju. "Kas īpašs ir Blekfraiersas rajonā?" viņa SMS vaicāja.

Nekā tāda tur nebija. Okay Blekfraiersas tilts, teātris un centrālā stacija vai kaut ko no tā varēja uzskatīt par cietoksni? Tad vēl biroji, restorāni un… tā garāža, kurā Niks bija fotografējis! Tā atradās netālu no stacijas. Iespējams, tā bija sagadīšanās, bet varbūt tomēr ne!

Niks domās pārlūkoja visas viņam zināmās opcijas. Garāža un jaguārs bija vienīgie pieturas punkti. Pulkstenis bija tikai pusastoņi. Ja visu dienu paliktu kā novērotājs pie autostāvvietas…

Tev laikam visi nav mājās.

Stulbākais, ka neko labāku izdomāt viņš nespēja. Niks nosūtīja Emīlijai ziņu, ka šodien skolā nebūs, un sakrāmēja mugursomu.

Kad viņš nonāca pie stāvvietas, pulkstenis rādīja ceturksni pāri astoņiem. Apkārtne nebija piemērota slēpnim ne stūra, ne nišas, kur noslēpties. Tāpēc Niks pastaigājās šurpu turpu un, pats cenzdamies palikt nepamanīts, vēroja mašīnas. Šī autostāvvieta acīmredzot bija populāra vietējo biroju darbinieku vidū: automašīnas cita pēc citas šķērsoja dzelteni melni iesvītroto barjeru. Taču jaguāra nebija.

Nebrīnies, Denmor, Niks norāja pats sevi. Tā bija tava fiksā ideja. Tāpēc vien, ka tas cilvēks vienreiz te atstāja savu autiņu, viņam tas nav jādara arī citreiz.

Tomēr Vēstnesis toreiz teica, ka Nikam tik ilgi jānāk šurp, lidz sagādās prasītās fotogrāfijas, un Vēstnesis zināja, ko runāja.

Atkal pa ielu šurpu turpu. Fords, toijota, suzuki, vēlreiz toijota. Folksvāgena golfiņš. Niks manīja, ka uzmanība atslābst. Viņš saņēmās. Neaizdomāties! Tur viens mersis. Honda, vēl viena honda.

Pēc pusstundas apņēmība bija izčākstējusi, un iecere pavadīt šeit visu dienu vairs nešķita izpildāma. Sāka arī salt, un Niks pukojās, ka nebija paņēmis līdzi siltāku jaku. Taču idejas vārdā vēl viena stunda jāiztur, viņš nolēma.

Barjeras priekšā apstājās sudrabpelēks jaguārs. Vai tas bija īstais? Niks samiedza acis, lai labāk saskatitu. LP60HNR. Tas pats numurs. Barjera atvērās, jaguārs iebrauca stāvvietā.

Viktoram taisnība, es esmu ģēnijs, ģēnijs, ģēnijs!

Tagad vajadzēja uzmanīties, lai nepalaistu garām jaguāra īpašnieku, kad tas nāks ārā. Kur bija izeja? Ieeju viņš bija atradis, bet kur izeja?

Niks sāka skriet. Tur priekšā laukā nāca cilvēki. Vai īstā vieta? Vai nebija vairākas izejas?

Niks apstājās, pagriezās un viņu ieraudzīja. Nekādu šaubu: tas pats vīrietis, ko viņš bija fotografējis. Vīrietis devās Ņūbridžstrītas virzienā. Labi, tagad tikai neatpalikt. Niks sekoja, ievērodams nelielu attālumu, un, baidoties, ka varētu vīrieti pazaudēt, neiedrošinājās pat mirkšķināt acis.

Viņi devās uz priekšu pa Ņūbridžstritu. Vai vīrietis bija pamanījis sekotāju? Viņš izskatījās nemierīgs; ik pēc pāris soļiem skatījās pār plecu atpakaļ vai meta steidzīgus skatienus uz abām pusēm. It kā baidītos. Niks palielināja atstatumu, kaut arī tāpēc no uztraukuma sāka sāpēt vēders. Tagad nekas nedrīkstēja novērst uzmanību, pat ne japāņu tūristu pārīši, kas smaidot taujāja pēc Sv. Pāvila katedrāles. Niks, ne vārda neteicis, ar roku norādīja pareizajā virzienā un turpināja ceļu.

Viņi nonāca pie Braidvelas laukuma. Vīrietis iegāja biroju ēkā. Ta tika remontēta: celtniecības stalažas aizsedza lielāko daļu stikloti baltās fasādes. Niks neizlēmīgi apstājās. Pirmais impulss lika turpināt sekošanu un iet iekšā, bet viņš nekādā gadījumā nevēlējās tikt pamanits, tāpēc tikai novēroja savu objektu sasveicināmies ar šveicaru un dodamies uz misiņa krāsā mirdzošajiem liftiem.

Tas nozīmēja, ka vīrieša birojs atradās kādā no augstākajiem stāviem. Skaidrs: dārgs auto, dārgs uzvalks, dārgs birojs. Niks atmeta ideju izvaicāt šveicaru. Taču pie biroja ēkas ieejas bija izvietotas plāksnītes ar uzņēmumu nosaukumiem. Varbūt tas varēja noderēt?

Uzņēmumu konsultācijas, nekustamie īpašumi. Spriežot pēc izskata, vīrietis varēja strādāt kā vienā, tā otrā. Farmācijas uzņēmums un tad vēl… Nikam aizrāvās elpa. Ceturtais uzņēmums noteikti bija īstais.

Soft Suspense

Spēles datoriem, mobilajiem telefoniem un konsolēm

Everything's done for you to have fun

Drošības labad Niks ar mobilo nofotografēja plāksnīti. Vai paziņot Emīlijai? Nē, viņa vēl bija skolā. Viktoram! Viņš tūlit izstāstīs Viktoram, bet tas uz zvanu neatbildēja. Fuck! Nu tad Niks pats brauks turp.

Niks jau grasījās doties atpakaļ uz metrostaciju un Rašidu ielas otrā pusē pamanīja laikam tikai tāpēc, ka viņa uzmanība bija saasināta iepriekš pārdzīvotā uzbrukuma dēļ.

Vai Rašids bija pamanījis arī viņu? Laikam ne. Rašids, kā vienmēr nokārtu galvu, šļūca pa ielu, neraudzīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Krūtīm piespiestu, viņš nesa kaut kādu pelēkzaļu maisiņu. Nikā aizsvilās interese par tā saturu.

Protams, Rašids stūrēja tieši uz biroja ēku. Niks ierāvās kādas mājas ieejas durvju nišā. Rašids apstājās, nopētīja fasādi un izvilka no bikšu kabatas fotoaparātu. Viņš fotografēja ēku tuvumā, no attāluma, dažādos leņķos.

Nikam bija uzdevums fotografēt vīrieša automašīnu, tagad Rašidam biroju. Viņš droši vien gribēja nofotografēt to arī no sāniem, jo nogriezās pa kreisi, joprojām turēdams gatavībā fotoaparātu.

Niks gaidija Rašidu atgriežamies, bet nekas nenotika. Viņš nepacietīgi raudzījās laukā no slēptuves. Ja sekotu Rašidam, varēja gadīties uzskriet viņam tieši virsū. Labāk neriskēt. Niks pagaidīja vēl piecas minūtes, nolamāja sevi par idiotu un devās projām. Kaut ari Rašids bija izsprucis, šī priekšpusdiena bija izvērtusies ļoti ražīga.

"Ceru, ka tev ir labs iemesls, kādēļ modini mani nakts vidū." Viktors puspavērtām acīm un žāvādamies stāvēja durvis savā Snūpija halātā.

"Es tev uzvārīšu tēju," Niks teica, "un tad aprunāsimies."

"Izklausās pēc manas bijušās draudzenes." Viktors, joprojām pusaizmidzis, aiztaustījās līdz virtuvei un atbalstījās pret ledusskapi.

"Starp citu, es šonakt cīnījos līdz puspieciem no rīta, visapkārt templim. Mans bruņojums jau ir no zelta un brīnišķīgi piestāv violetajām ķirzakas zvīņām."

Nīks ieslēdza elektrisko tējkannu un ielika tējas lapiņas sietiņā. "Vai tev kaut ko izsaka nosaukums Soft Suspense?"

"Protams," Viktors nožāvājās. "Everything's done for you to have fun. Viņiem pieder arī, piemēram, First Shot, "Nolādēto nakts" un "Karaļa piekūns". Visas diezgan sakarīgas spēles."

"Viņiem ir birojs netālu no Blekfraiersas. Pie Braidvelas laukuma."

"Aha," Viktors sarauca pieri. "Piedod, nesaprotu, ko tu gribi pateikt."

Niks pastāstīja par savu uzdevumu, par jaguāru un vīrieti, kam tas piederēja. "Kamēr spēlēju, tas man bija vienīgais, kas kaut kādā veidā saistījās ar Blekfraiersu, tāpēc es no rīta aizbraucu un gaidīju pie autostāvvietas. Parādījās tas vīrietis, es sekoju, un tu jau laikam nojaut, kurp viņš devās."

"Soft Suspense." Grumbas Viktora pierē padziļinājās. "Joprojām nepielec. Esmu drošs, ka Soft Suspense nav radījis Erebos. Es par to zinātu, tas jau sen būtu nonācis medijos. Visi laizītos, to gaidīdami."

"Ko tu vēl zini par šo uzņēmumu?"

"Patiesībā neko. Es zinu tikai viņu spēles. Zinu arī to, ka viņi ir norijuši dažas sīkākas programmētājfirmas, bet tas ir normāli. Viņi ir spēcīgi šajā biznesā. Tas arī viss."

Niks domīgi pārlēja verdošo ūdeni tējas lapiņām un ieelpoja tvaikus, kas vijās augšup.

"Kaut kādai saistībai starp šo firmu un Erebos ir jābūt. Viens no maniem skolasbiedriem arī bija Braidvelas laukumā, viņš fotografēja ēku."

"Tiešām? Viņš arī sekoja jaguāra tipiņam?" Viktors pamatīgi sapurināja galvu. "Tāds juceklis! Smadzenes nestrādā, es vēl neesmu izgulējies."

"Taču tagad mums vismaz ir kādas pēdas. Man jānoskaidro, kas ir tas cilvēks."

"Jā, tas būtu labi," nomurmināja Viktors un aizvēra acis.

Niks atteicās no mēģinājuma izkratīt no Viktora vēl kādu sakarīgu atbildi. Viņš to novietoja guļus uz dīvāna, ielēja tasē tēju, sagrabināja pēdējo sīknaudu un devās sagādāt abiem ko ēdamu brokastīm.

Stāvēdams rindā pie konditorejas, Niks padevās kārdinājumam un nosūtīja Emīlijai SMS: Man ir aizraujoši jaunumi. Esmu Kroumerstiītā, vēlos, kaut arī tu būtu te.

Niku atpakaļ sagaidīja ļoti bāls, bet arī ļoti pamodies Viktors. "Tagad es neko nevaru ieēst."

"Kāpēc?"

"Kamēr tu iepirkies, es ieguglēju. Tu neticēsi savām acīm."

Viktors pagaidīja, līdz Niks nolika kruasānus, un aizvilka viņu pie klēpjdatora. "Redzi? Paskaties pats!"

Tajā bija atvērta SoflSuspense mājaslapa; pirmajā lapā tika reklamēta jauna spēle ar nosaukumu Blood of Gods, taču dievi neizskatījās grieķiski, drīzāk kā no metāla; grafika ne mazākajā mērā nelīdzinājās Erebos.

"Un?"

Viktors uzlika roku Nikam uz pleca: "Tā ir tikai starta lapa. Aizej uz preses paziņojumiem."

Niks uzklikšķināja uz News un lasīja:

"Soft Suspense priecājas par "Karaļa piekūna" panākumiem. Pirmajā mēnesī pēc iznākšanas tika pārdoti vairāk nekā 600 000 šīs spēles eksemplāru."

Zem šī paziņojuma bija jaguāra īpašnieka bilde. Viņš pozēja ādas biroja krēslā un smaidīja kamerai. Yeah! nodomāja Nīks. Mana ideja bija pareiza. Pēc tam viņš izlasīja parakstu zem attēla un saskatījās ar Viktoru.

"Tas nevar būt!"

"Tomēr ir. Tu esi uzracis zelta āderi. Aladina dārgumu krātuvi. Velns! Nik, mums viņš jābrīdina."

"Tev taisnība." Niks vēlreiz aplūkoja bezrūpīgi smaidošo seju attēlā, bet viņa uzmanība bija pievērsta tekstam attēla apakšējā malā.

""Karaļa piekūnā" ielikām visus radošos spēkus un esam laimīgi, ka publikai mūsu spēle patīk," saka Soft Suspense direktors Endrū Ortolans."

Putns. Kāds tur putns? "Mums vajadzēja rūpīgāk izpētīt," murmināja Niks, "tad mēs to būtu atklājuši daudz agrāk."

"Bet varbūt arī ne. Ir daudz cilvēku ar šādu uzvārdu. Nu labi, ne daudz, bet daži ir."

Endrū Ortolans joprojām smaidīja no fotoattēla.

Vai Erebos tiešām ir radīts tikai tāpēc, lai viņu iznīcinātu, kā teica Vēstnesis? Kāpēc? Kā lai viņu brīdina? Un, pats galvenais, no kā?

"Es to izdarīšu," Viktors apņēmās un piezvanīja uz mājaslapā doto numuru.

"Jā? Hallo? Es vēlētos runāt ar Ortolana kungu. Jā, lūdzu, savienojiet!"

Klusums.

"Mani sauc Viktors Lenskijs," Viktors teica, šoreiz laikam kādam citam. "Nē, viņš negaida manu zvanu."

Niks nevarēja saklausīt, ko atbildēja sekretāre, bet dzirdēja spalgu un noliedzošu balsi.

"Ja jūs tā vēlaties," Viktors mēģināja vēlreiz. "Es esmu preses pārstāvis un vēlos pastāstīt Ortolana kungam kaut ko svarīgu."

Atkal spalga un ātra sekretāres atbilde.

"Paklausieties," Viktors uzsvērti pacietīgi teica, "es esmu drošs par to, ka jūsu boss grib dzirdēt to, kas man viņam sakāms. Nē, jūs viņam nevarat nodot manu ziņu. Kā? Lenskijs. L-E-N-S-K-I-J-S. Jā, viņš man var atzvanīt. Un lai pasteidzas!"

Viktors nolika klausuli un nošņaukājas: "Skaidrs, ka neatzvanīs. Tā govs no sekretariāta pat nepaprasīja manu telefona numuru."

"Varbūt viņa to redzēja displejā."

"Diez vai." Viktors no papīra tūtas izvika vienu šokolādes kruasānu. "Noklusētais numurs. Tos neuzrāda."

Niks mazliet padomāja un uzspieda numura atkārtošanu.

"Labdien, es vēlos runāt ar Ortolana kungu."

"Tūlīt savienošu ar vadības sekretariātu."

Atskanēja saksofona spēlēta melodija, pēc tam kāds atbildēja:

"Endrū Ortolana birojs, Ena Visborna klausās," atsaucās tā pati nepatīkamā balss, kas pirmīt.

"Ē, hallo! Mani sauc Niks Denmors, un man jārunā ar Ortolana kungu. Steidzami! Runa ir par dzīvību vai nāvi."

"Kā, lūdzu?"

"Par dzīvību vai nāvi! Es runāju nopietni!" Nikam no satraukuma bija izžuvusi mute. Kā Ortolanam paskaidrot situācijas nopietnību tā, lai viņš nedomātu, ka sarunājas ar jukušo?

Klausulē kaut kas nošvīkstēja, Niks dzirdēja klusinātas balsis sekretāre droši vien bija aizlikusi klausulei priekšā roku. Tad šķita, ka kaut kas tika rauts, un skaņa atkal kļuva skaidra. Telefonā ieaurojās vīrieša balss: "Es likšu pieslēgt noklausīšanās iekārtu! Tas ir telefona terors! Es tikšu jums uz pēdām, noziedzinieki tādi, un tad jūs tupēsiet aiz restēm! Tas ir mans pēdējais brīdinājums, skaidrs?" Brīkšķis, un klausule tika nomesta.

Nika sirds dauzījās kā pēc simts metru sprinta.

"Viņš domāja, ka es viņam draudu."

"Dzirdēju. Tas bija diezgan skaļi."

Šajā gadījumā viss bija diezgan saprotams. "Varu saderēt, ka viņš pēdējā laikā ir saņēmis dažu labu šausmas uzdzenošu zvanu."

"Jā, piemēram, no Emīlijas."

Kopīgās brokastis aizritēja klusumā. Katrs domāja savas domas. Niks par iespējām, kādas viņiem vēl bija atlikušas. Varēja vēlreiz aizbraukt uz Blekfraiersu un dauzīt pa Ortolana durvīm, līdz tas viņu uzklausītu.

Bet tu nezini, kāpēc Erebos viņu tik ļoti ienīst. Ir taču jābūt kādam iemeslam.

"Viktor? Tu taču pārzini datorspēļu aprindas."

"Pilnībā."

"Vai tev ir kāds izskaidrojums? Tāds, kas šim visam piešķirtu kaut nedaudz jēgas?"

"Ne mazākais. Kā pa tumšu ķešu. Domāju, ka mums jāuzzina kas vairāk par Ortolana kungu."

Kad ieradās Emīlija agrāk, nekā gaidīts -, Niks un Viktors ne soli nebija pavirzījušies uz priekšu. Viņi zināja, ka Ortolans ir Wimbledon Park Golf Club biedrs, ka reizēm rīko labdarības vakariņas Unicef pārstāvjiem un ļoti reti sniedz intervijas.

Emīlija, sajūsmināta par Ortolana patiesās identitātes atklāšanu, ar jaunu aizrautību atsāka meklēšanu. "Varbūt tas nav personiski. Varbūt tam nav sakara ar to cilvēku, bet drīzāk ar uzņēmumu." Emīlija pagrieza klēpjdatoru pret sevi un ieguglēja Soft Suspense.

"Tikpat labi tu vari meklēt mežā vilku," pareģoja Viktors. "Pienāks Ziemassvētki, līdz tiksi cauri visām spēļu anotācijām un eBay izsolēm."

"Tev taisnība." Meitene samiedza acis šaurās spraudziņās, ieguglēja "Ortolana ienaidnieki" un atrada kaudzi informācijas par piekūniem, kas mēdza saplosīt dziedātājputnus. "Bļāviens. Bet labi. Pamēģināsim citādi."

Uz meklētājvārdu kombināciju "Soft Suspense" un "upuris" tika izmesti spēles "Karaļa piekūns" apraksti, uz firmas nosaukumu kopā ar "konkurence" dažādas ekonomikas ziņas par datorspēļu jomu.

Emīlija nolamājās nebūt ne tā, kā dāmai pieklātos. "Pilnīgs čau! Ja Soft Suspense grib iekabināt kāds konkurents, šādā veidā mēs to nenoskaidrosim." Viņa domīgi pārlūkoja spēļu ražotāju uzņēmumu uzskaitījumu. "Varbūt tā firma ir kaut ko noziegusies," meitene noteica un ierakstīja: "Noziegums Soft Suspense". Ierakstu nebija pārāk daudz, šoreiz tikai četras lapas. Pirmie linki bija par to, ka pirātu kopiju izplatīšana ir noziegums un Soft Suspense esot uzlabojis savām spēlēm aizsardzību pret kopēšanu. Emīlija ritināja uz leju un uzklikšķināja vēlreiz. Viņa apstājās pie kādas divus gadus senas ziņas par tiesas procesu.

…tika atzīts par vainīgu krāpšanā un zagšanā un notiesāts uz sešiem gadiem cietumā. Spēle, kurā esot iestrādāta inovatīva tehnoloģija, radīta uzņēmumā Soft Suspense, kas…

Emīlija uzklikšķināja uz šī linka. Tā izrādījās ziņa no Independent arhīva. Nikam un Emīlijai vajadzēja tikai izlasīt pirmās rindiņas, lai saprastu, ka tālāk nav jāmeklē. Te viss bija pateikts melns uz balta un izrādījās daudz nepatīkamāk, nekā Niks būtu varējis iedomāties.

Notiesāts spēles autors

Divu gadu garumā ieilgušajā procesā par spēles "Dievišķā gaisma" autortiesībām beidzot ir paziņots tiesas spriedums. Lerijs Makvejs, Londonas programmizstrādes Vay too far īpašnieks un direktors, tika pasludināts par vainīgu krāpšanā un zagšanā un notiesāts uz sešiem gadiem cietumā. Spēle, kurā esot iestrādāta inovatīva tehnoloģija, radīta uzņēmumā Soft Suspense. Tā direktors Endrū Ortolans bija apmierināts ar tiesas spriedumu. "Šajā spēlē ir ieguldīts daudzu gadu darbs un miljoniem mārciņu," pavēstīja Ortolans. "Tas nav nekas tāds, ko var tik vienkārši nozagt."

Makvejs no paša procesa sākuma apgalvoja, ka tieši viņš esot programmējis "Dievišķo gaismu" un Soft Suspense to viņam esot nozadzis, tomēr pierādīt to nespēja. Pierādījumu trūkumu Makvejs pamatoja ar zādzībām, kukuļiem un dažādām citām it kā SoftSuspense veiktām manipulācijām. Direktors Ortolans noraidīja visus pārmetumus. "Mēs esam kārtīgs uzņēmums, nevis kaut kāda noziedznieku organizācija un priecājamies, ka tas nu beidzot ir arī oficiāli atzīts. Tomēr kāds joprojām mēģina sagriezt informāciju kājām gaisā, kaut pašam nav ne mazāko pierādījumu."

Makvejs paziņoja, ka nepadošoties un izmantošot pilnīgi visus tiesiskos līdzekļus.

Niks atvēra muti, bet nezināja, ko teikt. Viņš palūkojās uz Emīliju meitene sēdēja bāla un sakniebtām lūpām.

Savukārt Viktors, kurš arī bija lasījis, sasita plaukstas. "Paskat tik! Emīlij, tev tak ir oža kā Šerlokam Holmsam un Filipam Mārlovam kopā. Super!"

Nika domās valdīja haoss. Vai viņš varēja būt drošs, ka Lerijs Makvejs bija Adriana tēvs? Šis uzvārds nebija pārāk izplatīts. Viņš nespēja iedomāties, ka tā varētu būt sagadīšanās.

"Kas jums kaiš?" Viktors pārsteigts jautāja. "Kāpēc neko nesakāt? Mēs taču esam tikuši milzu soli uz priekšu! Tas Lerijs Makvejs varētu būt trūkstošais lauznītis puzlī: viņš taču zaudēja prāvā pret Ortolanu. Viņš noteikti ir uz to nikns. Varbūt viņam ir kas zināms par Erebos. Mums ar viņu jārunā."

Nikam bija jāpieliek visas pūles, lai sāktu runāt. "Tas nebūs iespējams. Viņš izdarīja pašnāvību."

Emīlija un Niks apgaismoja Viktoru, izstāstīja viņam par Adrianu un tā dīvaino izturēšanos pēdējās nedēļās.

"Viņš arvien mēģināja izzināt, kas tas ir par DVD, un vēlāk, sapratis, ka runa ir par spēli, burtiski lūdzās, lai pārstāju spēlēt." Kāpēc, to Niks nesaprata vēl joprojām. Spēli, par ko bija runa tiesas procesā, nesauca Erebos, bet gan "Dievišķā gaisma". Prieks, tu gaisma dievišķā, sadrūmis nodomāja Niks.

Viktors paķēra klēpjdatoru un izlasīja rakstu vēlreiz. "Šķiet, es atceros šo gadījumu. Interesantākais bija tas, ka neviena no pusēm nespēja paskaidrot, kas bija tas sevišķais spēlē. Viņi tikai bija tajā iekodušies kā suņi kaulā. Tirgū spēle nav parādījusies vēl šobaltdien."

Kamēr Viktors iedziļinājās lasīšanā, Niks un Emīlija apspriedās par turpmāko rīcību.

"Mums jārunā ar Adrianu," Emīlija smagi nopūtās. "Viņš ir tik neticami jauks puika. Mēs nesen aprunājāmies mazliet vairāk, viņš ir savam vecumam ļoti saprātīgs un pateica dažas baigi gudras domas."

"Tad parunāsim!" Niks viņai piekrita un atcerējās: Adrians nesen teica, ka nedrīkstot pieņemt šo DVD, bet viņam jāzinot, kas tajā esot iekšā. Niks skaidri juta, ka tam ir sava jēga, tomēr to nesaprata. Viņš bija gatavs Adrianam izstāstīt visu, kā bija. Visu, ko viņš gribēja zināt, bet pretī prasītu…

"Nē!" Viktors iekliedzās, Niks un Emīlija pārbiedēti reizē pagriezās pret viņu. "Bļāviens! Cilvēki! Tas kļūst aizvien dīvaināk."

"Kas?"

"Programmētājs izdara pašnāvību," Viktors lasīja priekšā. "13. septembra vakarā Londonas ziemeļos savas mājas bēniņos pakāries tika atrasts programmu izstrādes firmas īpašnieks L. Makvejs. Pēc notikuma vietas pirmreizējās apskates policija izslēdz slepkavības iespējamību, viss liecinot par to, ka Makvejs savu dzīvi pārtraucis pats. Kā iemesls tiek minēts pirms trim nedēļām pieņemtais tiesas spriedums, saskaņā ar ko Makvejam būtu bijuši jāpavada cietumā seši gadi. Par viņu tika iemaksāta drošības nauda, tāpēc Makvejs bija uz brīvām kājām un solījās lietu pārsūdzēt."

"Bet to taču mēs jau zinām," Niks teica.

Viktors viņam uzmeta tumšu skatienu. "Bet vai tu pazini Leriju Makveju? Vai esi viņu kādreiz saticis?"

"Nē, Adrians uz mūsu skolu pārnāca tikai pēc tēva nāves."

"Tā jau man šķita. Nu tad sagatavojies pārsteigumam!" Viktors pagrieza ekrānu uz viņu pusi.

Tagad arī Emīlijai izlauzās slāpēts kliedziens, un viņa pieķērās Nikam pie rokas. "Tas ir… vai tas nav…"

"Jā," Niks čukstēja. Viņš ielūkojās Makveja sejā, pazina acis, šauro seju, mazo muti. Lerijs Makvejs bija Mirušais no spēles.

31.

Viktors izslēdza datoru. "Kurš spēlē ir ieprogrammējis to tipu?" viņš jautāja vārā balsi. "Kuram varētu ienākt prātā tik šaušalīga doma?"

Neviens neatbildēja.

Niks paskatījās pulksteni: mazliet pāri vieniem. Adrians droši vien ēda pusdienas. Pēc tam viņam būs divas vai tris stundas, tātad vēl nebija nekādas jēgas braukt uz skolu.

"Mums šodien pat jārunā ar viņu," noteica Emilija, it kā lasītu Nika domas.

"Jā, aizbrauksim uz skolu, varbūt sadabūsim viņu rokā kādā starpbrīdi. Nē, muļķības, neviens nedrīkst manīt, ka mums kaut ko no viņa vajag."

"Kāpēc?" Emīlija iebilda. "Par mani nevienam aizdomas neradīsies. Es oficiāli esmu Erebos atkarīgā."

Taisnība. Tagad atlika tikai sarunāt, kur satikties tā, lai neviens viņus nepamanītu kopā.

"Šeit!" iesaucās Viktors.

"Pārāk bīstami. Ja mums tomēr kāds sekotu, tu ielidosi, bet tu esi mūsu pēdējā saikne ar spēli. Tu esi vienīgais, kurš mums var pateikt, kas notiek Erebos," Emīlija nepiekrita.

"Pagaidi. Tu taču arī spēlē!"

"Tikai teorētiski," viņa pasmaidīja un paskatījās pulkstenī. "Pēc septiņpadsmit minūtēm man vajadzētu atrast Vatsona kungu un ievilināt viņu kutelīgā situācijā. Man tas nenāk ne prātā, tāpēc goodbye, Hēmera!"

"Nu labi," noņurdēja Viktors. "Tomēr ir diezgan vieglprātīgi paļauties tikai uz mani. Un ja nu spēle mani palūgs pavest to Vatsona kungu? Man tas būs jāizdara tikai tāpēc, lai mums nezustu pēdējā saikne?"

Visi iesmējās, un tas mazliet noņēma spriedzi.

"Mums vēl paliek Keita, taču viņa nav tik spoža kā tu," teica Niks. "Starp citu, tev tagad jāturpina spēlēt kad būsiet pie pašas Blekfraiersas, viss var sākties kuru katru bridi. Un mums tas jāzina, okay?"

Viktors atstiepa apakšlūpu kā apvainojies bērns un devās uz datoristabu. "Tātad es neuzzināšu, ko stāstīs Adrians Makvejs?"

"Uzzināsi. Mēs tev atsūtīsim noklausīšanās drošu pasta balodi," ar absolūti nopietnu sejas izteiksmi atteica Emīlija. "Nik, kur tiksimies? Kafejnīcā nav droši, bet varbūt parkā? Kādā vietā Haidparkā, kur varam labi pārredzēt apkārtni?"

"Nē. Tur mūs tomēr varētu pamanīt." Nikam prātā iešāvās kāda ideja. Viņš uz papīra gabaliņa uzrakstīja adresi un pasniedza Emīlijai. "Te būsim drošībā. Simtprocentīgi. Es jūs sagaidīšu tur."

Rebeka pirmā viņam krita ap kaklu, pēc tam ari Fins. "Sīkais! Cik foršs pārsteigums! Kafiju gribi? Atnāci savākt to klēpjdatoru?"

Uz abiem jautājumiem Niks noliedzoši pakratīja galvu. "Man vajadzīga mierīga vieta tādai kā… apspriedei. Es uzaicināju šurp divus draugus, viņi atnāks tuvākās stundas laikā. Vai tas ir okay?"

Fins aplika Nikam ap pleciem roku, kas nebūt nebija viegli, jo Niks bija pusgalvu garāks par viņu.

"Tu esi tik nervozs vai tev ir problēmas? Vai tavā apspriedē būs runa par kaut ko ne pārāk legālu?"

"Ko? Nē!" Nīks atkal sparīgi noliedzoši papurināja galvu. "Nē. Drīzāk gluži pretēji. Tas ir komplicēti, bet tas pavisam noteikti nav nelikumīgi."

"Nu tad." Fins ieveda viņu vienā no savām trim studijām. Sienas bija noklātas ar svaigu tetovējumu attēliem uz visneiedomājamākām ķermeņa daļām. "Te būs labi? Lielo studiju man šodien vajag pašam, un Rebekai ari daži klienti ir pieteikušies uz pīrsingu."

"Te būs perfekti."

"Labi. Ar mammu un tēti viss kārtībā?"

"Jā, vislabākajā."

Fins sarauca uzacis Niks konstatēja, ka tajās pa šo laiku bija uzradušies seši plrsingi katrā, droši vien pārsteigts par brāļa vienzilblgajām atbildēm. Viņš aizgāja, bet pēc dažām minūtēm atgriezās ar cepumiem un apelsīnu sulu. "Lai neviens nevarētu Denmoriem pārmest neviesmīlibu."

"Paldies."

Aizritēja trīs ilgas minūtes. Niks centās novērst domas, izpētīdams Fina galeriju. Mežrozēm apvītu muguru, bicepsu ar Alpu panorāmu un potīti, uz kuras skūpstījās divi delfīni.

Vai Emīlijai izdosies pierunāt Adrianu atnākt? Bet, ja padomāja, kāpēc lai viņš to negribētu? Viņš taču bija tik ļoti ieinteresēts kaut ko vairāk uzzināt par spēli.

Ir! Iezvanījās zvaniņš, ko Rebeka bija piekarinājusi virs veikala durvīm. Klienti? Vai Emīlija?

"Sveiki, mums te ir norunāta tikšanās ar Niku Denmoru." Emīlija.

Fins ieveda viņu un Adrianu studijā.

Niks paguva ievērot, ka Emīlija ziņkārīgi nopētīja viņa brāli mazliet īsāko prototipu.

"Čau!" meitene uzspieda Nikam uz lūpām skūpstu, kas viņu uz mirkli uzlidināja debesīs. Emīlijai aiz muguras stāvēja Adrians un smaidīja. Vienā pusē uz augšu paslējušies mati viņu padarīja mazliet līdzīgu elfam.

"Normālas bildes," viņš teica un norādija uz sienām. "Varbūt arī es sev kādreiz likšu uztetovēt."

Fins staroja. "Tad nāc pie manis, un es tev piedāvāšu īpašu cenu, bet tagad es jūs pametīšu, lai varat noturēt savu slepeno sēdi. Ja kādam vēl kādas vajadzības, virtuve atrodas divas durvis tālāk kreisajā pusē, bet tualete tieši pretī." To pateicis, Fins aizgāja.

Adrians apsēdās uz tā, ko Fins dēvēja par procedūru krēslu, un gaidoši lūkojās. "Emīlija teica, ka gribat kaut ko ar mani apspriest. Vai tas ir sakarā ar Erebos?"

Adrianam vismaz nevarēja pārmest runāšanu riņķi un apkārt.

"Jā," Niks atbildēja. "Vispirms zināšanai: Emīlija un es vairs nespēlējam. Tātad no mums tev nav jābaidās."

"Okay."

Nikam nācās grūti uzsākt stāstīt. Tūlīt viņš Adrianā uzplēsīs kādu senu rētu un kaisīs tajā sāli. Niks atglauda no acīm neesošu matu šķipsnu.

"Spēlei Erebos ir kaut kāda saistība ar tavu tēvu." Niks redzēja ieplešamies Adriana acis un domās iepļaukāja sevi. Ļoti iejūtīgi, idiņ.

"Kā tu zini?" čukstēja Adrians. "Taču ne no manis. Es nevienam to neesmu teicis."

Niks un Emīlija saskatījās.

"Nu, es esmu drusciņ pārsteigta, ka tu to zini," Emīlija teica.

"Protams, es to zinu. Es tikai ilgi nezināju, kas tas ir." Adrians smaidīja un izskatījās, ka grib atvainoties. "Man, protams, bija aizdomas, ka runa ir par spēli. Un spēles bija gandrīz vienīgais, ko programmēja mans tēvs. Taču pilnīgi drošs es nebiju."

Niks nesaprata ne vārda. Bija jāsāk no sākuma. "Pēdējoreiz tu man teici, ka nedrīksti pieņemt DVD, bet tev jāzina, kas tajā ir. Kāpēc?"

"Es nedrīkstēju, jo tētis man to bija aizliedzis."

Emīlija un Niks atkal apmainījās ašiem skatieniem.

"Es nesaprotu," iebilda Emīlija, "tavs tēvs taču ir miris."

"Protams." Adrians novērsās no abiem un sāka pētīt savu kurpju purngalus. "Tētis man to bija uzrakstījis. Viņš man visu bija precīzi uzrakstijis."

"Ko? Ko viņš bija uzrakstījis?"

Nepaceldams acis, Adrians papurināja galvu: "Nē, vispirms jūs. Es gribu zināt, kāda spēle ir Erebos."

Niks dzirdēja sevi nopūšamies. "Tā ir lieliska, aizraujoša spēle. Kad sāc to spēlēt, ir gandrīz neiespējami pārstāt."

Adrians veltīja grīdai saulainu smaidu. "Tādas bija visas tēta spēles."

"Vai tu esi pārliecināts, ka to ir programmējis tavs tētis?"

Beidzot Adriana skatiens no kurpju purngaliem pārvietojās pie iztaujātājiem, un tajā jautās sašutums. "Protams. Citādi viņš nebūtu teicis, ka tas ir viņa testaments."

"Tā viņš teica?"

"Uzrakstīja. Tajā vēstulē. Ka tas ir viņa testaments un ka man tas jānodod tālāk." Adrians raudzījās pamīšus te uz Emīliju, te Niku, līdz aptvēra, ka tie nesaprot, ko iesākt ar šo skaidrojumu.

"Tētis nomira pirms diviem gadiem," viņš teica. "Otrajā nāves gadadienā man piezvanīja notārs un teica, ka pie viņa esot vēstule, kas adresēta man. Aploksnē bija ziņa no mana tēva un divi DVD."

Nikam aizrāvās elpa. "Tu izplatīji to spēli mūsu skolā?"

"Izplatīju? Nu, es iedevu vienu DVD savam klasesbiedram un otru zēnam, kuru pazīstu no agrākiem laikiem un kurš mācās citā skolā. Tētis negribēja, lai abi DVD nonāk vienā vietā. Vēl viņš rakstīja, lai es labi apsveru, kam tos dodu. Iedod kādam, kura dzīve tev šķiet tukša, viņš rakstīja. Un apsoli, ka pats neieskatīsies šajos DVD. Tie ir mana mantojuma daļa, bet tā nav paredzēta tev."

Nīka sirds sāpēs sarāvās. "Un tu šos norādījumus arī ievēroji?"

"Protams," Adrians izdvesa, "tā taču bija pēdējā ziņa, ko saņēmu no tēva. Es nebiju cerējis vēl kādreiz kaut ko no viņa dabūt redzēt vai dzirdēt… Es biju tik priecīgs!" Adrians sāka mirkšķināt acis, lai aizgaiņātu asaras.

Un viņš tevi izmantoja.

"Tagad jūsu kārta. Par ko ir spēle?"

Nikam par atvieglojumu, turpmāko skaidrošanu uzņēmās Emīlija.

"Raugoties virspusēji, runa ir par drūmu pasauli, kurā jāveic visdažādākie uzdevumi un jāpārvar briesmas. Taču uzdevumi neaprobežojas tikai ar spēles pasauli, bet pāriet arī uz realitāti. Vajag, piemēram… kādu fotografēt vai kāda vietā uzrakstīt mājasdarbu."

Adrians izskatījās absolūti sajūsmināts. "Tā ir "Dievišķā gaisma". Tēta mīļākais projekts. Viņš gribēja, lai spēlētāji īstajā dzīvē cits citam pasniedz dāvanas vai citā veidā palīdz grūtībās, lai nesēž tikai pie datora, lai rodas jaunas draudzības. Viņš man par to tik bieži stāstīja, pirms…" Adriana skatiens atkal aizklīda sāņus. "Nu, pirms kāds viņam to gribēja nozagt. Vai pamanījāt, ka katrs spēlētājs spēli redz mazliet citādi? Piemēram, mūzika mainās atkarībā no tā, kādi mp3 faili ir tavā cietajā diskā vai kādas dziesmas tu mēdz klausīties YouTube. Kad spēle tevi iepazīst mazliet labāk, tā saprot, kādi pārbaudījumi tev varētu sagādāt visvairāk prieka, un sūta tieši uz tādiem. Tētis spēlē integrēja psiholoģisku programmu, kas spēj orientēt to precīzi atbilstoši tavām vajadzībām." Varēja redzēt, ka Adrians burtiski peldējās atmiņās.

Niks juta tādas dusmas pret Leriju Makveju, ka šobrīd bija gatavs sagraut drupās visu ap sevi.

"Vai varētu būt… nu, vai tu pieļauj domu, ka tavs tētis spēli būtu pārveidojis? Ka viņš tajā varētu būt iekļāvis dažas jaukas jaunas detaļas? Tagad spēli nesauc "Dievišķā gaisma", tās nosaukums ir Erebos."

"Ko? Jā, iespējams." Gaišums Adriana sejā pagaisa. "Kāds mēģināja viņam nozagt "Dievišķo gaismu", tas jums jāzina. Pēc tam notika veselu mūžību ilgs tiesas process… Pēdējos divus gadus tētis… nūjā, bija citāds. Viņš ar mani vairs neko daudz nesarunājās, tāpēc nezinu, vai viņš kaut ko bija mainījis. Katrā ziņā viņš nenormāli daudz strādāja. Patiesībā tas bija vienīgais, ko viņš vairs darīja, iebarikādējies savā pagrabā, viņš gandrīz neēda, pat vairs nemazgājās." Adrians, kā piedošanu lūgdams, palūkojās uz Emīliju un Niku. "Mamma domā, ka viņš jau tiesas procesa sākumā vairs nebija viņš pats. Tētis neizturēja, ka viņu apvainoja zagšanā un krāpšanā. Turklāt pie mums taču ielauzās. Četras reizes. Birojā, pie mums mājās, tika uzlauztas pat mūsu automašīnas."

Aina, kas Nikam veidojās no Adriana stāsta, nebija nekāda jaukā. Tā izskatījās šādi: Soft Suspense, saodis, ka Makvejs programmē kaut ko unikālu, mēģināja dabūt to sev. Tas nebija izdevies vismaz ne pietiekamā apmērā -, tāpēc uzņēmums iesūdzēja Makveju tiesā. Tiesa apmierināja Soft Suspense prasību. Vai tiešām kas tāds bija iespējams?

"Paklau," viņš teica, "es tev izstāstīšu, kāds ir Erebos mērķis, labi?" Kaut arī Niks juta sev pievērstu Emīlijas skatienu, viņš šobrīd nespēja apstāties. "Ir jānogalina monstrs. Šim nolūkam tiek meklēti vislabākie, spēcīgākie un nesaudzīgākie cīnītāji. Viņiem ir jāaptur ikviens, kas stātos Erebos ceļā, un jāsagatavo viss, lai pēdējā ciņa varētu notikt. Šai pēdējai cīņai ir jānotiek ļoti drīz, un, vai zini, kā sauc monstru, kas jāiznīcina tās laikā?"

Adriana acis Nikam pateica, ka viņš to nojauš.

"Tieši tā," Niks teica. "Viņu sauc Ortolans."

Adrians skaļi nopūtās, vienu reizi iesmējās, atkal kļuva nopietns. "Patiešām?"

"Es zvēru."

Adriana sejā atspoguļojās vairākas emocijas vienlaikus gandarījums, skumjas un naids.

"Tu gribi teikt," viņš vaicāja pēkšņi aizsmakušā balsī, "ka kāds nogalinās Ortolanu?"

"Iespējams. Kaut kas tamlīdzīgs notiks, man šķiet."

"Dažkārt esmu iztēlojies, ka es pats to izdaru. Pēc tam kad tētis tik ļoti mainījās, un… vēlāk tik un tā." Adrians atkal uzsmaidīja grīdai. "Pēc tam kad palaidu apkārt tos DVD un tik daudzi cilvēki kļuva pilnīgi citādi, man bija bail, ka tētis kaut kur ir kļūdījies. Nu… spēle, kas iznīcina spēlētājus, saprotat? Beigās viņš bija pavisam… ek, vienalga! Viņš bija pavisam mainījies. Līdzīgi kā jūs. Tāpēc es baidījos." Tagad Adrians atkal viņus uzlūkoja. "Bet viņš jau negribēja kaitēt jums, tikai Ortolanam."

Kad Emīlija ierunājās, viņa to darīja ļoti uzmanīgi un klusu. "Bet tas nekam neder, Adrian. Tās dēļ spēlētāji ir darījuši briesmīgas lietas. Kāds sabojāja Džeimija divritenim bremzes."

Adrians strauji paskatījās uz viņu. "Ko?"

"Jā. Tas nebija negadījums. Ir noticis daudz nepieļaujama un slikta, lai tikai neizgāztos tava tēva atriebības plāns. Vakar kāds mēģināja Niku pagrūst zem vilciena."

Adrians bija nobālējis un izskatījās gluži apstulbis.

"Ja kāds no spēlētājiem nogalinās Ortolanu, viņš sagraus ari savu dzīvi," Emīlija turpināja. "Tev tas jāsaprot, un, šaubu nav, arī tavs tēvs to saprata."

Adrians izvairījās no viņas skatiena. "Vai spēle ar jums sarunājās? Jūs jautājāt, un tā atbildēja? Un otrādi?"

"Jā," Emīlija teica.

"Tas bija tas, ko par visām varītēm gribēja dabūt Ortolans. MI, ko bija attīstījis tētis. Mākslīgais intelekts," Adrians paskaidroja, atbildēdams uz Nika jautājošo sejas izteiksmi. "Viņš izstrādāja programmu, kas mācījās līdzīgi kā cilvēks. Pat valodas. Tētis teica, ka tad, kad programma būšot pilnībā gatava, viņš par to saņemšot Nobela prēmiju. Viņš bija nenormāli lepns par to un darīja visu, lai paturētu savu izgudrojumu noslēpumā."

Te nu tas atkal bija tas ievainojamais un sargājamais, ko Niks bieži bija manījis Adrianā.

"Bet viens no grāmatvežiem tēta firmā ļāvās piekukuļoties. Ortolana radars vienmēr bija noregulēts uz svešu izgudrojumu meklēšanu, un, kad šie uzzināja, ka tētis ir spēris lielu soli mākslīgā intelekta radīšanas virzienā, miera vairs nebija."

Niks bija diezgan drošs, ka šis bija tas pats grāmatvedis, kam piederēja ar Viktora grafiti izdaiļotā garāža.

"Sākumā Ortolans gribēja nopirkt tēta ideju, bet viņš nepārdeva. Viņam bija savs uzņēmums, un viņš pats gribēja palaist apgrozībā savu programmu. Tad arī sākās terors."

Emīlija piecēlās no savas vietas un apsēdās līdzās Adrianam. "Tas ir briesmīgi. Tik netaisnīgi, ka jākliedz. Tomēr tāpēc neviens nedrīkst kļūt par slepkavu, vai ne?"

"Nē," čukstēja Adrians, "tev taisnība."

"Tāpēc pamēģināsim to novērst."

"Okay. Vai jums vajag manu palīdzību?" Tas izklausījās lūdzoši, un Nikam šķita, ka saprot Adrianu viņš nevēlējās jau atkal tikt degradēts par skatītāju.

"Protams," viņš teica, "tu taču esi sava veida atslēga uz noslēpumu."

Gaidīdams vilcienu, Niks piezvanīja Viktoram, kurš atbildēja jau pēc pirmā signāla.

"Beidzot! Ko mazais Makvejs saka?"

"Ka Ortolans ir cūka."

"Tiešām? Nūjā, tādu spēļu biznesā netrūkst."

"Tā izskatās. Viņš ari teica, ka tēvs ir izgudrojis mākslīgo intelektu un ievietojis savā spēlē. Kaut ko absolūti unikālu, ko Ortolans par katru cenu gribēja savākt sev."

"O! Par to es nebrīnos. Ak kungs! Tas viņu būtu padarījis par šaušalīgi bagātu cilvēku."

Mākslīgais intelekts. Mājās Nīks pieslēdza Fina klēpjdatoru un mēģināja noskaidrot par to kaut ko vairāk. Izskatījās, ka pie tā strādāja speciālistu leģioni, mēģinādami iemācīt datoriem kompleksu domāšanu, kāda piemita cilvēkiem. Adriana tēvam tas bija izdevies. Viņa programma mācījās, spēja lasīt un analizēt izlasīto. Tā izpētīja datora lietotāju un sniedza viņam to, pēc kā viņš visvairāk tiecās. Vājprāts! Kāds tur brīnums, ka spēlētāji nespēja atteikties no Erebos. Tagad spēle bija kļuvusi par ieroci, kas pats sevi vadīja.

Nīks lasīja tālāk, uzzināja par Turinga testu, Lebnera balvu, konvencionālo MI un skaitļošanas intelektu. Pēc divām stundām sāka sāpēt galva, un Niks padevās: viņš pat ne aptuveni nespēja izprast, ko īsti bija radījis Lerijs Makvejs.

32

Viktora SMS pienāca nakti. Zvans izrāva Niku no vissaldākā miega. Piķa melnajā tumsā mobilā telefona displejs gailēja kliedzoši dzeltens.

Niks tik ātri izlēca no gultas, ka noreiba galva un nācās atbalstīties pret rakstāmgaldu.

1 jauna ziņa.

Viņš nospieda uz "Lasīt".

Izskatās, ka ir pienākusi Ortolana kārta. Iekšējo apli gatavo pēdējai cīņai. Lāpas, zvēresti, baltas drēbes, tādā stilā. Domāju, ka tas notiks šodien. Mēs pagaidām tusējam gar cietoksni. P.S. Es pirmīt atradu vēlmju kristālu (dzeltenu). Ja tūlīt viss beigsies, droši vien varēšu to vienīgi piespraust sev pie cepures, vai ne?

Viktors ziņu bija izsūtījis 3:48, tagad bija 3:50. Niks ar visu mobilo ielīda gultā un piezvanīja. "Ko nozīmē mēs tusējam gar cietoksni?"

"Hi! Nūjā, mēs te vienkārši slaistāmies. Tāda liela, balta ēka, naktī spīd un asiņo. Pretīgi."

Niks tā žāvājās, ka nespēja pat atbildēt.

"Es tevi pamodināju, ko? Nu piedod, bet man baigi gribējās, lai zini, kas notiek. Varētu taču gadīties, ka… ups! Nu viņi atkal šauj ar galvaskausiem!"

Niks dzirdēja steidzīgus klikšķus.

"Tā, kārtībā. Ko es gribēju teikt: varētu taču gadīties, ka tu gribi kaut ko darīt lietas labā."

"Es tikai nezinu, ko. Vai kāds ir pateicis, kas būs jādara Iekšējam aplim? Kaut kādu pieturas punktu, kas mums varētu noderēt?"

"Jāuzbrūk Ortolanam. Kad viņi to izdarīs, tornis sabruks un mēs visi dabūsim foršas balvas, tā paziņoja Vēstnesis. Tagad te ir sapulcējušās ļaužu masas un gaida sabrūkam torni, kaut ari Iekšējais aplis tikai nupat aizgāja."

"Man tagad gribētos pa taisno braukt uz Blekfraiersu."

"Vēl jau metro nebrauc, un par nakts autobusiem pat nedomā. Turklāt ko tu tur darīsi? Labāk ej vēl mazliet pačučēt, Nik."

Tas bija joks, bet Viktoram taisnība bija jābūt vismaz kaut kādam plānam. "Es ar pirmo vilcienu braukšu pie tevis, un tad izdomāsim, ko darīt."

"Kārtībā. Man arī kļūst neomulīgi ap dūšu. Šķiet, ka nu viss iet vaļā."

"Ja notiks kaut kas svarīgs, ziņo!"

"Protams. Stāvēšu uz vakts vientuļš un pamests. Ja neņem vērā kādus trīs simtus sagurušu cīnītāju."

Niks apsēdās uz gultas malas un hipnotizēja pulksteņa rādītājus. Līdz pirmajam metro vēl vesela stunda. Un ja nu tikmēr tornis sabrūk?

Viņš nespēja izturēt sēdēšanu un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu, bet tas naksnīgajā dzīvoklī šķita pārmēru skaļi. Tikai nevienu nepamodināt! Labāk iet uz virtuvi un uzšņāpt ziņu, ka kopā ar Kolinu aizgājuši paskriet skolas stadionā. Nekas labāks prātā neiešāvās. Ja viņam paveiksies, vecāki, pēc divarpus stundām pamodušies, tam noticēs.

Kad Niks izlavījās no dzīvokļa, pulkstenis rādīja bez piecpadsmit pieci. Skolas soma viņam bija līdzi, lai mamma to nejauši nepamanītu, bet Niks to atstāja turpat pagrabā, kur stāvēja velosipēdi. Lieku balastu nevajadzēja.

Ielas bija tukšas un klusas, un stacija slēgta. Niks ciešāk ievīstījās jakā un skaitīja minūtes. Ko lai iesāk? Viņš varēja sagaidīt Ortolanu un piespiest klausīties. Vai arī runāt ar policiju: Zināt, ir tāda datorspēle, kurā viss norāda, ka šodien tiks noslepkavots viens draņķa direktorelis. 0 jā! Superīga ideja!

Viņa domās pēkšņi ielauzās mobilā zvans un ziņoja par jaunu SMS.

Tagad esmu drošs. Tas notiks šodien. Man tika dots speciāls uzdevums. Atsaucies!

Viņš nekavējoties zvanīja Viktoram.

"Ja man kāds vaicātu, man būtu jāsaka, ka šorīt esmu brokastojis kopā ar kaut kādu Kolinu Herisu. Šodien laikā no astoņiem līdz desmitiem."

Niks sākumā nesaprata. "Kādā jēgā tev jābrokasto kopā ar Kolinu?"

"Man ir jāsagādā viņam alibi, saproti? Vienīgi tad ne, ja tie viņu noķertu nozieguma vietā. Vai tu pazīsti to Kolinu Herisu?"

"Pat ļoti labi."

"Vienalga. Paklau, Nik, tas viss mani padara sūdā nervozu."

"Es jau dodos pie tevis. Kāds izskatās tornis? Vēl stāv?"

"Jā, jā. Stāv, staro un asiņo."

Kad beidzot atvērās stacijas vārti, Niks joza lejup pa kāpnēm, it kā pats Vēstnesis viņam dzītos pakaļ.

Šoreiz nekādus apvedceļus, bet pa taisno uz Kingskrosu. Vēl nebija pagājušas ne divdesmit minūtes, kad Niks zvanīja pie Viktora durvīm.

"Paskat tik," Viktors teica.

Tur bija tornis. Milzīgi liels un blāvs. Asinis ritēja un pilēja no logiem, šaujamlūkām un mūru spraugām. Tumsā apkārt tornim stāvēja un sēdēja visu iespējamo sugu un līmeņu cīnītāju simti. Viņi gaidīja. Niks spēja iedomāties, cik ļoti viņus mocīja ziņkārība. Cik ziņkārīgs būtu viņš pats, ja nezinātu, kas aiz tā visa slēpjas? Savukārt tagad šis skats sagādāja vien mazliet sliktu dūšu.

"Es aiziešu pie Ortolana un pats personiski viņu brīdināšu. Lai arī viņš ir īsts pakaļa. Varbūt viņš mani neuztvers nopietni, bet es vismaz būšu mēģinājis," Niks teica.

"Vai arī," Viktors piebilda, "mēs aizbrauksim uz to biroju un pavērosim. Ja uzradīsies kāds no spēlētājiem, aizturēsim. Un paziņosim policijai."

Izklausījās sakarīgi. Tas varētu izdoties. "Okay," Niks piekrita. "Kuri šobrīd ir Iekšējā aplī?"

Viktors uzskaitīja, pie katra noliekdams pirkstu. "Wyrdana, BloodWork, Telkoriks, Drizzel un… pagaidi… Unbangato, barbars.

Aplim piebiedrojās pēdējā turnīra laikā. Vai nojaut, kas tie varētu būt reālajā dzīvē?"

"Nē, taču man arvien vairāk šķiet, ka Kolins ir BloodWork."

Drīz pēc sešiem viņi devās ceļā. Niks nosūtīja SMS Adrianam. Nelabprāt, tomēr Niks bija apsolījis informēt Adrianu par notiekošo. Viktors tikmēr sazinājās ar Emīliju, un, to redzot, Niks mēģināja viņam atņemt mobilo.

"Tu esi ķerts? Un ja nu viss izvēršas pa īstam bīstami?"

"Man viņai tas bija jāapsola. Emīlija mani nožmiegtu, ja es viņu tagad neinformētu." Viktors nospieda Sūtīt. "Turklāt viņai ir tādas pašas tiesības piedalīties kā tev un man. Un Adrianam."

Blekfraiersa. Viņi izkāpa no metro un devās uz Braidvelas laukuma pusi. Tur bija jāpievienojas arī Emīlijai un Adrianam.

Mazliet līņāja; Niks klusēdams soļoja līdzās Viktoram un vēroja, vai kaut kur nepamanīs kādu pazīstamu seju. Tajā pašā laikā galvā riņķoja domas. Un ja nu neviena nebūs? Ja nu tā bija viltus trauksme? Ja nu ēka Braidvelas laukumā nemaz nebija īstā un viss notika kaut kur citur?

Viņi gāja pa Ņūbridžstrītu. Niks vismaz bija bijis tik gudrs, lai uzvilktu jaku ar kapuci tā nenoslēpa viņa lielo augumu, bet astē saņemtos matus gan. Viņš nekādā ziņā nevēlējās tikt priekšlaikus atklāts.

Tieši šī iemesla dēļ Niks un Viktors nevarēja vienkārši palikt stāvam pie Braidvelas laukuma. Netālu bija krodziņš, taču to atvēra tikai ap vienpadsmitiem.

"Paklau," ierunājās Viktors, kad viņi bija biroja ēkas tuvumā, "tu pagaidām paliec tepat un pagaidi. Neuzkrītoši, protams. Es apiešu vienu aplīti un paskatīšos. Mani vismaz neviens nepazīst."

Viktors aizgāja, un Niks palika vērojam ēku. Celtniecības stalažas aizsedza logus. Stulbi! Niks ieskatījās rūpīgāk. Vai tur kaut kas kustējās? Kāds? Nē, tā tikai izskatījās. Un ja tur ari kāds bija, tad droši vien celtnieks.

Skatiens uz pulksteni. Mazliet pāri pusastoņiem. Nolādēts, tā varēja turpināties veselu mūžību. Niks atkal pievērsās stalažām, un nākamajā mirklī viņu gandrīz ķēra trieka plecam uzgūla roka.

"Es teicu neuzkrītoši, Denmora kungs. Tu esi nepamanāms kā bāka." Nikam aiz muguras stāvēja Viktors un smaidīja pār visu seju.

"Vai tev tiešām mani tik ļoti vajadzēja pārbiedēt?"

"Nu beidz, atvēli jel vientuļam frīkam arī kādu bišķīti prieka dzīvē. Ejam tuvāk."

Kādu brīdi viņi vēroja ieeju, bet neviens pazīstams cilvēks tai netuvojās. Tad iezvanījās Nika mobilais, un viņš aiz bailēm gandrīz izlēca priekšā braucošai automašīnai.

"Čau! Te es, Emīlija. Mēs ar Adrianu esam jau tepat netālu un pērkam sendvičus. Vai tu arī kādu gribi?"

"Sendvičus? Tagad? Nē, paldies."

"Man gan vienmēr jāēd, kad nervozēju," viņa teica. "Kur tu esi?"

"Tieši pretī Soft Suspense ēkai. Viktors arī ir te. Bet pagaidām nekas nenotiek."

"Varbūt jūs tur pārāk redzami stāvat? Tiekamies!"

Niks pavilka Viktoru aiz kādas kravas mašīnas, kas tikko bija apstājusies viņiem līdzās, jo Emīlijai, protams, bija taisnība. Nedrīkstēja visu salaist dēlī. Pēc desmit minūtēm, kad viņiem piebiedrojās Emīlija un Adrians, situācija joprojām nebija mainījusies. Biroja ēkā gan pastāvīgi gāja iekšā cilvēki, bet skolēnu viņu vidū nebija.

"Tas noteikti notiks šodien," Viktors pastāvēja uz savu. "Iekšējais aplis ir jau izsūtīts, un mēs ar Niku redzējām, kā asiņo tornis."

Pagāja vēl desmit minūtes. Nekā. Nikam sāka smelgt mugura, jo viņam bija jāsaliecas, lai nerēgotos pāri automašīnai, aiz kuras slēpās. Varbūt Iekšējais aplis pēkšņi bija nomīzis? Tagad, kad viss gāja vaļā pa īstam.

"Re, tur iet Ortolans," teica Adrians. Viņš to pateica pavisam mierīgi, bet Niks pamanīja Adriana saspringtos žokļu muskuļus un dūrēs savilktās plaukstas.

Nu beidzot bija jāparādās Iekšējā apļa cīnītājiem. Kad tad, ja ne tagad? Taču neviens nebija manāms. Neviens nekur nepalika neparasti ilgi stāvam. Ar katru bridi Nikā spēkā pieņēmās sajūta, ka kaut kas nav kārtībā. Vai viņi bija visu uztvēruši pārāk tieši? Vai varbūt šī tomēr bija nepareizā vieta? Vai šobrīd kāds Ortolana jaguāram piemontēja spridzekli?

Viņš vēl nebija pabeidzis savu domu, kad izdzirdēja kaut ko nošķindam. Skaņa nāca no biroju ēkas, kaut kur no pašas augšas. Loga rūts?

Niks palūkojās uz augšu, bet neko neredzēja to nolādēto stalažu dēļ… Taču šķindēšana atkārtojās, nē, drīzāk kaut kas brīkšķēja…

"Mēs esam tādi idioti," viņš nomurmulēja. "Viņi taču jau ir iekšā!"

Klinnng! Ne pārāk skaļi, tikai tik, lai varētu sadzirdēt cauri ielas trokšņiem.

Viņi saskatījās un kā pēc komandas reizē metās skriet.

Pāri ielai caur skvēru uz ieeju.

"Tagad tikai lēnām, citādi viņi mūs neielaidīs. Un pa kāpnēm, nevis ar liftu."

Ieejas halli greznoja marmors, kolonnas, daudz stikla un pults ar smaidošu sievieti. Un tur bija arī Rašids, noslēpies halles stūri, pats gandrīz neredzams glūnēja no liela, melna ādas krēsla.

"Soft Suspense?" Viktors vaicāja un parādīja savu preses pārstāvja apliecību.

"Piektais stāvs. Vienu mirkli, es jūs pieteikšu."

Rašids nedroši raudzījās uz Niku. Viņš noteikti nebija rēķinājies ar to, ka varētu uzrasties kāds, kurš varētu radīt problēmas. Pēkšņi šķita, ka viņš ir pieņēmis lēmumu, pielēca kājās un skrēja uz viņu pusi.

"Ļoti laipni, bet nav nepieciešams pieteikt," Viktors atbildēja dāmai.

Aiz reģistrācijas letes atradās kāpņu telpa, un viņi metās turp. Niks vairs nedzirdēja, ko kliedza reģistratore, viņš domāja vienīgi par to, vai Rašidam līdzi bija pistole.

Pirmais stāvs. Līdz šim nekā aizdomīga, neskraidīja panikas pārņemti ļautiņi, neskanēja dīvaini trokšņi. Taču šajā stāvā galu galā atradās tikai nekustamo īpašumu firma.

Otrais stāvs. Kur palicis Rašids? Niks pameta skatienu pāri plecam aiz viņa bija vienigi tukša kāpņu telpa. Tomēr tas nenomierināja.

Viņi pieveica trešo un ceturto stāvu, visur norisinājās ikdienišķa biroju dzīve, un pretēji veselā saprāta apsvērumiem Niks uz brīdi cerēja, ka ir maldījies un šodien nekam nebija jānotiek. Lēkšodams uz piekto stāvu, viņš pieķērās šai cerībai.

Skrējiena mērķis vēl nebija sasniegts, kad ceļā nostājās Rašids. "Apstājieties! Tas uz jums neattiecas."

Rašidam rokā vismaz nebija pistoles, tikai baloniņš, ko tas turēja pastieptu pret viņiem. Piparu gāze.

Roka trīcēja, un trīcēja arī Rašida balss. "Es teicu: stāvēt! Es negribu jums neko nodarīt. Palieciet… vai labāk ejiet atpakaļ, un nevienam nekas slikts nenotiks."

Kad ierunājās Emīlija, viņas balss bija pavisam mierīga. "Tev tas nav jādara, Rašid. Paklau, tu vari vienkārši kāpt lejup pa kāpnēm un iet prom. Neviens tev neko nedarīs. Ne mēs, ne Vēstnesis, ne citi spēlētāji. Es apsolu."

Rašida seja nervozi raustījās. "Apklusti! Tu neko nezini! Vācieties projām!"

Emīlija mēģināja vēlreiz. "Ja tagad pasteigsies, tu jau būsi gabalā, pirms ieradīsies policija. Domāju, ka viņi drīz būs klāt. Tad gan tu būsi īstā ķezā."

Rašida pirksts uz aerosola uzgaļa sakustējās. Niks pavilka Emīliju malā.

"Mēs tev nedraudam," viņš ātri teica. "Gluži pretēji. Mēs tev palīdzam. Skrien projām!"

"Bet… tad…"

"Tad tu izlidosi no spēles? Būsim godīgi, pēc šīs dienas spēle vairs neturpināsies."

Roka ar piparu gāzes baloniņu nolaidās par dažiem centimetriem zemāk. "Vēstnesis mani nogalinās."

"Vai tu kaut kur redzi kādu Vēstnesi? Kādu orku? Trolli? Rašid, te mēs esam realitātē, un tu pavisam reāli dosies cietumā par piedalīšanos pavisam reālā slepkavībā!"

Tagad roka nolaidās pavisam. Niks apsvēra, vai nemesties Rašidam virsū un neatņemt viņam gāzes baloniņu taču tas, kā šķita, vairs nebija nepieciešams.

"Vai mani nenodosiet?" viņš klusi pavaicāja.

"Nē, simts procenti, nē."

Rašids uzmeta viņiem pēdējo tramīgo skatienu un sāka kāpt lejup, sākumā lēnām, pēc tam arvien ātrāk.

"Rašid!" Niks uzsauca. "Cik tur vēl ir?"

"Nezinu," Rašids atkliedza. "Divi sargi ārā jau būs projām. Iekšā jābūt pieciem no Iekšējā apļa."

Pēc tam bija dzirdami tikai Rašida smagie soļi, it kā viņš lēktu pa diviem pakāpieniem uzreiz.

"Pieci cilvēki un pāris ieroču," novaidējās Viktors. "Mums vajadzēja tam čalim atņemt vismaz piparu gāzi."

Niks klusībā piekrita, taču tagad jau bija par vēlu. Viņi atvēra smagās durvis, kas atdalīja kāpņu telpu no biroja, un nokļuva tādā kā sekretariātā, tikai sekretāres tur nebija. Arī gaiteņos neviena, un kabinetu durvis aizslēgtas.

"Kāpēc te neviena nav?"

Viņi lavījās pa pirmo gaiteni un uzmanīgi ielūkojās pa vienām durvīm. Tur bija divas darba vietas, bet neviena darbinieka. Nākamajā telpā? Ari neviena. Niks vēra vaļā durvis pēc durvīm, ikreiz baidīdamies, ka aiz kādām atradīs kaudzi ar līķiem.

"Vai šodien visiem piešķirta brīvdiena?" Viktors vaicāja.

"Tur, es kaut ko dzirdu tur," Adrians teica un norādīja uz misiņa apkalumiem rotātām koka durvīm gaiteņa galā. Tās krasi atšķīrās no pārējā moderni iekārtotā biroja.

Viņi ieklausījās, un tur patiešām kaut kas notika: dobjš sitiens, un klusināta balss kaut ko kliedza.

"Okay, tagad mēs vismaz zinām, kur visi ir palikuši," Viktors konstatēja. "Ejam iekšā vai izsaucam kruķus?"

Niks ilgi nedomāja. "Adrian, ieej kādā no kabinetiem un izsauc policiju! Mēs paliksim te."

Mazliet vilcinājies, Adrians darīja, ko bija licis Niks. Emīlija, Viktors un viņš pats izvietojās pie koka durvīm.

"Mēs varētu arī iet iekšā un cerēt uz pārsteiguma efektu," prātoja Viktors.

Niks noraidoši papurināja galvu. "Es laikam negribu pārsteigt nevienu, kuram rokās ir pistole." Viņš piespieda pie durvīm ausi kļuva dzirdamas atsevišķas balsis, bet nebija saprotams, ko tās teica.

"Kaut mēs būtu Rašidam pavaicājuši, kuri cilvēki ir Iekšējā aplī," Emīlija teica. "Tad varētu labāk novērtēt…"

Piepeši atsprāga vaļā durvis, un pa tām izmetās melnā tērpts stāvs. Seju sedza maska baltā, kliedzienā izšķobītā seja no filmas Scream.

"Atnesīšu ūdeni," maskotais teica un palika kā zemē iemiets, ieraudzījis Niku, Emīliju un Viktoru. "Te ir… cilvēki! Eu, nu ir sūdi, no kurienes tie te uzradušies?" Viņš apgriezās uz papēža un ienesās atpakaļ nu jau atvērtajā kabinetā.

"Tikai mieru!" Niks steidzīgi uzsauca. Ak kungs, tas izklausījās nepareizi. Tur bija viens… divi, nē, trīs maskās un ar pistolēm. Un tieši tobrīd uz viņu mērķēja divas no tām. Ceturtais cilvēks, ģērbies velna maskā, vaimanādams vārtījās pa grīdu. Tas, bez šaubām, bija Kolins. Līdzās mētājās beisbola nūja, un izskatījās, ka viņš ar to ir dabūjis pāris belzienu. Te laikam bija notikusi cīņa, divas logu rūtis bija ieplaisājušas. Piektais maskotais, kurš bija gribējis atnest ūdeni, neizskatījās bruņots, taču liels mierinājums tas nebija.

"Denmor," zem miroņa maskas atskanēja zema balss, "tu, fucking dirsa!"

Niks pakāpās soli atpakaļ. Viņš pazina šo balsi, tāpat arī masīvo stāvu. Helēna! Viņa bija pavērsusi ieroci tieši pret Endrū Ortolanu, kurš bāls sēdēja savā krēslā, sasietās rokas uzlicis uz rakstāmgalda. Ortolanam līdzās uz grīdas gulēja divas sievietes un tris vīrieši viņu rokas bija sasietas uz muguras. Viena sieviete klusu raudāja.

Tagad arī Ortolans paskatījās uz durvju pusi. "Kas tad tur? Pastiprinājums ieradies?" Tas skanēja nicinoši. Uz Ortolana pieres Niks redzēja asiņojošu skrāpējumu.

"Turi muti!" Helēna viņu nokomandēja. "Un tagad beidzot dari to, ko es tev lieku, ja ne, iešaušu tev kājā!"

Kāju šobrīd piesedza rakstāmgalds, tātad tā nebija ideāls mērķis. Ortolans maigi pasmaidīja.

Nevērtē viņu pārāk zemu, nodomāja Niks. Viņa šaus. Viņa ir jukusi.

"Varbūt tomēr dariet, ko viņa saka," Niks uzmanīgi ieteica.

"Tu arī aizveries!" uzkliedza Helēna. "Un kāds lai ir tik laipns un atnes ūdeni!"

Tips no Scream atkal metās skriet, paspraucās garām Nikam cauri durvīm un aizjoza pa gaiteni. Cerams, ka Adrians būs tik gudrs un paslēpsies.

Izņemot raudošās sievietes šņukstus, telpā valdīja klusums. Niks juta, ka viņam gar mugurkaulu tek sviedri. Kolins vaidēja aiz savas velna maskas, un viņam līdzās uz ceļiem tupēja meitene to nevarēja noslēpt pat viņas Goluma maska. "Manuprāt, viņam ir labāk," meitene teica.

Pēdējais šajā barā bija gara auguma, drukns puisis ar resniem pirkstiem citplanētieša maskā. Niks viņu nepazina. Puisis turēja rokās kaut ko līdzīgu apzāģētai bisei. Tomēr izskatījās, ka tieši Helēna vadīja operāciju. Vispirms vajadzēja tikt skaidrībā ar viņu.

Tikai tagad Niks pamanīja, ka Helēnai kaut kas ir ap kaklu: Iekšējā apļa simbols sarkans, ar smaili, kas vērsta uz vidu. Tāds bija vienīgi viņai; Nikam šķita, ka tas ir izgatavots no resnas metāla stieples.

Baltā maska atgriezās ar glāzi ūdens rokā, ko, ne vārda nebildis, padeva uz ceļiem tupošajai meitenei. Tātad Adrianu viņš nebija pamanījis.

Kolins aizgrieza seju no Nika, Emīlijas un Viktora, kad pastūma sānis savu velna masku. Viņš mazliet pacēlās uz augšu, iedzēra dažus malkus ūdens un sāka klepot.

"Viss okay?" Helēna vaicāja.

"Jā, būs labi."

"Labi. Tad atgriežamies pie scenārija. Piecelies, Ortolan!"

Viņš paklausīja nelabprāt, tas bija skaidri redzams. Nikam bija grūti noteikt, vai Ortolans ir ļoti nobijies vai ne. Abas iepriekšējās reizes, kad Niks bija viņu izsekojis, Ortolans bija izskatījies bailīgs. Viņš droši vien juta, ka pret viņu kaut kas tiek perināts. Taču tad tas bija kaut kas netverams. Tagad, kad viss jau gāja vaļā, saspringums bija pagaisis.

"Tu samaksāsi par saviem nodarījumiem," teica Helēna. Tas noteikti nebija viņas pašas teksts. "Par savu mantkārību, nesaudzību, meliem."

Uz Helēnas mājienu kājās pielēca spēcīgais Citplanētietis un atrāva vaļā logu. No tā pavērās skats uz Braidvelas laukumu. Un uz celtniecības stalažu augšējo dēli.

Ortolans saprata. "Es teiktu, ka esmu jau samaksājis," viņš asā balsī sacīja, "par spīti tam, ka neesmu ne mantkārīgs, ne nesaudzīgs, ne melīgs. Jūs labi zināt, ko esat man nodarījuši. Ar to pietiek, vai dzirdat?"

Droši vien Ortolans, tāpat kā Niks, būtu daudz atdevis par to, lai tagad redzētu reakciju, kas atspoguļojās maskoto sejās.

"Ārā pa logu!" Helēna komandēja, un pistole bija pavērsta pret Ortolanu. Neietrīcējās ne balss, ne roka.

"Paklausieties," iejaucās Viktors, "mēs neesam pazīstami, un tas, ko teikšu, droši vien izklausīsies banāli, bet jūs šobrīd pieļaujat smagu kļūdu. Kāds jums labums no tā, ka pa logu izkritīs cilvēks? Jūs nonāksiet cietumā! Lieciet viņu mierā un ejiet mājās!"

Pirmo reizi ierunājās meitene Golums: "Vai esi viņa draugs? Sabiedrotais?"

"Kādas muļķības, es to tipu pat nepazīstu," Viktors iekliedzās, "bet es pazīstu spēli Erebos un zvēru: Erebos jūs visus ir apčakarējis. Lai ko jums būtu apsolījis Vēstnesis par… šo visu, jūs neko nedabūsiet. Liecieties mierā! Ejiet projām!"

"Līdz šim mēs visu solīto esam saņēmuši," teica maska no Scream. "Vienmēr. Tāpēc nerunā par to, ko nezini."

"Tieši tā," apstiprināja resnais Citplanētietis, "jūs neesat nekas. Mēs esam Iekšējais aplis. Un tagad izkrīti pa logu, Ortolan!"

Beidzot vīrieša acīs bija saskatāmas patiesas bailes.

"Nevaru."

"Tad man vajadzēs šaut," teica Helēna, pacēla pistoli un iešāva sienā viņam tieši līdzās.

"Labi!" iekliedzās Ortolans. "Es to izdarīšu. Izdarīšu, okay? Tikai nešaujiet atkal."

Sieviete uz grīdas ieraudājās skaļāk, cerams, ka viņa ar to netracināja nevienu no Iekšējā apļa. Nikam no stresa reiba galva. Gan jau kāds būs dzirdējis šāvienu un tūlīt ieradīsies pārbaudīt, kas te notiek, tas visu varēja vēl pasliktināt.

Endrū Ortolans uzkāpa uz palodzes. Logs bija augsts, bet viņš bija diezgan slaids, un vajadzēja pieliekties, lai izlīstu tam cauri. Ar sasietām rokām viņš pat nevarēja kārtīgi pieturēties. Ortolans pameta atpakaļ lūdzošu skatienu.

"Tālāk!" Helēna teica.

"Lūdzu, nevajag!"

Viņa atkal pacēla pistoli, un Citplanētietis darīja to pašu.

"Mums viņam pat nav jātrāpa, lielā lidojuma uzsākšanai pietiks dot starta šāvienu," viņš norūca.

Ortolans tagad stāvēja uz palodzes un ar kreiso kāju pakāpās uz mazliet augstāk novietotā stalažu dēļa.

Rāpies pāri un tad lejā, nodomāja Niks. Tam vajadzētu izdoties. Nonāksi lejā uz ielas pat ne drusku ievainots.

Taču Ortolanam trīcēja kājas. Viņš ar rokām bija ieķēries loga rāmī. Varēja redzēt, ka viņš skaidri zināja, kas jādara. Pārtvert, pēc iespējas ātrāk pieķerties tuvākajam stalažu metāla stienim. Taču izskatījās, ka viņš nespēj sevi pārvarēt.

"Nesauc palīgā, citādi būs BUM!" teica Citplanētietis.

Ortolana sasietās rokas tvarstīja stieni kā krabja spīles. Bija mokoši noskatīties, kā viņš ar krīta bālu seju un stīviem locekļiem rāpās pāri uz stalažām.

Mirklī, kad Ortolans to bija paveicis un kaut cik droši tupēja uz dēļa, Niks aiz muguras izdzirdēja troksni. Viņiem atkal bija piebiedrojies Adrians.

Tas izraisīja veselu virkni reakciju.

"Tu?" noelsās Ortolans un gandrīz zaudēja līdzsvaru.

Helēna, acīmredzot ne mazāk pārsteigta, uz mirkli nolaida ieroci. "Ko tu te dari?" viņa komandēja. "Pazūdi!"

"Vai tu ļausi viņam aizbēgt?" vaicāja Kolins, aizslēpies aiz savas velna maskas. "Vai esi normāla?"

Pistole pagriezās pret viņu. "Mieru! Viņš ir tabu!"

"Kas to saka?"

"Vēstnesis! Kurš gan cits?"

Ja šie tagad sāktu strīdēties, Niks varētu izmantot iespēju un kopā ar Emīliju, Adrianu un Viktoru aizlaisties.

"Policiju izsauci?" viņš čukstus vaicāja, bet atbildi nesaņēma. Adriana uzmanība bija pilnībā pievērsta vīrietim uz stalažām.

"Labdien, Ortolana kungs."

Ieraudzījis Adrianu, Ortolans vēl stingrāk pieķērās pie stieņa. "Tad tu stāvi aiz šī visa?"

"Nē." Adrians piegāja tuvāk pie loga un paskatījās lejup. "0, līdz zemei ir tālu."

"Ko tu neteiksi!" Uz brīdi Ortolana dusmas ņēma pārsvaru pār bailēm. "Ieskaidro tiem maskotajiem dīkdieņiem, lai laiž mani atkal iekšā."

"Kāpēc lai viņi mani klausītu?"

"Tev taču ar to visu ir kaut kāds sakars. Nedomā, ka esmu stulbs. Atlika tikai ieraudzīt, kas tai meitenei ap kaklu, lai man viss kļūtu skaidrs!"

Adrians pagriezās pret Helēnu, ieraudzīja, par ko Ortolans runā, un nekavējoties piegāja pie tās. Viņš saņēma pirkstos Iekšējā apļa simbolu un aplūkoja.

"Kā tas nākas, ka tas tev ir ap kaklu?"

"Izgaisti, tu neko nesaproti!" Adriana tuvums Helēnai traucēja mērķēt uz Ortolanu.

"To tu uztaisīji pati, vai ne? Bet kāpēc?"

"Tāpēc, ka esmu Iekšējā aplī, un tas ir simbols." Helēna pagrūda Adrianu malā ar kustību, kas izskatījās gandrīz pazemīga, bet reizē arī tik spēcīga, ka lika viņam atmuguriski pārtenterēt pāri visai telpai. Emīlija noķēra Adrianu, neļaujot viņam nokrist.

"Patiesībā tas ir Vay toofar, mana tēva firmas logo."

"Tieši tā," apstiprināja Ortolans, bet pēdējais vārds izskanēja kliedzienā, jo vēja brāzma bija sākusi purināt stalažas tā, ka tās skaļi grabēja.

Vējš atnesa vēl kādu skaņu. Sirēnas. Vai tās bija policijas automašīnas? Iespējams. Turklāt tās tuvojās. Ortolana sejā parādījās zināms atvieglojums.

"Lec!" teica Helēna.

"Kā, lūdzu?"

"Tev jālec."

Viņa piegāja tuvāk pie loga, pacēla pistoli un pielika Ortolanam pie krūtīm. "Lec, vai es tevi nošaušu lejā."

Sirēnu skaņas tuvojās. Citplanētietis un meitene Golums uztraukti saskatījās.

"Mums jāvācas projām. Kāds ir izsaucis policiju. Aiziet, ātrāk!"

"Lec lejā, cūka!" teica Helēna aiz savas miroņa maskas.

Šī aina neizdzēšami iespiedās Nika atmiņā. It kā Helēna patiešām būtu pati nāve, kas runā.

"Taviem draugiem ir taisnība. Policija jau ir klāt." Bailes padarīja Ortolana balsi spiedzīgu. "Viņi tevi noķers slepkavības vietā. Vai tu to saproti? Ja šausi, tu būsi slepkava un visu mūžu sēdēsi cietumā." Viņš nespēja novērst acis no pistoles. Helēna stāvēja viņam tik tuvu, ka, nospiežot gaili, noteikti trāpītu, un viņš nogāztos lejā miris vai dzīvs. Ortolana runāšanai tagad bija dzīvības cena.

Viņa vārdi nekavējoties iedarbojās uz vienu no pieciem maskotajiem. Scream čalis soli pa solim bija virzījies uz durvju pusi un nu metās projām. Izskatījās, ka viņa pēdās labprāt sekotu arī Citplanētietis un meitene Golums. Viņi vairs tikai pa pusei uzmanīja abas cilvēku grupiņas vienu, kas gulēja uz grīdas, un otru, kas stāvēja pie durvīm.

Viktors to laikam bija pamanījis. "Ejiet vien mierīgi prom," viņš tos uzmundrināja. "Un zināt ko? Es atklāšu vienu noslēpumu spēle ir beigusies. Ir pilnīgi vienalga, ko jūs darīsiet, Vēstnesis jums neatmaksās. Tiesa gan jums varētu piespriest sodu. Erebos ir beidzies, tas ir…"

"Aizver muti! Tu pats nesaproti, ko runā!" kliedza Helēna. Viņas pistole uz mirkli pavērsās pret Viktoru; tikai tik ilgi, līdz meitene atcerējās par savu patieso uzdevumu un atkal nomērķēja uz Ortolanu. "Lec!" viņa uzkliedza un spēra vēl vienu soli sava upura virzienā.

Izskatījās, ka Ortolans tūlīt paklausīs. Viņš palūkojās lejā, kā nomērīdams attālumu vai novērtēdams savas iespējas sasniegt stingru pamatu zem kājām. Tad starp Helēnu un logu nostājās Adrians.

Viktors un Niks reizē metās turp un reizē arī piebremzēja, jo Helēnai bija jāsaglabā miers, tagad nu gan viņa nedrīkstēja izšaut.

"Ej nost, Adrian," Niks aicināja.

Adrians pat nepakustējās. Niks manīja, ka Helēna sāka nervozēt, snaikstījās no vienas puses uz otru, lai nepazaudētu no redzesloka Ortolanu. Taču pistoli viņa nenolaida.

"Tu nešausi uz Adrianu, vai ne?" Niks jautāja. "Viņam nav nekāda sakara ar šo vājprātu." Niku pārtrauca sirēnas skaņa.

Nu meitene Golums un Citplanētietis laidās lapās. Niks ar acu kaktiņu pamanīja, ka viņi skrēja tā, it kā tikai nupat būtu aptvēruši stāvokļa nopietnību.

"Nē!" Kolins viņiem sauca nopakaļ. "Neatstājiet mani šeit! Ņemiet mani līdzi, lūzeri!" Viņš mēģināja piecelties, sāpēs iebrēcās un sabruka turpat uz grīdas. Velna maska sašķiebās un atsedza viņa tumšo ādu.

"Ortolana kungs, atzīstiet mūsu visu priekšā, ka mēģinājāt manam tēvam nozagt "Dievišķo gaismu". Ja to nedarisiet, es paiešu soli malā."

"Kāpēc neviens tai trakajai neatņem ieroci?" kliedza Ortolans. "Tas taču nemaz nevarētu būt tik grūti!"

Ēkas priekšā nokauca riepas. Pretējās mājas sienā atspīdēja zilas bākugunis.

"Šeit! Es esmu te augšā!" brēca Ortolans. "Šeit! Dabūjiet mani lejā!"

Viņš atkal pagriezās pret vaļējo logu. "Viss, man pietiek, es eju atpakaļ iekšā. Gana šitā vājprāta!"

Adrians pakāpās sāņus, kā tika sacījis, un Helēnas pistoles stobrs atkal bija pavērsts tieši pret Ortolana pieri.

"Nē! Lūdzu!" Viņš, sakņupdams uz stalažām, bīstami sazvārojās, iekliedzās, tomēr atguva līdzsvaru.

"Pasakiet to!" Adrians atkārtoja.

"Kamdēļ gan? Neviena pasaules tiesa šādu atzīšanos neņems vērā! Man draud!"

"Tiesa mani neinteresē. Pasakiet! Mēs abi zinām, ka tā ir taisnība."

Ēkas priekšā valdīja troksnis. Kāds izkliedza komandas. Cirtās mašīnu durvis. Sasietie biroja darbinieki nemierīgi dīdījās uz grīdas. Niks klusībā lūdzās, lai neviens no viņiem tagad nezaudē savaldīšanos, jo Helēnas pacietība bija galā.

No miroņa maskas apakšas gar kaklu straumītē lija sviedri. Niks juta Helēnā pieaugam dusmas, it kā tās būtu viņa paša.

Adrians atkal bija nostājies Ortolana priekšā un lūkojās uz viņu.

"Tavs tēvs bija nolāpīts ģēnijs," iekliedzās Ortolans, "bet viņam nebija ne mazākās jēgas par biznesu. Mēs kopā būtu varējuši kārtīgi sapurināt visu spēļu brandžu, bet viņš visu gribēja darīt viens pats."

"Vai jūs nozagāt viņa programmu?"

"Jā! Jā, pie velna! Un es rīkojos pareizi, vai saproti?"

"Vai jūs viņu šantažējāt? Aplaupījāt? Terorizējāt?"

"Jā, ja vēlies, vari to saukt tā. Bet man nekas neizdevās. Saprati? Es nekur neatradu "Dievišķās gaismas" pilno versiju. Neko tādu, ar ko varētu kaut ko iesākt. Tāpēc vari nomierināties."

Adrians pagriezās. "Helēna, ļauj viņam iet!"

"Nē, es viņam ļauju tikai lēkt! Vācies malā!"

Adrians nekustējās. Helēna pabīdīja sāņus masku. "Man patiešām žēl," viņa teica un iegāza Adrianam ar dūri, aizlidinādama zēnu šķērsām pāri visai telpai līdz pretējai sienai.

Niks un Viktors reaģēja vienlaikus, viņi no aizmugures metās virsū Helēnai. Viktors ar savu svaru spieda meiteni pret gridu, bet Niks tikmēr mēģināja atņemt pistoli.

Helēna pretojās no visa spēka. "Laidiet mani vaļā! Es esmu pēdējais cīnītājs, kas vēl var uzvarēt šo cīņu!"

"Nekādas cīņas nav," elsa Niks, "nav nekāda Vēstneša un uzdevumu. Izbeidz, Helēna, lūdzu!"

"Nodevējs!" viņa kliedza.

Tad Nikam līdzās skaļi nodārdēja. Viņam šķita, ka ir beigts. Nošauts. Pēc tam saprata, ka šāviens bija trāpījis tikai pa sienu, taču pārbīlī viņš bija palaidis meiteni mazliet vaļīgāk. Helēna pagriezās un izšāva uz Ortolanu, kurš tobrīd jau atkal pūlējās ierāpties pa logu atpakaļ savā kabinetā.

Helēna trāpīja viņam sānā. Uz brīdi Ortolans apstājās, it kā būtu kustībā sasalis, pa pusei iekšā, pa pusei ārā, tad sabruka uz aizmuguri.

Niks pamanīja melnu ēnu lēciena traucamies turp un sagrābjam Ortolanu aiz rokas. Viktors. Viņš to ievilka pāri palodzei kabinetā un noguldīja uz grīdas. Asinis krāsoja Ortolana kreklu sarkanu.

"Darīts," zem maskas izdvesa Helēna. "Es zināju, ka viss izdosies."

Niks sāka atgūties no šoka radītās paralīzes, taču pilnībā pārvaldīt savu ķermeni viņš spēja tikai vēl pēc dažiem sirdspukstiem. Niks izrāva Helēnai no rokas ieroci un iedeva Viktoram.

"Ko tagad darīsim? Paskaties, kā viņš asiņo… Mums vajag ātros."

Viens no sasietajiem vīriešiem pacēla roku. "Pārgrieziet līmlenti, tad es parūpēšos par ievainojumu. Ātrāk!"

Niks darīja, ko vīrietis bija licis. Viņš jutās dīvaini, mazliet reiba galva. Šķita, ka tūlīt zaudēs samaņu. "Mums vajag ātros," viņš vēlreiz atkārtoja.

Pēkšņi bija ļoti svarīgi apsēsties. Nika acu priekšā lēkāja melni un balti punkti, turklāt melnie strauji savairojās. Viņš aiztaustījās līdz tuvākajam krēslam, noliecās uz priekšu un pagaidīja, līdz pāriet reibonis.

Kad pacēla galvu, redzēja, ka līdzās sēž Helēna un lūkojas uz savām rokām. Kādam viņu vajadzētu turēt, bet Helēna nemaz necentās aizbēgt.

Soļi kāpnēs. Zumēja arī viens no liftiem. Tūlīt ieradīsies palīdzība, vismaz dažiem. Bet dažiem citiem…

"Helēna?" Niks ierunājās un noņēma meitenei miroņa masku. Parādījās plata, sviedros izmirkuši, bet ļoti apmierināta seja.

"Nesauc mani par Helēnu," viņa teica, "es esmu BloodVVork."

Policija, ārsti, sanitāri. Birojs pēkšņi bija cilvēku pilns. Visi runāja cits caur citu. Pirmo aiznesa ievainoto Ortolanu, pēc tam parūpējās par Kolinu, kuram bija salauztas ribas un, iespējams, plīsusi liesa. Ortolans bija izrāvis viņam no rokām beisbola nūju un vairākas reizes iesitis pa vēderu, stāstīja viens no darbiniekiem. Niks brīnījās, kāpēc Helēna Ortolanu par to nebija uzreiz nošāvusi. Varbūt tāpēc, ka viņa nekad nebija varējusi ciest Kolinu.

Pirms tika aiznests Kolins, viņš pasauca Niku. Niks noliecās pie viņa. Kolins satvēra viņa roku.

"Vai tu liecināsi man par labu, Nik? Viņi mani noteikti apsūdzēs un iemetis vienā katlā ar Helēnu. Bet es nekad nebūtu šāvis, tāpēc jau izvēlējos nūju. Lūdzu."

Nikam nācās grūti neatvilkt roku. "Vēl ir… par agru par to runāt. Varbūt. Jā. Laid mani!"

"Es nebiju vainīgs ari Džeimija negadījumā. Zvēru!"

"Es zinu," Niks teica.

Kolinu aiznesa uz ātrās palīdzības mašīnu, bet Niks sekoja policistiem uz iecirkni sniegt liecību.

No kaut kā atteikties ir vienkārši tad, ja ir nolemts to izdarīt. Es raugos apkārt, un man gribas smieties. Drīz viss būs pagātne. Un es pats kļūšu par atmiņām: dažiem par sāpīgām, citiem par nepatīkamām.

Mans darbs nu ir galā. Es neuzzināšu, kas notiks pēc tam. Cik labi! Neradīsies kārdinājums iejaukties un griezt stūri uz citu pusi.

Nākotnē gaida neskaitāmas iespējas. Tās gaida īstenošanu. Mani nemāc ziņkāre. Ja māktu, vai es paliktu? Nezinu. Es esmu noguris. Arī tas padara atteikšanos vienkāršāku.

33

Cauri blīvajam lietum Vitingtona slimnīca izskatījās pēc liela, pelēkbrūna kluča. Niks bija dziļi pāri sejai pārvilcis kapuci, tomēr salija. Mazo paciņu ar Džeimija mīļāko šokolādi viņš bija droši noslēpis lietusjakas iekšējā kabatā.

Istaba atradās trešajā stāvā. Kad Niks stāvēja durvju priekšā, viņš vislabprātāk būtu pagriezies un aizbēdzis. "Džeimijs ir pamodies," skanēja Vatsona kunga vārdi, "bet viņš vēl nejūtas pārāk labi." Neviens nebija uzdrošinājies pavaicāt, lai uzzinātu kaut ko vairāk.

Niks pieklauvēja. Klauvēja vēlreiz. Atbildes nebija. Pilns ļaunu priekšnojautu viņš atvēra durvis.

Divas gultas, viena tukša. Otrā gulēja Džeimijs un izskatījās tik sīks. Trausls. Niks dziļi ievilka elpu.

"Čau, Džeimij! Tas esmu es, Niks. Dzirdēju, ka nu tev klājas labāk, un domāju pieskriešu."

Džeimijs nepakustējās. Seja bija pagriezta pret sienu, galvas viena puse noskūta līdzīgi kā Keitai, tikai Džeimijam pāri kailajai ādai stiepās šuve.

"Es tev kaut ko atnesu." Niks no kabatas izvilka paciņu un lēni piegāja tuvāk. Tagad viņš varēja redzēt ari Džeimija seju. Viņš gulēja ar pavērtu muti un blenza sienā.

75 tad tomēr. Nikam aizžņaudzās kakls, un viņš ātri novērsa skatienu.

"Emīlija sūta sveicienus. Viņa arī drīz atnāks tevi apciemot. Pēdējās nedēļās tik daudz kas ir noticis."

Džeimija stingais skatiens joprojām bija pievērsts sienai. Kaut arī Nikam šķita, ka redz viņa sejā noraustāmies kādu muskuli. Bet varbūt tās bija tikai iedomas.

"Džeimij, man tik ļoti gribētos zināt, kā tev klājas. Man ir nenormāli žēl, ka todien pret tevi tik draņķīgi izturējos. Esmu tūkstošiem reižu vēlējies, kaut būtu uzvedies citādi. Ar spēli tagad ir cauri, varbūt tas tevi iepriecinās. Ne tikai man vien, bet vispār."

Vai Džeimijs pasmaidīja? Nē.

"Ja tu mani dzirdi, ja saproti kaut vienu vārdu no visa, ko es saku, izdari kaut ko. Lūdzu! Pamirkšķini vai pakustini pirkstu, nezinu."

Vai viņš reaģēja? Tiešām reaģēja? Niks iekoda sev lūpā, vērodams, kā Džeimijs nebeidzami lēnām virs segas paceļ labo roku un izstiepj pirkstus.

"Super, Džeimij, tev izdodas," buldurēja Niks, "tu noteikti drīz būsi pavisam vesels."

Džeimija roka palika karājamies gaisā. Pirksti raustījās. Tad viņš tos salieca, citu pēc cita, izņemot vidējo pirkstu, pagrieza galvu pret Niku, paskatījās un pasmaidīja.

"Koks, stulbais pakaļa, tu mani pārbiedēji līdz nāvei!" Niks kliedza un mēģināja savaldīties, lai aiz laimes neieboksētu Džeimijam pa ribām vai vismaz neapkristu ap kaklu.

"Tad tev viss atkal ir labi, ja? Bāc, es esmu tik priecīgs! Es patiešām domāju, ka neesi… savā ādā."

"Vai man klājas labi? Traks esi? Manas galvassāpes nav no šīs pasaules, un tu pat iedomāties nespēj, cik kolosāla sajūta ir ar salauztu gūžu." Džeimijs smējās, bet reizē ari sāpēs samiedza acis. "Taču man dod foršas tabletītes. Tāpēc vien visa šī ķeza būs atmaksājusies."

"Idiņš! Es redzēju tevi guļam uz ielas un domāju, ka esi beigts. Es nespēju to skatu dabūt laukā no paura."

Džeimijs jau atkal nekaunīgi smaidīja. "Atsūti man kopiju!"

Izrādījās, ka viņš atcerējās pilnīgi visu, izņemot divas dienas pirms atgadījuma. Džeimija dusmas uz spēli nebija pagaisušas.

"Tā ir beigusies," Niks teica. "lelogoties nav iespējams. Pēc tam kad tika zaudēta kauja, ekrāni satumsa. Visiem vienlaikus. Beigas. Cauri. Gals. Daži cilvēki joprojām nespēj tikt tam pāri."

"Kā tad tā? Vai kāds izslēdza serveri?"

"Nē," Niks sev atgādināja, ka Džeimijs neko nezināja par Erebos un tā iespējām. "Tā bija ļoti neparasta spēle, tā prata lasīt un saprata lasīto. Mana teorija ir šāda: tā kaujas laikā nepārtraukti filtrēja internetu un gaidīja informāciju, ka kā lai to labāk pasaka ienaidnieks ir miris. Šādas ziņas nebija, toties parādījās cita. Spēle uz to reaģēja atslēdzoties."

Džeimijs izskatījās sajūsmināts. "Normāli, ne?"

"Jā."

Džeimija bālā seja izskatījās domīga. Vai bija pāragri viņam izstāstīt visu patiesību? Nē, Niks nodomāja. Jo ātrāk tas mums būs aiz muguras, jo labāk.

"Paklau," viņš iesāka, "negadījums ar tevi nemaz nebija negadījums. Kāds bija sabojājis tavam velosipēdam bremzes, tāpēc tu arī ienesies krustojumā tādā mērkaķa ātrumā." Niks dziļi ievilka elpu. "Es zinu, kas to izdarīja. Ja vēlies, es tev pateikšu."

Džeimija sejā vīdēja neticība. Viņš atvēra muti, tad to atkal aizvēra un pagrieza galvu pret sienu.

"Pašu negadījumu es neatceros. Neatceros arī pāris dienu pirms tam. Es labprāt uzzinātu, kas tur notika." Viņš aptaustīja rētu uz galvas. "Vai tam visam ir kāda saistība ar spēli?"

"Jā."

"Saprotu. Es apdomāšu. Varbūt gribēšu to uzzināt. Mazliet vēlāk." Džeimijs šķībi pasmaidīja. "Mani interesē, vai ir iespējams, ka es to cilvēku satikšu skolā un draudzības vārdā dalīšos ar viņu sviestmaizē?"

Niks papurināja galvu. "Nē."

Braina patiešām bija mainījusi skolu. Uz policiju gājusi viņa nebija, cik Niks zināja.

"Cik ilgi tev vēl te jāpaliek?"

"Vēl kāds brītiņš būs. Pēc tam jādodas uz rehabilitāciju kopā ar vecām vecenēm, kurām lauztas gūžas. Nez viņām patiks mana frizūra?"

Džeimija smadzenes kopā ar joku centru nebija skartas. Niks aiz laimes būtu varējis skaļi dziedāt.

"Kad izveseļosies, es tevi ar kādu iepazīstināšu. Jūs viens otram patiksiet."

"Ar meiteni?"

"Ne gluži. Bet jums ir līdzīga humora izjūta, un tēja viņam garšo vēl vairāk nekā tev."

Cita tikšanās notika pēc divām dienām. To bija noorganizējusi Emīlija, jo uzskatīja, ka būtu labi novest lietas līdz galam. "Daudziem tas bija smagi," viņa teica. "Spēle tik pēkšņi beidzās, atstādama milzīgu bedri."

Niks, joprojām atcerēdamies savu bedri, Emīlijai piekrita. Turklāt viņam bija vēl kāds gluži praktisks plāns, ko varēja īstenot, tikai piedaloties arī pārējiem spēlētājiem.

Ar Vatsona kunga palīdzību viņiem bija izdevies rezervēt zāli sanāksmei kādā jauniešu centrā un izkarināt lapiņas ar informāciju tajās skolās, par kurām bija zināms, ka tur bija spēlētāji.

Tomēr ar tik lielu atsaucību Niks nebija rēķinājies. Kad viņš ienāca telpā, visi krēsli jau bija aizņemti un daudzi sēdēja uz grīdas. Niks mēģināja saskaitīt klātesošos, bet nebija ticis ne līdz pusei, kad šo domu atmeta. Noteikti bija vairāk nekā simt piecdesmit. Par spīti aukstajai novembra pēcpusdienai, nācās atvērt logus, citādi trūka gaisa.

Niks nostājās priekšā un nogaidīja, līdz apklusa sarunas.

"Sveiki," viņš teica. "Es esmu Niks Denmors. Daudzi mani pazīst no skolas. Tāpat kā jūs, arī es spēlēju Erebos un biju ar to aizrāvies, godīgi. Tomēr un jums man tagad vienkārši jātic ir labi, ka spēle ir galā. Taču, pirms es izskaidrošu, kas aiz tās patiesībā slēpās, mums vajadzētu iepazīties pa īstam. Likumi vairs nedarbojas. Tātad es biju Sariuss, tumsas elfs, un mani izmeta, kad biju astotajā līmenī."

Daži iesmējās. "Sariuss, eu, tiešām? Tu biji Sariuss?"

Daži nekavējoties gribēja sākt dalīties piedzīvojumos, stāstos un jokos Niks tikai ar pūlēm viņus apklusināja.

"Pagaidiet! Mums vispirms ir jāizrunā kaut kas ļoti svarīgs. Paklausieties: jūs visi lasījāt avīzēs par notikušo. Ortolans nebija nekāds monstrs, bet gan īsts cilvēks. Viņš nebija jauks, tomēr cilvēks. Pēc dažām dienām viņu izlaidīs no slimnīcas, un viņš droši vien turpinās darīt iesākto." Visi viņā klausījās lieliski. "Spēlei Erebos bija tikai viens mērķis atmaksāt par Ortolana kunga cūcībām. Tas neizdevās. No vienas puses, labi. No otras -, viņam tomēr nevajadzētu tikt cauri sveikā."

Daži klātesošie māja ar galvu, citi izskatījās, ka nenieka nesaprot.

"Svarīga būtu šāda lieta," Niks turpināja. "Jūs visi veicāt arī "īstus" uzdevumus. Es gribētu tos noskaidrot. It īpaši tos, kas nesaistījās ar pašiem skolēniem. Lūdzu, uzrakstiet uzdevumus, par kuriem sev vaicājāt: kam tas vajadzīgs, kāda tam jēga? Ja fotografējāt, skenējāt vai izgatavojāt kopijas un jums tās ir saglabājušās, lūdzu, atdodiet tās man."

Tagad viņi uz Niku lūkojās ar aizdomām.

"Neviens jums netaisās piegriezt skābekli, apsolu. Bet pamēģināsim to piegriezt Ortolanam, ja viņa sirdsapziņa izrādīsies, netīra. Un, manuprāt, tāda tā ir. Satiksimies pēc nedēļas tepat, okay? Un tagad es labprāt uzzinātu, kas jūs katrs bijāt."

Šķita, ka vaļā ir atsprūdis dambis. Sākumā Niks mēģināja uzstāt uz zināmu kārtību, kādā tiek nosaukti vārdi, taču jau drīz visi runāja cits caur citu. Ikviens vēlējās pārējiem izstāstīt savu stāstu un atklāt, kuram ir piederējis čars, ar ko tam bijusi darīšana spēles laikā. Niks atteicās no moderatora lomas un iejaucās starp pārējiem.

Drīz jau bija izveidojušās mazas čalojošas grupiņas, bet daži palika stāvam vieni, piemēram, Rašids. Atšķirībā no Iekšējā apļa dalībniekiem Rašidu nenotvēra. Tomēr Nīks manīja, ka viņš nejūtas ērti droši vien baidījās, ka kāds varētu izmuldēties.

Niks piegāja pie viņa un pasmaidīja. "Es visu laiku domāju, kurš biji tu. Blackspell?"

Rašids vilcinādamies pavilka uz augšu plecus. "Man joprojām šķiet dīvaini, ka runājam par saviem cariem. Tas nešķiet pareizi."

"Izbeidz! Nu, stāsti vaļā! Blackspell?"

Uz sekundi Rašida lūpas savilkās smaidā. "Garām. Es biju Nurax."

"Vilkatis! To es neuzminētu. Kā bija spēlēt kā vilkatim?"

Viņi vēl kādu bridi sarunājās par dažādo tautu priekšrocībām, par kopā un atsevišķi izcīnītajām cīņām. Viņiem piebiedrojās arī citi un stāstīja par saviem cariem un piedzīvojumiem. Zāle zumēja kā bišu strops.

Niks lauzās cauri pūlim, meklēdams biežāk sastaptos spēlētājus. Viņš gribēja zināt, kas bija Sapujapu un Xohoo vai Galaris, kura vārds bija rakstīts uz kastes. Tad Nikam no aizmugures iebukņīja Aiša.

"Hi, Sarius! Zini, tas nu gan bija pārsteigums. Es domāju, ka esi LordNick. Lielākā daļa tā domāja."

"Zinu," viņš nopūtās. "Es noteikti gribētu viņu satikt un pajautāt, kā tas bija domāts. Padosi ziņu, ja viņu satiksi, labi?"

Aiša izskatījās apvainojusies. "Un kas biju es, vai tas tevi nemaz neinteresē?"

Mani vairāk interesē tas, vai nokārtosi to izvarošanas lietu. "Interesē, protams," Niks atbildēja. "Vai esam pazīstami?"

"0 jā," viņa smaidot teica, "bet mēs viens otru necietām. Arēnas cīņās tu man atkaroji divus līmeņus."

"Feniela?"

"Tieši tā!"

Pēc divām stundām Nikam bija vesels saraksts ar vienādojumiem, bet šoreiz visi bija pareizi. Aiz Blackspell bija slēpies Džeroms, aiz LaCor, otra vampīra, klusais Gregs. Izrādījās, ka Xohoo bija Martins Garibaldi. Niks bija redzējis, kā viņš dienu pēc izkrišanas no spēles bija diedelējies pie drauga. Niks noslēpa savu vilšanos. Viņš bija cerējis, ka viņi ar Xohoo īstajā dzīvē varētu kļūt par patiesi labiem čomiem.

Mazliet vēlāk viņš atrada ari Sapujapu, kurš ne mazākajā mērā nelīdzinājās rūķim, bet izrādījās izstīdzējis un neveikls tips, vārdā Eliots. Viņš mācījās pēdējā klasē un pēc skolas beigšanas vēlējās studēt angļu literatūru. Niks un Eliots apmainījās ar mobilo numuriem, parunājās par filmām un mūziku. Atklājās, ka arī Eliots bija Hell Froze Over fans.

"Tikai man diemžēl vairs nav fana krekliņa," viņš nopūtās. "Es to upurēju vienam Erebos līmenim. Nav ne mazākās nojausmas, kādai vajadzībai."

Nikam no smiekliem aizrāvās elpa, tāpēc pagāja laiks, līdz Eliots tika apgaismots.

"Vai tas nav labs iemesls nākamreiz krogā krustot šķēpus?" jokoja Eliots un ari piebilda, ka LordNick ir izskatījies nenormāli līdzīgs Nikam.

"Zinu," Niks nervozi atteica. "Es labprāt uzzinātu, kurš bija aizņēmies manu seju."

Viņam aiz muguras kāds nokrekšķinājās. "Domāju, ka šajā jautājumā es tev varētu palīdzēt."

Niks pagriezās. Dens, Tamborētājs numur 1.

"Ak tā? Un kurš tad?"

Dens domīgi raudzījās grīdā. "Tikai nestāsti to tālāk, okay? Esmu diezgan drošs, ka tas bija Aleksis. Viņš… tevi apbrīno. Jau vairākus gadus. Viņš kādu laiku centās tevi imitēt. Vai tu to pamanīji? Nē? Nūjā, es gan." Tad viņš pakasīja dibenu un vēl piebilda: "Nika Denmora klons parādījās drīz pēc tam, kad biju uzaicinājis spēlē Aleksi, un es uzreiz iedomājos, ka tas ir viņš."

Kurš teicis, ka tu pats tas nebiji? "Kāpēc tad tu man to stāsti?"

Dens pakasījās vēlreiz un stiprāk. "Nu, Aleksis ir mans čoms, un viņu apbēdina, ka tu viņu saukā par Tamborētāju. Iedomājos, ja pastāstīšu, kā viņš jūtas, varbūt tu pret viņu izturēsies labāk. Viņš pats nevēlējās nākt šurp. Laikam pārāk neērti jutās. Arī tas atbilst manam pieņēmumam."

Dena stāsts Niku dīvainā kārtā aizkustināja. Viņš bija apsvēris visdažādākos LordNick eksistences iemeslus, bet to starpā noteikti nebija apbrīna.

"Un tu?" viņš pavaicāja Denam. "Kas biji tu pats?"

"Ups!" pasmaidīja Dens. "Nu es bonuspunktus no tevis vairs nedabūšu. Es biju Lelants, un man ir ļoti žēl, bet tavu vēlmju kristālu es tev vairs nevaru atdot."

Daudz kas noskaidrojās, bet ne viss. Kas bija Aurora, kaķsieviete, kura nomira labirintā, cīnoties ar skorpionu? Toties aiz Galaris vārda slēpās tieva un bāla briļļainīte no septītās klases. Viņai par kastes saturu bija bijusi tikpat maza jēga kā Nikam, un arī viņa vienkārši bija nesusi kasti no vienas vietas uz citu. Tirānija, barbare minisvārciņos, izrādījās kautrīgā Mišela. Viņa bija sadabūjusi tabletes, ar kurām vajadzēja noindēt Vatsona kungu. Mišela tās izčiepa no vectētiņa medikamentu skapja, bet netika pieķerta, jo vectētiņš mājās vienmēr glabāja vismaz divus iesaiņojumus. Katram gadījumam. Henrijs Skots, Nika novicis, bija kļuvis par ķirzakcilvēku Bracco.

"Kas bija cilvēki no Iekšējā apļa?" vakara beigās, kad lielākā daļa jau sāka izklīst, Nikam pajautāja apaļīga, aziātiska izskata meitene.

"Helēna bija BloodVVork," Niks teica. "Šobrīd viņai laikam klājas vissmagāk. Vatsona kungs teica, ka Helēna ir ievietota psihiatriskajā slimnīcā."

"Un Wyrdana? Drizzel?"

Wyrdana īsto vārdu Niks nezināja. Domās viņš meiteni vienmēr sauca par Golumu. Viņa, tāpat kā Scream un Citplanētietis, bija no citas skolas. Viens no viņiem bija mēģinājis Niku pagrūst zem vilciena, bet vairs jau nebija svarīgi, kurš. Šajā ziņā Niks jutās līdzīgi kā Džeimijs ar savu bremžu bojātāju.

"Drizzel, iespējams, bija Kolins. Vai pazīsti viņu? Liels, tumšs basketbolists."

Un reiz arī mans draugs.

34

Tā bija pirmā nedēļas nogale kopš ilga laika, kurā Niks gribēja vienīgi atpūsties. Mieru. Izgulēties. Aiziet ar Emīliju uz kino.

Muļķīgā kārtā Viktoram tā nešķita. Viktoram bija radusies ideja, no kuras tas nespēja atteikties. Viņi pa telefonu strīdējās gandrīz pusstundu.

"Tas ir stulbi."

"Nemaz ne. Tas ir vienīgais pareizais risinājums."

"Tu ar to galīgi piebeigsi Adrianu."

"Nedomāju vis."

Niks meklēja vārdus: "Turklāt tas nefunkcionēs."

"Funkcionēs gan. Es jau notestēju."

"Nu tad dari pats. Es tajā negribu piedalīties."

Ar to Viktors acīmredzot nebija rēķinājies. "Izbeidz, mums visiem tajā vajadzētu piedalīties. Mēs to esam Adrianam parādā, es uzskatu. Emīlija arī teica, ka būs."

Beidzot Niks padevās. Galvenokārt Emīlijas dēļ, ja godīgi. Tomēr labi viņš nejutās.

Viktors bija pārspējis pats sevi. Tika piedāvātas triju veidu tējas trijās dažādās tējkannās, cepumi un picas šķēles. Viņi slaistījās pa dīvānu istabu, ēda un pļāpāja. Emīlija bija apmeklējusi Kolinu slimnīcā, viņam arī būšot jāstājas tiesas priekšā tāpat kā Helēnai un pārējiem Iekšējā apļa dalībniekiem.

"Mūs droši vien aicinās par lieciniekiem," Emīlija teica. "Problēma tāda, ka mēs vairs nespēlējam. Tiesnesim nebūs viegli saprast, kas patiesībā notika."

"Tomēr to viņam var izstāstīt simtiem cilvēku," Niks teica. "Viņi visi to redzēja un piedzīvoja."

"Tikai ne es," klusu piebilda Adrians.

Vēl labāku bridi Viktors nebūtu varējis vēlēties.

"Taisnība. Multipleijeru laiks ir garām. Man ļoti žēl, bet, manuprāt, daudz kas no tā tev nebūtu paticis. Taču ir kaut kas, ko tev vajadzētu redzēt."

Viņš sagrāba Adrianu aiz rokas, izvilka no dīvāna un aizveda uz datoru istabu. Lielākā ekrāna priekšā Viktors bija novietojis savu labāko biroja krēslu.

"Sēdi nost!"

Adriana sejā bija lasāma absolūta neizpratne par notiekošo.

"Sākums joprojām strādā bez problēmām," Viktors teica, pievilka tuvāk ķeblīti un apsēdās līdzās Adrianam.

Niks un Emīlija sekoja viņa piemēram, un nu visi sēdēja puslokā ap Adrianu, it kā gribēdami viņu pasargāt.

Viktors ieslēdza ekrānu.

Meža nora. Debesis blāvs mēness. Noras vidū zemē saritinājies Bezvārdis.

Kā transā Adrians paņēma peli un pagrieza attēlu, lai uz visu palūkotos no citas perspektīvas.

"Es šo vietu zinu. Tas ir netālu no Wye Valley," viņš teica. "Palūk, tur tālāk, tajā kokā, kas žuburojas tuvu zemei, tur mēs vienmēr stumbru žāklēs iespīlējām mugursomas, kad devāmies piknikā."

Adrians veda Bezvārdi uz turieni. Apstājās. Lika tam pietupties un pacelt no zemes kaut ko, kas izskatījās pēc zili lakota koka gabaliņa. Niks redzēja, ka pāri Adriana vaigam noritēja asara.

"Kas tas ir?"

"Mans kabatas nazītis. Es to pazaudēju, kad man bija septiņi gadi. Es pēc tam visu dienu raudāju."

Niks un Emīlija saskatījās. Tas varēja izrādīties smagāk, nekā viņiem bija šķitis. Emīlija uzlika roku Adrianam uz muguras.

Bezvārdis meklēja un atrada celiņu, kas veda projām no meža noras. Tā drīzāk bija zvēru iemīta taka un laiku pa laikam pavisam pagaisa starp kokiem. Taču un Niks to skaidri redzēja Adrians zināja, kurp dodas. Viņš reti apstājās, lai noteiktu atrašanās vietu, toties, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, uzmanīja izturības līmeni. Pēc īsa brīža Bezvārdis atrada mazu avotiņu. Adrians viņu pie tā apstādināja.

"Reiz mēs šeit… Tur viņa ir," Adrians čukstēja. Sākumā Niks nesaprata, par ko viņš runāja, bet tad ieraudzīja tumsā iespīdamies divus punktus un pēc tam pamanīja arī pašu dzīvnieku.

"Vai šajā vietā redzējāt lapsu?"

Adrians pamāja ar galvu. Drīz lapsa taisījās, ka tiek, un pazuda starp krūmiem.

Bezvārdis devās tālāk gar strautu. Vietā, kur trīs akmeņi veidoja ko līdzīgu tiltam, viņš to šķērsoja. Te ceļš veda lejup, un Nikam gribējās Adrianu aizvilkt projām no datora, jo jau bija manāma ugunskura raustīgā liesma.

Mirušais šoreiz nesēdēja un arī liesmās neskatījās. Viņš stāvēja un gaidoši uzlūkoja Bezvārdi.

"Adrian?"

"Tēt," izdvesa Adrians.

Niks redzēja, ka Adriana roka ciešāk satvēra peli. Bezvārdis sašūpojās un apstājās.

"Tu gāji pa mūsu ceļu. Saki, vai tu esi Adrians?"

Adrians uzlika rokas uz taustiņiem.

"Jā, tas esmu es."

Mirušais pasmaidīja. "Tas labi. Es cerēju, ka atnāksi, kad viss būs beidzies."

"Vai mums iziet?" pavaicāja Niks.

Adrians papurināja galvu. Viņš vairākkārt it kā gribēja sākt rakstīt, bet, šķiet, nezināja, kā sākt.

"Kā tev klājas?" viņš beidzot uzrakstīja.

"Mans plāns izgāzās. Ja būtu to piedzīvojis, droši vien ļoti dusmotos."

Adriana lūpas izdvesa skaņu kaut ko pa vidu starp šņukstu un smiekliem.

"Arī es esmu dusmīgs. Uz tevi. Kāpēc tu kaut ko tādu izdarīji?"

"Ko izdarīju?"

Tagad Adriana pirksti gandrīz lidot lidoja pāri taustiņiem.

"Nē, ko gan tu iedomājies? Tu vienkārši aizlaidies! Vai tu vispār saproti, cik tas bija šausmīgi? Mamma dienām ilgi dzīvoja tikai uz antidepresantiem. Viņa tevi atrada. Tu mums pat vēstuli nebiji atstājis. Pilnīgi neko. Kāpēc?"

Pirmo reizi šķita, ka Mirušais vilcinās.

"Es nezināju, ko lai rakstu. Erebos bija gatavs un strādāja perfekti. Es biju radījis kaut ko ģeniālu. Tu taču pats redzi, cik tas ir labs, vai ne? Pēc tam varēja būt tikai cīņas, tiesu procesi, iespējams cietums, sabradāta dzīve. Erebos bija perfekts, bet es tāds nebiju. Man riebās viss, kas bija ārpusē."

"Tu jau vairs nemaz nezināji, kas tajā ārpusē bija," Adrians rakstīja, asarām plūstot; un viņš lāva tām ritēt šķita, ka viņš tās pat nemanīja.

"Tu taču gandrīz divus gadus nebiji bijis ārā."

"Jā. Pasaule man bija kļuvusi neizturama. Viss tikai sagadīšanās un neparedzamība. Tāpēc es no tās aizgāju, taču atstāju Erebos. Labāko, ko jebkad biju radījis."

"Brutālāko, ko jebkad biji radijis. Mans draugs ir slimnīcā. Viņš gandrīz nomira. Dažiem skolasbiedriem laikam būs jāiet cietumā, jo viņi gribēja nogalināt Ortolanu. lēt? Tu taču zināji, ka tā notiks, vai ne?"

"Es neizslēdzu šādu iespēju."

"Kā tu varēji kaut ko tādu izdarīt? Viņi nav daudz vecāki par mani, un viņiem nav nekāda sakara ar tavu atriebības plānu."

Mirušais apsēdās uz akmens pie ugunskura.

"Erebos bija monēta, ko pametu gaisā. Kamēr tā tur griezās, es jau biju projām. Spēlētājiem vienmēr tika piedāvāta izvēle, viņi varēja pārtraukt, kad vien vēlējās. Sākumā visiem bija jānāk man garām, un es viņus brīdināju. Katru no viņiem."

Gaisā uzvirmoja dzirksteļu spiets un atspoguļojās Lerija Makveja acīs, kas bija tik ļoti līdzīgas dēla acīm.

"Tie, kuriem vēl bija sirdsapziņa, tika izglābti. Pārējos es izmantoju. Taču ari viņiem tika dota brīva izvēle. Tieši tāpat kā pārējiem."

Niks atcerējās, ka daudz netrūka un viņš būtu noindējis Vatsona kungu. Atcerējās arī Helēnas apmierināto, nosvīdušo seju un bija gatavs aiz izmisuma raudāt.

"Nekādas brivas izvēles nebija. Tu viņus ietekmēji, mainīji un izmantoji atriebībai, par kuras iznākumu tu pats pat vairs nevari uzzināt."

Mirušais lēni papurināja galvu.

"Es visus brīdināju."

"Tas nebija īsts brīdinājums, tēt. Ne tāds, lai tam pa īstam noticētu. Vai ne tā?"

"Es viņus brīdināju."

Adriana pirksti noslīdēja no taustiņiem.

Vēja brāzma nopūta Mirušā kapuci un sapurināja plānos, gaišos matus. Saruna apsīka. Adrians ne uz sekundi nenovērsās no tēva sejas. Izskatījās, ka starp abiem risinās bezvārdu dialogs, kuram pārējie nespēja sekot. Pēkšņi Adrians sakustējās.

"Tu to nedarīji manis dēļ lai tas tev ir skaidrs. Es tam nepiekrītu un nesaprotu, kā varēji likt man izplatīt šo spēli."

Lerija Makveja lūpās parādījās smaids. "Tu ne pie kā neesi vainīgs. Nepārmet sev!"

"To es nemaz nedaru! Es pārmetu tev! Es tavās rokās biju tikai viena no spēles figūrām."

Mirušais novērsās un lūkojās ugunī.

"Es tevi sargāju."

Adrians iesmējās.

"Ja tu būtu gribējis mani sargāt, nebūtu izdarījis pašnāvību. Tas bija gļēvi, tēt! Tik gļēvi!"

"Man žēl, taču to es vairs nevaru mainīt."

"Nē, ne arī izlabot."

"Nē."

Adrians pacēla roku no tastatūras, un Nikam šķita, ka viņš gribēja noglāstīt ekrānu vietā, kur atradās Mirušā piere. Tomēr Adrians apturēja impulsīvo kustību un roka noslīdēja atpakaļ.

"Tēt?"

"Jā?"

"Visu, ko man tagad saki, tu jau iepriekš biji sagatavojis gadījumam, ja es atnāktu. Tu biji apdomājis, ko man atbildēt atkarībā no spēles iznākuma. Vai tiesa?"

"Jā."

"Kad?"

"Vai tu gribi zināt, kurā dienā?"

"Jā."

"Tas bija 12. septembri pulksten 01:46."

Emīlija cieši apkampa Adrianu, kad viņš ieelsojās un paslēpa seju rokās. Viņa to tā turēja vairāk nekā minūti. Tikmēr no ekrāna viņus visus nemainīgi laipni uzlūkoja Mirušais.

Makvejs bija pakāries 13. septembri, atcerējās Niks. Tātad pavisam drīz pēc tam.

"Tad viņš vēl visu būtu varējis mainīt. Visu, visu būtu varējis mainīt," Adrians čukstēja.

Viņš paņēma Viktora pasniegto kabatlakatiņu un izšņauca degunu, nenovērsdams acis no tēva. Adriana pirksti atkal atrada ceļu pie taustiņiem.

"Spēle tev bija svarīgāka nekā mēs, vai ne? Ortolans tev bija svarīgāks."

"Man žēl."

"Tu no manis neatvadījies, tēt. Tas man laikam bija visbriesmīgākais. Ka tu neatstāji ziņu."

"Man žēl."

"Man tevis tik ļoti pietrūka. Jau divus gadus pirms tam."

"Man žēl."

Izskatījās, ka Mirušais ir nonācis pie savas ziņas galvenās vēsts. Adrians mēmi pamāja. Viņi atkal ilgi lūkojās viens otrā. Aizritēja labs brīdis, līdz Niks aptvēra, ka patiesībā jau lūkojās tikai viens no viņiem, tomēr tas nepadarīja sāpīgo patiesību paciešamāku. Ugunskurs sprakšķēja, vējš žūžoja tā meža galotnēs, kurā sen atpakaļ Lerijs Makvejs un viņa dēls Adrians bija satikuši lapsu…

"Dzīvo vesels, tēt!"

"Vai tu jau ej?"

"Tā man šķiet, jā."

"Dzīvo vesels, Adrian! Saudzē sevi!"

Mirušais pasmaidīja, pacēla roku un pamāja. Adrians pamāja pretī. Tad izslēdza datoru, sabruka uz Emīlijas pleca un raudāja, līdz iemiga.

Londonu bija pārņēmis vizuļojošais pirmsziemassvētku satraukums. Mirdzošas eglītes, sniegpārsliņas, sveces un zvaigznes staroja iepirkšanās ielās; lai kurā veikalā ari ietu, visur skanēja Jingle Bells un Last Christmas.

Niks un Emīlija bija norunājuši satikšanos Mufftnski's pie Koventgārdena. Viņa jau gaidīja, kad ieradās Niks.

Sasveicināšanās bija bez vārdiem un maiga. Niks vēl nespēja pierast pie tā, ka Emīlija tagad bija kopā ar viņu, un skūpstoties ikreiz gandrīz noslīka laimes uzplūdos.

"Ir labas ziņas," viņš teica un atglauda no pieres meitenes matus. "Vakar dabūju vēl veselu lēveni materiālu, ko bija savākuši spēlētāji. Starp tiem ir sarunas ieraksts starp Ortolanu un kaut kādu Tomu Gāršu, kurā Ortolans Gāršām relatīvi skaidrā tekstā uzdod ielauzties pie konkurenta."

"Izklausās labi."

"Turklāt mums ir fotogrāfijas, kurās ir redzami kopā Ortolans un Gāršs. Viktors paokšķerējās un atklāja, ka Gāršs jau trīs reizes ir sēdējis ielaušanās dēļ."

"Nūjā, bet tas tomēr nav pierādījums."

"Nē, tomēr lietas pārklājas."

Viņi pasūtināja kafiju un mafinus. Have yourself a merry little Christmas, dziedāja Džūdija Gārlenda.

"Vai tu esi sapratis, kāpēc tev toreiz bija jāfotografē autostāvvietā?" Emīlija vaicāja.

"Manuprāt, tāpēc, ka dāma pie Ortolana sāniem nebija viņa sieva. Taču ar tām fotogrāfijām mēs neko nevaram iesākt, sieva viņu jau ir pametusi. Domāju, ka Erebos atriebība vismaz daļēji ir realizēta."

"Jā," piekrita Emilija. "Tomēr viņš vismaz ir dzīvs."

"Vismaz."

Kad abi devās projām, sāka mazliet snigt. Viņi apskāvušies pastaigājās pa svētkiem sapostajām mazajām ieliņām, reizēm apstājās un skūpstījās, smējās, gāja atkal tālāk.

"Man vēl nav Ziemassvētku dāvanas Viktoram," Emīlija konstatēja, aplūkojot komiksu veikala skatlogu, kurā līdzās komiksu krājumiem un lellēm bija izliktas arī tases. "Vai redzi to tur aizmugurē?" Viņa norādīja uz dzeltenu tasi ar apaļiem iedobumiem. Izskatījās, ka tā ir izgrebta no Šveices siera.

"īstā!" Niks teica. "Viņam patiks."

Emīlija investēja dzeltenajā briesmonī piecas mārciņas. "Vai arī tu tādu gribi?" viņa smaidot jautāja. "Vai labāk dāvanu karti frizētavā?"

Niks saņēma draudzeni aiz pleciem un izlikās, ka grib viņu sakratīt.

"Es taču jau saņēmu savu dāvanu," viņš teica, kad abi atkal bija laukā.

"Nav tiesa."

Niks pabāza plaukstu zem Emīlijas bizes un atstāja tur. Sataustīt neko nevarēja, un kā gan citādi.

"Man tā bija dāvana," viņš teica. "Skaistākā, kādu varēji man pasniegt. Labāka nekā gredzens."

Emīlija pasmaidīja. "Jā, un to tik viegli nevar pazaudēt."

"Tieši tā." Niks pieliecās, pastūma sānis meitenes matus un noskūpstīja kraukli uz viņas kakla.

Pateicība

Es vēlos pateikties…

…pirmām kārtām Rutai Lebnerei. Viņa ir šīs grāmatas patiesā krustmāte, īsta draudzene un vispār debesu dāvana. Bez viņas grāmata Erebos nebūtu tāda, kāda tā ir tagad (iespējams, tā vēl pat nebūtu gatava). Viņa mani vadīja cauri rakstīšanas procesam, motivēja un īstajās vietās apstādināja. Patiesībā viņa pati būtu pelnījusi saņemt Lebnera balvu, ne jau par mākslīgo, bet par visiem pārējiem intelekta veidiem.

…Vulfam Dornam, vēl vienai laimīgai nejaušībai manā dzīvē, par gadiem ilgo kopīgo zēģelēšanu uz viena viļņa, par atkārtotu iedrošināšanu, par iejūtīgo un reizē nesaudzīgo kritiku īsāk runājot, par viņa draudzību.

…saviem aģentiem Romānam Hokem un dr. Uvem Neimāram no AVA International par atbalstu un palīdzību.

…redaktorēm Zuzannei Bertelsai un Rutai Nikolai par lielisko darbu un sajūsmu, ar kādu viņas attiecās pret Erebos.

…Montsegur-Autorenforum dalībniekiem par virtuālās rakstnieku mājas sajūtu un neskaitāmajiem padomiem un uzmundrinājumiem.

…un visbeidzot saviem vecākiem par visu, bet galvenokārt par grāmatām bagāto bērnību.

& Dori* Brellerbauer

Urzula Poznanski ir dzimusi 1968. gadā Vīnē. Pēc ģimnāzijas beigšanas studējusi japāņu valodu, publicistiku, tieslietas un teātra zinātni Vīnes Universitātē. Kopš 1996. gada strādā par redaktori medicīnas žurnālu izdevniecībā. Urzulas Poznanski pirmā grāmata iznākusi 2003. gadā, viņa raksta galvenokārt bērniem un jauniešiem 2010. gadā talantīgā rakstniece saņēmusi Ulmer Unke balvu un 2011. gadā Vācijas jaunatnes literatūras balvu par romānu Erebos. Romāns jau ir izdots vairāk nekā 15 valodās.

Content

Poznanski Urzula Erebos

1.

2.

3.

4

5

6

7.

8

9.

10

11

12

13

14.

15

16

17

18.

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31.

32

33

34

Pateicība