Azimovs Аizeks

Fonds

Аizeks Azimovs

Fonds

Zinātniskās fantastikas un fantāzijas autori par Aizeku Azimovu un triloģiju “Fonds”

“Neparastā un grandiozā koncepcija, kas veido Azimova triloģijas pamatu, bija tā, kas mani sākotnēji piesaistīja zinātniskajai fantastikai.”

Braiens Vilsons Oldiss (Brian Wilson Aldiss)

“Aizeka Azimova daudzveidīgā iztēle, asredzība un bagātais literārais devums ir ielicis paliekošu pamatu visām nākamajām zinātniskās fantastikas autoru paaudzēm.”

Kevins Džeimss Andersons {Kevin James Anderson)

“Azimovs bija cilvēks, kura dēļ es sāku lasīt zinātnisko fantastiku. Daži rakstnieki piedāvā mums atšķirīgu skatījumu uz pasauli, bet Aizeks Azimovs atvēra durvis uz Visumu un aicināja mūs doties līdzi superfantastiskā ceļojumā.”

Estere Frīznere (Esther Freisner)

“Aizeka Azimova spējas ieraudzīt Lielās Idejas, kas ir tik būtiski svarīgas brīnuma apjautai zinātniskajā fantastikā, un iemiesot tās aizraujošos cilvēciskos stāstos un vidē - jo sevišķi “Fonda” sērijā - augstu pacēla latiņu mums visiem, kas esam centušies sekot viņam jaunu ideju virzītā zinātniskās fantastikas tradīcijā.”

Hovards Vinsents Hendrikss {Howard Vincent Hendrix)

“Ja kaut ko var uzskatīt par starta tramplīnu kosmosa ēras zinātniskajā fantastikā, tad tā ir “Fonda” triloģija. Tā ir klasika! Un neaizmirstams darbs.”

Džeks Makdevits (Jack McDevitt)

“Aizeka Azimova “Fonda” triloģija bija izšķirošs kritērijs manā radošajā darbā. Viņa redzējums un domas plašums aptvēra galaktiku un gadsimtus, bet vienlaikus viņš atainoja dziļi personiskus tēlu dzīvesstāstus. Tas rakstnieks, par kādu esmu kļuvis, izauga no zēna, kuru aizrāva viņa grāmatas. Tās joprojām turpina mani aizraut. Paldies, Aizek, ka atvēri manu prātu iespējamībām!”

Treisijs Hikmens {Tracy Hickman)

“Aizeka Azimova “Fonda” sērija ir izturējusi laika pārbaudi. Tās bija starp pirmajām zinātniskās fantastikas grāmatām, kuras es izlasīju, un es ar prieku lasu tās arī tagad, būdama pieaugusi. Šis žanrs ir daudz ieguvis no viņa plašā galaktikas impērijas skatījuma.”

Karena Lovahi {Karen Lowachee)

“Azimova “Fonda” sērija ir viens no zinātniskās fantastikas meistardarbiem. Ja neesat lasījuši šīs grāmatas, jūs gaida iepriecinošs pārdzīvojums, un pat tad, ja esat tās lasījuši, iesaku tās pārlasīt vēlreiz, jo tās ir tikpat izcilas kā agrāk.”

Alens M. Stils {Allen M. Steele)

"Aizeks bija vēl padsmitnieks, kad mēs iepazināmies; viņš bija mans fans, pirms es kļuvu par viņa fanu. Slavenajā “zinātniskās fantastikas zelta laikmetā” rakstīdams darbus Džonam Vudam Kempbelam, viņš kļuva par vienu no šīs jomas pamatlicējiem. Ar saviem robotu stāstiem un “Fonda” stāstiem viņš palīdzēja veidot zinātnisko fantastiku tādu, kādu mēs to pazīstam šodien.”

Džeks Viljamsons (Jack Williamson)

Manas mātes piemiņai (1895-1973)

SATURS

I DAĻA PSIHOVĒSTURNIEKI...

II DAĻA ENCIKLOPĒDISTI..........

III DAĻA MĒRI..................................

IV DAĻA TIRGOTĀJI.......................

VDAĻA KOMERCPRINČI............

I DAĻA. PSIHOVĒSTURNIEKI

Hari Seldons - ... dzimis Galaktikas ēras 11988. gadā; miris 12069. gadā. Biežāk šie dati tiek uzrādīti pašreizējās Fonda Ēras sistēmā, t.i.,

79. g. līdz 1. g. F. Ē. Dzimis vidusšķiras ģimenē, uz Helikona planētas Arktura sektorā (kur viņa tēvs saskaņā ar apšaubāma autentiskuma leģendu bijis tabakas audzētājs šīs planētas hidropo-niskajās plantācijās), agri uzrādījis apbrīnojamas spējas matemātikā. Par viņa dotībām klīst neskaitāmi jautri stāstiņi, un daži no tiem ir pretrunīgi. Divu gadu vecumā viņš esot ...

... Seldona izcilākais devums zinātnei neapšaubāmi ir viņa ieguldījums psihovēstu-res jomā. Seldons secināja, ka šī joma ir tikai neskaidru aksiomu kopums; viņš padarīja to par padziļinātu statistikas zinātni. ...

... Visautoritatīvākais mūsu rīcībā esošais avots attiecībā uz viņa dzīves sīkākām detaļām ir biogrāfija, kuru uzrakstījis Gāls Dorniks, kas, būdams jauns cilvēks, sastapa Seldonu divus gadus pirms dižā matemātiķa nāves. Stāsts par viņu satikšanos ...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA^1

1.

Viņu sauca Gāls Dorniks, un viņš bija vienkāršs lauku zēns, kas agrāk nekad nebija redzējis Trantoru. Tas ir, reālajā dzīvē. Viņš daudzkārt bija to redzējis hipervideo pārraidēs un palaikam milzīgajos trīsdimensiju ziņu raidījumos, kuri vēstīja par Imperatora kronēšanu vai kārtējo Galaktikas Padomes sēdes atklāšanu. Proti, viņš nebija nošķirts no civilizācijas, kaut arī visu līdzšinējo dzīvi bija pavadījis uz Sinnaksa, kas riņķoja ap zvaigzni Zilās Straumes malā. Tajā laikā no civilizācijas nošķirta nebija neviena Galaktikas vieta.

Tolaik Galaktikā bija gandrīz divdesmit pieci miljoni apdzīvotu planētu, un tās visas no pirmās līdz pēdējai bija lojālas Impērijai, kuras pārvalde atradās uz Trantora. Tas bija pēdējais pusgadsimts, kurā varēja sacīt šādus vārdus.

Gālam šis ceļojums neapšaubāmi bija viņa jauneklīgās akadēmiskās dzīves augstākais punkts. Pa Visumu viņš bija ceļojis jau agrāk, tāpēc ceļošana pati par sevi viņam neko īpašu nenozīmēja. Tiesa, pirms tam viņš bija mērojis attālumu tikai līdz Sinnaksa vienīgajam satelītam, lai iegūtu datus par meteoru plūsmas mehāniku, kas bija vajadzīgi viņa disertācijai, taču kosmosa ceļojumos nebija svarīgi, vai attālums ir pusmiljons jūdžu vai pusmiljons gaismas gadu.

Viņš bija mazliet sasprindzis tikai pirms lēciena cauri hipertelpai: ar šo parādību vienkāršos starpplanētu ceļojumos nebija jāsastopas. Lēciens palika un droši vien mūžīgi paliks vienīgā praktiskā metode starpzvaigžņu lidojumos. Ceļojums cauri parastai kosmosa telpai nemēdza pārsniegt gaismas ātrumu (drusciņa zinātniskās gudrības no tiem krājumiem, kuri pazīstami kopš cilvēces vēstures senaizmirstās rītausmas), un tas nozīmētu gadiem ilgu ceļojumu pat starp tuvākajām apdzīvotajām sistēmām. Ceļojumā cauri hipertelpai - grūti iztēlojamai teritorijai, kas nebija ne telpa, ne laiks, ne matērija, ne enerģija, varbūt kaut kas, bet varbūt nekas - Galaktiku varēja šķērsot no viena gala līdz otram īsā brīdī starp divām blakus esošām laika vienībām.

Pirmo šāda veida lēcienu Gāls bija gaidījis ar nelielu apslāpētu baiļu kamolu pakrūtē, un tas beidzās ar nieka satricinājumu, ar tādu kā iekšēju belzienu, kas norima, pirms viņš lāgā bija apjautis tā esamību. Tas bija viss.

Un pēc tam bija tikai kuģis, liels un mirdzošs, 12 000 gadu Impērijas progresa teicamais auglis, un viņš pats ar savu nesen iegūto doktora grādu matemātikā un izcilā Hari Seldona ielūgumu doties uz Tran-toru un piebiedroties plašajam un mazliet mīklainajam Seldona Projektam.

Pēc vilšanās, ko bija sagādājis hipertelpas lēciens, Gāls dedzīgi vēlējās ieraudzīt pirmo Trantora parādīšanos. Ik pa laikam viņš devās uz Skatu telpu. Tērauda aizvirtņi iepriekš izziņotos brīžos tika atvērti vaļā, un ikreiz viņš bija tur, vērodams zvaigžņu salto spožumu un apbrīnodams neaprakstāmās, dūmakainās zvaigžņu kopas, kas atgādināja milzīgu, kustībā notvertu un sastindzinātu spīdvaboļu pulkus. Kādā bridi, piecu gaismas gadu attālumā no kuģa, aiz loga izpletās gāzveida miglāja aukstais, zilbaltais plīvurs kā tālīns piena klajums, ienesdams telpā ledainu jutoņu, un divas stundas vēlāk, pēc nākamā lēciena, tas pazuda no skatiena.

Trantora saule pirmajā brīdī izskatījās kā ciets, balts krislis, gandrīz paslēpusies neskaitāmu līdzīgu punktu miriādē un pamanāma tikai tāpēc, ka uz to norādīja kuģa gids. Šeit, Galaktikas centra tuvumā, zvaigznes blīvējās tuvu cita pie citas. Bet līdz ar katru lēcienu tā iemirdzējās spožāk, liekot pārējām nobālēt, atkāpties un izretināties.

Atskanēja kuģa personāla ziņojums: - Atlikušo ceļojuma daļu Skatu telpa būs slēgta. Gatavojamies nolaisties!

Gāls notvēra aiz rokas vienu no apkalpes darbiniekiem baltā formas tērpā, kam piedurkni rotāja Impērijas kosmosa kuģa un saules emblēma.

- Varbūt es drīkstu palikt tepat? - viņš jautāja. - Es ļoti gribētu redzēt Trantoru!

Darbinieks pasmaidīja, un Gāls viegli pietvīka. Viņš aptvēra, ka runā ar provinces akcentu.

- Uz Trantora mēs nolaidīsimies tikai rīta pusē, -darbinieks paskaidroja.

- Es gribēju teikt, ka vēlētos redzēt to no kosmosa.

- Ak tā! Ļoti žēl, mīļo zēn. Ja šī būtu kosmosa jahta, tas būtu iespējams. Bet mēs laižamies lejup no saules puses. Jūs taču negribēsiet vienlaikus zaudēt redzi, apdegt un ciest no radiācijas, vai ne?

Gāls aizgriezās un, neko neteicis, devās projām.

Vīrietis iesaucās viņam nopakaļ: - Trantors no kosmosa tik un tā būtu vien pelēks, izplūdis plankums, jaunais cilvēk! Labāk pēc nolaišanās uz Trantora piesakieties kādai kosmosa ekskursijai. Tās neko lielu nemaksā.

Gāls paskatījās atpakaļ. - Liels paldies!

Viņš apzinājās, ka ļauties vilšanās izjūtām ir bērnišķīgi, taču pieaugušam cilvēkam bērnišķība padodas tikpat dabiski kā bērnam, un Gālam kaklā bija iespriedies kamols. Viņš nekad nebija redzējis Trantoru plešamies acu priekšā visā iespaidīgajā krāšņumā un varenībā un nebija domājis, ka vajadzēs gaidīt vēl ilgāk.

2

Kuģis nolaidās daudzveidīgu trokšņu jūklī. Tālīna šņākoņa, gaisa plūsmai triecoties un slidot gar kuģa metālu. Vienmuļa kondicionētāju dūkoņa, cīnoties ar berzes radīto karstumu, un motoru palēninātā duna, kuģim samazinot ātrumu. Vīriešu un sieviešu čalas izkāpšanas telpās, pacēlāju šņirksti, pārvietojot bagāžu, pasta sūtījumus un kravu uz kuģa centrālo daļu, no kuras tas viss vēlāk aizceļos uz izkraušanas platformu.

Gāls sajuta vieglu grūdienu, kas liecināja, ka kuģa dzinējspēks vairs nedarbojas. Kuģis pilnībā pārgāja planētas gravitācijā, un šī norise ilga vairākas stundas. Tūkstošiem pasažieru pacietīgi sēdēja izkāpšanas telpās, kas viegli šūpojās, spēka laukiem pielāgojot orientāciju gravitācijas spēku mainīgajam virzienam. Tagad viņi slīdēja lejup pa līkumotajām rampām pretī lielajām, atvērtajām slūžu kamerām.

Gālam nebija daudz bagāžas. Viņš stāvēja pie letes, kamēr darbinieki to ātri un lietpratīgi sašķiroja pa daļām un atkal salika kopā. Ierēdnis pārbaudīja un apzīmogoja viņa vīzu. Gāls tam visam nepievērsa uzmanību.

Tātad šis bija Trantors! Gaiss šeit šķita mazliet blīvāks, gravitācija - mazliet spēcīgāka nekā uz Sinnaksa, viņa dzimtās planētas, bet pie tā noteikti varēs pierast. Tomēr viņš nebija pārliecināts, vai spēs pierast pie neaptveramā plašuma.

Izkāpšanas ēka bija milzīga. Jumts lielajā augstumā bija tik tikko saskatāms. Gāls gandrīz spēja iztēloties, ka bezgalīgajā telpā zem tā varētu veidoties mākoņi. Pretējo sienu saskatīt nevarēja; redzami bija tikai cilvēki, letes un grīdas joslas, kas stiepās visos virzienos, līdz izgaisa miglainā tālumā.

Vīrietis aiz letes atkal kaut ko sacīja. Viņš izklausījās aizkaitināts. - Ejiet tālāk, Dornik! - viņš teica. Lai atcerētos attiecīgo uzvārdu, viņam vajadzēja atvērt vizu un ieskatīties tajā vēlreiz.

- Kur... kur...? - Gāls mēģināja jautāt.

Vīrietis strupi pastiepa īkšķi. - Taksometri pa labi, trešais pagrieziens pa kreisi.

Gāls sakustējās, redzēdams spožās, augstu nekurienē sastingušās gaisa grīstes, kas vēstīja: “TAKSOMETRI UZ VISIEM GALAMĒRĶIEM".

No anonīmās masas iznira kāds stāvs un pēc Gāla aiziešanas nostājās viņa vietā. Vīrietis aiz letes paskatījās uz viņu un īsi pamāja ar galvu. Pienācējs atbildēja ar tādu pašu galvas mājienu un sekoja jaunajam iebraucējam.

Viņš laikus paguva dzirdēt Gāla nosaukto galamērķi.

Gāls juta pret miesu spiežamies cietas margas.

Neliela izkārtne vēstīja: “Operators”. Vīrietis, uz kuru attiecās šis uzraksts, nepacēla galvu. - Uz kurieni? - viņš noprasīja.

Gāls to īsti nezināja, bet pat pāris sekunžu vilcināšanās nozīmēja, ka aiz muguras veidojas rinda.

Operators pacēla galvu. - Uz kurieni?

Galam nebija daudz naudas, taču runa bija tikai par vienu nakti, un pēc tam viņam būs darbs. Viņš centās runāt nevērīgi. - Uz labu viesnīcu, lūdzu!

Uz operatoru tas neatstāja iespaidu. - Visas ir labas. Nosauciet vienu!

Gāls izmisis teica: - Uz tuvāko, lūdzu!

Operators nospieda pogu. Uz grīdas iezīmējās tieva gaismas svītra, izlocīdamās starp citām mainīga spožuma svītrām dažādās krāsās un toņos. Gālam rokā tika iespiesta biļete. Tā zaigoja ar blāvu spīdumu.

Operators teica: - Viens divpadsmit.

Gāls taustījās pēc monētām. - Kurp man jāiet? -viņš jautāja.

- Sekojiet gaismai! Biļete spīdēs, kamēr iesiet pareizā virzienā.

Gāls izslējās un devās uz priekšu. Pār plašo grīdas klajumu virzījās simtiem cilvēku, sekodami katrs savai gaismas līnijai un krustojumu vietās saspringti cenzdamies tās atšķirt citu no citas, lai nonāktu pie izvēlētā galamērķa.

Gāla gaismas taka beidzās. Vīrietis koši zilā un dzeltenā formas tērpā no mirdzoša, traipizturīga plastotek-stila pasniedzās pēc abām viņa ceļasomām.

- Tiešā līnija uz Luksoru! - viņš teica.

Vīrietis, kurš sekoja Gālam, dzirdēja šos vārdus. Viņš dzirdēja arī Gāļu atbildam: - Labi! - un noskatījās, kā tas iekāpj automašīnā ar strupu priekšgalu.

Taksometrs cēlās taisni augšup. Gāls lūkojās ārā pa izliekto, caurspīdīgo logu, instinktīvi iekrampējies šofera sēdekļa aizmugurē un mulsā izbrīnā vērodams sajūtu, ko radīja lidojums slēgtā telpā. Plašums sarāvās, un cilvēki pārtapa nejauši izkaisītos, skudrām līdzīgos punktos. Ainava saraucās vēl vairāk un pakāpeniski aizslīdēja atpakaļ.

Priekšā slējās siena. Tā sākās augstu gaisā un sniedzās nesaskatāmā augstumā. Sienu izraibināja atveres - ieejas tuneļos. Gāla taksometrs traucās pretī vienai no tām un strauji ienira tajā. īsu brīdi Gāls izklaidīgi nobrīnījās, kā šoferis starp tik daudzām ieejām spēj izvēlēties īsto.

Tagad apkārt pletās tikai melna tumsa, ko palaikam atdzīvināja garām zibošas krāsainas signālugunis. Gaisu piesātināja šalcošas skaņas.

Tad, ātrumam samazinoties, Gāls saliecās uz priekšu un taksometrs izšāvās no tuneļa, atkal nolaizdamies zemes līmenī.

- Luksora viesnīca, - šoferis gluži nevajadzīgi paziņoja. Viņš palīdzēja Gālam izcelt bagāžu, ar lietišķu seju pieņēma desmitkredītu dzeramnaudu, uzņēma gaidošu pasažieri, un taksometrs atkal pacēlās gaisā.

Kopš izkāpšanas no kosmosa kuģa līdz šim brīdim Gāla skatienam ne reizi nebija pavērušās debesis.

Trantors - ... Trīspadsmitās tūkstošgades sākumā šī tendence sasniedza augstāko punktu. Būdama Impērijas valdības centrs simtiem paaudžu laikā un atrazdamās Galaktikas centrālo rajonu apvidū starp visblīvāk apdzīvotajām un industriāli attīstītajām sistēmas pasaulēm, šī planēta gluži neizbēgami kļuva par visblīvāko un bagātāko cilvēces koncentrātu, kādu cilvēku rase jebkad bija pieredzējusi.

Tās nemitīgi augošā urbanizācija beidzot bija sasniegusi savu galējo robežu. Visa Trantora virsma 75 000 000 kvadrātjūdžu platībā bija pārtapusi par vienu vienīgu lielpilsētu. Iedzīvotāju skaits kulminācijas laikā sniedzās krietni virs četrdesmit miljardiem. Milzīgā iedzīvotāju masa gandrīz pilnībā kalpoja Impērijas administratīvajām vajadzībām un ne tuvu nebija pietiekami liela šim sarežģītajam uzdevumam. (Jāatceras, ka atbilstošas administrācijas trūkums Galaktikas Impērijā pēdējo imperatoru vienaldzīgās valdīšanas laikā bija nozīmīgs faktors tās lejupslīdes procesā.) Ik dienas veselas kuģu flotes, skaitāmas tūkstošos un desmittūkstošos, no divdesmit lauksaimniecības

pasaulēm veda produkciju uz Trantora pusdienu galdiem ...

Trantora atkarība no ārējām pasaulēm pārtikas ziņā un pat visu dzīves nepieciešamību ziņā padarīja šo vietu arvien vārīgāku pret iekarojumiem un aplenkumiem. Daudzie dumpji, kas Impērijas pēdējās tūkstošgades laikā atkārtojās ar monotonu neatlaidību, lika secīgajiem imperatoriem aptvert šo apstākli, un par impēriskās politikas pirmo un galveno uzdevumu kļuva Trantora vārīgās jūga vēnas aizsardzība. ...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

3

Gāls lāgā nesaprata, vai šobrīd spīd saule un vai vispār ir diena vai nakts. Jautāt viņš kautrējās. Šķita, ka visa planēta dzīvo zem metāla vāka. Nupat notiesātā maltīte bija apzīmēta ar vārdu “pusdienas”, taču daudzas planētas dzīvoja pēc pašpieņemta laika un neņēma vērā dienu un nakšu miju, kas tām, iespējams, sagādāja neērtības. Planētu griešanās ātrums bija atšķirīgs, un Gāls nezināja, kāds tas ir Trantoram.

Sākumā viņš bija aizrautīgi sekojis norādēm uz “Saules istabu” un to atradis, bet tad noskaidrojis, ka tā ir telpa, kurā var sauļoties mākslīgā gaismā. Pēc neilgas kavēšanās viņš bija atgriezies Luksora viesnīcas galvenajā vestibilā.

- Kur es varu nopirkt biļeti starpplanētu ekskursijai? - viņš jautāja istabu ierādītājam.

- Tepat uz vietas.

- Kad tā sāksies?

- Jūs nupat to nokavējāt. Nākamā ekskursija būs rīt. Nopērciet biļeti tagad, un mēs jums rezervēsim vietu.

- Ak tā... - Rītdiena viņam bija par vēlu. Rīt jābūt Universitātē. Gāls jautāja: - Varbūt te ir kāds skatu tornis vai kaut kas tamlīdzīgs? Tas ir, atklātā vietā?

- Protams! Ja gribat, varu pārdot jums biļeti. Bet vispirms paskatīšos, vai paredzams lietus vai sauss laiks. - Viņš piespieda slēdzi blakus elkonim un izlasīja

skrejošos burtus, kas slīdēja pāri matētam ekrānam. Gāls lasīja reizē ar viņu.

Istabu ierādītājs teica: - Paredzams skaidrs laiks. Patiesībā šķiet, ka pašlaik ir sausā sezona. - Viņš nevērīgi piebilda: - Mani gan ārpasaule sevišķi nevilina. Pēdējo reizi atklātā vietā es biju pirms trim gadiem. Kas vienreiz redzēts, tas ir zināms, un diezgan. Lūk, jūsu biļete! īpašais lifts ēkas aizmugurē. Tur rakstīts “Uz Torni”. Ņemiet un ejiet!

Šis bija jaunās konstrukcijas lifts, kas darbojās ar negatīvo gravitāciju. Gāls iegāja tajā, un viņam sekoja citi. Lifta pavadonis nospieda pogu. Gravitācijai sasniedzot nulles punktu, Gāls brīdi jutās tā, it kā peldētu gaisā, un pēc tam, liftam traucoties augšup, daļēji atguva svaru. Tad ātrums samazinājās un viņa kājas atrāvās no grīdas. Viņš neviļus ievaidējās.

- Pabāziet kājas zem stieņiem! - pavadonis iesaucās. - Vai neredzat zīmi?

Pārējie to jau bija izdarījuši. Viņi ar smaidu noskatījās, kā Gāls izmisīgi un veltīgi pūlas norāpties pa sienu atpakaļ lejā. Viņu kurpes spiedās pret hromētajiem stieņiem, kas stiepās pār grīdu paralēlās joslās ar divu pēdu atstarpēm. Gāls ienākot bija pamanījis šos stieņus, bet nebija pievērsis tiem uzmanību.

Kāda roka pastiepās un novilka viņu lejā.

Viņš izdvesa paldies, un nākamajā brīdī lifts apstājās.

Gāls izgāja uz vaļējas terases, un no baltā spožuma viņam iesāpējās acis. Vīrietis, kurš pirms brīža bija pasniedzis palīdzīgu roku, izgāja no lifta tūlīt aiz viņa.

- Te ir daudz sēdvietu, - viņš laipni teica.

Gāls aizvēra izbrīnā pavērto muti. - Tā izskatās gan, - viņš atbildēja un automātiski devās pie tām, tomēr apstājās pusceļā.

- Ja jums nekas nav pretī, es uz brīdi apstāšos pie margām, - viņš teica. - Es... es gribu drusciņ paskatīties.

Vīrietis draudzīgi pamāja ar roku, un Gāls pārliecās pār plecu augstuma margām, ietverdams skatienā visu panorāmu.

Zemi saskatīt viņš nevarēja. Tā bija pazudusi arvien augošo, cilvēku radīto konstrukciju biezokņos. Vienīgais redzamais apvārsnis bija metāla josla uz debesu fona, kas stiepās un izplūda gandrīz vienveidīgā pelēcībā, un Gāls noprata, ka tāda izskatās visa planētas virsma. Nekur nebija jaušama gandrīz nekāda kustība, ja neņem vērā pāris izpriecu kuģus, kas dīki slīdēja pāri debess klajumam; Gāls zināja, ka visa miljardu cilvēku rosība notiek zem pasaules metāla virskārtas.

Visā pārskatāmajā apkārtnē neredzēja nekādu zaļumu, nekādu augsni, un vienīgā manāmā dzīvība bija cilvēks. Gāls neskaidri apjauta, ka kaut kur šajā pasaulē atrodas Imperatora pils, ko simt kvadrātjūdžu plašumā ieskauj auglīga zeme, koku zaļums un varavīkšņotu puķu krāšņums. Maza saliņa tērauda okeāna vidū, bet no šīs vietas nesaskatāma. Varbūt tā atradās desmittūk-stoš jūdžu tālumā. Viņš to nezināja.

Tuvākajā laikā noteikti jāatrod iespēja ekskursijai!

Gāls dzirdami nopūtās un beidzot aptvēra, ka atrodas uz Trantora - uz planētas, kura ir visas Galaktikas centrs un cilvēku rases kodols. Viņš neredzēja nekādas tā vājās vietas. Viņš neredzēja pārtikas piegādes kuģus. Viņš neapjauta vārīgo jūga vēnu, kas neredzami savienoja Trantora četrdesmit miljardus iedzīvotāju ar pārējo Galaktiku. Viņš aptvēra tikai visvareno cilvēka sasniegumu, pilnīgo un gandrīz vai nožēlojami galīgo pasaules iekarojumu.

Mazliet apdullis, viņš atkāpās no margām. Liftā sastaptais draugs pamāja uz sēdvietu sev blakus, un Gāls apsēdās.

Vīrietis pasmaidīja. - Mani sauc Džerils. Vai esat pirmoreiz uz Trantora?

- Jā, mister Džeril.

- Tā jau man likās. Bet Džerils ir mans vārds, nevis uzvārds. Ja cilvēks ir poētiski noskaņots, Trantors atstāj spilgtu iespaidu. Tomēr paši trantorieši nekad nebrauc šurp augšā. Viņiem nepatīk. Tas viņus padara nervozus.

- Nervozus? Starp citu, mani sauc Gāls. Kāpēc lai tas viņus padarītu nervozus? Te taču ir fantastiski!

- Subjektīvas uztveres jautājums, Gāl. Ja esat piedzimis zem kupola, izaudzis gaitenī, strādājat kabīnē un atvaļinājumu pavadāt ļaužu pilnā saules istabā, tad izgājiens atklātā telpā, kur virs galvas ir tikai debesis, var beigties ar nervu lēkmi. Bērnus viņi ved šurp pēc piecu gadu vecuma un dara to reizi gadā. Šaubos, vai no tā ir kāds labums. Tas noteikti ir par maz, un pirmajās reizēs tie kliedz un krīt histērijā. To būtu jāsāk darīt tūlīt pēc zīdaiņu vecuma un jāceļo šurp reizi nedēļā.

- Protams, tam patiesībā nav lielas nozīmes, - viņš turpināja. - Nekas nenotiktu, ja bērni vispār neiznāktu šeit ārpusē. Tur lejā viņi jūtas laimīgi un vada Impēriju. Kā jums šķiet, cik augstu mēs atrodamies?

- Pusjūdzi? - Gāls minēja un bažījās, vai tas neizklausās naivi.

Laikam jau tā bija, jo Džerils klusi iesmējās. Viņš teica: - Nē. Tikai piecsimt pēdas.

- Ko? Bet lifts taču brauca...

- Es zinu. Bet lielāko ceļa daļu tas cēlās līdz zemes līmenim. Trantora tuneļi atrodas vairāk nekā jūdzes dziļumā. Tas ir kā aisbergs. Deviņas desmitdaļas nav redzamas. Krastu joslās tas pat iestiepjas vairākas jūdzes zem okeāna gultnes. Patiesībā mēs dzīvojam tik zemu, ka varam izmantot temperatūras atšķirību starp zemes līmeni un pāris jūdžu dziļu pazemi, lai nodrošinātu sev visu nepieciešamo enerģiju. Vai jūs to zinājāt?

- Nē. Biju domājis, ka jūs izmantojat kodolģenera-torus.

- Kādreiz mēs tā darījām. Bet šis veids ir lētāks.

- Laikam gan.

- Ko jūs par visu šo domājat? - īsu mirkli vīrieša labsirdīgajā sejā uzplaiksnīja asi vērīga izteiksme. Tajā pazibēja gluži vai viltība.

Gāls neveikli sastomījās. - Fantastiski! - viņš atkārtoja.

- Esat atbraucis atvaļinājumā? Ceļojat? Apskatāt jaunas vietas?

- īstenībā nē. Tiesa, es vienmēr esmu gribējis apskatīt Trantoru, bet ierados šeit galvenokārt darba dēļ.

- Ak tā?

Gāls juta, ka jāpaskaidro sīkāk. - Es gatavojos strādāt pie doktora Seldona projekta Trantora Universitātē.

- Vai jūs runājat par Kraukli Seldonu?

- Ak nē! Es domāju Hari Seldonu. Psihovēsturnieku Seldonu. Kraukli Seldonu es nepazīstu.

- Runa ir tieši par Hari. Viņu dēvē par Kraukli. Iesauka, saprotiet! Viņš allaž pareģo nelaimi.

- Ak tā? - Gāls jutās patiesi pārsteigts.

- To jums vajadzētu zināt. - Džerils vairs nesmaidīja. - Jūs taču gatavojaties strādāt pie viņa, vai ne?

- Jā gan, es esmu matemātiķis. Kāpēc viņš pareģo nelaimi? Kādu nelaimi?

- Un kā jūs domājat?

- Diemžēl man nav ne mazākās jausmas. Esmu lasījis doktora Seldona un viņa grupas publicētos rakstus. Tajos ir pētīta matemātikas teorija.

- Jā, tajos, kurus viņi ir publicējuši.

Gāls jutās aizkaitināts. - Tagad es laikam iešu uz savu istabu, - viņš teica. - Bija patīkami iepazīties!

Džerils nevērīgi pamāja atvadu sveicienu.

Savā istabā Gāls sastapa cilvēku, kas viņu gaidīja. Pirmajā bridi viņš jutās tik pārsteigts, ka nespēja dabūt pār lūpām neizbēgamo jautājumu: “Ko jūs šeit darāt?”

Vīrietis piecēlās. Viņš bija vecs, gandrīz plikpaurains virs un iedams kliboja, taču viņa acis bija ļoti vērīgas un zilas.

- Es esmu Hari Seldons, - viņš teica, īsu mirkli pirms Gāla apdullušās smadzenes paspēja sasaistīt šo seju ar atmiņām par daudzkārt redzētajiem attēliem.

Psihovēsture - ... Gāls Dorniks, izmantodams nematemātiskus jēdzienus, ir definējis psihovēsturi kā tādu matemātikas nozari, kura pēta cilvēku konglomerātu reakcijas uz fiksētiem sociāliem un ekonomiskiem stimuliem...

... Visās šajās definīcijās ir iekļauts iepriekšējs pieņēmums, ka apskatāmais cilvēku konglomerāts ir pietiekami liels, lai izdarītu pamatotus statistiskus pētījumus. Šāda konglomerāta nepieciešamo lielumu var noteikt ar Seldona Pirmo Teorēmu, kura... Nākamais nepieciešamais pieņēmums ir tāds, ka pats attiecīgais cilvēku konglomerāts nezina par psihovēsturisko analīzi, lai tā reakcijas būtu nejaušas un dabiskas....

Jebkāda spēkā esoša psihovēsture pamatojas uz izvērstām Seldona funkcijām, kuru uzrādītās iezīmes atbilst tādu sociālo un ekonomisko spēku īpašībām kā...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

4.

- Labdien, ser! - Gāls teica. - Es... es...

- Jūs nebijāt domājis, ka mēs varētu satikties agrāk par rītdienu? Parastos apstākļos tieši tā būtu noticis. Šoreiz ir tā: ja mēs grasāmies izmantot jūsu pakalpojumus, mums jādarbojas ātri. Piesaistīt jaunus spēkus kļūst arvien grūtāk.

- Es jūs nesaprotu, ser.

- Jūs nupat runājāt ar vīrieti skatu tornī, vai ne?

- Jā. Viņa vārds ir Džerils. Neko vairāk par viņu es nezinu.

- Viņa vārds neko nenozīmē. Viņš ir Sabiedrības Drošības Komitejas aģents. Viņš jums sekoja kopš izkāpšanas kosmosostas pieturā.

- Bet kāpēc? Tas nudien mani mulsina.

- Vai tas vīrietis tornī neko nesacīja par mani?

Gāls brīdi vilcinājās. - Viņš minēja, ka jūs dēvējot

par Kraukli Seldonu.

- Un vai viņš paskaidroja, kāpēc?

- Viņš teica, ka jūs pareģojot nelaimi.

- Tā ir... Sakiet: ko jums nozīmē Trantors?

Ikviens, šķiet, gribēja zināt viņa domas par Tran-

toru. Gāls nespēja atrast citu atbildi kā vienīgi atkārtot nodeldēto vārdu: - Fantastiski!

- To jūs sakāt bez domāšanas. Bet no psihovēstures viedokļa?

- Neesmu mēģinājis to saistīt ar šo jautājumu.

- Pirms beigsiet strādāt ar mani, jaunais cilvēk, jūs iemācīsieties gluži pašsaprotami saistīt psihovēsturi ar jebkuru jautājumu. Skatieties! - No somiņas sev pie jostas Seldons izņēma kalkulatoru. Klīda valodas, ka viņš tādu glabājot arī zem spilvena, lai varētu izmantot bezmiega brīžos. Plāksnītes pelēkā, spīdīgā virsma no lietošanas bija mazliet nobružāta. Seldona veiklie pirksti, ko tagad jau bija izraibinājis vecums, kustējās pār podziņu rindām un slejām. Augšējā joslā iemirdzējās sarkanas zīmes.

- Tas ir Impērijas pašreizējā stāvokļa atveidojums, -viņš sacīja.

Brīdi valdīja nogaidošs klusums.

Beidzot Gāls teica: - Tas noteikti nav pilnīgs atveidojums.

- Nē, pilnīgs tas nav, - Seldons atbildēja. - Priecājos, ka jūs akli nepieņemat manus vārdus. Tomēr tas ir tuvinājums, kas kalpos propozīcijas pierādīšanai. Vai to jūs esat gatavs pieņemt?

- Funkcijas atvasinājuma turpmākas verifikācijas gadījumā jā, esmu. - Gāls piesardzīgi izvairījās no varbūtējām lamatām.

- Labi. Pieskaitīsim tam tādas vispārzināmas iespējas kā Impērijas līmeņa atentāts, padoto pavaldoņu dumpis, mūsdienu regulārie ekonomiskās depresijas periodu atkārtojumi, planētu pētniecības aktivitāšu samazināšanās ...

Seldons turpināja uzskaitījumu. Pēc katra minētā temata zem viņa pirkstiem atdzīvojās jauni simboli, ieplūzdami pamatfunkcijā, kas paplašinājās un mainījās.

Gāls pārtrauca viņu tikai vienu reizi. - Es neredzu šīs transformāciju virknes pamatotību.

Seldons atkārtoja sacīto lēnāk.

- Bet tas tiek darīts aizliegtas sociāloperācijas ceļā, - Gāls teica.

- Labi! Jūs esat ašs, bet vēl nepietiekami ašs. Šajā kombinācijā tas nav aizliegts. Ļaujiet man izvērst to plašāk.

Šis process noritēja krietni ilgāk, un, kad tas bija pabeigts, Gāls samulsis sacīja: - Jā, tagad es saprotu.

Beidzot Seldons mitējās rēķināt. - Šis ir Trantors pēc trim gadsimtiem. Kā jūs to raksturosiet? Ko? - Viņš piešķieba galvu uz sāniem un gaidīja.

Gāla balsī skanēja neizpratne. - Pilnīga iznīcība! Bet... bet tas nav iespējams. Trantors nekad nav bijis...

Aizrautība un enerģija, kas strāvoja no Seldona, krasi kontrastēja ar viņa novecojušo ķermeni. - Nu, nu, drošāk! Jūs redzējāt, kā tika iegūts šis rezultāts. Izsakiet to vārdos! Uz brīdi aizmirstiet simboliku!

Gāls teica: - Padziļinoties specializācijai, Trantors kļūst arvien vieglāk ievainojams un mazāk spējīgs sevi aizstāvēt. Turklāt, arvien vairāk pārtopot par Impērijas administratīvo centru, tas kļūst arvien vilinošāks mērķis. Impērijas pēctecībai kļūstot arvien nedrošākai un pastiprinoties sadursmēm starp lielajām dzimtām, izzūd sociālā atbildība.

- Pietiks. Un ko jūs sakāt par pilnīgas iznīcības skaitlisko varbūtību triju gadsimtu laikā?

- Nevaru atbildēt.

- Bet jūs noteikti varat veikt lauku diferenciāciju, vai ne?

Gāls juta, ka uz viņu tiek izdarīts spiediens. Kalkulatoru Seldons viņam nepiedāvāja. Tas atradās pēdas attālumā no acīm. Viņš saspringti rēķināja un juta, ka piere kļūst lipīga no sviedriem.

- Apmēram 85 procenti? - viņš minēja.

- Nav slikti, - atzina Seldons, mazliet pastiepis augšlūpu, - bet nav arī īpaši labi. Faktiskais skaitlis ir 92,5 procenti.

- Vai tāpēc jūs dēvē par Kraukli Seldonu? - Gāls jautāja. - Neko tamlīdzīgu es žurnālos neesmu lasījis.

- Protams, neesat! Tas nav paredzēts drukātiem tekstiem. Vai tiešām jūs domājat, ka Impērija atļautos šādi atmaskot savu ļodzīgo stāvokli? Šis ir ļoti vienkāršs psihovēstures demonstrējums. Tomēr daži no mūsu iegūtajiem rezultātiem ir noplūduši un sasnieguši aristokrātijas ausis.

- Tas ir slikti.

- Nav teikts. Viss ir pārdomāts.

- Bet vai tāpēc viņi mani izseko?

- Jā. Viņi seko visam, kas saistīts ar manu projektu.

- Vai jums draud briesmas, ser?

- Ak jā. Pastāv 1,7 procentu iespēja, ka man piespriedīs nāvessodu, taču tas, protams, neapturēs projektu. Arī šo iespēju mēs esam apsvēruši. Labi, nav svarīgi! Tātad rīt jūs nāksiet tikties ar mani Universitātē?

- Jā, - Gāls atbildēja.

Sabiedriskās Drošības Komiteja -

... Pēc tam kad atentātā tika nogalināts Kle-ons I, pēdējais Entunu dinastijas pārstāvis, pie varas nonāca neliela aristokrātu grupa. Tā galvenokārt gādāja par noteiktas kārtības ieviešanu Impērijas nestabilitātes un nenoteiktības gadsimtos. Pa lielākai daļai to kontrolēja lielās Cenu un Divartu dzimtas, un laika gaitā tā deģenerējās, pārtopot par aklu instrumentu status quo saglabāšanai. ... Šī grupa nezaudēja ietekmi līdz pat brīdim, kad varu pārņēma pēdējais spēcīgais imperators Kleons II. Pirmais Komitejas priekšsēdētājs, Galvenais Komisārs. ...

... Savā ziņā Komitejas lejupslīdes sākumu iezīmēja Hari Seldona tiesas prāva divus gadus pirms Fonda Ēras sākšanās. Šī tiesas prāva ir aprakstīta Gāla Dornika sarakstītajā Hari Seldona biogrāfijā. ...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

5.

Gāls neizpildīja savu solījumu. Nākamajā rītā viņu pamodināja klusināts telefona zvans. Viņš atsaucās, un tikpat klusināta reģistrācijas ierēdņa balss laipnā un piedienīgi nosodošā toni paziņoja, ka viņš esot aizturēts saskaņā ar Sabiedriskās Drošības Komitejas rīkojumu.

Pielēcis kājās, Gāls aizskrēja līdz durvīm un pārliecinājās, ka tās ir slēgtas. Atlika vienīgi apģērbties un gaidīt.

Viņam atnāca pakaļ un aizveda uz citu vietu, taču viņš joprojām bija aizturēts. Viņam ļoti pieklājīgi uzdeva jautājumus. Viss notika nevainojami civilizēti. Gāls paskaidroja, ka ir provincietis no Sinnaksa, ka ir mācījies tādās un tādās skolās un ieguvis matemātikas doktora grādu tādā un tādā datumā. Viņš pastāstīja, ka ir pieteicies uz darbinieka vietu doktora Seldona personālsastāvā un saņēmis pozitīvu atbildi. Vēl un vēlreiz viņš atkārtoja šīs detaļas; vēl un vēlreiz taujātāji atgriezās pie jautājuma par viņa pievienošanos Seldona projektam. No kurienes viņš par to uzzinājis, kādi būšot viņa pienākumi, kādus slepenus norādījumus viņš esot saņēmis, kāds esot visa tā mērķis?

Gāls atbildēja, ka to nezinot. Viņš neesot saņēmis nekādus slepenus norādījumus. Viņš esot zinātnieks un matemātiķis. Politika viņu neinteresējot.

Un beidzot laipnais pratinātājs noprasīja: - Kad Trantors ies bojā?

Gāls sastomījās. - Manas zināšanas ir nepietiekamas, lai uz to atbildētu.

- Vai jums palīdzētu atbildēt cita cilvēka zināšanas?

- Kā es varu runāt citu cilvēku vietā? - Gāls juta, ka viņam kļūst silti, pārlieku silti.

Pratinātājs taujāja tālāk: - Vai kāds jums ir stāstījis par šādas bojāejas iespēju un noteicis paredzamo laiku? - Kad jaunais cilvēks vilcinājās ar atbildi, viņš turpināja: - Jūs tikāt izsekots, doktor. Mēs bijām lidostā, kad jūs ieradāties, un mēs bijām skatu tornī, kamēr jūs gaidījāt norunāto tikšanos, un, protams, mēs noklausījāmies jūsu sarunu ar doktoru Seldonu.

- Tādā gadījumā jūs zināt viņa uzskatus šajā jautājumā, - Gāls atbildēja.

- Iespējams. Bet mēs gribētu dzirdēt tos no jums.

- Viņš domā, ka Trantors ies bojā tuvāko triju gadsimtu laikā.

- Vai viņš to pierādīja... hm... matemātiski?

- Jā. - Atbilde skanēja izaicinoši.

- Cik saprotu, jūs uzskatāt, ka šī... hm... matemātika ir pamatota?

- Ja doktors Seldons tā apgalvo, tad tā ir pamatota.

- Tādā gadījumā mēs drīz pie jums atgriezīsimies.

- Pagaidiet! Man ir tiesības uz advokātu. Kā Impērijas pilsonis es pieprasu ievērot manas tiesības!

- Tās tiks ievērotas.

Tā arī notika.

Pēc kāda laika istabā ienāca gara auguma vīrietis, kura vaibsti šķita pilnīgi stateniski un seja bija tik kalsna, ka neviļus gribējās jautāt, vai tajā pietiktu telpas smaidam.

Gāls paskatījās augšup. Viņš jutās nesakopies un paguris. Noticis bija pārāk daudz, kaut gan viņš atradās uz Trantora ne ilgāk par trīsdesmit stundām.

Vīrietis teica: - Mani sauc Lorss Avakims. Doktors Seldons mani atsūtīja pārstāvēt jūsu intereses.

- Ak tā? Nu tad klausieties! Es pieprasu tūlītēju apelāciju imperatoram. Esmu aizturēts bez iemesla. Neesmu vainīgs nekādā nodarījumā. Nekādā! - Viņš strauji pacēla plaukstas ar lejupvērstām delnām. - Jums tūlīt jānodod mana lieta Imperatoram!

Avakims tukšoja plakanu dokumentu mapi, rūpīgi izkraudams tās saturu uz grīdas. Ja Gālam būtu pieticis apņēmības pētīt izņemtos priekšmetus, viņš būtu pazinis Cellomet juridiskās veidlapas no plāna metāla, saritinātas un pielāgotas ievietošanai mazā personiskā kapsulā. Viņš būtu pazinis arī kabatas diktofonu.

Nepievērsdams uzmanību Gāla emociju uzplūdam, Avakims pabeidza darāmo un beidzot pacēla galvu. - Komiteja, bez šaubām, sekos mūsu sarunai ar izlūk-staru. Tas ir pretlikumīgi, bet viņi tik un tā to darīs.

Gāls nošņirkstināja zobus.

Avakims nesteidzīgi apsēdās krēslā. - Taču diktofons, kas man stāv šeit uz galda, kaut gan ārēji izskatās pēc gluži parasta balss ierakstītāja un labi kalpo savam mērķim, ir aprīkots ar papildiespēju pilnībā bloķēt izlūkstaru. To viņi uzreiz neatklās.

- Tātad es varu runāt.

- Protams.

- Vispirmām kārtām es gribu, lai manu lietu izskata Imperators.

Avakims ledaini pasmaidīja, un izrādījās, ka viņa kalsnajā sejā tomēr pietiek vietas smaidam. Vaigi sakrunkojās un izbrīvēja tam telpu. Viņš teica: - Jūs esat no provinces.

- Tik un tā es esmu Impērijas pilsonis. Tikpat tiesīgs kā jūs vai jebkurš šīs Sabiedriskās Drošības Komitejas loceklis.

- Bez šaubām, bez šaubām. Vienīgi jāpiebilst, ka jūs, būdams provinciālis, īsti neizprotat dzīvi uz Trantora. Imperators nekādas lietas neizskata.

- Kur vēl man iespējams vērsties ar protestu pret šo Komiteju? Vai pastāv kāda cita procedūra?

- Nepastāv. Praktiski nekādi palīdzības meklējumi nav iespējami. Juridiski jūs drīkstat vērsties pie Imperatora, bet viņš ar jūsu lietu nenodarbosies. Saprotiet, šodienas Imperators nav Entunu dinastijas Imperators. Diemžēl Trantors atrodas aristokrātijas ģimeņu rokās un Sabiedriskās Drošības Komiteju veido šo ģimeņu locekļi. Psihovēsture ir nemaldīgi prognozējusi šādu attīstības gaitu.

- Patiešām? - Gāls atjautāja. - Tātad, ja doktors Seldons spēj paredzēt Trantora vēsturi trīssimt gadu tālā nākotnē...

- Viņš spēj to paredzēt tūkstoš piecsimt gadu tālā nākotnē.

- Lai būtu tūkstoš piecsimt gadu! Kāpēc tad viņš vakar nevarēja paredzēt šārīta notikumus un mani brīdināt... Nē, es atvainojos! - Gāls apsēdās un atspieda galvu nosvīdušajā plaukstā. - Es labi saprotu, ka psihovēsture ir statistiska zinātne un nespēj precīzi paredzēt viena atsevišķa cilvēka nākotni. Saprotiet mani, es esmu izsists no sliedēm.

- Bet jūs maldāties. Doktors Seldons paredzēja, ka šorīt jūs apcietinās.

-Ko?!

- Diemžēl tā ir taisnība. Komiteja kļūst arvien naidīgāka pret viņa aktivitātēm. Jaunos biedrus, kuri pievienojas viņa grupai, ierobežo arvien enerģiskāk. Diagrammas liecināja, ka mūsu skatījumā būtu labāk, ja konflikts jau tagad sasniegtu augstāko punktu. Komiteja pati kustējās pārāk gausi, tāpēc doktors Seldons vakar jūs apmeklēja, lai piespiestu viņus rīkoties. Cita iemesla viņam nebija.

Gālam aizrāvās elpa. - Jūs mani satriecat...

- Lūdzu, nomierinieties! Tas bija nepieciešams. Doktors jūs neizvēlējās personīgu iemeslu dēļ. Jums jāsaprot, ka doktora Seldona plāni, kas izstrādāti uz attīstītas matemātikas bāzes vairāk nekā astoņpadsmit gadu gaitā, ietver visas iespējamības ar nozīmīgu varbūtības pakāpi. Šī ir viena no tām. Esmu atsūtīts šurp tikai ar vienu mērķi: pārliecināt jūs, ka jums nav jābaidās. Viss beigsies labi - projektam gandrīz noteikti un ar samērā augstu varbūtības pakāpi arī jums.

- Kāda ir šī varbūtība skaitļu izteiksmē? - Gāls noprasīja.

- Projektam virs 99,9 procentiem.

- Un man pašam?

- Atbilstoši man sniegtajām ziņām šī varbūtība ir 77,2 procenti.

- Tātad pastāv vairāk nekā viena iespēja no piecām, ka es tikšu notiesāts ar ieslodzījumu vai sodīts ar nāvi.

- Pēdējā iespēja ir mazāka par vienu procentu.

- Tā gan! Aprēķini par vienu cilvēku neko nenozīmē. Atsūtiet pie manis doktoru Seldonu!

- Diemžēl to es nevaru. Arī doktors Seldons ir arestēts.

Durvis atsprāga vaļā, pirms Gāls, celdamies kājās, paspēja iekliegties. Ienāca sargs, piegāja pie galda, paņēma diktofonu, apskatīja to no abām pusēm un iebāza sev kabatā.

Avakims klusi teica: - Man šis aparāts būs vajadzīgs.

- Mēs jums sagādāsim citu, advokāt, kas nerada statisko lauku.

- Tādā gadījumā mana intervija ir galā.

Gāls noskatījās, kā Avakims aiziet, un palika viens.

6

Tiesas prāva (vismaz Gāls to uzskatīja par tādu, kaut gan juridiski un metodiski tā maz līdzinājās sīki izstrādātajam tiesāšanas procesam, par ko viņš bija lasījis agrāk) nebija vilkušies ilgi. Pašlaik ritēja trešā diena. Tomēr Gāls jau tagad nespēja piespiest atmiņu atkāpties tiktāl atpakaļ, lai atcerētos prāvas sākumu.

Viņš pats nebija daudz tirdīts. Smagā artilērija tika vērsta pret doktoru Seldonu. Tomēr Hari Seldons sēdēja mierīgs un nesatricināms. Gālam viņš šķita vienīgais pasaulē atlikušais stabilitātes iemiesojums.

Klausītāju pulks bija neliels, un to veidoja vienīgi Impērijas baroni. Prese un apmeklētāji netika ielaisti, un nekāds vērā ņemams nepiederošo skaits, visticamāk, pat nezināja, ka risinās Seldona tiesas prāva. Gaisotnē valdīja neslēpts naidīgums pret apsūdzētajiem.

Pieci Sabiedriskās Drošības Komitejas locekļi sēdēja pie paaugstināta galda. Tie bija ģērbušies koši sarkanos un zeltītos amata tērpos, un galvā tiem bija spožas, cieši piegulošas plastikāta cepurītes, kas norādīja uz valkātāju piederību juristu kārtai. Vidū sēdēja Galvenais Komisārs Linge Čens. Gāls nekad nebija redzējis tik iespaidīgu lordu un fascinēts nenovērsa no viņa skatienu. Prāvas gaitā Čens runāja ļoti maz. Viņš nešaubīgi lika saprast, ka gari izteikumi ir zem viņa goda.

Prokurors ieskatījās savās piezīmēs, un pratināšana turpinājās; Seldons joprojām atbildēja uz jautājumiem.

J. Turpināsim, doktor Seldon! Cik cilvēku pašlaik ir iesaistīti jūsu vadītajā projektā?

A. Piecdesmit matemātiķi.

J. Kopā ar doktoru Gāļu Dorniku?

A. Doktors Dorniks ir piecdesmit pirmais.

J. A, tātad mums tagad ir piecdesmit viens? Pameklējiet atmiņā, doktor Seldon! Varbūt ir piecdesmit divi vai piecdesmit trīs? Vai varbūt pat vairāk?

A. Doktors Dorniks vēl nav oficiāli pievienojies manai organizācijai. Kad tas notiks, kopējais skaits būs piecdesmit viens. Pašlaik, kā jau teicu, tas ir piecdesmit.

J. Nevis gandrīz simt tūkstoši?

A. Matemātiķu? Nē.

J. Es neteicu “matemātiķi”. Vai kopējais skaits visās specialitātēs ir simt tūkstoši?

A. Ja visās specialitātēs, tad jūsu nosauktais skaitlis varētu būt pareizs.

J. Varētu būt? Es saku, ka tā ir. Es saku, ka jūsu projektā iesaistīto cilvēku skaits ir deviņdesmit astoņi tūkstoši piecsimt septiņdesmit divi.

A. Manuprāt, jūs esat pieskaitījis ari sievietes un bērnus.

J. (paceltā balsī) Deviņdesmit astoņi tūkstoši piecsimt septiņdesmit divi ir mana ziņojuma konkrētais skaitlis. Nav iemesla celt nebūtiskus iebildumus.

A. Es pieņemu nosauktos ciparus.

J. (ieskatoties piezīmēs) Tādā gadījumā pagaidām atliksim tos malā un pievērsīsimies citam jautājumam,

kuru esam jau diezgan daudz apsprieduši. Doktor Sel- . don, vai jūs varētu atkārtot savus uzskatus par Trantora nākotni?

A. Esmu jau teicis un saku vēlreiz, ka Trantors tuvāko triju gadsimtu laikā būs iznicināts.

J. Vai nedomājat, ka jūsu apgalvojums ir nelojāls?

A. Nē, ser. Zinātniska patiesība stāv pāri lojalitātei un nelojalitātei.

J. Vai esat pārliecināts, ka jūsu apgalvojums pauž zinātnisku patiesību?

A. Esmu.

J. Uz kāda pamata?

A. Uz psihovēstures matemātikas pamata.

J. Vai varat pierādīt, ka tā ir spēkā esoša matemātika?

A. Vienīgi citam matemātiķim.

J. (ar smaidu) Tātad jūs gribat teikt, ka jūsu patiesība ir pārāk ezoteriskas dabas, lai ikdienišķs cilvēks spētu to saprast? Man šķiet, ka patiesībai jābūt skaidrākai, mazāk mistiskai, atvērtākai visiem prātiem.

A. Dažiem prātiem tā nesagādā grūtības. Enerģijas transformācijas teorija, ko mēs pazīstam kā termodinamiku, ir bijusi skaidra un patiesa visā cilvēces vēstures gaitā kopš neatminamiem laikiem, tomēr iespējams, ka šeit atrodas cilvēki, kuri nespētu konstruēt pat iekšdedzes dzinēju. Turklāt tie ir augsti izglītoti cilvēki. Es šaubos, vai skolotie komisāri...

Tajā brīdī viens no komisāriem paliecās uz prokurora pusi. Viņa vārdi nebija dzirdami, bet šņācošā pieskaņa balsī vēstīja par nepārprotamu skarbumu. Prokurors pietvīka un pārtrauca Seldonu.

J. Mēs neesam šeit sapulcējušies, lai klausītos jūsu runas, doktor Seldon. Pieņemsim, ka esat izskaidrojis savu domu. Ļaujiet norādīt, ka jūsu paustie bojāejas paredzējumi, iespējams, ir vērsti uz to, lai grautu sabiedrības uzticību Impērijas valdībai kāda jums zināma savtīga mērķa labā.

A. Tā tas nav.

J. Ļaujiet aizrādīt, ka jūsu apgalvojums par laikposmu pirms tā dēvētās Trantora bojāejas ietver paredzējumu par dažādu veidu nemieriem.

A. Pilnīgi pareizi.

J. Un ka ar šo paredzējumu vien jūs cerat to īstenot un šādam gadījumam turēt gatavībā simttūkstoš cilvēku lielu armiju.

A. Pirmkārt, tā tas nav. Un, ja tā būtu, izmeklēšana jums parādīs, ka karadarbībai atbilstošu vecumu ir sasnieguši labi ja desmit tūkstoši no šiem cilvēkiem, un arī tie nav guvuši nekādu militāru apmācību.

J. Vai jūs darbojaties kā citas personas aģents?

A. Neviens mani nav nolīdzis, prokurora kungs.

J. Tātad jūs esat pilnīgi neieinteresēta persona? Jūs kalpojat zinātnei?

A. Tā ir.

J. Nu tad paskatīsimies, kā tas notiek. Vai nākotni ir iespējams mainīt, doktor Seldon?

A. Acīmredzot jā. Šī tiesas zāle nākamajās pāris stundās var eksplodēt, un tā var neeksplodēt. Ja tā eksplodētu, dažos maznozīmīgos aspektos nākotne neapšaubāmi mainītos.

J. Jūs spēlējaties ar vārdiem, doktor Seldon. Vai vispārējo cilvēku cilts vēsturi ir iespējams mainīt?

A. Jā.

J. Viegli?

A. Nē. Ar lielām grūtībām.

J. Kāpēc?

A. Cilvēku apdzīvotas planētas psihovēsturiskā tendence glabā sevī milzīgu inerci. Lai tāda planēta mainītos, tai jāsastopas ar kaut ko citu, kas iemieso lidzīgu inerci. Pārmaiņā jāiesaistās vai nu tikpat lielam cilvēku skaitam, vai arī, ja cilvēku skaits ir relatīvi mazs, tam vajadzīgs ļoti ilgs laiks. Vai jūs mani sapratāt?

J. Domāju, ka jā. Trantoram nav jāiet bojā, ja liels cilvēku skaits nolemj rīkoties tā, lai tas nenotiktu.

A. Jā, tā ir.

J. Un tam vajag simttūkstoš cilvēku?

A. Nē, ser. Tas ir krietni par maz.

J. Jūs esat pārliecināts?

A. Ņemiet vērā, ka Trantoru apdzīvo vairāk nekā četrdesmit miljardi cilvēku. Tendence, kas ved pretī bojāejai, nav saistīta tikai ar Trantoru, bet ar visu Impēriju, un Impērija aptver gandrīz kvintiljonu cilvēku.

J. Skaidrs. Tad varbūt simttūkstoš cilvēku spēj mainīt šo tendenci, ja viņi un viņu pēcteči cītīgi darbojas trīssimt gadu garumā.

A. Diemžēl nē. Trīssimt gadu ir pārāk īss laika posms.

J. Ā! Tādā gadījumā, doktor Seldon, mums atliek no jūsu apgalvojumiem izdarīt konkrētu secinājumu. Sava projekta ietvaros jūs esat sapulcējis simttūkstoš cilvēku. Ar tiem nepietiek, lai trīssimt gadu laikā mainītu Trantora vēsturi. Citiem vārdiem sakot, lai ko šie cilvēki darītu, viņi nespēj novērst Trantora bojāeju.

A. Diemžēl jums ir taisnība.

J. Un tajā pašā laikā jūsu simt tūkstoši nav paredzēti nelikumīgam mērķim.

A. Tieši tā.

J. (lēni un ar gandarījumu) Tādā gadījumā, doktor Seldon... Tagad, ser, ieklausieties ļoti uzmanīgi, jo mēs vēlamies dzirdēt pārdomātu un pamatotu atbildi. Kāds mērķis ir jūsu simttūkstoš cilvēkiem?

Prokurora balss bija kļuvusi spalga. Viņš bija aizcirtis slazdu, iedzinis Seldonu kaktā, izmanīgi atņēmis viņam jebkādu iespēju atbildēt.

Tobrīd zāli pāršalca sarunu dūkoņa, kas, pieņemdamās skaļumā, aptvēra aristokrātisko klausītāju rindas un pat ielauzās komisāru vidū. Sarkanzeltaini tērptās amatpersonas liecās cita citai pretī, un kņadas neskarts palika vienīgi Galvenais Komisārs.

Hari Seldons saglabāja nesatricināmu mieru. Viņš gaidīja, kad murdoņa izgaisis.

A. Mazināt šīs bojāejas sekas.

J. Ko tieši jūs ar to domājat?

A. Izskaidrojums ir vienkāršs. Gaidāmā Trantora bojāeja nav atsevišķs, izolēts notikums cilvēces attīstības gaitā. Tā būs kulminācija sarežģītā drāmā, kura sākās pirms gadsimtiem un turpinās arvien augošā tempā. Es runāju, kungi, par Galaktikas Impērijas progresējošo lejupslīdi un krišanu.

Tagad dūkoņa pārtapa vienmuļos auros. Prokurors, neviena neievērots, sauca: - Jūs atklāti sludināt, ka... -un apklusa, jo publikas kliedzieni: “Nodevība!” liecināja, ka doma ir uztverta bez atkārtotiem pūliņiem.

Galvenais Komisārs vienreiz lēni pacēla āmuru un ļāva tam nokrist. Dimdoņa atgādināja sulīgu gonga skaņu. Kad atbalsis bija apklusušas, norima arī klausītāju kņada. Prokurors dziļi ievilka elpu.

J. (teatrāli) Vai jūs aptverat, doktor Seldon, ka runājat par Impēriju, kura ir pastāvējusi divpadsmit tūkstošus gadu, piedzīvojusi kāpumus un kritumus daudzu paaudžu gaitā un baudījusi kvadriljona cilvēku labvēlību un mīlestību?

A. Es pārzinu gan Impērijas pašreizējo statusu, gan tās pagātnes vēsturi. Bez jebkādas necieņas varu apgalvot, ka man par to ir daudz labākas zināšanas nekā jebkuram klātesošajam šajā telpā.

J. Un jūs paredzat tās sabrukumu?

A. Šo paredzējumu ir noteikusi matemātika. Es neizsaku nekādus morālus spriedumus. Pats personīgi es jūtu nožēlu par šīm izredzēm. Pat tādā gadījumā, ja Impērija tiktu atzīta par nelabvēlīgu veidojumu (bet tas nav mans atzinums), anarhijas stāvoklis, kas sekotu tās krišanai, būtu vēl ļaunāks. Mana projekta mērķis ir cīnīties tieši pret šo anarhijas stāvokli. Impērijas krišana, kungi, tomēr ir visaptverošs notikums, un cīnīties pret to nav viegli. To veicina augoša birokrātija, dilstoša iniciatīva, individuālisma iesaldēšana, zinātkāres apslā-pēšana un simtiem citu faktoru. Kā teicu jau agrāk, šis process ir turpinājies gadsimtiem ilgi un ir pārlieku varens un visaptverošs, lai to apturētu.

J. Vai tad ikvienam nav redzams, ka Impērija ir tikpat spēcīga kā jebkad agrāk?

A. Spēka šķitums tiešām pastāv visapkārt. Šķiet, ka tāds stāvoklis ir mūžīgs. Bet redziet, prokurora kungs, satrunējis koka stumbrs izskatās spēcīgs un vesels līdz pat brīdim, kad vētra to pāršķel uz pusēm. Vētras vēstneši jau tagad svilpo Impērijas koka zaros. Ieklausieties ar psihovēstures ausim, un jūs dzirdēsiet krakstus.

J. (nenoteikti) Mēs šeit neesam tāpēc, doktor Seldom lai klau...

A. (noteikti) Impērija pazudis, un līdzi aizies visi tās ieguvumi. Uzkrātās zināšanas satrūdēs, un uzspiestā kārtība izirs. Turpināsies nebeidzami starpzvaigžņu kari; starpzvaigžņu tirdzniecība izjuks; cilvēku skaits ies mazumā; pasaules zaudēs saikni ar Galaktikas centru. Un tā tas paliks.

J. (sīka balss liela klusuma vidū) Mūžīgi?

A. Psihovēsture, kas spēj paredzēt krišanu, var izteikt pieņēmumus attiecībā uz gaidāmajiem tumšajiem laikiem. Impērija, kungi, kā nupat tika sacīts, ir pastāvējusi divpadsmit tūkstošus gadu. Tumšie laiki, kas sekos, ilgs nevis divpadsmit tūkstošus, bet trīsdesmit tūkstošus gadu. Radīsies Otrā Impērija, taču starp to un mūsu civilizāciju būs tūkstoš paaudžu cilvēku ciešanas. Mums pret to jācīnās.

J. (mazliet atguvies) Jūs runājat pats sev pretī. Iepriekš jūs teicāt, ka nespējat novērst Trantora bojāeju, tātad ari šo krišanu... tā dēvēto Impērijas krišanu.

A. Es nesaku, ka mēs spējam novērst Impērijas krišanu. Taču vēl nav par vēlu saīsināt tai sekojošo starplaiku. Ja manai grupai būs atļauts darboties, kungi, mums ir iespējams samazināt anarhijas laikposmu līdz vienam tūkstotim gadu. Pašlaik ir vārīgs bridis cilvēces vēsturē. Plašie masveida notikumi, kas strauji tuvojas, ir mazdrusciņ - tikai mazdrusciņ - jānovirza sānis. Tas nebūs daudz, bet varbūt ar to pietiks, lai dzēstu no cilvēces vēstures divdesmit deviņu tūkstošu gadu ciešanas.

J. Kā jūs to domājat izdarīt?

A. Glābjot cilvēces zināšanas. Cilvēku zināšanu kopsumma nav pieejama ne atsevišķam cilvēkam, ne cilvēku tūkstotim. Ja bojā ies mūsu sociālā struktūra, zinātne sašķīdis neskaitāmās drumstalās. Atsevišķi cilvēki zinās daudz tāda, ko vēstīs ārkārtīgi sīkās kopējo zināšanu daļiņas. Taču katra par sevi tās būs nederīgas un nevarīgas. No kopsakarības izrautās dzīvesziņas drumslas netiks nodotas tālāk. Paaudžu gaitā tās izzudīs. Bet, ja mēs tagad sagatavosim milzīgu visu zināšanu apkopojumu, tās nekad nezudīs. Turpmākās paaudzes balstīsies uz tām, un cilvēkiem nebūs pašiem tās jāatklāj no jauna. Vienā gadu tūkstotī tiks paveikts trīsdesmit tūkstošu gadu darbs.

J. Tas viss ir...

A. Tas ir mans projekts: mani trīsdesmit tūkstoši vīru kopā ar sievām un bērniem veltī pūliņus tam, lai izveidotu “Galaktikas Enciklopēdiju”. Sava mūža laikā viņi to nepabeigs. Es nenodzīvošu pat tik ilgi, lai redzētu tās īstenu sākumu. Tomēr līdz Trantora krišanas laikam šis darbs būs paveikts un Enciklopēdijas eksemplāri būs atrodami visās lielākajās Galaktikas bibliotēkās.

Galvenā Komisāra āmurs pacēlās un nolaidās. Hari Seldons nokāpa no paaugstinājuma un klusi apsēdās blakus Gālam.

Viņš pasmaidīja un jautāja: - Kā jums patika šī izrāde?

- Jūs spēlējāt spoži, - Gāls atbildēja. - Bet kas notiks turpmāk?

- Viņi pasludinās sēdes pārtraukumu un centīsies panākt privātu vienošanos ar mani.

- Kā jūs to zināt?

- Teikšu godīgi, - Seldons atbildēja. - Es nezinu. Tas atkarīgs no Galvenā Komisāra. Esmu pētījis viņu gadiem ilgi. Esmu mēģinājis analizēt viņa rīcību, taču jūs zināt, cik riskanti ir iekļaut indivīda untumus psi-hovēstures vienādojumos. Tomēr es neatmetu cerības.

7.

Pienāca Avakims, pamāja sveicienu Gālam un noliecies kaut ko čukstus sacija Seldonam. Atskanēja paziņojums par sēdes pārtraukumu, un sargi viņus izšķīra. Gāļu aizveda projām.

Nākamajā dienā tiesas prāva notika pavisam citādi. Hari Seldons un Gāls Dorniks bija divatā kopā ar Komiteju. Viņi sēdēja pie galda viens otram blakus, un piecus tiesnešus no diviem apsūdzētajiem šķira pavisam niecīgs atstatums. Viņiem pat piedāvāja cigārus no varavlkšņotas plastmasas kārbas, kuras materiāls atgādināja nemitīgu ūdens viļņošanos. Acis maldīgi redzēja kustību, kaut gan pirksti liecināja, ka virsma ir cieta un sausa.

Seldons paņēma cigāru, Gāls atteicās.

- Šeit nav mana advokāta, - Seldons sacīja.

- Šī vairs nav tiesas prāva, doktor Seldon, - viens no komisāriem atbildēja. - Mēs šeit atrodamies, lai apspriestu valsts drošību.

Linge Čens teica: - Runāšu es. - Pārējie komisāri atlaidās dziļāk krēslos, gatavi klausīties. Ap Čenu izveidojās klusums, kurā bija jākrlt viņa vārdiem.

Gāls aizturēja elpu. Kalsnais, skarbais Čens, izskatā vecāks nekā īstenībā, bija visas Galaktikas faktiskais Imperators. Bērns, kuram piederēja tituls, bija tikai Čena radīts simbols - ne pirmais, ne vienīgais.

Čens teica: - Doktor Seldon, jūs traucējat Imperatora valstības mieru. Neviens no kvadriljona, kuri pašlaik dzīvo uz visām Galaktikas zvaigznēm, pēc gadsimta vairs nebūs dzīvs. Tad kāpēc mums vajadzētu satraukties par to, kas notiks pēc trijiem gadsimtiem?

- Es nebūšu dzivs pat pēc desmit gadiem, - Seldons atbildēja, - un tomēr man tas ir ārkārtīgi svarīgi. Sauciet to par ideālismu. Sauciet to par manu identificēšanos ar mistisko vispārību, kuru mēs apzīmējam ar terminu “cilvēce”.

- Es nevēlos apgrūtināt sevi ar iedziļināšanos mistikā. Vai varat minēt iemeslu, kāpēc lai es neatbrīvotos no jums un no neērtas un nevajadzīgas nākotnes, kura man nekad nebūs jāredz, un jau šovakar neliktu jūs sodīt ar nāvi?

- Pirms nedēļas jūs tā būtu varējis darīt, - Seldons bezrūpīgi atbildēja, - un varbūt saglabāt vienu no desmit iespējām, ka līdz gada beigām paliksiet dzīvs. Šodien viena no desmit iespējām ir pārtapusi par vienu no desmit tūkstošiem.

Klausītāju pulciņu pāršalca strauji elpas vilcieni un neveikla sakustēšanās. Gāls juta, ka sīkie matiņi uz skausta saslejas stāvus. Čena plakstiņi noslīga mazliet zemāk.

- Kāpēc tā? - viņš jautāja.

- Trantora krišanu nav iespējams apturēt ne ar kādiem pūliņiem, - Seldons teica. - Taču to ir viegli iespējams paātrināt. Stāsts par manu pārtraukto tiesas prāvu izplatīsies visā Galaktikā. Iznīcinot manus plānus nelaimes mazināšanai, jūs pārliecināsiet cilvēkus, ka nākotne viņiem nesola neko patīkamu. Jau tagad viņi ar skaudību atceras savu vecvectēvu dzīvi. Viņi redzēs, ka politiskie apvērsumi un tirdzniecības stagnācija pastiprinās. Galaktikā izplatīsies pārliecība, ka vēr^ tība ir vienīgi tam, ko cilvēks šajā bridi spēj iegūt pats sev. Godkārie negaidīs, un nekrietnie nevilcināsies. Ar katru savu rīcību viņi paātrinās pasauļu bojāeju. Lieciet mani nogalināt, un Trantors kritis nevis pēc trijiem gadsimtiem, bet pēc piecdesmit gadiem, un jūsu dzīve beigsies viena gada laikā.

- Tādi vārdi var iebiedēt bērnus, - Čens teica, - tomēr jūsu nāve nav vienīgais risinājums, kas mūs apmierinātu.

Viņš pacēla slaido plaukstu no papīriem, virs kuriem tā gulēja, tā ka tikai divi pirksti viegli skāra virsējo lapu.

- Sakiet, - viņš turpināja, - vai jūsu vienīgā aktivitāte būs minētās enciklopēdijas veidošana?

-Jā.

- Un vai tas jādara uz Trantora?

- Trantora īpašumā, milord, ir Impērijas bibliotēka, kā ari Trantora Universitātes zinātniskie resursi.

- Un tomēr, ja jūs pārvietotu uz citurieni, teiksim, uz kādu planētu, kur metropoles steiga un citi traucēkļi neapgrūtinātu zinātniskos prātojumus un kur jūsu cilvēki varētu pilnīgi un ar nedalītu uzmanību pievērsties savam darbam, vai tas nedotu jums zināmas priekšrocības?

- Nelielas priekšrocības varbūt dotu.

- Nu tad tāda pasaule ir izvēlēta. Jūs varēsiet nesteidzīgi strādāt, doktor, kopā ar saviem simttūkstoš cilvēkiem. Galaktika zinās, ka jūs strādājat un cīnāties pret tās bojāeju. Mēs pat stāstīsim viņiem, ka jūs esat spējīgi novērst šo bojāeju. - Čens pasmaidīja. - Tā kā es neticu ļoti daudz kam, man nav grūti neticēt arī Galaktikas krišanai, tāpēc esmu pilnīgi pārliecināts, ka stāstīšu cilvēkiem patiesību. Un vienlaikus jūs, doktor, nesatrauksiet Trantoru un netraucēsiet Imperatora mieru. Otra iespēja ir jūsu nāve un tāds pats gals jūsu sekotājiem, kuru skaitu mēs noteiksim paši pēc saviem ieskatiem. Jūsu iepriekš izteiktos draudus es neņemu vērā. Piecu minūšu laikā, sākot no pašreizējā brīža, jums ir iespēja izvēlēties starp nāvi un trimdu.

- Kāda pasaule man ir izvēlēta, milord? - jautāja Seldons.

- Ja nemaldos, tās nosaukums ir Termins, - Čens atbildēja. Ar pirkstu galiem viņš nevērīgi pabīdīja uz galda gulošos papīrus tā, lai tie atrastos pretī Seldonam. - Tā ir neapdzīvota, bet gluži apdzīvojama planēta, un to ir iespējams pielāgot zinātnieku vajadzībām. Vieta ir diezgan nomaļa...

Seldons viņu pārtrauca: - Tā atrodas pašā Galaktikas malā, ser.

- Kā jau teicu, vieta ir diezgan nomaļa. Tā labi kalpos jūsu vajadzībām, un jūsu cilvēki varēs teicami koncentrēt uzmanību. Izvēlieties, jums ir atlikušas divas minūtes!

- Mums vajadzēs laiku, lai noorganizētu tādu ceļojumu, - Seldons teica. - Tas skars divdesmit tūkstošus ģimeņu.

- Laiks jums tiks dots.

Seldons kavējās domās, līdz sāka izsīkt pēdējā minūte. Tad viņš teica: - Es pieņemu trimdu.

Gāla sirds salēcās, atskanot šiem vārdiem. Viņa galvenās izjūtas, gluži dabiski, bija milzīgs prieks par izvairīšanos no nāves. Tomēr līdzās lielajam atvieglojumam kaut kur dvēseles dziļumos durstīja maza nožēla par to, ka Seldons ir cietis sakāvi.

8

Ilgu laiku viņi sēdēja klusēdami, kamēr taksometrs kaukdams traucās cauri simt jūdžu garajiem, līkumotajiem tuneļiem uz Universitātes pusi. Tad Gāls sakustējās. Viņš jautāja:

- Vai tas, ko jūs teicāt komisāriem, ir patiesība? Vai jūsu sodīšana ar nāvi patiešām pasteidzinātu Galaktikas krišanu?

- Es nekad nemeloju par psihovēstures atklājumiem, - Seldons atbildēja. - Turklāt šajā gadījumā man meli neko nebūtu palīdzējuši. Čens zināja, ka es runāju patiesību. Viņš ir ļoti gudrs politiķis, un pats politiķu darba raksturs liek viņiem intuitīvi sajust psihovēstures patiesības.

- Vai tādā gadījumā jums vajadzēja pieņemt trimdu? -Gāls prātoja, taču Seldons neatbildēja.

Kad viņi iebrauca Universitātes teritorijā, Gāla muskuļi sāka darboties gluži patvaļīgi vai, pareizāk sakot, nedarboties. Viņu vajadzēja gluži vai celšus izcelt no taksometra.

Visa Universitāte laistījās spožā gaismā. Par saules esamību Gāls bija gandrīz aizmirsis.

Universitātes ēkām nepiemita pārējās Trantora pasaules saltais tērauda pelēkums. Drīzāk tās izskatījās sudrabotas. Metāliskais spīdums blāzmoja gandrīz ziloņkaula toni.

- Šķiet, tie ir kareivji, - sacīja Seldons.

- Ko? - Gāls pievērsa skatienu prozaiskajai zemei un redzēja, ka turpat netālu stāv sargkareivis.

Sardzes viri apstājās viņiem pretī, un no tuvējās durvju ailas iznira lādzīga izskata kapteinis.

- Doktors Seldons? - viņš laipni jautāja.

-Jā.

- Mēs jūs gaidām. Turpmāk jūs ar saviem cilvēkiem būsiet militārās tiesas uzraudzībā. Man uzdots jūs informēt, ka jums tiek doti seši mēneši, lai sagatavotos ceļojumam uz Terminu.

- Seši mēneši! - iesaucās Gāls, taču Seldona pirksti saudzīgi saspieda viņa elkoni.

- Tādi ir man dotie norādījumi, - kapteinis atkārtoja.

Nākamajā bridi viņš bija projām, un Gāls pagriezās pret Seldonu. - Ak mūžs, ko gan iespējams izdarīt sešos mēnešos? Tā ir tikai palēnināta slepkavība!

- Mieru, tikai mieru! Iesim uz manu kabinetu.

Kabinets nebija liels, bet pilnīgi, turklāt pavisam nemanāmi nodrošināts pret novērošanu. Izlūkstari, kas pret to tika raidīti, neuztvēra ne aizdomīgu klusumu, ne vēl aizdomīgākus trokšņus. Tie dzirdēja tikai sarunu, ko veidoja nekaitīgs, no plaša frāžu klāsta nejauši izvēlēts salikums dažādos toņos un balsīs.

- Nu tā! - Seldons nepiespiesti sacīja. - Ar sešiem mēnešiem pietiks.

- Nesaprotu, kā tas iespējams.

- Iespējams tas ir tāpēc, manu zēn, ka mūsu plāna gadījumā citu cilvēku rīcība tiek pielāgota mūsu vajadzībām. Vai es jums jau neteicu, ka Čena daba un mentalitāte ir bijusi pakļauta pamatīgākai izpētei nekā jebkura cita cilvēka daba visā vēstures gaitā? Arī tiesas prāva nedrīkstēja sākties, pirms nebija nobriedis laiks un apstākļi mūsu pašu izvēlēto mērķu īstenošanai.

- Bet vai tad jūs varējāt iekārtot...

- ... lai mūs sūta uz Terminu? Kāpēc ne? - Seldons piespieda pirkstus noteiktai vietai rakstāmgalda virsmā, un viņam aiz muguras atvērās neliela sienas sekcija. To varēja izdarīt vienīgi viņa pirksti, jo aktivizēt skeneri zem tiem spēja tikai viņa konkrētais līniju raksts.

- Tur iekšā jūs atradīsiet vairākas mikrofilmas, -Seldons teica. - Paņemiet to, kura ir apzīmēta ar burtu

Gāls darīja, kā teikts, un nogaidīja, līdz Seldons iestiprināja to projektorā un pasniedza jaunajam draugam okulārus. Gāls tos noregulēja un lūkojās, kā acu priekšā atklājas filmas kadri.

- Bet tad jau... - viņš iesāka.

- Kas jūs pārsteidz? - jautāja Seldons.

- Vai jūs esat gatavojies aizbraukšanai jau divus gadus?

- Divus ar pusi. Protams, mēs nevarējām skaidri zināt, ka viņš izvēlēsies tieši Terminu, tomēr cerējām, ka tā būs, un darbojāmies, balstoties uz šo pieņēmumu...

- Bet kāpēc, doktor Seldon? Ja jūs pats iekārtojāt šo trimdu, tad kāpēc jūs to darījāt? Vai tad notikumus nevarētu daudz labāk kontrolēt šeit, uz Trantora?

- Redziet, tam ir savi iemesli. Strādājot uz Termina, mēs saņemsim Impērijas atbalstu, neizraisot bailes, ka varam apdraudēt Impērijas drošību.

- Bet jūs tačū izraisījāt šīs bailes tikai tāpēc, lai panāktu trimdu. Es tomēr nesaprotu!

- Divdesmit tūkstoši ģimeņu varbūt pašas pēc savas gribas nepārceltos uz Galaktikas tālāko malu.

- Bet kāpēc tās jāpiespiež ceļot uz turieni? - Gāls jautāja un uz bridi apklusa. - Vai to es nedrīkstu zināt?

- Vēl ne, - Seldons atbildēja. - Pagaidām pietiek ar to, ka jūs zināt: uz Termina tiks izveidots zinātnes patvērums. Un piebildīšu, ka vēl viens līdzīgs patvērums tiks nodibināts Galaktikas pretējā malā. - Seldons pasmaidīja. - Uz Pēdējās Zvaigznes. Vēl varu pateikt, ka es drīz miršu un jūs piedzīvosiet vairāk nekā es. Nē, nē! Aiztaupiet man savu izbīli un laba vēlējumus! Ārsti apgalvo, ka man vēl atlicis gads vai divi, ne vairāk. Bet es esmu paveicis to, ko savā mūžā vēlējos paveikt, un kādos apstākļos ir vēl labāk mirt?

- Un pēc tam, kad jūs būsiet miris, ser?

- Pēc tam būs sekotāji, varbūt arī jūs. Un šie sekotāji varēs īstenot plānu līdz galam un izraisīt sacelšanos uz Anakreona īstajā brīdī un īstajā veidā. Pēc tam notikumi, iespējams, risināsies paši no sevis.

- Es nesaprotu.

- Gan sapratīsiet. - Seldona rievotā seja kļuva vienlaikus rāma un sagurusi. - Lielākā daļa aizceļos uz Terminu, bet daži paliks. To būs viegli nokārtot... Bet, kas attiecas uz mani, - un viņš pabeidza čukstā, ko Gāls tik tikko spēja sadzirdēt, - mana spēle ir galā.

II DAĻA. ENCIKLOPĒDISTI

Termins - ... Salīdzinājumā ar nozīmi, kādu šī planēta iemantoja Galaktikas vēsturē, tās atrašanās vieta (sk. karti) bija neparasta un tomēr, kā nenogurstoši uzsver daudzi rakstnieki, neizbēgama. Atrazdamās pašā Galaktikas spirāles malā un būdama izolētas saules vienīgā planēta, trūcīga resursu ziņā un ekonomiski mazvērtīga, tā palika neapdzīvota piecus gadsimtus pēc tās atklāšanas - līdz brīdim, kad uz tās apmetās Enciklopēdisti. ...

Augot jaunai paaudzei, Termina loma neizbēgami mainījās, un tas vairs nebija tikai Trantora psihovēsturnieku piedēklis. Pēc tam kad uz Anakreona notika sacelšanās un varu ieguva Salvors Hardins, pirmais no izcilās virknes ...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

1.

Luiss Pirenne, iegrimis darbā, sēdēja pie sava rakstāmgalda vienīgajā labi apgaismotajā telpas stūrī. Vajadzēja koordinēt darbu. Vajadzēja saskaņot pūliņus. Vajadzēja ievīt pavedienus kopējā rakstā.

Bija pagājuši piecdesmit gadi; piecdesmit gadi, lai iekārtotos šajā vietā, nodibinātu Enciklopēdijas Fondu Nr. 1 un izveidotu to par raita darba vienību. Piecdesmit gadi, lai savāktu pamatmateriālu. Piecdesmit gadi, lai to apstrādātu.

Tas bija paveikts. Vēl pieci gadi, un klajā nāks pirmais sējums milzu darbam - lielākajam, kādu Galaktika jebkad pieredzējusi. Un pēc tam ik pa desmit gadiem - regulāri, kā pēc pulksteņa - gaismu ieraudzīs sējums pēc sējuma. Un tiem līdzi nāks pielikumi, īpaši raksti par konkrētā brīža aktuālajiem notikumiem, līdz kamēr...

Uz rakstāmgalda atskanēja signālzvana klusinātā, piktā dūkoņa, un Pirenne neveikli sakustējās. Viņš gandrīz bija piemirsis norunāto tikšanos. Piespiedis pogu, kas atdarīja slēdzeni, viņš ar acs kaktiņu izklaidīgi redzēja atveramies durvis un tajās ieslīdam Salvora Hardina plecīgo stāvu. Pirenne nepacēla galvu.

Hardins pie sevis pasmaidīja. Viņš steidzās, tomēr negrasījās apvainoties par Pirennes nelaipno attieksmi pret jebkuru un jebko, kas iztraucēja viņu darbā.

Iekārtojies krēslā rakstāmgalda pretējā pusē, viņš sēdēja un gaidīja.

Pirennes rakstāmspalva tikko dzirdami čirkstēja, slīdēdama pār papīra lapu. Nebija ne citu skaņu, ne kustību. Tad Hardins izvilka no vestes kabatas divkredītu monētu. Viņš pasvieda to gaisā, un nerūsošā tērauda virsma virpuļojot uztvēra gaismas zibšņus. Hardins noķēra monētu un pasvieda to vēlreiz, dīki vērodams zibošos atspulgus. Uz planētas, kurai visu metālu nācās importēt, nerūsošais tērauds bija teicams maiņas līdzeklis.

Pirenne pacēla skatienu un samirkšķināja acis. - Izbeidziet! - viņš ērclgi izmeta.

- Ko?

- To stulbo monētas mētāšanu. Izbeidziet!

- Ā! - Hardins paslēpa metāla ripiņu kabatā. - Pasakiet, kad būsiet gatavs runāt, labi? Es apsolīju ierasties uz Pilsētas padomes sapulci, pirms sākas balsošana par jaunā akvedukta projektu.

Pirenne nopūtās un atrāvās no rakstāmgalda. - Es esmu gatavs. Bet ceru, ka jūs nesāksiet man uzbāzties ar pilsētas jautājumiem. Lūdzu, par tiem gādājiet paši! Enciklopēdija paņem visu manu laiku.

- Vai esat dzirdējis jaunākās ziņas? - Hardins flegmatiskā mierā apvaicājās.

- Kādas ziņas?

- Tās, kuras pirms divām stundām saņēma Termina Pilsētas ultraviļņu uztvērējs. Anakreona prefektūras karaliskais pārvaldnieks ir pieņēmis karaļa titulu.

- Tā? Un kas par to?

- Tas nozīmē, - Hardins atbildēja, - ka mēs esam nošķirti no Impērijas iekšējiem reģioniem. To mēs jau gaidījām, bet labāk tāpēc nekļūst. Anakreons atrodas tieši uz mūsu pēdējā atlikušā tirdzniecības ceļa uz San-tanni, Trantoru un pat Veģu. No kurienes mēs dabūsim metālu? Jau sešus mēnešus mums nav izdevies atgādāt šurp nevienu tērauda vai alumīnija kravu, un turpmāk mēs vispār nedabūsim neko bez Anakreona karaļa žēlastības.

Pirenne nepacietīgi noklakstināja mēli. - Nu tad piegādāsim to caur viņa zemi.

- Bet vai mēs to varēsim? Paklausieties, Pirenne, saskaņā ar šī Fonda dibināšanas statūtiem Enciklopēdijas komitejas Pilnvaroto valdei ir piešķirtas pilnas administratīvās tiesības. Man, Termina Pilsētas mēram, ir tik vien varas kā nošņaukt degunu un varbūt nošķaudīties, ja jūs parakstāt pavēli, kas dod man šādu atļauju. Tātad tas jāizlemj jums un jūsu valdei. Pilsētas vārdā, kuras labklājība atkarīga no nepārtrauktas tirdzniecības ar Galaktiku, es lūdzu jūs sasaukt ārkārtas sanāksmi...

- Izbeidziet! Nekāda aģitācijas runa nenotiks. Paklausieties, Hardin, Pilnvaroto valde nav likvidējusi Termina municipālās pārvaldes institūciju. Mēs saprotam, ka tāda ir nepieciešama sakarā ar iedzīvotāju skaita pieaugumu piecdesmit gados, kopš nodibināts Fonds, un ar to cilvēku skaita pieaugumu, kuri ir nodarbināti ar Enciklopēdiju nesaistītās jomās. Taču tas nenozīmē, ka Fonda galvenais un vienīgais mērķis vairs nav izdot pārbaudītu un pamatotu visas cilvēces zināšanu Enciklopēdiju. Mēs esam valsts atbalstīta zinātniska iestāde, Hardin. Mēs nevaram - un nedrīkstam - iesaistīties vietējā politikā, un mēs to nedarīsim.

- Vietējā politikā! Zvēru pie Imperatora kājas īkšķa, šis ir dzīvības un nāves jautājums! Mūsu planēta viena pati nespēj uzturēt mehanizētu civilizāciju. Tai nav metāla. Jūs to zināt. Tās garozā nav ne drusciņas dzelzs, vara vai alumīnija, un jebkādi citi resursi ir ļoti niecīgi. Kā jūs domājat, kas notiks ar Enciklopēdiju, ja šis Anakreona tā dēvētais karalis pievilks mums skrūves?

- Mums? Vai jūs aizmirstat, ka mēs darbojamies paša Imperatora tiešā pakļautībā? Mēs neesam daļa no Anakreona prefektūras vai jebkādas citas prefektūras. Iegaumējiet to! Mēs esam daļa no Imperatora personīgās pārvaldības, un neviens nedrīkst mūs aizskart. Impērija spēj aizstāvēt savējos!

- Kāpēc tad tā ļāva Anakreona karaliskajam pārvaldniekam izlēkt no rāmjiem? Un vai Anakreons ir izņēmums? Vismaz divdesmit Galaktikas tālākās prefektūras, patiesībā visa Perifērija, ir sākušas stūrēt pēc sava prāta. Es jums saku: man ir velnišķi lielas šaubas par Impēriju un tās spēju mūs aizstāvēt.

- Muļķības! Karaliskie pārvaldnieki vai karaļi, kāda tur starpība? Impērijā vienmēr ir vārījusies kaut kāda politika un dažādi cilvēki centušies stūrēt dažādos virzienos. Pārvaldnieki ir dumpojušies arī agrāk, galu galā pat imperatori ir gan gāzti, gan cietuši atentātos. Bet kāds tam sakars ar pašu Impēriju? Aizmirstiet to, Hardin! Tā nav mūsu darīšana. Mēs esam zinātnieki - pirmām un pēdējām kārtām. Mūsu mērķis un uzdevums ir Enciklopēdija. Ak jā, es gandrīz aizmirsu, Hardin!

-Jā?

- Dariet reiz kaut ko ar to savu lapeli! - Pirennes balsī ieskanējās dusmas.

- Ar Termina Pilsētas "Žurnālu”? Tas nav mans, tas ir privāts izdevums. Ko tas nogrēkojies?

- Tas jau vairākas nedēļas skandina, ka Fonda institūcijas piecdesmitā gadadiena esot jāpasludina par oficiālu svētku dienu un jārīko pilnīgi neiederīgas svinības.

- Un kāpēc gan ne? Pēc trim mēnešiem datorpulk-stenis atvērs Velvi. Manuprāt, šī pirmā atvēršana ir ievērojams notikums, vai jūs tā nedomājat?

- Ne jau tāds, kura dēļ jārīko stulbas parādes! Velve un tās atvēršana attiecas vienīgi uz Pilnvaroto valdi. Jebkuras svarīgas detaļas tiks paziņotas publikai. Tas ir galīgais lēmums, un, lūdzams, pasakiet to “Žurnālam” skaidri un nepārprotami!

- Atvainojiet, Pirenne, bet Pilsētas statūti garantē tādu sīkumu kā preses brīvība.

- Iespējams. Bet Pilnvaroto valde neko tamlīdzīgu negarantē. Es esmu Imperatora pārstāvis uz Termina, Hardin, un man šajā ziņā pieder galīgā vara.

Hardina sejā parādījās tāda izteiksme kā cilvēkam, kurš iekšēji skaita līdz desmit. Viņš drūmi teica: - Tad man saistībā ar jūsu Imperatora pārstāvja statusu jānodod jums vēl pēdējā ziņa.

- Par Anakreonu? - Pirenne saknieba lūpas. Viņš jutās aizkaitināts.

- Jā. No Anakreona pie mums ieradīsies īpašs sūtnis. Pēc divām nedēļām.

- Sūtnis? Šurp? No Anakreona? - Pirenne domīgi atkārtoja. - Kāpēc?

Hardins piecēlās un piegrūda krēslu ar atzveltnes pusi pie rakstāmgalda. - Drīkstat vienreiz minēt!

Un viņš bez ceremonijām izgāja no istabas.

2.

Anselms augst. Rodriks - “augsti’ nozīmēja dižciltīgas asinis - Pluemas apakšprefekts un Anakreona Karaliskās Augstības īpašais Sūtnis (līdz ar pusduci citu titulu), ieradās kosmosostā, kur viņu sagaidīja Salvors Hardins, ievērojot visus iespaidīgos rituālus, kādi piederas valsts nozīmes notikumam.

Stīvi smaidot un zemu paklanoties, apakšprefekts izvilka no maksts savu blasteru un ar laidi pa priekšu pasniedza to Hardinam. Hardins atbildēja uz pagodinājumu, darīdams to pašu ar blasteru, kuru bija aizņēmies īpaši šim gadījumam. Tādējādi tika apliecināta draudzība un labā griba, un, ja ari Hardins pamanīja tikko jaušamo izcilni augst. Rodrika virsjakas sānā, viņš par to apdomīgi klusēja.

Automobilis, kurš pēc tam viņus uzņēma - un kuram pa priekšu, no sāniem un aiz muguras brauca atbilstošs mazāku funkcionāru pulks -, lēni un svinīgi virzījās uz Enciklopēdijas laukumu, piedienīgi līksma pūļa gaviļu pavadīts.

Apakšprefekts Anselms uzņēma gaviles ar karavīra un aristokrāta labvēlīgo vienaldzību.

- Un šī pilsēta ir visa jūsu pasaule? - viņš jautāja Hardinam.

Hardins pacēla balsi, lai cauri troksnim to varētu sadzirdēt. - Mēs esam jauna pasaule, jūsu godība.

Mūsu īsās vēstures laikā šo trūcīgo planētu ir apmeklējuši tikai nedaudzi augstākās aristokrātijas pārstāvji. Tāpēc te valda tik liela pacilātība.

Bija skaidri redzams, ka "augstākā aristokrātija” nespēj uztvert vārdos ietērpto ironiju.

Augst. Rodriks domīgi teica: - Nodibināta pirms piecdesmit gadiem... Hmm! Jums šeit ir daudz neizmantotas zemes, mēr. Vai neesat apsvēris domu par tās sadalīšanu īpašumos?

- Pagaidām nav tādas vajadzības. Mēs dzīvojam ļoti centralizēti; tas nepieciešams Enciklopēdijas dēļ. Varbūt kādreiz, kad iedzīvotāju skaits būs pieaudzis...

- Dīvaina pasaule! Vai jums vispār nav zemnieku?

Hardins nodomāja, ka nav jābūt īpaši attapīgam, lai saprastu, ka viņa godība diezgan neveikliem paņēmieniem cenšas izvilināt informāciju. Viņš nevērīgi atbildēja: - Nē. Un nav arī aristokrātijas.

Augst. Rodrika uzacis savilkās augšup. - Un jūsu vadonis, tas, ar kuru man paredzēts tikties?

- Vai jūs domājat doktoru Pirenni? Jā! Viņš ir Pilnvaroto valdes priekšsēdētājs un Imperatora personīgais pārstāvis.

- Doktors? Vairāk neviena titula? Vienkārši zinātnieks? Un viņš stāv augstāk par civilo varu?

- Jā, protams! - Hardins laipni atbildēja. - Mēs visi esam vairāk vai mazāk zinātnieki. Galu galā mēs drīzāk esam nevis pasaule, bet zinātnisks dibinājums, kas atrodas Imperatora tiešā pakļautībā.

Pēdējie vārdi izskanēja ar tikko jaušamu uzsvaru, un šķita, ka tas mazliet samulsina apakšprefektu. Atlikušo

lēnā brauciena daļu līdz Enciklopēdijas laukumam viņš kavējās domīgā klusumā.

Kaut gan turpmākā pēcpusdiena un vakars Har-dinu kaitināja un garlaikoja, tie tomēr deva vismaz vienu gandarījumu: viņš saprata, ka Pirenne un augst. Rodriks - pēc skaļiem un abpusējiem cieņas un goda daudzinājumiem satikšanās brīdī - jūt viens pret otru krietni lielāku nepatiku.

Augst. Rodriks ar stiklainu skatienu bija noklausījies Pirennes lekciju Enciklopēdijas ēkas “pārbaudes apstaigas” laikā. Ar pieklājīgu un neizteiksmīgu smaidu viņš bija pavadījis Luisa enerģisko stāstu, apskatot plašās uzziņu filmu krātuves un daudzās kino demonstrēšanas telpas.

Tikai pēc tam, kad stāvu pa stāvam bija izstaigātas un caurstaigātas visas maketēšanas nodaļas, rediģēšanas nodaļas, spiestuves nodaļas un filmēšanas nodaļas, viesis izteica savu pirmo vispārējo atzinumu.

- Tas viss ir ļoti interesanti, - viņš sacīja, - tomēr pieaugušiem cilvēkiem tā šķiet dīvaina nodarbošanās. Kāds no tās labums?

Hardins redzēja, ka uz tādu piezīmi Pirennem nav atbildes, kaut gan viņa sejas izteiksme bija nenoliedzami daiļrunīga.

Turpmākās vakariņas lielā mērā varēja dēvēt par pēcpusdienas notikumu atspulgu, jo galvenais runātājs bija augst. Rodriks, kas aprakstīja - sīkās tehniskās detaļās un ar neticamu aizrautību - savus personīgos bataljona komandiera nopelnus nesenajā karā starp Anakreonu un tā jaundibināto kaimiņvalsti, kas bija proklamēta par Smirno karalisti.

Detalizēto izklāstu apakšprefekts beidza tikai tad, kad vakariņas bija galā un zemākie ierēdņi cits pēc cita bija aizslīdējuši projām. Pēdējais triumfējošais stāsts par sadragātiem kosmosa kuģiem izskanēja brīdī, kad viņš kopā ar Pirenni un Hardinu izgāja uz balkona ieelpot silto vasaras gaisu.

- Un tagad, kungi, - viņš ar smagnēju možumu pavēstīja, - ķersimies pie nopietniem jautājumiem!

- Katrā ziņā, - nomurmināja Hardins, aizdedzinādams slaidu cigāru ar Vegas tabaku. Viņš klusībā nodomāja, ka daudz tādu vairs nav palicis, un atgāza krēslu atpakaļ uz divām kājām.

Augstu debesīs mirdzēja Galaktika, un tās miglainie, izliektie apveidi dīki sniedzās no apvāršņa līdz apvārsnim. Nedaudzās zvaigznes šeit, pašā Visuma malā, salīdzinājumā ar to bija nenozīmīgi zibšņi.

- Bez šaubām, visas oficiālās diskusijas un vienošanās, - apakšprefekts teica, - proti, dokumentu parakstīšana un citas neinteresantās formalitātes tiks veiktas kopā ar jūsu... kā īsti jūs saucat savu Padomi?

- Pilnvaroto valde, - Pirenne salti atbildēja.

- Dīvains nosaukums! Lai nu kā, tas notiks rīt. Bet mēs gluži labi varam ieviest skaidrību dažos sīkākos jautājumos jau tagad, šaurākā lokā. Vai ne?

- Un tas nozīmē...? - Hardins jautāja.

- Tūlīt pateikšu. Situācija šeit, Perifērijā, ir zināmā mērā mainījusies, un jūsu planētas statuss ir kļuvis mazliet neskaidrs. Būtu ērti, ja mēs panāktu vienotu izpratni par pašreizējo stāvokli. Starp citu, mēr, vai jums neatrastos vēl kāds no šiem cigāriem?

Iekšēji saviebdamies, Hardins pasniedza viņam prasīto.

Anselms augst. Rodriks to paostīja un alkani no-klakstināja mēli. - Vegas tabaka! Kur jūs to dabūjāt?

- Pēdējā pievedumā saņēmām nelielu devu. Gandrīz nekas nav atlicis. Visums vien zina, kad dabūsim vēl - ja vispār dabūsim.

Pirenne pikti pablenza caur pieri. Viņš nesmēķēja un šī iemesla dēļ necieta arī tabakas smaku. - Es gribētu saprast vienu, jūsu godība. Vai jūsu misija ir tikai noskaidrot stāvokli?

Augst. Rodriks apstiprinoši pamāja ar galvu, raudzīdamies cauri pirmo tīksmi izpūsto mutuļu plīvuram.

- Tādā gadījumā tā drīz beigsies. Attiecībā uz Enciklopēdijas Fondu stāvoklis ir tāds pats, kāds tas vienmēr ir bijis.

- Ā! Un kāds tad tas vienmēr ir bijis?

- Lūk, kāds: šī ir valsts atbalstīta zinātniska institūcija un daļa no Visaugstās Majestātes Imperatora valstības.

Tas, šķiet, neatstāja uz apakšprefektu nekādu iespaidu. Viņš turpināja pūst gaisā dūmu gredzenus.

- Tā ir pievilcīga teorija, doktor Pirenne. Es ticu, ka jums ir statūti, kuri apstiprināti ar Impērijas zīmogu, bet kāds ir faktiskais stāvoklis? Kāds ir jūsu statuss attiecībā uz Smirno? Redziet, jūs atrodaties tikai piecdesmit parseku attālumā no Smirno galvaspilsētas! Un kā ir ar Konomu un Daribovu?

- Mēs neesam saistīti ne ar vienu prefektūru. Būdami daļa no Imperatora...

- Tās nav prefektūras, - augst. Rodriks atgādināja.

- Tagad tās ir karalistes.

- Lai būtu karalistes! Mums ar viņām nav nekādu saistību. Kā zinātniska institūcija mēs...

- Pie velna zinātni! - svarīgais viesis eksplodēja. - Sasodīts, kāds zinātnei sakars ar galveno apstākli, kas mums jāņem vērā: proti, ka Terminu jebkurā brīdī var sagrābt Smirno?

- Un Imperators? Viņš vienkārši sēdēs un noskatīsies?

Augst. Rodriks savaldījās un teica: - Labi, doktor Pirenne, jūs respektējat Imperatora īpašumu, un to respektē arī Anakreons, bet Smirno var ieņemt citādu nostāju. Atcerieties, ka mēs nupat esam parakstījuši līgumu ar Imperatoru - rīt jūsu tā dēvētā valde saņems arī savu eksemplāru -, kurš mums uzliek pienākumu Imperatora vārdā saglabāt kārtību agrākās Anakreona prefektūras robežās. Tātad mūsu pienākums ir skaidrs, vai ne?

- Jā, protams. Bet Termins nav daļa no Anakreona prefektūras.

- Un Smirno...

- Termins nav daļa arī no Smirno prefektūras. Mūsu planēta nepieder nevienai prefektūrai.

- Vai Smirno to zina?

- Mani neinteresē, ko Smirno zina vai nezina.

- Bet mūs tas interesē. Mēs nupat esam beiguši ar to karot, un šī planēta joprojām ir paturējusi divas zvaigžņu sistēmas, kuras patiesībā ir mūsējās. Termins atrodas stratēģiski ļoti svarīgā vietā, starp abām valstīm.

Hardins juta, ka viņu pārņem pagurums. Viņš iejaucās sarunā: - Ko jūs vēlaties ierosināt, jūsu godība?

Apakšprefekts labprāt bija gatavs pārtraukt izvairīšanās taktiku un pāriet pie tiešiem paziņojumiem. Viņš enerģiski teica: - Tā kā ir skaidri redzams, ka Termins nespēj pats sevi aizsargāt, šis pienākums sevis paša labā ir jāuzņemas Anakreonam. Jums jāsaprot, ka mēs nevēlamies iejaukties iekšējās administrācijas lietās...

- Ūūū, - Hardins sausi novilka.

- ...taču uzskatām, ka visām iesaistītajām pusēm būtu noderīgi, ja Anakreons uz šīs planētas nodibinātu militāru bāzi.

- Un tas ir viss, ko jūs vēlaties, - militāru bāzi kādā plašā neapdzīvotas teritorijas daļā? Un pie tā arī paliksiet?

- Protams, būs jāapspriež arī jautājums par jūsu finansiālo atbalstu aizsardzības spēkiem.

Hardina krēsls ar būkšķi atgriezās uz visām četrām kājām, un viņš atspieda elkoņus pret ceļgaliem. - Tātad beidzot mēs esam nonākuši pie galvenā. Izteiksim to skaidros vārdos! Termins kļūs par protektorātu un maksās nodevas.

- Nodevas nē. Nodokli. Mēs jūs aizsargāsim. Jūs par to maksāsiet.

Pirenne spējā niknumā iesita ar plaukstu pa krēslu.

- Ļaujiet runāt man, Hardin! Jūsu godība, es nedodu ne sarūsējušu puskredīta monētu par Anakreonu, Smirno un visām jūsu vietējām politikām un sīkumainajiem kariem! Es vēlreiz jums atkārtoju - šī ir valsts atbalstīta beznodokļu institūcija!

- Valsts atbalstīta? Bet valsts esam mēs, doktor Pirenne, un mēs nevienu neatbalstām.

Pirenne saniknots pielēca kājās. - Jūsu godība, es esmu...

- ... Viņa Visaugstās Majestātes Imperatora tiešais pārstāvis, - nīgri atbalsoja Anselms augst. Rodriks.

- Savukārt es esmu Anakreona karaļa tiešais pārstāvis. Anakreons atrodas daudz tuvāk, doktor Pirenne.

- Atgriezīsimies pie lietas! - mudināja Hardins. - Kādā veidā jūs gribētu saņemt tā dēvēto nodokli, jūsu godība? Vai gribēsiet to graudā: kviešus, kartupeļus, dārzeņus, lopus?

Apakšprefekts nesaprašanā blenza uz viņu. - Kāda velna pēc? Ko mēs ar tiem iesāktu? Mums pašiem ir pamatīgi pārpalikumi. Protams, zeltā! Starp citu, vēl labāks būtu hroms vai vanādijs, ja jums tas ir pietiekamā daudzumā.

Hardins iesmējās. - Pietiekamā daudzumā! Mums pat dzelzs nav pietiekamā daudzumā. Zeltā? Lūk, paskatieties, kāda ir mūsu nauda! - Viņš pasvieda sūtnim monētu.

Augst. Rodriks to notvēra un iepleta acis. - Kas tas ir? Tērauds?

- Tieši tā.

- Es nesaprotu.

- Termins ir planēta, kurai faktiski nav nekāda metāla. Mēs visu to ievedam. Līdz ar to mums nav zelta un nekā tāda, ar ko maksāt, ja vien jūs nevēlaties dažus tūkstošus bušeļu kartupeļu.

- Nu tad, teiksim... gatavus ražojumus.

- Bez metāla? No kā mēs gatavojam savas mašīnas?

Iestājās klusuma brīdis, un tad Pirenne mēģināja

vēlreiz: - Visai šai spriedelēšanai nav itin nekādas jēgas. Termins nav planēta, bet zinātnisks dibinājums, kas strādā pie milzīgas enciklopēdijas. Visuma vārdā, cilvēk, vai tiešām jums nav cieņas pret zinātni?

- Enciklopēdijas neizcīna karus. - Augst. Rodrika uzacis draudīgi savilkās. - Tātad šī ir absolūti nepro-duktīva, turklāt gandrīz neapdzīvota pasaule. Nu, tādā gadījumā jūs varētu maksāt ar zemi.

- Kā jūs to domājat? - Pirenne noprasīja.

- Šī pasaule ir gandrīz tukša, un neaizņemtā zeme droši vien ir auglīga. Uz Anakreona dzīvo daudz aristokrātu, kuri labprāt vēlētos paplašināt savus īpašumus.

- Jūs nedrīkstat neko tādu ierosināt!

- Nav nekādas vajadzības tā satraukties, doktor Pirenne. Zemes šeit pietiek visiem. Ja notiks, kā paredzēts, un jūs būsiet gatavi sadarboties, mēs droši vien varētu iekārtot visu tā, lai jūs neko nezaudētu. Varam piešķirt titulus un zemes īpašumus. Domāju, ka jūs mani saprotat.

- Paldies! - Pirenne iešņācās.

Un tad nevainīgā balsī ierunājās Hardins: - Vai Anakreons varētu apgādāt mūs ar pietiekamu daudzumu plutonija Termina kodolspēkstacijai? Mums ir atlikuši krājumi tikai dažiem gadiem.

Pirenne skaļi ierāva elpu, un uz vairākām minūtēm iestājās mēms klusums. Kad augst. Rodriks ierunājās atkal, viņa balss skanēja pavisam citādi nekā iepriekš:

- Jums ir kodolenerģija?

- Protams. Kas tur neparasts? Cik man zināms, kodolenerģija pastāv jau piecdesmit tūkstošus gadu. Kāpēc lai mums tās nebūtu? Nelielas grūtības rada tikai plutonija sagāde.

- Jā... jā... - Sūtnis brīdi klusēja un tad neveikli piebilda: - Nu labi, kungi, turpināsim šo tematu rīt. Palūgšu mani atvainot...

Pirenne pavadīja viņu ar skatienu un caur sakostiem zobiem izgrūda: - Šis neciešamais, stulbais ēzelis! Šis...

Hardins viņu pārtrauca: - Tā nav. Viņš vienkārši ir savas vides produkts. Neko daudz vairāk nesaprot kā “Man ir šaujamais, bet tev nav”.

Pirenne izmisis apsviedās pret viņu. - Un ko jūs, Visuma vārdā, domājāt, gvelžot par militārām bāzēm un nodevām? Vai esat jucis?

- Nē. Es tikai pametu ēsmu un ļāvu viņam runāt. Jūs taču pamanījāt, ka viņš galu galā atklāja Anakreona patiesos nodomus, proti, sadalīt Terminu atsevišķos zemes īpašumos. Skaidrs, ka es nedomāju to pieļaut.

-Jūs nedomājat pieļaut. Jūs. Un kas jūs tāds esat? Un man gribētos zināt, ko jūs domājāt, muldēdams par mūsu kodolspēkstaciju? Tieši tas mūs var padarīt par militāras intereses objektu!

- Jā, - Hardins smīnēdams atteica. - Par militāras intereses objektu, no kura jāizvairās. Vai tad nav skaidrs, kāpēc es par to ierunājos? Tas apstiprināja manas aizdomas, kas bija jau pamatīgi samilzušas.

- Un kādas tās būtu?

- Tādas, ka uz Anakreona vairs nav kodolenerģijas. Ja viņiem tā būtu, tad mūsu draugs, bez šaubām, būtu sapratis, ka plutoniju kodolspēkstacijās neizmanto - tas ir sen novecojis paņēmiens. Un no tā izriet, ka kodolenerģijas nav arī pārējai Perifērijai. Vismaz Smirno tās noteikti nav, jo citādi Anakreons nesenajā karā nebūtu guvis tik daudz uzvaru. Vai jums tas nešķiet interesanti?

- Tfū! - Pirenne promiedams izgrūda ar rūgtu ironiju, un Hardins iecietīgi pasmaidīja.

Aizmetis cigāra galu, viņš pacēla skatienu pret Galaktikas plašumiem. - Tātad šie atgriežas pie naftas un oglēm, ko? - viņš nomurmināja, bet pārējās domas paturēja pie sevis.

3.

Apgalvodams, ka “Žurnāls” nepieder viņam, Hardins varbūt formāli sacīja patiesību, taču tā bija tikai daļa no patiesības. Hardins bija iedvesmojis un vadījis kustību, kura centās izveidot Terminu par autonomu municipalitāti, un bija ievēlēts par pirmo Pilsētas mēru, tāpēc gluži saprotams, ka viņš, kaut arī nebūdams nevienas “Žurnāla” akcijas oficiāls īpašnieks, tomēr netiešā ceļā kontrolēja apmēram sešdesmit procentu akciju.

Iespējas bija dažādas.

Tāpēc, kad Hardins sāka mudināt Pirenni, lai viņam atļauj piedalīties Pilnvaroto valdes sēdēs, līdzīgu kampaņu uzsāka arī “Žurnāls”, un tā nebija nejaušība. Drīzumā notika pirmais masu mītiņš Fonda pastāvēšanas vēsturē, izvirzot prasību pēc Pilsētas pārstāvniecības “nacionālajā” valdībā.

Un beigu beigās Pirenne negribīgi piekāpās.

Sēdēdams galda galā, Hardins izklaidīgi prātoja, kāpēc eksaktie dabaszinātnieki ir tik neprasmīgi administratori. Varbūt iemesls bija vienkārši tas, ka viņi ir pārlieku pieraduši pie nemainīgiem faktiem un gluži nepieraduši pie mainīgiem cilvēkiem.

Šā vai tā, pašlaik no viņa pa kreisi sēdēja Tomass Sāts un Džords Fara, pa labi - Landins Krasts un Jets Fulems, un pats Pirenne ieņēma vadošo vietu. Protams,

Hardins viņus visus pazina, taču šodien radās iespaids, ka viņi šim gadījumam par godu cenšas izturēties ar pārcentīgu pompozitāti.

Ievada formalitāšu laikā Hardins bija snauduļojis un saasināja uzmanību tikai tad, kad Pirenne sagatavodamies iedzēra malku ūdens no priekšā noliktās glāzes un teica:

- Es jūtos ļoti gandarīts, ka varu informēt valdi: kopš mūsu pēdējās sapulces esmu saņēmis ziņu, ka pēc divām nedēļām Terminu apmeklēs lords Dorvins, Impērijas kanclers. Varam droši uzskatīt, ka mūsu attiecības ar Anakreonu tiks noregulētas pilnīgā saskaņā ar mūsu vēlmēm, līdzko par situāciju būs informēts Imperators.

Viņš pasmaidīja un pāri galdam paskatījās uz Har-dinu. - Attiecīgā informācija ir nodota “Žurnālam”.

Hardins klusībā pasmīnēja. Skaidri varēja redzēt, ka Pirennes vēlēšanās lepni pavēstīt viņam šo ziņu ir bijusi galvenais iemesls, lai ielaistu mēru valdes svētnīcā.

Viņš rāmi sacīja: - Ja atmetam vispārējus izteikumus, ko tieši jūs gaidāt no lorda Dorvina?

Atbildēja Tomass Sāts. Kad viņš bija dižmanīgā noskaņojumā, viņam piemita nelāgs paradums uzrunāt cilvēku trešajā personā.

- Te nu ir skaidri redzams, - viņš teica, - ka mērs Hardins ir profesionāls ciniķis. Viņš taču nevar nesaprast, ka Imperators nekādā ziņā neļaus ierobežot savas personīgās tiesības.

- Kāpēc? Ko viņš darītu, ja tās tomēr tiktu ierobežotas?

Telpai pāršalca aizkaitināta šalkoņa. - Jūs runājat ārpus kārtas! - Pirenne teica un, itin kā vēlāk iedomājies, piebilda: - Turklāt jūsu izteikumi nav tālu no nodevības.

- Vai tā man jāuzskata par atbildi?

- Jā! Un, ja jums vairāk nav, ko sacīt...

- Nesteidzieties ar secinājumiem! Es vēlos uzdot jautājumu. Ja neņem vērā šo diplomātisko žestu - kam varbūt izrādīsies kāda nozīme, bet varbūt arī ne -, vai ir darīts kaut kas konkrēts, lai vērstos pret Anakreona draudiem?

Jets Fulems pārlaida plaukstu savām biedējoši sarkanajām ūsām. - Tātad jūs tur saskatāt draudus?

- Un jūs ne?

- Diezin vai. - Tas izskanēja ar iecietīgu nepatiku. - Imperators...

- Augstais Visums! - Hardins neslēpa aizkaitinājumu. - Ko tas nozīmē? Ik pa brīdim kāds piesauc “Imperatoru” vai "Impēriju” tā, it kā tas būtu kāds burvju vārds! Imperators atrodas tūkstošiem parseku attālumā, un es šaubos, vai viņam par mums ir jebkāda bēda. Un pat tad, ja ir, ko viņš spēj darīt? Tā daļa no Impērijas gaisa flotes, kas kādreiz darbojās šajā apvidū, tagad atrodas Četru Karalistu rokās, un sava tiesa no tās pieder ari Anakreonam. Paklausieties, mums jāclnās ar ieročiem, nevis ar vārdiem! Saprotiet vienu! Līdz šim mēs esam ieguvuši savā labā divus mēnešus, jo pasviedām Anakreonam domu, ka mūsu rīcībā ir kodolieroči. Bet mēs visi taču zinām, ka tie ir sīki, balti meli. Mums ir kodolenerģija, bet tā tiek izmantota vienīgi komerciālām vajadzībām, un ari šim nolūkam tās ir sasodīti maz. Drīz viņi to atklās, un, ja jūs domājat, ka tāda izjokošana viņus uzjautrinās, tad jūs gauži maldāties.

- Cienījamais ser...

- Pagaidiet, es vēl neesmu beidzis! - Hardins iekarsa arvien vairāk. Viņam tas patika. - Nav jau slikti iesaistīt šajā lietā kanclerus, bet daudz labāk mums noderētu daži kārtīgi lielgabali, kas aprīkoti ar kodolgalviņām. Mēs esam pazaudējuši jau divus mēnešus, kungi, un vēl divus mēnešus diez vai varēsim atļauties zaudēt. Ko jūs ierosināt darīt?

- Ja jūs iesakāt Fonda militarizāciju, - atbildēja Landins Krasts, pikti raukdams garo degunu, - es par to negribu dzirdēt neviena vārda. Tas nozīmētu, ka mēs atklāti iesaistāmies politikas jomā. Mēs, mēra kungs, esam zinātnisks dibinājums un nekas cits!

Sāts piebilda: - Vēl vairāk: viņš nesaprot, ka bruņošanās process nozīmētu atraut cilvēkus - vērtīgus cilvēkus - no Enciklopēdijas. Tas nedrīkst notikt, lai kādi būtu apstākļi.

- Pilnīgi pareizi, - piekrita Pirenne. -Enciklopēdija ir galvenais, un tādai tai vienmēr jāpaliek.

Hardins iekšēji nostenējās. Šķita, ka Enciklopēdija ir smagi skārusi valdes smadzenes.

Viņš salti noprasīja: - Vai šai valdei jebkad ir ienācis prātā, ka Terminam varētu būt vēl kādas citas intereses ārpus Enciklopēdijas?

Pirenne atbildēja: - Man nav pieņemama doma, Hardin, ka Fondam varētu būt jebkādas intereses ārpus Enciklopēdijas.

- Es neteicu “Fondam”, es teicu “Terminam”. Baidos, ka jūs neizprotat situāciju. Šeit, uz Termina, dzīvo vismaz miljons cilvēku, un tiešajā darbā pie Enciklopēdijas ir iesaistīti ne vairāk kā simt piecdesmit tūkstoši. Mums pārējiem šīs ir mājas. Mēs šeit esam dzimuši. Mēs šeit dzīvojam. Salīdzinājumā ar mūsu mājām, laukiem un rūpnīcām Enciklopēdija mūsu dzīvē nozīmē maz. Mēs gribam būt pasargāti...

Viņu pārtrauca sašutuma saucieni.

- Enciklopēdija ir galvenais! - noskaldīja Krasts. - Mums jāpilda sava misija!

- Pie velna misiju! - atcirta Hardins. - Varbūt tā bija spēkā pirms piecdesmit gadiem. Bet tagad ir izaugusi jauna paaudze!

- Tam nav nekāda sakara ar paaudzēm, - paziņoja Pirenne. - Mēs esam zinātnieki.

Hardins izmantoja šo pavedienu. - Vai tiešām esat? Patīkama halucinācija, vai ne? Jūsu brālība ir teicams piemērs visas Galaktikas aplami virzītajai darbībai tūkstošiem gadu garumā. Kas tā par zinātni, kura ir gadu simteņiem atgrūsta šeit, nomalē, lai klasificētu zinātnieku pēdējā gadu tūkstoša darbu? Vai jūs jebkad esat domājuši par to, kā virzīt darbu uz priekšu, paplašināt šis zināšanas un gūt no tām labumu? Nē! Jūs jūtaties ļoti apmierināti savā stagnācijā! Tādā pašā apmierinātībā gozējas visa Galaktika, un Visums vien zina, cik ilgi tas jau velkas! Tieši tāpēc Perifērija ir sākusi dumpoties; tieši tāpēc izzūd normāli sakari; tieši tāpēc plašumā vēršas sīkumaini kari; tieši tāpēc veselas sistēmas zaudē kodolenerģiju un atgriežas pie barbariskiem ķīmiskiem spēkiem! Ja gribat zināt manas domas, - viņš skaļi iesaucās, - Galaktikas Impērija mirst!

Viņš apklusa un atkrita krēslā, lai atvilktu elpu, nepievērsdams uzmanību diviem vai trim sapulces dalībniekiem, kuri vienlaikus mēģināja viņam atbildēt.

Virsroku ieguva Krasts. - Es nezinu, ko jūs cenšaties iegūt ar saviem histēriskajiem izteikumiem, mēra kungs. Lai nu kā, jūs pavisam noteikti neienesat šajā diskusijā neko konstruktīvu. Priekšsēdētāja kungs, es ierosinu, lai šie izteikumi tiktu klasificēti kā ārpuskārtas iejaukšanās un diskusija atsāktos no vietas, kurā tā tika pārtraukta.

Tad pirmoreiz sakustējās Džords Fara. Līdz šim brīdim viņš nebija iesaistījies pat pārrunu karstākajā brīdī. Bet tagad viņa smagnējā balss, tikpat smagnēja kā trīssimt mārciņu smagais augums, nodārdināja sulīgā basā:

- Vai mēs kaut ko neesam aizmirsuši, kungi?

- Ko? - ērcīgi atjautāja Pirenne.

- To, ka pēc mēneša mēs atzīmēsim savu piecdesmito gadadienu. - Faram piemita prasme iespaidīgi pateikt viszināmākās patiesības.

- Nu un tad?

- Un šajā gadadienā tiks atvērta Hari Seldona Velve. Vai esat kādreiz domājuši, kas varētu glabāties šajā velvē?

- Nezinu. Kārtējie materiāli. Varbūt iepriekš sagatavota apsveikuma runa. Nedomāju, ka Velvei būtu jāpiešķir īpaša nozīme, kaut arī... - Pirenne nikni paskatījās uz Hardinu, kas atbildēja ar smīnu, - ...kaut arī “Žurnāls” centās pasniegt to kā īpašu notikumu. To es apturēju.

- Ā! - atsaucās Fara. - Bet varbūt jūs maldāties. Vai neesat pamanījis, - viņš piespieda pirkstu pie mazā, apaļā deguna, - ka Velve tiek atvērta ļoti izdevīgā laikā?

- Ļoti neizdevīgā laikā, jūs gribējāt teikt, - norūca Fulems. - Mums ir pietiekami daudz citu raižu.

- Nopietnākas par vēstījumu, kuru atstājis Hari Sel-dons? Diezin vai! - Faras tonis kļuva arvien pārliecinātāks, un Hardins pievērsa viņam domīgu skatienu. Uz ko šis cilvēks tēmē?

- Patiesībā šķiet, ka jūs visi kaut ko piemirstat, -Fara apmierināts paziņoja. - Proti, to, ka Seldons bija mūsdienu izcilākais psihologs un mūsu Fonda dibinātājs. Būtu saprātīgi pieļaut, ka viņš izmantoja savas zināšanas, lai noteiktu iespējamo vēstures gaitu tuvākajā nākotnē. Ja viņš būtu to darījis, un es atkārtoju, ka tas liekas ļoti ticami, viņš noteikti būtu atradis iespēju brīdināt mūs par briesmām un varbūt arī piedāvāt risinājumu. Kā zināt, Enciklopēdija viņam bija ļoti pie sirds.

Gaisotni piesātināja mulsums un šaubas. Pirenne domīgi novilka: - Nu, es nezinu gan. Psiholoģija ir izcila zinātne, bet pašlaik, ja nemaldos, mūsu vidū nav psihologu. Es teiktu, ka tas ir nedrošs pamats.

Fara pievērsās Hardinam: - Vai jūs nestudējāt psiholoģiju pie Alurina?

Hardins šķita aizmaldījies domās. - Jā, bet es nepabeidzu studijas. Teorija mani nogurdināja. Es gribēju kļūt par inženierpsihologu, bet mums trūka nepieciešamā aprīkojuma, tāpēc izvēlējos tuvāko iespēju un iesaistījos politikā. Būtībā tas ir viens un tas pats.

- Nu, un ko jūs domājat par Seldona Velvi?

- Es nezinu, - Hardins piesardzīgi atbildēja.

Atlikušajā sapulces laikā viņš vairs neizteica ne

vārda - pat tad, kad saruna vēlreiz pievērsās Impērijas kancleram.

Patiesībā viņš pat neklausījās. Viņš bija ieraudzījis jaunu taku, un fragmenti lēnām un pamazām iegrozījās savās vietās. Daži nelieli leņķi savienojās un sakļāvās kopā.

Un atslēga visam bija psiholoģija. Par to viņš nešaubījās.

Hardins izmisīgi pūlējās atcerēties psiholoģijas teoriju, ko savulaik tika mācījies, un viens apstāklis viņam tūlīt kļuva skaidrs.

Tāds izcils psihologs kā Seldons spēja pietiekami atšķetināt cilvēku emocijas un cilvēku reakcijas, lai lielos vilcienos paredzētu nākotnes vēsturisko gaitu.

Un ko tas varētu nozīmēt?

4

Lords Dorvins šņauca tabaku. Un viņam bija gari mati, sasprogoti sarežģītās un acīmredzami mākslīgās cirtās, un abās sejas pusēs kuploja gaiša, pūkaina vaigubārda, ko viņš ik pa brīdim mēdza mīloši aptaustīt. Turklāt viņš runāja pārspīlēti precīziem izteikumiem un vienmēr izlaida “r” skaņu.

Tobrīd Hardinam nebija laika gudrot vēl citus iemeslus acumirklīgajai nepatikai, ko viņš izjuta pret dižciltīgo kancleru. Ak jā, arī izsmalcinātās plaukstas kustības, ar kurām viņš pavadīja savus izteikumus, un iestudētā pārākuma izteiksme, kas neizpalika pat pie gluži ikdienišķām piezīmēm.

Bet, lai nu kā, pašlaik pats galvenais bija viņu atrast. Impērijas kanclers pirms pusstundas bija pazudis kopā ar Pirenni - sasodīts, gluži kā izkūpējis zilā gaisā.

Hardins nešaubījās, ka viņa paša prombūtne sākotnējo sarunu laikā Pirennem bija pilnīgi pa prātam.

Tomēr Pirenne bija redzēts šajā ēkas spārnā un šajā stāvā. Vajadzēja vienkārši pavērt visas durvis pēc kārtas. Ticis līdz pusei, Hardins izmeta: - Ahā! - un iegāja aptumšotajā telpā. Uz apgaismotā ekrāna fona nepārprotami iezīmējās lorda Dorvina sarežģītās frizūras sānskats.

Lords Dorvins pacēla skatienu. - Ā, Hahdins! Dhoši vien jūs mūs meklējāt? - Viņš pastiepa pretī savu

tabakdozi - pārlieku izrotātu un diezgan nožēlojamu darinājumu, kā ievēroja Hardins, - saņēma pieklājīgu noraidījumu, paņēma šķipsniņu pats un tēvišķi pasmaidīja.

Pirenne nikni pablenza caur pieri, un Hardins uz to atbildēja ar trulu vienaldzību.

īso klusuma brīdi pēc viņa ienākšanas pārtrauca tikai lorda Dorvina tabakdozes vāciņa klikšķis. Pēc tam viņš to nolika un teica:

- ŠI jūsu Enciklopēdija ir ievēhojams sasniegums, Hahdin. īsts vahoņdahbs, kas iehindojams stahp visu laiku izcilākajiem veikumiem.

- Tā domājam arī mēs, milord. Tomēr šis sasniegums vēl nav pilnīgi pabeigts.

- Tas mazumiņš, ko esmu hedzējis, iepazīstot jūsu Fonda lietphatību, man neatstāj ne mazākās bažas. -Viņš pamāja uz Pirenni, kas iepriecināts paklanījās.

īsta mīlētāju tikšanās, Hardins nodomāja. - Par lietpratības trūkumu es nežēlojos, milord, drīzāk par pārmērīgu lietpratību no anakreoniešu puses - tiesa gan, citā un nelabvēlīgākā virzienā.

- Ak jā, Anakheons! - lords nevērīgi atmeta ar roku. - Tieši nupat atbhaucu no tuhienes. Ļoti bahba-hiska planēta. Pilnīgi nesaphotami, kā cilvēciskas būtnes spēj dzīvot te, Pehifēhijā. Kultuhāla cilvēka elementāho nepieciešamību deficīts, labklājības un komfohta pamat-vajadzību thūkums - pilnīgs paghimums, kuhā viņi...

Hardins viņu sausi pārtrauca: - Diemžēl anakreo-niešiem ir visas elementārās nepieciešamības, lai karotu, un visas pamatvajadzības, lai iznīcinātu.

- Tiesa, tiesa. - Lords Dorvins izskatījās aizkaitināts, droši vien tāpēc, ka pārtraukts teikuma vidū.

- Bet, saphotiet, pašlaik mums nav pahedzēts pāhhu-nāt phaktiskus jautājumus. Mani intehesē pavisam cita joma. Doktoh Pihenne, vai jūs pahādīsiet man otho sējumu? Lūdzu, esiet tik laipns!

Gaismas nodzisa, un nākamās pusstundas laikā Hardins tiktāl pagaisa no abu viru uzmanības loka, ka pats būtu varējis atrasties uz Anakreona. Grāmata uz ekrāna viņam neko daudz neizteica, un viņš nepūlējās sekot tās stāstam, taču lords Dorvins brīžiem izrādīja gluži cilvēcīgu aizrautību. Hardins ievēroja, ka šajās aizrautības reizēs kanclers skaidri izrunā visus “r”.

Kad gaismas atkal iedegās, lords Dorvins teica:

- Bhlnišķlgi! Patiešām bhīnišķigi! Vai jūs gadījumā neintehesējaties pah ahheoloģiju, Hahdin?

- Ko? - Hardins pacentās atgūties no izklaidīgajām domām. - Nē, milord, atklāti sakot, neinteresējos. Pēc sākotnējās izglītības es esmu psihologs un pēc beigu lēmuma - politiķis.

- Ā! Nenoliedzami intehesantas studijas. Vai zināt, es gan... - viņš pacienājās ar pamatīgu tabakas šķipsnu,

- ...dhusku aizhaujos ah ahheoloģiju.

- Tiešām?

- Viņa gaišībai šajā jomā ir visaptverošas zināšanas, - iejaucās Pirenne.

- Nu, vah jau būt, vah jau būt, - viņa gaišība pašapmierināti atzina. - Es patiešām zinātnē esmu ieguldījis daudz dahba. īstenībā pat ļoti daudz. Esmu izlasījis visu Džodanu, Obijasi, Khomvilu... о jā, viņus visus, varat man ticēt!

- Es, protams, esmu par viņiem dzirdējis, - sacīja Hardins, - bet nekad neesmu lasījis viņu darbus.

- Bet vajadzētu, kādheiz vajadzētu to dahīt, mīļais cilvēk! Tas būtu liels gandahījums. Es noteikti uzskatu, ka bija vēhts ceļot šuhp uz Pehifēhiju, lai athastu Lameta ghāmatas eksemplāhu. Vai vahat iedomāties, manā bibliotēkā šī sacehējuma nav! Stahp citu, doktoh Pihenne, jūs taču neesat aizmihsis savu solījumu sagādāt man kopiju, pihms es dodos projām?

- Darīšu to ar prieku.

- Lamets, hedziet, - svinīgi turpināja kanclers, - ienes jaunu un ļoti intehesantu papildinājumu manām iephiekšējām zināšanām pah “Izcelsmes Jautājumu”.

- Par kādu jautājumu?

- Pah “Izcelsmes Jautājumu”. Saphotiet, pah cilvēku hases izcelsmi. Jūs taču noteikti zināt teohiju, ka sākotnēji cilvēku hase ir apdzīvojusi tikai vienu planetāho sistēmu.

- Jā, to es zinu.

- Photams, neviens skaidhi nezina, kuha sistēma tā bija - tā ih pazudusi senatnes miglā. Tomēh pastāv dažas teohijas. Daži saka: Sihiuss. Citi domā, ka Cen-tauha Alfa vai Sola, vai Gulbis 61- hedziet, viss Sihiusa sektohā.

- Un ko saka Lamets?

- Ā, viņš iet pilnīgi jaunu ceļu. Pēc viņa domām, ahheoloģiskie athadumi uz Ahktūha thešās planētas liecina, ka cilvēce tuh eksistējusi, pihms athastas jebkādas nohādes pah kosmosa ceļojumiem.

- Un tas nozīmē, ka tā bijusi cilvēces izcelsmes planēta?

- Vahbūt. Man tas sīki jāpāhlasa un jāapsveh visas liecības, pihms dodu noteiktu atbildi. Jāpāhliecinās, cik dhoši ih viņa novēhojumi.

Hardins kādu laiku klusēja. Tad viņš teica: - Kad Lamets uzrakstīja šo grāmatu?

- Hmm... es teiktu, apmēham pihms astoņsimt gadiem. Photams, viņš tajā balstās uz Glīna aghāk sahakstīto dahbu.

- Kāpēc tad jāpaļaujas uz viņu? Kāpēc nebraucat uz Arktūru izpētīt atradumus pats?

Lords Dorvins savilka uzacis un steigšus paņēma šķipsniņu tabakas. - Kādēļ gan lai es to dahītu, mīļais cilvēk?

- Protams, tādēļ, lai iegūtu informāciju tiešā ceļā.

- Bet kāda pēc tā vajadzība? Tas būtu ļoti līkumots un bezcehīgi komplicēts ceļš, lai tiktu pie hezultāta. Padomājiet, man taču ih pieejami visu seno meistahu, pagātnes izcilo ahhitektu dahbi! Es samēhoju tos citu ah citu, salīdzinu atšķihības, analizēju phethunīgās atziņas, nosphiežu, kas ih tuvāk patiesībai, un izdahu secinājumus. Tā ir zinātniskā metode. Vismaz... - ar tēvišķu augstprātību, - ...tādas ih manas domas. Cik phimitīvi būtu doties uz Ahktūhu vai, piemēham, uz Solu, un klejot pa tuhieni, ja senie meistahi ih izpētījuši šos avotus daudz pamatīgāk, nekā mēs jebkad vahētu cehēt to izdahīt!

- Skaidrs, - Hardins pieklājīgi nomurmināja.

- Nāciet, milord! - aicināja Pirenne. - Domāju, ka mums vajadzētu doties atpakaļ.

- Ak jā. Vahbūt vajadzētu gan.

Izejot no istabas, Hardins piepeši ierunājās: - Milord, vai drīkstu uzdot jautājumu?

Lords Dorvins bāli pasmaidīja un izgreznoja atbildi ar žēlīgi laipnu plaukstas mājienu. - Photams, mīļais cilvēk! Esmu gandahīts pah iespēju pakalpot. Ja vien vahu sniegt kādu palīdzību no sava pieticīgā zināšanu khājuma...

- Tas nebūs gluži par arheoloģiju, milord.

-Nē?

- Nē. Lieta ir tāda: pagājušajā gadā mēs šeit uz Termina saņēmām ziņu par kādas spēkstacijas sabrukumu uz Gamma Andromedas V planētas. Negadījuma apraksts bija ļoti skops, bez jebkāda sīkāka skaidrojuma. Varbūt jūs varētu mums pastāstīt, kas tur īsti notika?

Pirennes lūpas noraustījās. - Nesaprotu, kāpēc jūs apgrūtināt viņa gaišību ar pilnīgi neiederīgiem jautājumiem!

- Nē, nē, doktoh Pihenne! - lords kanclers viņu pārtrauca. - Viss ih kāhtībā. Lai nu kā, pah šo gadījumu nav nekā liela, ko stāstīt. Spēkstacija patiešām aizgāja bojā, un tā nudien bija īsta katasthofa. Cik zinu, hadio-aktīva avāhija. Valdība pavisam nopietni apsveh iespēju noteikt vaihākus iehobežojumus kodolspēka nepāhdo-mātai lietošanai - bet, saphotiet, tas nav plašai publikai pasniedzams jautājums.

- Saprotu, - Hardins teica. - Bet kāds bija avārijas iemesls?

- Ghūti pateikt, - lords Dorvins vienaldzīgi atbildēja. - Kas to lai zina? Spēkstacijā pihms dažiem gadiem bija hadušies bojājumi, un pastāv doma, ka hemontdahbi un labojumi nenotika atbilstošā līmenī. Šajos laikos ih ļoti ghūti athast cilvēkus, kuhi patiešām izphot mūsu enehģijas sistēmu smalkākās tehniskās detaļas! - Viņš papildināja teikto ar skumīgu tabakas šķipsniņu.

Г

- Jūs taču zināt, - sacīja Hardins, - ka Perifērijas neatkarīgās karalistes ir vispār zaudējušas jebkādu kodolenerģiju?

- Vai tiešām? Pah to es nepavisam nebhīnos. Bah-bahiskas planētas... bet, mīļais cilvēk, nesauciet tās pah neatkahīgām! Ticiet man, tādas tās nav. To teicami piehāda līgumi, kuhus mēs ah tām esam noslēguši. Tās atzīst Impehatoha suvehenitāti. Photams, tām nebija citas iespējas, jo phetējā gadījumā mēs neslēgtu ah tām līgumus.

- Droši vien tā ir, tomēr šīm karalistēm ir ievērojama rīcības brīvība.

- Jā, laikam gan. Ievēhojama. Bet tam nav lielas nozīmes. Impēhijai klājas daudz labāk, ja Pehifēhija iztiek pati ah saviem hesuhsiem, un tā tas vaihāk vai mazāk notiek. Hedziet, mums no tām nav liela labuma. Ļoti bahbahiskas planētas. Ļoti thūcīga civilizācija.

- Pagātnē tās bija civilizētas. Anakreons bija viena no bagātākajām nomales provincēm. Cik man zināms, tā varēja mēroties pat ar Veģu.

- Ak jā, Hahdin, bet tas bija pihms vaihākiem gadsimtiem. Diez vai tas ļauj izdahīt kādus secinājumus. Vecajos labajos laikos viss bija citādi. Mēs neesam tie cilvēki, kas heiz bijām! Bet vai zināt, Hahdin, jūs esat ļoti uzstājīgs. Es jau sacīju, ka šodien neghasos apsphiest phaktiskas dabas jautājumus. Doktohs Pihenne mani jau sagatavoja sahunai ah jums. Viņš teica, ka jūs centīšoties mani tihdīt, bet tādiem gājieniem es esmu khietni pah vecu. Atstāsim to uz nākamo dienu!

Un pie tā bija jāpaliek.

5.

Šī bija otrā Pilnvaroto valdes sanāksme, kurā piedalījās Hardins, ja neņem vērā valdes locekļu neformālās sarunas ar lordu Dorvinu pirms viņa prombraukšanas. Tomēr mērs jutās pilnīgi pārliecināts, ka ir notikusi vismaz vēl viena sanāksme, varbūt pat divas vai trīs, uz kurām viņš kāda iemesla dēļ nebija aicināts.

Arī par šo sanāksmi es nebūtu saņēmis ziņu, Hardins nodomāja, ja vien tā nebūtu saistīta ar ultimātu.

Vismaz dziļākajā būtībā tas bija ultimāts, kaut gan, pavirši pārlasot vizigrafisko dokumentu, to varēja noturēt par draudzīgu divu valdnieku sveicienu apmaiņu.

Hardins domīgi pārlaida tam pirkstus. Tas sākās ar izsmalcinātu sveicienu no “Dižās Majestātes Anakreona karaļa viņa draugam un brālim doktoram Luisam Pirennem, Enciklopēdijas Fonda Nr. 1 Pilnvaroto valdes priekšsēdētājam” un beidzās ar vēl krāšņāku, milzīgu, daudzkrāsainu zīmogu, kas ietvēra dziļu simbolismu.

Un tomēr tas bija ultimāts.

Hardins teica: - Izrādās, ka mums tomēr nebija daudz laika - tikai trīs mēneši. Bet, lai cik īss būtu bijis šis laiks, mēs to aizlaidām neizmantotu. Šī vēstule atvēl mums vienu nedēļu. Ko mēs tagad darīsim?

Pirenne noraizējies rauca pieri. - Ir jābūt kādai izejai. Pēc visa, ko lords Dorvins mums apgalvoja par

Imperatora un Impērijas attieksmi, ir pilnīgi neiespējami, ka Anakreons spētu ķerties pie galējiem līdzekļiem.

Hardins izslējās taisni. - Saprotu. Vai esat informējis Anakreona karali par šo dēvēto attieksmi?

- Jā, pēc tam kad biju nodevis priekšlikumu valdes balsošanai un saņēmis vienbalsīgu piekrišanu.

- Un kad notika šis balsojums?

Pirenne centās sakopot pašcieņu. - Nedomāju, ka man jums par kaut ko jāatskaitās, mēr Hardin.

- Lai tā būtu! Tas mani nemaz tik ļoti neinteresē. Es tikai domāju, ka tieši jūsu diplomātiskais ziņojums par lorda Dorvina vērtīgo ieguldījumu šajā situācijā... -viņa lūpu kaktiņi savilkās skopā, sājā smaidā, - ...bija šīs draudzīgās vēstules īstenais iemesls. Citādi viņi, iespējams, būtu vēl mazliet to novilcinājuši. Tiesa gan, diez vai papildu laiks būtu Terminam palīdzējis, ja ņem vērā valdes attieksmi.

- Un kā jūs nonācāt pie šī spožā secinājuma, mēra kungs? - noprasīja Jets Fulems.

- Diezgan vienkārši. Vajadzēja tikai likt lietā kādu gauži novārtā pamestu vērtību, proti, veselo saprātu. Redziet, pastāv tāda cilvēku zināšanu nozare, kuru sauc par simbolisko loģiku un kuru iespējams izmantot, lai atbrīvotos no jebkāda liekā balasta, kas pieblīvē cilvēku valodu.

- Un tālāk? - Fulems skubināja.

- Es to izmantoju. Gan citur, gan attiecībā uz šo dokumentu. Man pašam tas īstenībā nebija vajadzīgs, jo es gluži labi sapratu, par ko ir runa, bet šķiet, ka pieciem eksakto zinātņu speciālistiem es to vieglāk varēšu paskaidrot ar simboliem nekā ar vārdiem.

Hardins izņēma no padusē iespiestā bloknota vairākas papīra lapas un nolika tās priekšā uz galda.

- Starp citu, es to nedarīju pats, - viņš teica. - Šīs analīzes, kā redzat, ir parakstījis Mailers Hoiks no Loģikas nodaļas.

Pirenne pārliecās pāri galdam, lai labāk redzētu rakstīto, un Hardins turpināja: - Ziņojums no Anakreona, protams, bija vienkāršs gadījums, jo cilvēki, kuri to rakstīja, drīzāk ir rīcības cilvēki, nevis vārdu meistari. Tāpēc rakstītais viegli un bez problēmām ir pārveidojams skaidrā izteikumā, kas simbolos izskatās tāds, kā jūs redzat, un, vārdos pārtulkots, skan apmēram tā: “Nedēļas laikā jūs dosiet mums to, ko mēs gribam, vai arī mēs paņemsim to ar varu.”

Kādu laiku pieci valdes locekļi klusēdami pētīja simbolu virkni, un tad Pirenne apsēdās un neveikli noklepojās.

- Skaidri un bez aplinkiem, doktor Pirenne, vai ne?

- Šķiet, ka jā.

- Lūk, tā! - Hardins nolika uz galda citas lapas.

- Tagad jūs savā priekšā redzat līgumu, kas noslēgts starp Impēriju un Anakreonu - starp citu, šo līgumu Imperatora vārdā ir parakstījis tas pats lords Dorvins, kas mūs apciemoja pagājušajā nedēļā, - un blakus tā simbolisko analīzi.

Līgums sīkā drukā bija uzrakstīts uz piecām lappusēm; analīze aizņēma mazāk par pusi no lappuses.

- Kā redzat, kungi, analīzē pazūd apmēram deviņdesmit procentu no līguma, jo tā ir pilnīgi bezsaturīga daļa, un galarezultātā mēs iegūstam, lūk, šādu interesantu vēsti:

“Anakreona pienākumi pret Impēriju: nepastāvi”

"Impērijas vara pār Anakreonu: nepastāv!”

Visi pieci viri atkal norūpējušies pētīja analīzi, rūpīgi salīdzinādami simbolus ar līguma eksemplāru, un, kad tas bija izdarīts, Pirenne raižpilnā balsi teica: - Šķiet, viss ir pareizi.

- Tātad jūs atzīstat, ka šis līgums nav nekas cits kā Anakreona pilnīgas neatkarības deklarācija un šī statusa apstiprinājums no Impērijas puses?

- Tā izskatās.

- Un vai jūs domājat, ka Anakreons to nesaprot un necentīsies apliecināt savu neatkarīgo stāvokli? Pilnīgi skaidrs, ka tas ar nepatiku uztvertu jebkādus varbūtējus draudus no Impērijas puses. Jo vairāk tāpēc, ka skaidri redzams: Impērija nav spējīga piepildīt šādus draudus, citādi tā nekad nebūtu pieļāvusi šo neatkarību.

- Bet es gribētu zināt, - iejaucās Sāts, - kā mērs Hardins tādā gadījumā izskaidro lorda Dorvina apgalvojumus par Impērijas atbalstu? Tie izklausījās... -

Viņš paraustīja plecus. - Tie izklausījās pārliecinoši.

Hardins atspiedās pret krēsla atzveltni. - Vai zināt, tā šajos notikumos ir pati interesantākā daļa. Man jāatzīstas, pirmajā tikšanās reizē es noturēju lordu Dor-vinu par izcilu ēzeli, taču izrādījās, ka viņš patiesībā ir izsmalcināts diplomāts un ļoti gudrs virs. Es atļāvos ierakstīt lentē visus viņa apgalvojumus.

Istabu pāršalca sašutuma kņada, un Pirenne sastinga šausmās pavērtu muti.

- Un kas par to? - Hardins noprasīja. - Protams, es zinu, ka tas bija smags viesmīlības pārkāpums, ko neatļautos neviens tā dēvētais džentlmenis. Un, ja viņa gaišība būtu to pamanījis, stāvoklis būtu ļoti pasliktinājies, bet viņš to nepamanīja, un šis ieraksts tagad ir manā rīcībā. Es to nokopēju un aizsūtīju Holkam, lai viņš uzraksta analīzi arī tam.

- Un kur ir šī analīze? - jautāja Landins Krasts.

- Lūk, tas ir pats interesantākais! - Hardins atbildēja. - Šī analīze bija neapšaubāmi grūtākā no visām trim. Kad Hoiks pēc divu dienu pamatīga darba beidzot likvidēja bezsaturīgos elementus, miglainos, tukšos, nelietderīgos izteikumus - īsāk sakot, izspieda lieko ūdeni -, viņš secināja, ka vairāk nekā nav! Viss bija izdzēsts. Lords Dorvins, šis cienījamais kungs, piecu dienu pārrunās nepateica nevienu būtisku vārdu un izdarīja to tā, ka jūs neko nepamanījāt. Šīs, lūk, ir garantijas, kuras jūs saņēmāt no savas dārgās Impērijas.

Ja Hardins būtu uzlicis uz galda aktivizētu bumbu, kas izplata smirdoņu, diez vai viņš būtu sacēlis lielāku jucekli par to, kas sākās pēc šī paziņojuma. Gurdā pacietībā viņš gaidīja, kad tracis pierims.

- Tātad, nosūtīdami draudus attiecībā uz Impērijas vēršanos pret Anakreonu, un nekas cits tas nebija kā draudi, - viņš turpināja, - jūs tikai aizkaitinājāt valdnieku, kas labi pārzina situāciju. Gluži saprotams, ka viņa ego prasīja tūlītēju rīcību, un rezultāts ir šis ultimāts. Tādējādi es atgriežos pie sava sākotnējā jautājuma. Mūsu rīcībā ir viena nedēļa, un ko mēs tagad darīsim?

- Šķiet, mums nav citas iespējas, - teica Sāts, - kā vienīgi atļaut Anakreonam dibināt uz Termina militāras bāzes.

- Tur es jums piekrītu, - Hardins atbildēja, - bet ko mēs darīsim, lai atkal viņus patriektu, līdzko radīsies izdevība?

Jeta Fulema ūsas noraustījās. - Izklausās tā, it kā jūs būtu stingri nolēmis, ka pret viņiem jāpielieto spēks.

- Spēka pielietošana ir neprasmīgu cilvēku pēdējais glābiņš, - uzrunātais atbildēja. - Taču es noteikti negrasos izklāt viņu priekšā paklāju un nospodrināt viņiem vislabākās mēbeles.

- Man tomēr nepatīk, kā jūs par to runājat, -Fulems neatlaidās. - Tāda attieksme ir bīstama un vēl jo bīstamāka tāpēc, ka vērā ņemama iedzīvotāju daļa, kā esmu novērojis, labprāt piebalso visiem jūsu izteikumiem. Es sacīšu atklāti, mēra kungs: valde nav gluži akla pret jūsu pēdējā laika izdarībām.

Viņš brīdi apklusa, izpelnījies vispārēju piekrišanu. Hardins paraustīja plecus.

Fulems turpināja: - Ja jūs uzkurināsiet Pilsētu līdz vardarbīgai ricībai, tā būtu izsmalcināta pašnāvība, un mēs to negrasāmies pieļaut. Mūsu politikai ir tikai viens izšķiroši svarīgs mērķis, un tā ir Enciklopēdija. Lai ko mēs nolemtu darīt vai nedarīt, mūsu lēmums būs vērsts uz to, lai nekaitētu Enciklopēdijai.

- Tātad jūsu secinājums ir tāds, - Hardins atbildēja,

- ka mums jāturpina sava intensīvā neko nedarīšanas kampaņa.

- Jūs pats nodemonstrējāt, - rūgti sacīja Pirenne,

- ka Impērija mums nespēj palīdzēt, kaut gan es nesaprotu, kā un kāpēc tāds stāvoklis varēja rasties. Ja nepieciešams kompromiss...

Hardinu pārņēma nakts murgu sajūta, it kā viņš skrietu pilnā ātrumā, bet netiktu ne no vietas. - Kompromisa nav\ Vai tiešām jūs nesaprotat, ka šīs pļāpas par militārām bāzēm ir tikai nožēlojama maska?

Augst. Rodriks mums skaidri un gaiši pateica, kas Anakreonam vajadzīgs - pilnīga aneksija un uzspiesta feodālā sistēma ar zemes īpašumiem un zemnieku-aris-tokrātu ekonomiku. Tas mazumiņš, kas atlicis no mūsu blefa par kodolspēku, var viņus drusku piebremzēt, bet viņi tik un tā ies uz priekšu.

Viņš bija sašutumā piecēlies kājās, un pārējie piecēlās līdz ar viņu, vienīgi Džords Fara palika sēžam.

Un tad Džords Fara ierunājās: - Lūdzami, visi apsēdieties! Man šķiet, ka esam aizgājuši par tālu. Nomierinieties, mēr Hardin, nav nekādas vajadzības tā aizsvilties, jo mēs neviens neperinām nodevību.

- Par to jums mani būs vēl jāpārliecina!

Fara iecietīgi pasmaidīja. - Jūs zināt, ka tas nav nopietni. Ļaujiet man runāt!

Viņa mazās acis bija pa pusei pievērtas, un uz gludā zoda spīdēja sviedru lāsītes. - Šķiet, nav nekāda iemesla slēpt, ka valde ir nonākusi pie secinājuma: īstenais anakreoniešu problēmas risinājums ir atkarīgs no tā, kas mums atklāsies pēc sešām dienām, kad tiks atvērta Hari Seldona Velve.

- Vai tas ir viss, ko jūs šajā situācijā varat sacīt? -Jā.

- Tātad mums nekas nav jādara, tikai rāmi un klusi jāgaida un jātic, ka no Velves izlidos deus ex machina?

- Ja atmetam jūsu emocionālo frazeoloģiju, tad jā, tāda ir mūsu doma.

- Kāda primitīva bēgšana no realitātes! Nudien, doktor Fara, tāda nejēdzība ož pēc ģenialitātes. Aprobežotāki prāti uz to nebūtu spējīgi.

Fara samierinoši pasmaidīja. - Jūsu epigrammu izvēle ir aizkustinoša, doktor Hardin, taču tā izpaužas nevietā. Domāju, ka jūs atceraties manus argumentus par Velvi, kurus es izteicu pirms sešām nedēļām.

- Jā, es tos atceros. Un nenoliedzu, ka tā bija bezjēdzīga ideja jau no deduktīvās loģikas viedokļa vien. Jūs teicāt - labojiet mani, ja kļūdos! -, ka Hari Seldons esot izcilākais psihologs visā Galaktikā; ka tāpēc viņš esot paredzējis, kādā spiedīgā un nepatīkamā stāvoklī mēs nonāksim; ka tāpēc viņš esot izveidojis Velvi, lai tādā veidā parādītu mums izeju.

- Pamattdomu jūs esat sapratis pareizi.

- Vai jūs būsiet pārsteigts, uzzinot, ka šo pēdējo nedēļu laikā es to esmu pamatīgi apcerējis?

- Ļoti glaimojoši. Un kāds ir rezultāts?

- Rezultāts ir tāds, ka te pietrūkst tīrās dedukcijas. Arī šajā gadījumā vajadzīga neliela veselā saprāta piedeva.

- Piemēram?

- Piemēram, ja viņš paredzēja visu šo jezgu ar anakreoniešiem, kāpēc tad neiekārtoja mūs uz citas planētas, kaut kur tuvāk Galaktikas centram? Ir taču labi zināms, ka Seldons netieši parūpējās, lai Trantora komisāri pavēlētu dibināt Fondu uz Termina. Bet kāpēc viņš to darīja? Kāpēc vajadzēja mūs sūtīt uz šo nomali, ja viņš jau iepriekš paredzēja sakaru pārtrūkšanu, nošķirtību no Galaktikas, mūsu kaimiņu draudus - un mūsu bezpalīdzību, jo Terminam nav metāla? Tas būtu vispirmām kārtām! Un, ja viņš to visu paredzēja, kāpēc laikus nebrīdināja sākotnējos atbraucējus, lai dotu tiem laiku sagatavoties, nevis liktu gaidīt, kā viņš ir darījis, līdz brīdim, kad viena kāja jau ir pāri bezdibeņa malai? Un neaizmirstiet vēl kaut ko! Ja viņš varēja paredzēt problēmu toreiz, mēs tikpat labi varam redzēt to tagad.

Galu galā Seldons nebija burvis. Nav maģisku paņēmienu, kā izbēgt no dilemmas, kuru viņš redzēja, bet mēs neredzam.

- Bet, Hardin, - Fara atgādināja, - mēs to neredzam!

- Bet jūs neesat mēģinājuši. Neesat mēģinājuši ne reizi. Vispirms jūs atteicāties atzīt, ka draudi vispār pastāv! Pēc tam uzmundrinājāt sevi ar pilnīgi aklu ticību Imperatoram! Tagad esat pārslēgušies uz Hari Seldonu. Visu šo laiku jūs esat paļāvušies tikai uz autoritātēm vai uz pagātni, bet nekad paši uz sevi!

Viņš krampjaini sažņaudza dūres. - Tas ir kultivējis slimīgu attieksmi, nosacījuma refleksu, kas atstumj malā jūsu prāta neatkarību, līdzko jāstājas pretī autoritātēm. Jūsos, šķiet, nav ne mazāko šaubu par to, ka Imperators ir varenāks par jums un gudrāks par Hari Seldonu. Un tas ir aplam, vai tiešām jūs nesaprotat?

Neatminama iemesla dēļ neviens viņam nemēģināja atbildēt.

Hardins turpināja: - Runa nav tikai par jums. Runa ir par visu Galaktiku. Pirenne dzirdēja lorda Dorvina domas par zinātniskiem pētījumiem. Lords Dorvins uzskatīja, ka būt labam arheologam nozīmē izlasīt visas grāmatas par šo tematu - grāmatas, kuras sarakstījuši pirms daudziem gadsimtiem miruši cilvēki. Viņš uzskatīja, ka arheoloģiskās mīklas ir risināmas, salīdzinot dažādu autoritāšu atšķirīgos uzskatus. Pirenne klausījās un neiebilda. Vai jūs neredzat, ka te kaut kas nepavisam nav kārtībā?

Viņa balsī atkal ieskanējās gandrīz lūdzoši toņi.

Un atkal nebija atbildes. Hardins runāja tālāk: - Un jūs pārējie, tāpat kā puse iedzīvotāju šeit, uz Termina,

neesat labāki! Mēs te sēžam un apceram visvareno Enciklopēdiju. Mēs uzskatām, ka dižākais zinātnes galamērķis ir pagātnes datu klasifikācija. Jā, tā ir svarīga, bet vai nākotnes labā nekas nav jādara? Vai neredzat, ka mēs ieslīgstam pagātnē un aizmirstībā? Šeit, Perifērijā, ir zaudēta kodolenerģija. Uz Gamma Andromedas sliktu remontdarbu dēļ ir avarējusi kodolrūpnlca, un Impērijas kanclers žēlojas, ka trūkstot kodoltehnikas speciālistu. Un kāds ir risinājums? Apmācīt jaunus? Nē, tā viņi nedomā! Ērtāk ir ierobežot kodolenerģiju!

Un viņš atkārtoja trešoreiz: - Vai tiešām jūs neredzat? Tā ir visas Galaktikas slimība! Tā ir pagātnes dievināšana. Tā ir lejupslīde - stagnācijai

Viņa skatiens slīdēja no cita uz citu, un visi sastinguši raudzījās viņā.

Pirmais atguvās Fara: - Lai nu kā, mistiskā filozofija te nepalīdzēs. Runāsim konkrēti! Vai jūs noliedzat, ka Hari Seldons ar vienkāršām psiholoģijas metodēm viegli varēja izstrādāt nākotnes vēsturiskās tendences?

- Nē, es to nenoliedzu! - Hardins atmeta. - Bet mēs nedrīkstam paļauties, ka viņš pasniegs risinājumu. Viņš labākajā gadījumā var norādīt uz problēmu, bet, ja risinājums vispār ir iespējams, mums tas jāizstrādā pašiem. Viņš nevar to izdarīt mūsu vietā.

Pēkšņi ierunājās Fulems. - Kā to saprast: “norādīt uz problēmu”? Mēs zinām problēmu.

Hardins spēji pagriezās pret viņu. - Jūs domājat, ka zināt? Jūs domājat, ka Hari Seldona vienīgās raizes, visticamāk, attiecas uz Anakreonu? Es nepiekrītu! Es saku, kungi, ka šobrīd nevienam no jums nav ne mazākās nojausmas par to, kas notiek visapkārt!

- Un jums tāda ir? - naidīgi noprasīja Pirenne.

- Es domāju gan! - Hardins strauji piecēlās kājās un atgrūda krēslu. Viņa skatiens bija salts un bargs. - Vienīgais, kas patiešām ir skaidrs, ir tas, ka šajā situācijā slēpjas kaut kas gauži nelāgs, kaut kas daudz nopietnāks par visu, ko līdz šim esam pārrunājuši. Uzdodiet sev jautājumu: kāpēc notika tā, ka Fonda sākotnējo darbinieku vidū netika iekļauts neviens pirmšķirīgs psihologs un vienīgais izņēmums bija Bors Alurins? Un viņš konsekventi atturējās mācīt saviem audzēkņiem vairāk kā pašus pamatus.

Pēc īsa klusuma brīža Fara teica: - Nu labi, kāpēc?

- Varbūt tāpēc, ka psihologs varētu uztaustīt visu šo notikumu būtību, turklāt drīzāk, nekā Hari Seldo-nam tas būtu pa prātam. Bet tagad mēs steberējam un klūpam, tveram tikai miglainus patiesības mirkļus. Un tieši to gribēja Hari Seldons.

Hardins skarbi iesmējās. - Visu gaišu, kungi!

Staltā solī viņš izgāja no istabas.

6.

Mērs Hardins košļāja cigāra galu. Cigārs bija apdzisis, bet viņš to pat nemanīja. Iepriekšējā naktī viņš nebija gulējis un nojauta, ka negulēs arī nākamajā naktī. Tas bija redzams viņa acīs.

- Tātad viss ir sagatavots? - viņš gurdi jautāja.

- Domāju, kājā. - Johans Lī atbalstīja zodu plaukstā. - Kā tev tas izklausās?

- Nav slikti. Saproti, viss jādara droši un nekaunīgi. Tas nozīmē, ka nedrīkst būt nekādas vilcināšanās, nedrīkst atvēlēt viņiem laiku aptvert situāciju. Līdzko mūsu stāvoklis ļauj dot pavēles, tās jādod tā, it kā mēs to darītu kopš dzimšanas, un viņi paklausīs aiz ieraduma. Tāda ir apvērsuma būtība.

- Ja valde paliks tikpat neizlēmīga...

- Valde? Neņem to vērā! Pēc rītdienas Pilnvaroto valdes nozīme Termina dzīvē vairs nebūs ne sarūsējušas puskredītmonētas vērta.

Lī lēni pamāja ar galvu. - Tomēr dīvaini, ka viņi līdz šim neko nav darījuši, lai mūs apturētu. Tu taču teici, ka viņi neesot gluži akli.

- Fara grābstās gar problēmas malām. Reizēm viņš mani padara nervozu. Un Pirenne ir izturējies pret mani ar aizdomām jau kopš manas ievēlēšanas dienas. Bet, redzi, viņi nekad nav spējuši īsti saprast, kas notiek. Visa viņu izglītošanās ir bijusi autoritāra. Viņi ir

pārliecināti, ka Imperators ir visvarens, tāpēc ka viņš ir Imperators. Un viņi ir pārliecināti, ka Pilnvaroto valde vienkārši nevar nebūt stāvokļa noteicēja, tāpēc ka tā ir Pilnvaroto valde, kas rīkojas Imperatora vārdā. Viņu neprasme redzēt sacelšanās iespēju ir mūsu labākais sabiedrotais.

Viņš smagi piecēlās un aizgāja pie ūdens dzesētāja. - Viņi nav slikti zēni, Lī, kamēr turas pie savas Enciklopēdijas, un mēs gādāsim, lai nākotnē viņi turētos tikai pie tās. Līdzko runa ir par Termina pārvaldīšanu, viņi ir bezcerīgi neprašas. Tagad ej un sāc rīkoties! Es gribu pabūt viens.

Viņš apsēdās uz rakstāmgalda stūra un stingu skatienu lūkojās ūdens tasē.

Ak, augstais Visums! Ja vien viņš būtu tik pārliecināts, kāds izlikās! Anakreonieši nolaidīsies uz Termina pēc divām dienām, un kas šobrīd ir viņa rīcībā, ja neņem vērā kaut cik apkopotus priekšstatus un nedrošus minējumus par to, uz ko Hari Seldons ir tēmējis aizvadītajos piecdesmit gados? Viņš nav pat īsts, uzticams psihologs - tikai nedaudz izglītots pašdarbnieks, kas neveikli cenšas atšķetināt laikmeta izcilākā domātāja mīklas.

Ja Faram būtu taisnība un Anakreons izrādītos vienīgā problēma, ko Hari Seldons tika paredzējis, un ja Enciklopēdija būtu vienīgais, ko viņš vēlējās saglabāt, -kāda jēga tad būtu apvērsumam?

Viņš paraustīja plecus un iedzēra malku ūdens.

Velvē bija ienesti krietni vairāk nekā seši krēsli, it kā paredzama būtu daudz plašāka publika. Domīgi pakavējies pie šī apstākļa, Hardins gurdi apsēdās kaktā, pēc iespējas tālāk no pārējiem pieciem dalībniekiem.

Valdes locekļiem pret to, šķiet, nebija iebildumu. Viņi pārmija savstarpējus čukstus, kuri pārtapa šņācošās vienzilbēs un pēc tam apklusa pavisam. Viņu vidū vienīgi Džords Fara šķita saglabājam savaldīgu mieru. Viņš bija izvilcis pulksteni un raudzījās tajā ar drūmi nopietnu sejas izteiksmi.

Hardins pameta skatienu pats savā pulkstenī un pēc tam pievērsās stikla kabīnei, kas bija pilnīgi tukša un aizņēma pusi telpas. Tā bija vienīgā neparastā telpas iezīme, un nekas neliecināja, ka dators kaut kur skaita mirkļus, tuvojoties precīzajam brīdim, kad sāks plūst mionu straume, radīsies savienojums un...

Gaisma pazuda!

Tā nenodzisa pavisam, tikai kļuva blāvi dzeltenīga un satumsa tik spēji, ka Hardins salēcās. Viņš iztrūcies pacēla acis pret griestu lampām, un, kad atkal tās nolaida, stikla kabīne vairs nebija tukša.

Tajā atradās cilvēks - cilvēks ratiņkrēslā.

Kādu brīdi tas klusēja, tad aizvēra grāmatu, kas gulēja tam klēpī, un izklaidīgi pārlaida pirkstus vākam. Pēc tam tas pasmaidīja, un seja šķietami atdzīvojās.

- Es esmu Hari Seldons, - cilvēks teica. Balss bija vecīga un klusa.

Hardins gandrīz piecēlās kājās, lai atbildētu uz sveicienu, tomēr paguva sevi laikus apturēt.

Balss nepiespiesti turpināja: - Kā redzat, es esmu piesaistīts šim krēslam un nevaru piecelties, lai ar jums sasveicinātos. Jūsu vecvecāki manas dzīves laikā pirms dažiem mēnešiem devās uz Terminu, un kopš tā laika es esmu cietis no diezgan apgrūtinošas paralīzes. Es nespēju jūs redzēt, tāpēc saprotiet paši, ka nevaru ar jums sasveicināties, kā pienākas. Es pat nezinu, cik daudzi šeit ir sapulcējušies, tāpēc visam jānotiek neformāli. Ja kāds no jums stāv kājās, lūdzu, sēdieties, un, ja kāds vēlas smēķēt, es neiebildīšu. - Viņš klusi pasmējās. - Kāpēc lai es iebilstu? Manis jau te nemaz nav.

Hardins gandrīz automātiski sāka taustīties pēc cigāra, tomēr pārdomāja.

Hari Seldons nolika grāmatu - it kā novietotu to blakus uz galda -, un, kad viņa pirksti to palaida vaļā, tā izgaisa.

- Kopš šī Fonda nodibināšanas ir pagājuši piecdesmit gadi, - viņš teica, - piecdesmit gadi, kuros Fonda dalībnieki dzīvojuši neziņā, pie kā viņi strādā. Bija nepieciešams, lai viņi būtu neziņā, bet tagad šī nepieciešamība ir zudusi.

Vispirmām kārtām Enciklopēdijas Fonds ir apmāns un tāds vienmēr ir bijis!

Hardinam aiz muguras atskanēja šalkoņa un pāris apslāpētu izsaucienu, taču viņš nepagriezās atpakaļ.

Hari Seldons, protams, palika nesatricināms. Viņš turpināja: - Tas ir apmāns tādā nozīmē, ka nedz man, nedz maniem kolēģiem pilnīgi nerūp, vai kāds Enciklopēdijas sējums jebkad tiks publicēts. Fonds ir kalpojis savam mērķim, jo līdz ar to mēs ieguvām Imperatora Hartu, lidz ar to mēs piesaistījām simttūkstoš cilvēku, kuri bija vajadzīgi mūsu plānam, līdz ar to mēs varējām nodrošināt viņiem aktīvu darbu, kamēr brieda un veidojās attiecīgie notikumi un pienāca brīdis, kad viņiem bija par vēlu griezties atpakaļ.

Šajos piecdesmit gados, kamēr jūs esat strādājuši pie šī krāpnieciskā projekta - nav nekādas vajadzības mīkstināt izteikumus -, jūsu atpakaļceļš ir nogriezts un jums vairs nav citas iespējas kā pāriet pie neizmērojami svarīgāka projekta, kurš bija un joprojām ir mūsu īstais mērķis.

Šī mērķa dēļ mēs esam nogādājuši jūs uz tādas planētas un tādā laikā, ka piecdesmit gadu ilgā posmā jūs tikāt novesti līdz situācijai, kurā jums vairs nav rīcības brīvības. No šī brīža līdz turpmākiem gadsimtiem jums jāiet pa ceļu, no kura nav iespējams izvairīties. Jūs sastapsiet krīzes, no kurām pirmo jau esat sastapuši, un ikvienā gadījumā jūsu rīcības brīvība tiks līdzīgā veidā ierobežota tiktāl, ka jūs būsiet spiesti iet tikai vienu un vienīgo ceļu.

Tas ir ceļš, kuru izstrādājusi mūsu psiholoģijas zinātne - un darījusi to nopietna iemesla dēļ.

Gadsimtiem ilgi Galaktikas civilizācija ir stagnē-jusi un slīdējusi lejup, kaut gan tikai nedaudzi spēja to pamanīt. Taču tagad beidzot notiek Perifērijas atdalīšanās, un Impērija ir satricināta. Kaut kur aizgājušajos piecdesmit gados ir vieta, kurā nākotnes vēsturnieki ievilks aptuvenu līniju un sacīs: “Šeit sākas Galaktikas Impērijas Krišana.”

Un viņiem būs taisnība, kaut gan vēl vairākus gadsimtus tikai retais redzēs un atzīs šis Krišanas realitāti.

Un pēc Krišanas neizbēgami sekos Barbarisms -periods, kuram, kā norāda mūsu psihovēsture, vajadzētu turpināties trīsdesmit tūkstošus gadu. Mēs nevaram apturēt Krišanu. Mēs nevēlamies to darīt, jo Impērijas kultūra ir zaudējusi savu kādreizējo dzīvīgumu un vērtību. Taču mēs varam saīsināt turpmāko un nenovēršamo Barbarisma periodu - saīsināt to līdz pat vienam gadu tūkstotim.

Visas šīs saīsināšanas detaļas un aspektus mēs jums nevaram atklāt, tāpat kā pirms piecdesmit gadiem nevarējām atklāt jums patiesību par Fondu. Ja jūs uzzinātu šis detaļas un aspektus, mūsu plāns varētu izjukt, tāpat kā būtu noticis, ja jūs Enciklopēdijas krāpniecibu būtu atklājuši jau agrāk, jo tādā gadījumā jūsu rīcības brīvība paplašinātos un papildus ieviesto mainīgo lielumu skaits kļūtu lielāks, nekā mūsu psiholoģija spēj regulēt.

Taču tas nenotiks, jo uz Termina nav psihologu un nekad nav to bijis, ja neņem vērā Alurinu - un viņš bija viens no mums.

Tomēr varu pateikt jums vienu: Termins un tā līdzgaitnieks Fonds, kas atrodas vistālākajā Galaktikas nomalē, glabā sevi Otrās Galaktikas Impērijas atdzimšanas sēklas un tās nākamos dibinātājus. Un tieši pašreizējā krīze virza Terminu pretī šim pacēlumam.

Šī, starp citu, ir diezgan tieša un pārredzama krīze, daudz vienkāršāka par tām, kuras gaida nākotnē. Reducējot to līdz pamatlīmenim, stāvoklis atklājas tāds: jūsu planēta pēkšņi tiek nošķirta no Galaktikas centriem, kas joprojām ir civilizēti, un to apdraud spēcīgāki kaimiņi.

Jūs esat neliela zinātnieku pasaule, kuru ielenc plaši un arvien plašāki barbarisma apvidi. Jūs esat kodolenerģijas sala augošā primitīvākas enerģijas okeānā, tomēr esat bezpalīdzīgi, jo jums trūkst metāla.

Tātad, kā redzat, jūs sastopaties ar skarbu nepieciešamību un jums tiek uzspiesta konkrēta rīcība. Šīs rīcības raksturs - proti, jūsu dilemmas atrisinājums -protams, ir acīmredzams!

Hari Seldona tēls pasniedzās tukšā gaisā, un viņa rokā atkal parādījās grāmata. Viņš to atvēra un teica:

- Bet, lai cik līkumotu ceļu ietu jūsu nākotnes vēsture, vienmēr iededziniet savu pēcnācēju apziņā to, ka šis ceļš ir jau nosprausts un tā galā gaida jauna un varenāka Impērija!

Tad, pievēršot skatienu grāmatai, viņš izgaisa nekurienē, un telpā atkal iedegās gaisma.

Hardins paskatījās augšup un ieraudzīja pretī Pirenni ar traģisku skatienu acīs un trīcošām lūpām.

Priekšsēdētāja balss bija apņēmīga, bet neskanīga. - Izskatās, ka jums bija taisnība. Ja atnāksiet pie mums pulksten sešos, valde apspriedīsies ar jums par turpmāko rīcību.

Katrs valdes loceklis paspieda viņam roku un devās projām. Hardins klusībā pasmaidīja. Savā būtībā viņi bija saprātīgi cilvēki: pietiekami gudri zinātnieki, lai atzītu, ka ir kļūdījušies, - tomēr tas notika pārāk vēlu.

Hardins paskatījās pulkstenī. Līdz šim brīdim viss jau ir galā. Lī vīri ir stāvokļa noteicēji, un valdes pavēles vairs nav spēkā.

Rīt šeit nolaidīsies pirmais anakreoniešu kosmosa kuģis, bet arī par to nav jābēdā. Pēc sešiem mēnešiem arī viņu pavēles vairs nebūs spēkā.

Patiesībā, kā bija teicis Hari Seldons un kā Salvors Hardins bija uzminējis jau todien, kad Anselms augst. Rodriks viņam pirmoreiz ļāva saprast, ka Anakreonam nav kodolenerģijas, šīs pirmās krizes atrisinājums bija acimredzams.

Velnišķi acīmredzams!

III DAĻA. MĒRI

Četras Karalistes - ... Ar šo nosaukumu apzīmētas tās četras Anakreona provinces daļas, kuras atdalījās no Pirmās Impērijas agrīnajā Fonda Ēras periodā, lai nodibinātu neatkarīgas un īsmūžīgas karaļvalstis. Lielākā un spēcīgākā no tām bija pats Anakreons, kas savā apgabalā...

... Pats interesantākais Četru Karalistu vēstures aspekts neapšaubāmi ir saistīts ar dīvaino sabiedrību, kādu uz laiku tai uzspieda Salvora Hardina pārvaldība. ...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

1.

Delegācija!

Tas apstāklis, ka Salvors Hardins bija to paredzējis, nedarīja stāvokli patīkamāku. Gluži otrādi: šī priekšnojauta viņu nepārprotami kaitināja.

Johans Lī skubināja ķerties pie galējiem līdzekļiem. - Es nesaprotu, Hardin, - viņš teica, - kāpēc mums jātērē laiks! Viņi neko nevarēs izdarīt līdz nākamajām vēlēšanām, vismaz juridiski ne, un tas nozīmē, ka mūsu rīcībā ir gads. Izlidini viņus pa durvīm!

Hardins savilka lūpas. - Lī, tu neko negribi mācīties! Visos četrdesmit gados, kopš es tevi pazīstu, tu tā arī neesi apguvis izsmalcināto prasmi pielavīties no mugurpuses.

- Tas nav mans cīņas paņēmiens, - atrūca Lī.

- Jā, es zinu. Laikam jau tāpēc tu esi vienīgais cilvēks, kuram es uzticos. - Hardins uz brīdi apklusa un pasniedzās pēc cigāra. - Kopš tiem laikiem, kad mēs sarīkojām apvērsumu pret Enciklopēdistiem, Lī, mēs esam nogājuši garu ceļu. Es kļūstu vecs. Man ir sešdesmit divi gadi. Vai tu kādreiz domā par to, cik ātri šie trīsdesmit gadi ir aizskrējuši?

Lī nicīgi nosēcās. - Es nejūtos vecs, un man ir sešdesmit seši!

- Jā, bet manas iekšas nav tādas kā tavējās. - Hardins laiski sūca cigāru. Viņš jau sen bija pārstājis

ilgoties pēc Vegas maigās tabakas, kuru bija iecienījis jaunībā. Tās dienas, kad Termina planēta bija tirgojusies ar visām Galaktikas Impērijas pasaulēm, piederēja aizmirstībai, kurp aizceļo visas Vecās Labās Dienas. Tai pašai aizmirstībai, kurai pretī virzījās arī Galaktikas Impērija. Interesanti, kas ir jaunais imperators, viņš nodomāja, un vai vispār eksistē jauns imperators vai jebkāda impērija. Ak Visums! Jau trīsdesmit gadu, kopš šī Galaktikas nomale sarāva visus sakarus ar pārējām planētām, un visa Termina pasaule tagad sastāvēja pati no sevis un četrām apkārtējām karalistēm.

Kā krita visi šie varenie! Karalistes! Senajās dienās tās bija prefektūras un visas piederēja vienai provincei, kura savukārt bija daļa no sektora, kurš savukārt bija daļa no kvadranta, kurš savukārt bija daļa no visaptverošās Galaktikas Impērijas. Un, kad Impērija zaudēja kontroli pār Galaktikas tālākajām teritorijām, šīs niecīgās planētu grupas kļuva par karalistēm - ar komisko operu cienīgiem karaļiem un augstmaņiem, ar sīkumainiem, bezjēdzīgiem kariem un ar dzīvi, kas nožēlojami ritēja gruvešu vidū.

Brūkoša civilizācija. Aizmirsta kodolenerģija. Mitoloģija zinātnes vietā. Līdz brīdim, kad sevi pieteica Fonds. Fonds, kuru Hari Seldons nodibināja šeit, uz Termina, tieši šāda mērķa labad.

Lī stāvēja pie loga, un viņa balss pārtrauca Hardina atmiņu ceļojumu. - Viņi ir klāt, - Lī teica. - Atbraukuši ar jaunākā modeļa automobili, pienapuikas! - Viņš nenoteikti paspēra dažus soļus uz durvju pusi un tad paskatījās uz Hardinu.

Hardins pasmaidīja un ar rokas mājienu aicināja viņu atpakaļ. - Paliec tepat! Es devu rīkojumu, lai viņus uzved šeit augšā.

- Šeit! Kāpēc? Tu liec viņiem justies pārāk nozīmīgiem.

- Kam vajadzīgas visas tās oficiālo mēra audienču ceremonijas? Es jūtos pārāk vecs tādām formalitātēm. Turklāt darīšanās ar jaunajiem nekaitē paglaimot -sevišķi tad, ja tas neuzliek nekādas saistības. - Viņš pamirkšķināja ar aci. - Apsēdies, Lī, un sniedz man morālu atbalstu! Ar jauno Sermaku man tas būs ļoti vajadzīgs.

- Tas zellis Sermaks ir bīstams, - Lī drūmi noteica. - Un viņam ir sekotāji, Hardin, tāpēc nenovērtē viņu par zemu!

- Vai es kādreiz esmu kādu novērtējis par zemu?

- Nu tad arestē viņu! Tādu vai citādu apsūdzību varēsi atrast pēc tam.

Hardins nepievērsa šim padomam uzmanību. - Viņi ir ieradušies, Lī. - Atbildēdams uz signālu, viņš piespieda pedāli zem rakstāmgalda, un durvis atvērās.

Visi četri delegācijas dalībnieki ienāca kabinetā, un Hardins ar rokas mājienu laipni norādīja uz klubkrēsliem, kas stāvēja puslokā pretī rakstāmgaldam. Ienācēji paklanījās un gaidīja, kad mērs sāks runāt pirmais.

Hardins atsita vaļā neparasti izgravētās cigāru etvijas vāku. Savulaik, sen aizgājušajos Enciklopēdistu laikos, šī etvija bija piederējusi Džordam Faram no vecās Pilnvaroto valdes. Tas bija īsts Impērijas produkts no Santanni, kaut arī tagad tajā glabājās pašaudzēti cigāri. Svinīgā nopietnībā četri delegācijas locekļi cits pēc cita paņēma pa cigāram un ceremoniāli tos aizdedzināja.

Šefs Sermaks bija otrais no labās; šajā jauno cilvēku grupā viņš bija pats jaunākais - un arī interesantākais, ar dzeltenām, spurainām, rūpīgi apcirptām ūsām un iegrimušām nenosakāmas krāsas acīm. Pārējos trīs Hardins tūlīt izmeta no prāta; tie acīmredzami bija ierindas viduvējības. Viņš koncentrēja uzmanību uz Sermaku, to pašu Sermaku, kurš jau savā pirmajā Pilsētas padomes termiņā vairākkārt bija apgriezis šo pusaizmigušo veidojumu ar kājām gaisā, un tieši Ser-makam viņš teica:

- Es ļoti gaidīju tikšanos ar jums, padomniek, jau kopš izcilās runas, kuru jūs teicāt pagājušajā mēnesī. Jūsu uzbrukums pašreizējās valdības ārpolitikai patiešām bija meistarīgs.

Sermaka acīs iezibējās uguntiņas. - Jūsu interese mani pagodina. Varbūt uzbrukums bija meistarīgs, varbūt ne, bet katrā ziņā tas bija pamatots.

- Varbūt! Protams, jums ir tiesības pašam uz savām domām. Tomēr jūs esat diezgan jauns.

Atbilde skanēja sausi. - Šis trūkums zināmā dzīves posmā piemīt lielākai daļai cilvēku. Jūs kļuvāt par pilsētas mēru, kad bijāt divus gadus jaunāks par mani.

Hardins sevī pasmaidīja. Šis zaļknābis prot saglabāt vēsu prātu. Viņš teica: - Es pieņemu, ka uz tikšanos ar mani jūs mudināja tā pati ārpolitika, kura Padomes sēžu zālē jūs tik ļoti kaitina. Vai jūs runāsiet savu trīs kolēģu vārdā vai man uzklausīt katru no jums atsevišķi?

Četri jaunie cilvēki aši pārmija skatienus, un viņu plakstiņi viegli ņoraustījās.

Sermaks drūmi sacīja: - Es runāšu Termina tautas vārdā - to cilvēku vārdā, kuri šobrīd nav atbilstoši pārstāvēti iesīkstējušajā aparātā, ko viņi sauc par Padomi.

- Skaidrs. Nu tad sāciet!

- Lietas būtība ir tāda, mēra kungs: mēs esam neapmierināti...

- Ar “mēs” jūs domājat “tautu” vai ne?

Sermaks naidīgi paskatījās uz viņu, nojauzdams

lamatas, un salti atbildēja: - Esmu pārliecināts, ka manas domas atspoguļo Termina balsotāju vairākuma uzskatus. Vai tas jūs apmierina?

- Protams, tādam apgalvojumam nekaitētu pierādījumi, bet turpiniet vien! Jūs tātad esat neapmierināti.

- Jā, neapmierināti ar politiku, kura jau trīsdesmit gadus laupa Termina spējas aizsargāties pret nenovēršamu uzbrukumu no ārpuses.

- Skaidrs. Un tāpēc? Turpiniet, turpiniet!

- Priecājos, ka gaidāt turpinājumu. Un tāpēc mēs veidojam jaunu politisko partiju; tādu partiju, kura aizstāvētu Termina tūlītējās vajadzības, nevis daudzinātu mistisku nākotnes Impērijas “likteņa manifestu”. Mēs vēlamies izsviest jūs un jūsu lišķīgo piekritēju kliķi no Pilsētas rātes - un darīt to drīz.

- Ja vien? Kā zināt, vienmēr pastāv “ja vien”.

- Šajā gadījumā tas ir pasakāms īsi. Ja vien jūs tūlīt neatkāpsieties no amata. Es nelūdzu jūs mainīt politiku, jo tiktāl jums neuzticos. Jūsu solījumi nav nenieka vērti. Mēs pieņemam vienīgi tūlītēju atkāpšanos.

- Skaidrs. - Hardins sakrustoja kājas un atgāza krēslu atpakaļ uz abām aizmugures kājām. - Tātad tas ir jūsu ultimāts. Laipni, ka jūs mani brīdināt. Bet, redziet, es drīzāk domāju, ka to neievērošu.

- Neuzskatiet to par brīdinājumu, mēra kungs! Tas bija paziņojums par principiem un par rīcību. Jaunā partija ir jau izveidota, un rīt tā sāks oficiālu darbību. Kompromisam nav nedz laika, nedz vēlmju, un, atklāti runājot, vienīgi atzinība par jūsu veikumu Pilsētas labā mudināja mūs piedāvāt jums vieglāko izeju. Es negaidīju, ka jūs to pieņemsiet, taču mana sirdsapziņa ir tīra. Nākamās vēlēšanas būs skarbāks un neapgāžams atgādinājums, ka atkāpšanās ir nepieciešama.

Viņš piecēlās un ar žestu aicināja pārējos darīt to pašu.

Hardins pacēla roku. - Pagaidiet! Apsēdieties!

Šefs Sermaks atkal apsēdās, pauzdams mazliet lielāku gatavību paklausīt, nekā varētu gaidīt, un Hardins iekšēji pasmaidīja, saglabādams nopietnu seju. Par spīti teiktajam, šis puisis gaida piedāvājumu.

- Kā jūs konkrēti vēlaties, lai mēs mainītu savu ārpolitiku? - Hardins jautāja. - Vai gribat, lai mēs tūlīt uz vietas uzbrūkam Četrām Karalistēm un visām četrām vienlaikus?

- Es nedomāju izteikt tādu ierosinājumu, mēra kungs. Mūsu priekšlikums ir vienkāršs: tūlīt izbeigt jebkādu samierināšanos. Visā savas pārvaldības laikā jūs esat īstenojuši zinātnisku palīdzību Karalistēm. Jūs esat piegādājuši tām kodolenerģiju. Jūs esat palīdzējuši pārbūvēt spēkstacijas viņu teritorijās. Jūs esat nodibinājuši medicīnas iestādes, ķīmijas laboratorijas un fabrikas.

- Jā. Un jūs pret to iebilstat?

- Jūs esat to darījuši, lai atturētu viņus no uzbrukuma Terminam. Ar tādu pielabināšanos jūs esat kļuvuši par zaudētājiem milzīgā šantāžas spēlē, kurā esat ļāvuši iztukšot Terminu sausu. Un rezultāts ir tāds, ka tagad mēs esam atkarīgi no šo barbaru žēlastības.

- Kādā ziņā?

- Tādā, ka jūs esat apgādājuši viņus ar enerģiju un ieročiem, esat faktiski uzturējuši viņu flotes kuģus, un viņi ir nesalīdzināmi stiprāki nekā pirms trim gadu desmitiem. Viņu prasības pieaug, un ar saviem jaunajiem ieročiem viņi beigu beigās apmierinās visas šīs prasības paši, vardarbīgi anektējot Terminu. Vai tā nemēdz beigties visas šantāžas?

- Un ko jūs gribat likt tam pretī?

- Tūlīt pārtraukt jebkādu izdabāšanu, kamēr tas iespējams. Ieguldīt pūles paša Termina stiprināšanā -un uzbrukt pirmajiem!

Hardins vēroja jaunā vīrieša mazās, gaišās Ūsiņas gandrīz ar slimīgu interesi. Sermaks acīmredzami jūtas pilnīgi pārliecināts par sevi, citādi tik daudz nerunātu. Nav šaubu, ka viņa izteikumi pauž diezgan lielas, pat ievērojamas iedzīvotāju daļas domas.

Hardins neļāva balsij nodot mazliet satraukto domu gaitu. Tā skanēja gandrīz nevērīgi. - Vai esat beidzis?

- Pagaidām jā.

- Tad sakiet, vai esat pamanījis atziņu, kas ierāmēta un pakārta pie sienas man aiz muguras? Esiet tik laipni un izlasiet!

Sermaka lūpas noraustījās. - Tur rakstīts: “Spēka pielietošana ir neprasmīgu cilvēku pēdējais glābiņš.” Tā ir veca vīra doktrīna, mēra kungs.

- Es to ievēroju, kad biju jauns cilvēks, padomnieka kungs, un tā darbojās veiksmīgi. Jūs tajā laikā bijāt aizņemts ar ierašanos pasaulē, bet varbūt esat kaut ko par to lasījis skolā.

Cieši lūkodamies Sermakā, viņš nosvērtā balsī turpināja: - Kad Hari Seldons šeit nodibināja Fondu, tā šķietamais mērķis bija radīt izcilu Enciklopēdiju, un piecdesmit gadus mēs sekojām šai maldugunij, pirms uzzinājām viņa patiesos nolūkus. Tajā brīdī bija jau gandrīz par vēlu. Kad pārtrūka sakari ar vecās Impērijas centrālajiem reģioniem, mēs attapāmies, ka esam zinātnieku pasaule, sakoncentrēta vienā pilsētā, kurai nebija rūpniecības un kuru ielenca jaundibinātas karalistes, naidīgas un visai barbariskas valstis. Mēs bijām maza kodolenerģijas saliņa šajā barbarisma okeānā un, protams, ļoti vērtīgs ieguvums. Anakreons, kas toreiz, tāpat kā tagad, bija visvarenākā no Četrām Karalistēm, pieprasīja un pēc tam ari nodibināja uz Termina militāru bāzi, un tad Pilsētas pārvaldītāji, Enciklopēdisti, skaidri saprata, ka tas ir tikai pirmais solis, lai pārņemtu visu planētu. Tāds bija stāvoklis, kad es... hm... pārņēmu faktisko pārvaldi. Ko būtu darījis jūs?

Sermaks paraustīja plecus. - Tas ir teorētisks jautājums. Es, protams, zinu, ko darījāt jūs.

- Es tomēr atkārtošu. Varbūt jūs neuztvērāt galveno būtību. Tobrīd pastāvēja liels vilinājums savākt visus iespējamos spēkus un uzsākt karu. Tas ir vieglākais ceļš, turklāt labākais gandarījums pašcieņai - tomēr nepārprotami muļķīgākais. Tādu ceļu būtu izvēlējies jūs ar savu saukli “uzbrukt pirmajiem”. Es rīkojos citādi: citu pēc citas apmeklēju trīs pārējās karalistes, uzsvērti atgādināju katrai, ka atdot Anakreonam kodolenerģijas noslēpumu būtu tas pats, kas pārgriezt pašiem sev rikli, un saudzīgi ierosināju darīt to, kas acīmredzami jādara. Tas bija viss. Mēnesi pēc tam, kad anakreoniešu spēki bija izkāpuši uz Termina, viņu karalis saņēma apvienotu ultimātu no saviem trim kaimiņiem. Pēc septiņām dienām pēdējais anakreonietis bija aizceļojis no Termina. Un tagad pasakiet: kur jūs redzat vajadzību pēc spēka pielietošanas?

Jaunais Padomes loceklis domīgi aplūkoja sava cigāra galu un iemeta to atkritumu šahtā. - Es nesaskatu analoģiju. Insulīns atjauno diabētiķim normālu stāvokli bez naža izmantošanas, bet apendicīta gadījumā ir nepieciešama operācija. To jūs nevarat mainīt. Kad pārējie ceļi ir izrādījušies neveiksmīgi, kas cits atliek kā vienīgi, jūsu vārdiem runājot, pēdējais glābiņš? Tā ir jūsu vaina, ka esam līdz tam nonākuši.

- Mana vaina? Ak tā, atkal jau mana izdabāšanas politika! Šķiet, jums joprojām trūkst izpratnes par sava stāvokļa galvenajām vajadzībām. Mūsu problēmas nebeidzās ar anakreoniešu aizbraukšanu. Tās bija tikai sākušās. Četras Karalistes bija mūsu ienaidnieces vairāk nekā jebkad agrāk, jo katra gribēja dabūt kodolenerģiju - un katra vilcinājās mums uzbrukt vienīgi aiz bailēm no pārējām trim. Mēs balansējām uz ļoti asa zobena smailes, un niecīgākā sasvēršanās uz jebkuru pusi... Piemēram, ja viena karaliste kļūst pārāk stipra vai ari divas karalistes nodibina koalīciju... Vai jūs mani saprotat?

- Bez šaubām. Tas bija laiks, kad jāsāk vispārēja gatavošanās karam.

- Tieši otrādi. Tas bija laiks, kad jāsāk vispārēja kara atvairīšana. Es izspēlēju visas karalistes citu pret citu. Palīdzēju katrai pēc kārtas. Piedāvāju viņiem zinātni, tirdzniecību, izglītību, zinātnisko medicīnu. Panācu, lai Termina plaukstošā pasaule viņiem būtu vērtīgāka nekā militārs ieguvums. Tas veiksmīgi darbojās trīsdesmit gadus.

- Jā, bet jūs bijāt spiests izgreznot šis zinātniskās veltes ar atbaidošu klaunādi. Tā ir kļuvusi pa pusei reliģija, pa pusei tukša ākstība. Jūs esat ieviesis priesteru hierarhiju un komplicētus, bezjēdzīgus rituālus.

Hardins sarauca pieri. - Un kas par to? Es neredzu, kāds tam vispār sakars ar mūsu apspriežamo jautājumu. Vispirms es šo ceļu uzsāku tāpēc, ka barbari mūsu zinātni uzlūkoja gandrīz vai par maģisku peste-ļošanu, un uz tāda pamata bija vieglāk panākt, lai viņi to pieņemtu. Priesteru kārta izveidoja sevi pati, un, ja mēs tai palīdzam pastāvēt, mēs vienkārši ievērojam mazākās pretestības virzienu. Tas ir nenozīmīgs bla-kusapstāklis.

- Bet šie priesteri pārvalda spēkstacijas. Tas nav nenozīmīgs blakusapstāklis.

- Taisnība, taču apmācījuši viņus esam mēs. Viņu zināšanas par iekārtām un darbarīkiem ir tīri empīriskas, un viņi cieši tic atbaidošajai klaunādei, kas viņus aptver.

- Un, ja kāds izlauzīsies šai klaunādei cauri un būs pietiekami attapīgs, lai atmestu empīrismu, - kas liegs viņam apgūt īstenās metodes un pārdot tās izdevīgākajam pircējam? Kādu vērtību tad karalistes mūsos vairs redzēs?

- Tāda iespēja ir maz ticama, Sermak. Jūs spriežat virspusēji. Spējīgākie cilvēki no karalistu planētām katru gadu tiek sūtīti šurp uz Fondu un izglītoti priesteru kārtā. Un labākie no viņiem paliek šeit un apgūst pētniecību. Ja domājat, ka tie, kuri aizbrauc bez saprašanas par zinātnes elementiem vai, vēl ļaunāk, ar priesteru saņemtām izkropļotām zināšanām, spēj izlauzties līdz kodolenerģijai, elektronikai vai hiper-pārejas teorijai, tad jums ir ļoti romantizēts un aplams

priekšstats par zinātni. Lai nokļūtu tik tālu, ir jāmācās veselu mūžību, turklāt vajadzīgas teicamas smadzenes.

Johans LI šis runas laikā bija strauji piecēlies un izgājis no istabas. Tagad viņš atgriezās un, kad Hardins beidza, noliecās priekšniekam pie auss. Kaut ko pačukstējis, viņš tam iedeva svina cilindru. Pēc tam, uzmetis delegātam īsu un naidīgu skatienu, LI atkal apsēdās savā krēslā.

Hardins pagrieza cilindru rokās un pagrieza abus galus, caur skropstām vērodams delegātu. Pēc tam viņš ar spēcīgu, strauju kustību to atvēra, un vienīgi Serma-kam pietika attapības neuzmest ašu skatienu saritinātajam papīram, kas no tā izkrita.

- īsi sakot, kungi, - Hardins teica, - valdība uzskata, ka tā zina, ko dara.

Runādams viņš pārskatīja saņemto lapu. Uz tās stiepās sarežģītu, šķietami bezsaturīgu zīmju rindas, un vienā stūrī ar zīmuli bija uzskricelēti trīs vārdi, kuri ietvēra ziņojumu. īsā skatienā aptvēris rakstīto, viņš to nevērīgi iemeta atkritumu šahtā.

- Diemžēl ar to mūsu saruna beidzas, - Hardins teica. - Priecājos, ka esmu jūs visus saticis. Paldies, ka atnācāt! - Viņš nevērīgi paspieda katram roku, un atnācēji rindā izgāja no istabas.

Hardins gandrīz bija atradinājies smieties, tomēr pēc tam, kad Sermaks un viņa trīs mēmie partneri vairs nebija dzirdamības attālumā, viņš ļāva vaļu sausiem smiekliem un uzmeta Johanam Lī uzjautrinātu skatienu.

- Kā tev patika šī blefotāju spēkošanās, Lī?

Lī pikti nosēcās. - Es neesmu pārliecināts, ka blefoja arī viņš. Turpini glaudīt viņu ar baltiem cimdiem,

un viņš, visticamāk, uzvarēs nākamajās vēlēšanās, kā pats apgalvoja.

- Jā, tas ir iespējams, pat ļoti iespējams... ja vien pirms tam nenotiks kāda pārmaiņa.

- Gādā, lai šoreiz tā nenotiktu nevēlamā virzienā, Hardin! Es tev saku, šim Sermakam ir atbalstītāji. Ko tad, ja viņš nolemj negaidīt līdz nākamajām vēlēšanām? Bija laiks, kad mēs ar tevi panācām mērķi ar spēku par spīti tavam sauklim par spēka pielietošanu.

Hardins savilka uzacis. - Tu šodien patiešām esi pesimistiski noskaņots, Lī. Un sevišķi noskaņots protestēt, citādi tu nerunātu par spēka pielietošanu. Atceries, ka mūsu mazais pučs tika īstenots bez asinsizliešanas. Tas bija nepieciešams solis, kas jāsper īstajā brīdī, un tas notika gludi un nesāpīgi, kaut arī ar zināmiem pūliņiem. Ja runa ir par Sermaku, viņš mēģina sacelties pret citādu spēku. Tu un es, Lī, mēs neesam Enciklo-pēdisti. Mēs esam gatavībā. Raidi savus vīrus pret šiem puišeļiem rāmi un prātīgi, veco zēn! Nejauj nojaust, ka mēs viņus vērojam, bet turi acis vaļā - pats saproti!

Lī sāji iesmējās. - Būtu gan es attapīgs, ja gaidītu tavas pavēles, vai ne, Hardin? Sermaks un viņa vīri tiek novēroti jau veselu mēnesi.

Mērs uzjautrināts nosprauslojās. - Ak pamanījies pirmais, ko? Nu labi! Starp citu, - viņš klusinātā tonī piebilda, - sūtnis Verisofs atgriežas uz Termina. Ceru, ka uz neilgu laiku.

Iestājās īss klusuma brīdis, kurā jautās apslāpētas bailes, un tad Lī iesaucās: - Kādu vēsti tas nozīmē? Vai viss jau brūk un gāžas?

- Es nezinu. Nevaru tev atbildēt, pirms neesmu dzirdējis, kas Verisofam sakāms. Pilnīgi iespējams, ka tas jau notiek. Galu galā tam ir jānotiek pirms vēlēšanām. Bet kāpēc tu izskaties tik satriekts?

- Tāpēc, ka es nezinu, kā viss iegrozīsies. Tu esi grūti saprotams, Hardin, un pārāk daudz paturi pie sevis.

- Pat tu tā domā? - Hardins nomurmināja. Un skaļi piebilda: - Vai tas nozīmē, ka tu grasies iestāties Ser-maka jaunajā partijā?

Lī pasmaidīja pret savu gribu. - Nu labi! Tu esi uzvarējis. Vai tagad ieturēsim pusdienas?

2.

Salvoram Hardinam piedēvētas ir daudzas epigrammas - rūdīts epigrammatiķis! un krietna daļa no tām, iespējams, ir apšaubāmas. Tomēr ir ziņas, ka viņš kādā situācijā esot teicis:

- Ir izdevīgi būt atklātam, it sevišķi tad, ja esi pazīstams ar slepenību.

Polijam Verisofam ne vienu reizi vien bija nācies rīkoties pēc šī padoma, jo pašlaik viņš jau četrpadsmito gadu dzīvoja uz Anakreona ar dubultu statusu, un šī statusa saglabāšana bieži raisīja nepatīkamas domas par dejošanu ar kailām kājām uz nokaitēta metāla.

Anakreona ļaudīm viņš bija augstais priesteris un pārstāvēja Fondu, kas šiem “barbariem” bija mistikas iemiesojums un fiziskais centrs reliģijai, kuru viņi - ar Hardina palīdzību - bija radījuši pēdējos trijos gadu desmitos. Šajā statusā viņš baudīja godināšanu, kas bija kļuvusi bezgala nogurdinoša, jo viņš no sirds nicināja rituālu, par kura centru bija kļuvis.

Bet Anakreona karalim - gan vecajam valdniekam, gan viņa jaunajam mazdēlam, kas tagad sēdēja tronī, -viņš bija vienkārši sūtnis no valsts, kura vienlaikus iedvesa gan bailes, gan vēlmi pakļaut.

Visā visumā tas bija apgrūtinošs darbs, un viņa pirmais ceļojums uz Fondu trīs gadu laikā, par spīti

nepatīkamajam incidentam, kas bija tā iemesls, atgādināja gluži vai sava veida brīvdienas.

Un, tā kā šī nebija pirmā reize, kad viņam vajadzēja ceļot pilnīgā slepenībā, viņš atkal ņēma palīgā Hardina epigrammu par atklātumu.

Viņš uzvilka civilapģērbu - tas pats par sevi nozīmēja brīvdienas -, iekāpa pasažieru lainerī uz Fondu un iekārtojās otrajā klasē. Nokļuvis uz Termina, viņš izlauza ceļu cauri kosmosostas pūlim un no publiskā vizifona piezvanīja uz Pilsētas rātsnamu.

- Mani sauc Džens Smaits. Man šajā pēcpusdienā ir norunāta tikšanās ar mēru.

Lietpratīgā jaunā sieviete ar nedzīvo balsi, kas atsaucās sakaru līnijas otrā galā, izdarīja citu savienojumu un pārmija dažus ašus vārdus, tad sausi un mehāniski paziņoja Verisofam: - Mērs Hardins jūs pieņems pēc pusstundas, ser, - un ekrāns nodzisa.

Tad Anakreona sūtnis nopirka Termina Pilsētas “Žurnāla” jaunāko numuru, nevērīgi aizstaigāja līdz rātsnama parkam un, apsēdies uz pirmā brīvā soliņa, gaidīdams izlasīja redaktora ievadrakstu, sporta sleju un humora lappusi. Kad pusstunda bija aizvadīta, viņš iespieda izdevumu padusē, iegāja rātsnamā un priekštelpā nosauca savu vārdu.

Tā rīkodamies, viņš saglabāja pilnīgi anonīmu drošību, jo bija tik labi redzams, ka neviens viņam neveltīja lieku skatienu.

Hardins apsveica viņu ar smaidu. - Ņem cigāru! Kāds bija ceļojums?

Verisofs paņēma piedāvāto. - Interesants. Blakus-kabīnē brauca priesteris, kas ceļoja šurp, lai noklausītos īpašu kursu par radioaktīvās sintētikas gatavošanu -vēža ārstēšanai, tu jau zini...

- Bet viņš taču nesauca to par radioaktīvo sintētiku, vai ne?

- Protams, ne! Viņam tas bija Svētais Ēdiens.

Mērs pasmaidīja. - Turpini!

- Viņš ievilka mani teoloģiskā diskusijā un darīja, ko spēja, lai izrautu mani no rupjā materiālisma nagiem.

- Un nepazina pats savu augsto priesteri?

- Bez košsarkanā amata tērpa? Turklāt viņš bija no Smirno. Bet vispār tā bija interesanta pieredze. Tas patiešām ir apbrīnojami, Hardin, kādas saknes ir laidusi zinātnes reliģizēšana. Es par šo tematu esmu uzrakstījis eseju - tikai pats savam priekam, jo publicēt to nebūtu gudri. Skatoties no socioloģiskā viedokļa, varētu teikt tā: kad vecā Impērija apmalēs sāka trūdēt, iespējams, radās uzskats, ka zinātne kā zinātne ir pievīlusi ārējās pasaules. Lai to atkal pieņemtu, tai būtu jāparādās citā ietērpā - un tieši tas ir noticis. Šis līdzeklis darbojas nevainojami.

- Interesanti! - Mērs pacēla rokas pie kakla un piepeši teica: - Pastāsti par stāvokli uz Anakreona!

Sūtnis sarauca pieri un izņēma cigāru no mutes. Ar nepatiku nopētījis, viņš to nolika malā. - Stāvoklis ir diezgan nelāgs.

- Citādi jau tu nebūtu šeit.

- Droši vien. Situācija ir tāda. Ietekmīgākais cilvēks uz Anakreona ir princis reģents Vjenniss. Viņš ir karaļa Lepolda tēvocis.

- Es zinu. Bet Lepolds nākamgad kļūs pilngadīgs, vai ne? Man šķiet, viņam februārī būs sešpadsmit gadu.

- Jā. - Pēc klusuma brīža sūtnis sāji piebilda: - Ja viņš līdz tam nodzīvos. Karaļa tēvs nomira aizdomīgos apstākļos. Medību laikā krūtīs trāpīja lode. To atzina par nelaimes gadījumu.

- Hm... Šķiet, es atceros Vjennisu no tās reizes, kad biju aizbraucis uz Anakreonu un mēs viņus patriecām no Termina. Tas bija pirms tava laika. Jāpadomā... Liekas, viņš bija tumsnējs jauneklis melniem matiem un mazliet šķielēja ar labo aci. Un viņam bija jocīgs deguna izliekums.

- Tas pats jau ir. Šķielēšana un deguns nav mainījušies, bet mati tagad ir sirmi. Viņš spēlē netīru spēli. Par laimi, viņš ir izcilākais nejēga uz planētas. Turklāt iedomājas, ka ir slīpēts kā velns, un tas viņa muļķību padara vēl caurredzamāku.

- Tā parasti notiek.

- Viņš domā, ka pārsist olu vislabāk var ar kodolsprādzienu. Padomā, kādu nodokli viņš gribēja uzlikt Tempļa īpašumiem pirms diviem gadiem, tūlīt pēc vecā karaļa nāves! Vai atceries?

Hardins domīgi pamāja ar galvu un pasmaidīja. - Priesteri toreiz sacēla brēku.

- Tādu, ko varēja dzirdēt līdz pat Lukrēcai. Kopš tā laika viņš ir bijis piesardzīgāks darīšanās ar priesteriem, bet joprojām rīkojas skarbi. Savā ziņā tā mums ir neveiksme; viņam piemīt neierobežota pašapziņa.

- Droši vien tā ir pārmērīga mazvērtības kompleksa kompensācija. Kā zināms, jaunākajiem karaļdēliem tas ir raksturīgi.

- Bet rezultāts ir viens un tas pats. Viņš ar putām uz lūpām tiecas uzbrukt Fondam. Pat necenšas to noslēpt. Un, ja runa ir par bruņojumu, viņš ir spējīgs to izdarīt.

Vecais karalis izveidoja lielisku floti, un Vjenniss pēdējos divus gadus nav gulējis uz ausīm. Patiesībā iecerētais nodoklis Tempļa īpašumiem bija domāts bruņošanās paplašināšanai, un, kad tas izkrita cauri, viņš divreiz pacēla ienākumu nodokli.

- Vai pret to bija protesti?

- Nekā nopietna nebija. Katrā karalistes dievkalpojumā nedēļām ilgi tika sludināta paklausība ieceltajai varai. Nevar gan sacīt, ka Vjenniss par to būtu izrādījis pateicību.

- Labi. Galvenajos vilcienos man viss ir skaidrs. Tagad stāsti, kas noticis!

- Pirms divām nedēļām Anakreona tirdzniecības kuģis uzdūrās pamestam vecās impēriskās kosmoflotes karakuģim. Pēc visa spriežot, tas bija dreifējis kosmosā vismaz trīs gadsimtus.

Hardina acīs iedzirkstījās intereses uguntiņas. Viņš izslējās krēslā taisnāk. - Jā, par to es esmu dzirdējis. Navigācijas valde atsūtīja man lūgumu nodot šo kuģi viņu rīcībā izpētes nolūkos. Cik saprotu, tas ir labā stāvoklī.

- Pārāk labā stāvoklī, es teiktu, - Verisofs sausi atbildēja. - Kad Vjenniss pagājušajā nedēļā saņēma tavu priekšlikumu nodot šo kuģi Fondam, viņš gandrīz dabūja trieku.

- Viņš vēl nav atbildējis.

- Un neatbildēs arī vai atbildēs tikai ar šaujamieročiem. Vismaz tā viņš domā. Redzi, viņš atnāca pie manis todien, kad es aizbraucu no Anakreona, un izteica lūgumu, lai Fonds savedot šo karakuģi kaujas kārtībā un nododot to Anakreona flotei. Tam velnam pietika nekaunības pateikt, ka tava pagājušās nedēļas vēstule liecinot par Fonda plānu uzbrukt Anakreonam. Viņš paziņoja, ka atteikums remontēt kuģi apstiprināšot viņa aizdomas, un lika saprast, ka būšot spiests spert soļus Anakreona aizsardzībai. Tie ir viņa vārdi. Būšot spiests! Un tāpēc es esmu šeit.

Hardins iecietīgi pasmējās.

Verisofs pasmaidīja un turpināja: - Protams, viņš paredz atteikumu, un tas, viņaprāt, būtu teicams iegansts tūlītējam uzbrukumam.

- To es saprotu, Verisof. Labi, mūsu rīcībā ir vismaz seši mēneši, tāpēc liksim kuģi saremontēt un nogādāt viņam kopā ar maniem sveicieniem. Dosim tam Vjenni-sam vārdu par apliecinājumu mūsu cieņai un mīlestībai.

Viņš atkal iesmējās.

Un Verisofs atkal atbildēja ar tikko jaušamu smaidu: - Laikam jau tas ir loģisks solis, Hardin... bet mani tomēr māc raizes.

- Par ko?

- Tas ir izcils kuģis! Tajos laikos cilvēki prata būvēt. Tā kubatūra ir divreiz lielāka nekā visai Anakreona flotei. Tam ir kodolblasteri, kas spēj saspridzināt veselu planētu, un vairogs, kas aizsargā pret Q-staru, neradot radiāciju. Izklausās pārāk iespaidīgi, Hardin...

- Tas ir virspusējs spriedums, Verisof, virspusējs spriedums. Mēs abi zinām, ka ar saviem pašreizējiem ieročiem viņš bez pūlēm var uzvarēt Terminu krietni agrāk, nekā mēs paspētu savest karakuģi kārtībā paši savām vajadzībām. Tad kāda tam nozīme, ja mēs viņam uzdāvinām vēl arī to? Tu taču zini, ka līdz īstam karam tas nenovedīs.

- Laikam jau taisnība. Jā. - Sūtnis paskatījās uz viņu. - Bet, Hardin...

- Nu? Kāpēc tu apklusi? Turpini!

- Es zinu, ka tas nav mans lauciņš. Bet nupat es izlasīju šo te. - Viņš uzlika uz rakstāmgalda “Žurnālu” un norādīja uz pirmo lappusi. - Ko tas viss nozīmē?

Hardins nevērīgi paskatījās uz rakstu. - “Grupa padomnieku veido jaunu politisko partiju.”

- Tā tur rakstīts. - Verisofs nemierīgi sagrozījās. - Zinu, ka tu esi ciešāk saistīts ar iekšlietām nekā es, bet viņi tev uzbrūk tik pamatīgi, ka tas vairs nav tālu no fiziskas vardarbības. Cik stipri ir šie cilvēki?

- Ellīgi stipri. Pēc nākamajām vēlēšanām viņi droši vien kontrolēs Padomi.

- Un nevis pirms tām? - Verisofs iesāņus paskatījās uz mēru. - Pastāv dažādi ceļi, kā iegūt kontroli arī ārpus vēlēšanām.

- Vai tu uzskati mani par Vjennisu?

- Nē. Bet kuģa remonts prasīs vairākus mēnešus, un pēc tam uzbrukums būs nenovēršams. Mūsu padošanos uzskatīs par nožēlojama vājuma zīmi, un Impērijas karakuģa papildinājums divkāršos Vjennisa flotes spēku. Viņš uzbruks, tas ir skaidrs kā diena! Kāpēc vajag riskēt? Dari vienu no diviem! Vai nu atklāj Padomei savus stratēģiskos nodomus, vai arī piespied Anakreonu rīkoties tūlīt!

Hardins sarauca pieri. - Rīkoties tūlīt? Pirms iestājusies krīze? Tieši to es nepavisam nedrīkstu darīt. Tu taču zini, ka pastāv Hari Seldons un viņa Plāns.

Brīdi vilcinājies, Verisofs norūca: - Tātad tu esi pilnīgi pārliecināts, ka Plāns tiešām pastāv?

- Diez vai par to var šaubīties. - Atbilde skanēja saspringti. - Es biju klāt Laika Velves atvēršanā, un Sel-dona ieraksts toreiz visu pateica nepārprotami skaidri.

- To es neapstrīdu, Hardin. Tomēr es nesaprotu, kā iespējams paredzēt vēstures gaitu tūkstoš gadu nākotnē! Varbūt Seldons pārvērtēja savas spējas. - Viņš mazliet saminstinājās, redzēdams Hardina ironisko smaidu, un piebilda: - Nūjā, es neesmu psihologs.

- Tieši tā. Mēs neviens neesam psihologi. Bet jaunībā es apguvu dažas pamatzināšanas - pietiekami daudz, lai aptvertu, ko psiholoģija spēj, kaut ari pats neprotu izmantot šīs spējas. Nav nekādu šaubu, ka Seldons darīja tieši to, ko apgalvoja. Fonds, kā viņš teica, tika nodibināts kā zinātnisks patvērums, kā līdzeklis, kas ļautu saglabāt mirstošās Impērijas zinātni un kultūru turpmākajos barbarisma gadsimtos, kuri ir jau sākušies, un beigu beigās pārradīt to no jauna nākamajā Impērijā.

Verisofs pamāja ar galvu, tomēr viņa sejā jautās šaubas. - Visi zina, ka tā notikumiem bija paredzēts virzīties. Bet vai mēs varam atļauties riskēt? Vai drīkstam riskēt ar tagadni miglainas nākotnes vārdā?

- Mums tas ir jādara, jo nākotne nav miglaina. Seldons to noteica ar aprēķiniem un diagrammām. Katra nākamā krīze mūsu vēsturē ir reģistrēta, un katra no tām zināmā mērā ir atkarīga no iepriekšējo krīžu sekmīga nobeiguma. Šī ir tikai otrā krīze, un Visums vien zina, kādas sekas beigās varētu izraisīt pat visniecīgākā novirze.

- Tā ir diezgan tukša prātošana.

- Nē! Hari Seldons Laika Velvē teica, ka katrā krīzē mūsu rīcības brīvība tikšot ierobežota līdz stāvoklim, kad iespējama ir tikai viena rīcība.

- Lai noturētu mūs uz viena šaura, taisna ceļa?

- Lai noturētu un neļautu novirzīties, jā. Bet vienlaikus jāatceras: kamēr pastāv vairāk nekā viens ceļš, krīze vēl nav pienākusi. Mums jāļauj straumei plūst savu gaitu, cik ilgi vien iespējams, un, zvēru pie Visuma, tieši to es centīšos darīt!

Verisofs neatbildēja. Saspringtā klusumā viņš sēdēja un kodīja apakšlūpu. Vēl tikai pagājušajā gadā Har-dins bija apspriedis ar viņu šo problēmu, pašu galveno problēmu - kā stāties pretī Anakreona kareivīgajiem gatavošanās darbiem. Un tikai tāpēc, ka viņš, Verisofs, bija paudis neapmierinātību ar iecietības politikas turpināšanu.

Šķiet, ka Hardins nojauš sava sūtņa domas. - Man nekad nebūtu vajadzējis tev visu to stāstīt.

- Kāpēc tu tā runā? - Verisofs pārsteigts iesaucās.

- Tāpēc, ka tagad ir seši cilvēki, kuri itin skaidri apzinās, kas sagaidāms nākotnē, - tu, es, trīs pārējie sūtņi un Johans LI; un man ir sasodītas aizdomas, ka Seldons gribēja, lai neviens to nezinātu.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka pat Seldona augsti attīstītajai psiholoģijai bija ierobežojumi. Tā nespēja apstrādāt pārāk daudzus neatkarīgus mainīgos lielumus. Viņš nevarēja strādāt ar indivīdiem ilgākā laika posmā, tāpat kā nevar pielietot gāzu kinētisko teoriju atsevišķām molekulām. Viņš strādāja ar pūļiem, ar veselu planētu iedzīvotājiem, un tikai ar akliem pūļiem, kuriem nav iepriekšēju zināšanu par viņu rīcības rezultātiem.

- Necik skaidrāks nekļūst.

- Tur es nevaru palīdzēt. Neesmu pietiekami labs psihologs, lai to zinātniski izskaidrotu. Tomēr vienu tu zini. Uz Termina nav izglītotu psihologu un nav precīzu zinātnisku tekstu. Skaidri zināms, ka viņš negribēja, lai uz Termina dzīvotu kāds, kurš spēj iepriekš izskaitļot nākotni. Seldons gribēja, lai mēs dzīvojam akli - un tāpēc pareizi - saskaņā ar pūļa psiholoģijas likumiem. Kā jau tev reiz teicu, es nezināju, kurp mēs virzāmies, kad pirmoreiz patriecām anakreoniešus. Mana doma bija vienīgi saglabāt varas līdzsvaru, un tas bija viss. Tikai vēlāk es sāku saskatīt notikumos zināmu kopsakarību, tomēr esmu pēc iespējas centies neizmantot šīs zināšanas savā darbībā. Paredzējumu diktēta iejaukšanās būtu izsitusi Plānu no līdzsvara.

Verisofs domīgi pamāja ar galvu. - Gandrīz tikpat sarežģītus argumentus es esmu dzirdējis Anakreona tempļos. Kādā veidā tu ceri ieraudzīt pareizo rīcības brīdi?

- Tas ir jau ieraudzīts. Tu atzini, ka pēc karakuģa saremontēšanas nekas vairs nekavēs Vjennisu mums uzbrukt. Tajā ziņā vairs nebūs nekādu alternatīvu.

- Taisnība.

- Lai būtu. Tiktāl par ārējo aspektu. Tālāk: tu piekrīti, ka nākamajās vēlēšanās izveidosies jauna un agresīva Padome, kas aicinās vērsties pret Anakreonu. Arī tur nebūs alternatīvas.

- Taisnība.

- Un tas brīdis, kad nebūs vairs nekādu alternatīvu, būs krīzes sākums. Un tomēr... man ir zināmas bažas.

Viņš apklusa, un Verisofs gaidīja. Pēc brīža Hardins lēni un gandrīz negribīgi turpināja: - Man ir radusies doma, varbūt tīrā iedoma, ka ārējam un iekšējam spiedienam bija ieplānots sasniegt mērķi vienlaikus. Bet pašlaik ir vairāku mēnešu nobīde. Vjenniss droši vien uzbruks jau pirms pavasara sākuma, bet līdz vēlēšanām vēl ir vesels gads.

- Tas neizklausās svarīgi.

- Nezinu. Iemesls tam var būt vienkārši neizbēgamas aprēķinu kļūdas, bet, iespējams, ari tas, ka es zināju pārāk daudz. Es vienmēr esmu centies neļaut saviem paredzējumiem ietekmēt rīcību, bet kā lai zinu, vai man tas izdevās? Un kādas būs šīs nesakritības sekas? Lai nu kā, - viņš pacēla skatienu, - vienu es esmu izlēmis pavisam noteikti.

- Un tas būtu?

- Kad krīze ies plašumā, es došos uz Anakreonu. Gribu būt uz vietas... Ek, labi, tagad pietiks, Verisof! Kļūst vēls. Dosimies atpūsties un pavadīt patīkamu vakaru! Es gribu atslābināties.

- Tad dari to tepat! - Verisofs teica. - Es negribu, lai mani kāds pamana un pazīst, jo pats zini, ko par to teiktu tavu padomnieku jaunā topošā partija. Liec atnest brendiju!

Hardins tā darīja, tomēr ievēroja mēru.

3

Senajās dienās, kad Galaktikas Impērija bija aptvērusi visu Galaktiku un Anakreons bija bagātākā no Perifērijas prefektūrām, imperatori ne vienu reizi vien bija oficiālās vizītēs apciemojuši viceroja pili. Un neviens nebija devies projām, vismaz vienreiz neizmēģinājis prasmi ar ātrlidotāju un bultšauteni traukties pret spalvaino lidoni, kura vārds bija najaks.

Laikiem pasliktinoties, Anakreona slava bija sarukusi līdz nullei. Viceroja pils bija pārtapusi vēju caurstrāvotos gruvešos, un izmantojams bija tikai viens ēkas spārns, kuru bija atjaunojuši Fonda strādnieki. Un jau divsimt gadu uz Anakreona nebija redzēts neviens Imperators.

Tomēr najaku medības joprojām bija karaliska izklaide, un prasme rīkoties ar bultšauteni joprojām palika Anakreona karaļu prasība un prioritāte.

Lepolds I, Anakreona karalis un - kā obligāti, bet patiesi pienācās piebilst - Ārējo Domīniju lords, jau daudzkārt bija pierādījis savas prasmes, kaut ari viņam vēl nebija sešpadsmit gadu. Pirmo najaku viņš bija nošāvis nepilnu trīspadsmit gadu vecumā, desmito medījumu bija notriecis nedēļu pēc uzkāpšanas troni un tagad atgriezās mājās ar savu četrdesmit sesto ieguvumu.

- Līdz pilngadībai būs piecdesmit! - viņš bija sajūsmā paziņojis. - Kurš ir gatavs saderēt?

Taču galminieki nemēdz slēgt derības pret karaļa prasmi. Tur slēpjas bīstama iespēja uzvarēt. Tāpēc neviens neatsaucās, un karalis pacilāts devās pārģērbties.

- Lepold!

Karalis pusceļā apstājās, dzirdēdams vienīgo balsi, kura spēja viņu apturēt. Viņš īdzīgi pagriezās atpakaļ.

Uz savu apartamentu sliekšņa stāvēja Vjenniss, enerģiski mādams ar roku jaunajam radiniekam.

- Sūti viņus projām! - viņš nepacietīgi iesaucās. - Tiec no viņiem vaļā!

Karalis strupi pamāja, un abi kambarsulaiņi paklanījušies atkāpās lejup pa kāpnēm. Lepolds iegāja tēvoča istabā.

Vjenniss pārlaida drūmu skatienu karaļa medību tērpam. - Drīz tev būs svarīgāki pienākumi par najaku medībām.

Viņš pagrieza muguru un stīvi aizsoļoja līdz rakstāmgaldam. Kopš Vjenniss jutās pārāk novecojis āra pasaulei, bīstamajai pikēšanai najaka spārnu atple-tuma joslā, ātrlidotāja kūleņiem un kāpumiem, spiežot pedāli, viņam bija radusies nepatika pret visu šo laika kavēkli kopumā.

Lepolds pazina šo tēvoča greizo attieksmi un ne gluži bez dzēlības iegavilējās: - Kā tev būtu derējis šodien būt kopā ar mums, tēvoci! Mēs izdzinām vienu radījumu klajā vietā Samijas savvaļā, un tas bija īsts briesmonis! Un izcils medījums! Dzenājām to pa plašumiem veselas divas stundas vismaz septiņdesmit kvadrātjūdžu lielā platībā. Un pēc tam es pagriezos, apmetu loku, piķēju ... - Viņš zīmēja gaisā trajektoriju, iztēlē atgriezies savā ātrlidotājā. - Panācu to radījumu, kad tas cēlās augšup, un paskrēju tam zem kreisā spārna. Tas viņu satracināja, un viņš apsviedās otrādi. Es uz to biju gatavs un pagriezos pa kreisi, gaidīdams strauju lejupkritienu. Un, protams, viņš metās lejup. Es sakustējos, kad viņš bija spārnu vēziena attālumā, un tad...

- Lepold!

- Un tad es viņu nošāvu.

- Par to es nešaubos. Vai tagad tu beidzot paklausīsies?

Karalis paraustīja plecus un aizgāja līdz galda galam, kur sāka lobīt Leras riekstu ar karalim gluži neatbilstošu īgnumu sejā. Viņš neuzdrīkstējās pacelt acis pret tēvoci.

Vjenniss ievada vietā teica: - Es šodien biju aizgājis uz kuģi.

- Uz kādu kuģi?

- Ir tikai viens kuģis. Tas kuģis. Tas, kuru Fonds remontē flotei. Vecais Impērijas karakuģis. Vai es izsakos pietiekami skaidri?

- Ak tas? Es jau tev teicu: Fonds mums to izremontēs, ja mēs palūgsim. Tās ir pilnīgas blēņas, visas šis tavas runas, it kā viņi gribot mums uzbrukt. Ja viņi to gribētu, kāpēc lai remontētu kuģi? Saproti, tur taču nav nekādas loģikas.

- Lepold, tu esi muļķis!

Karalis, kas nupat bija aizmetis Leras rieksta čaumalu un cēla pie mutes nākamo kodolu, aizkaitināts pietvīka.

- Paklausies! - viņš teica ar dusmām balsī, kas tomēr neizklausījās daudz draudīgākas par sapīkumu.

- Diez vai tev vajadzētu tā runāt ar mani. Tu aizmirsties. Labi zini, ka pēc diviem mēnešiem es būšu pilngadīgs.

- Jā, un tev nekaitētu būt labāk sagatavotam, lai pārņemtu karaļa pienākumus. Ja kaut pusi no laika, ko izšķied najaku medībām, tu veltītu valsts lietām, es tūdaļ pat atkāptos no reģenta stāvokļa ar mierīgu sirdi.

- Man vienalga. Tam nav nekāda sakara ar to, ko es teicu. Galvenais ir tas: lai gan tu esi reģents un mans tēvocis, es tomēr esmu karalis un tu esi mans padotais. Tu nedrīksti saukt mani par muļķi, un īstenībā tu pat nedrīksti manā klātbūtnē sēdēt. Tu neesi lūdzis man atļauju. Domāju, ka tev derētu būt uzmanīgākam, citādi es varu rīkoties... un itin drīz.

Vjennisa skatiens bija ledains. - Vai drīkstu uzrunāt tevi par “jūsu majestāti”?

-Jā.

- Lieliski. Jūs esat muļķis, jūsu majestāte!

Viņa tumšās acis nikni gailēja zem iesirmajām uzacīm, un jaunais karalis lēni apsēdās. īsu brīdi reģenta sejā pavīdēja sardonisks gandarījums, taču tas ātri pazuda. Biezās lūpas savilkās smaidā, un plauksta nolaidās uz karaļa pleca.

- Neņem pie sirds, Lepold! Man nevajadzēja tik skarbi runāt ar tevi. Reizēm ir grūti saglabāt atbilstošo piedienību, ja notikumu spiediens ir tāds kā... vai tu saproti? - Bet, kaut gan vārdi skanēja samierinoši, acu skatiens liecināja, ka viņš nebūt nav atmaidzis.

- Jā, - Lepolds nenoteikti atbildēja. - Valsts lietas tiešām ir nolādēti grūtas. - Klusībā viņš bažīgi prātoja, vai būs spiests noklausīties garlaicīgu un bezjēdzīgām detaļām pārblīvētu stāstu par pēdējā gada tirdzniecību ar Smirno un ilgajiem, sīkumainajiem strīdiem Sarkanā Gaiteņa reti apdzīvoto pasauļu sakarā.

Vjenniss atsāka runāt. - Manu zēn, es vēlējos runāt par to ar tevi jau agrāk, un varbūt man tā vajadzēja darīt, taču es zinu, ka tavs jauneklīgais, nepacietīgais gars nemīl kavēties sausās valsts lietu apcerēs.

Lepolds pamāja ar galvu. - Nu, ir jau labi...

Tēvocis viņu enerģiski pārtrauca un turpināja: - Tomēr pēc diviem mēnešiem tu kļūsi pilngadīgs. Vēl vairāk: tuvojas grūti laiki, kuros tev vajadzēs aktīvi iesaistīties un darboties ar pilnu jaudu. Turpmāk tu būsi karalis, Lepold.

Lepolds vēlreiz pamāja ar galvu, bet viņa seja palika pilnīgi neizteiksmīga.

- Tuvojas karš, Lepold.

- Karš! Bet ar Smirno taču ir noslēgts pamiers...

- Ne jau ar Smirno. Ar pašu Fondu.

- Bet, tēvoci, viņi taču piekrita remontēt mūsu kuģi! Tu teici...

Tēvocis savilka lūpas, un Lepolda balss aprāvās.

- Lepold... - Draudzīgais tonis bija manāmi pagaisis. - Mums jārunā kā vīram ar vīru. Karš ar Fondu ir neizbēgams, vienalga, vai viņi remontē kuģi vai ne; patiesībā drīzāk tieši tāpēc, ka viņi to remontē. Fonds ir spēka un varas avots. Visa Anakreona diženība, visi mūsu kuģi, pilsētas, tirdzniecība un iedzīvotāji ir atkarīgi no tām spēka drumstalām un atliekām, ko Fonds mums ir negribīgi atvēlējis. Es pats vēl atceros tos laikus, kad Anakreona pilsētām siltumu deva ogles un nafta. Bet tas nav svarīgi; tev par to tik un tā nav nekāda priekšstata.

- Man šķiet, - karalis bikli ieminējās, - ka mums vajadzētu būt pateicīgiem...

- Pateicīgiem? - Vjenniss ieaurojās. - Pateicīgiem par to, ka viņi mums nelabprāt atmet pat skopas paliekas, bet Visums vien zina, ko patur paši sev? Un ar kādu nolūku viņi to dara? Protams, tikai tādēļ, lai kādu dienu valdītu pār Galaktiku!

Viņa plauksta nolaidās uz jaunā karaļa ceļgala un acis savilkās šaurāk. - Lepold, tu esi Anakreona karalis! Tavi bērni un bērnu bērni varētu kļūt par Visuma karaļiem - ja vien tev būtu tas spēks, ko Fonds glabā pie sevis un slēpj no mums!

- Par to ir vērts padomāt. - Lepolda acis iedegās dzīvāka dzirksts, un viņš saslējās krēslā taisnāk. - Kādas viņiem tiesības paturēt to tikai sev pašiem? Tas taču nav taisnīgi! Anakreonam ari ir savas vajadzības.

- Nu re, tu jau sāc saprast! Un tagad padomā, manu zēn: kas notiktu, ja Smirno uz savu roku nolemtu uzbrukt Fondam un tādējādi iegūt visu šo spēku? Cik ilgi, pēc tavām domām, mēs noturētos un nekļūtu par pakļautiem vasaļiem? Cik ilgi tu noturētos troni?

Lepolda satraukums pieauga. - Visuma vārdā, jā! Tev ir pilnīga taisnība! Mums jācērt pirmajiem. Tā būtu tikai pašaizsardzība.

Vjennisa smaids kļuva mazliet platāks. - Iesim tālāk! Reiz, tava vectēva valdīšanas pašā sākumā, Anakreons faktiski nodibināja militāru bāzi uz Termina, Fonda planētas, un šī bāze bija būtiski svarīga mūsu valsts aizsardzībai. Mēs bijām spiesti atstāt šo bāzi Fonda vadoņa mahināciju dēļ; viņš ir viltīgs salašņa, nožēlojams pētnieks, kura asinis nav ne piles dižciltīgu asiņu.

Vai tu saproti, Lepold? Šis primitīvais radījums pazemoja tavu vectēvu. Es viņu atceros! Viņš nebija daudz vecāks par mani, kad ieradās uz Anakreona ar savu velnišķo smaidu un velnišķajām smadzenēm, un aiz viņa slēpās pārējo triju karalistu spēks, kuras bija izveidojušas nodevīgu savienību pret vareno Anakreonu.

Lepolds pietvīka, un mirdzums viņa acīs apdzisa. - Zvēru pie Seldona, ja es būtu bijis sava vectēva vietā, es viņiem būtu kārtīgi sadevis!

- Nē, Lepold. Mēs nolēmām nogaidīt un atdarīt apvainojumu piemērotākā laikā. Tāda bija tava tēva cerība pirms viņa pāragrās nāves: ka viņš varētu būt tas, kurš... Nu jā... - Vjenniss uz mirkli aizgriezās sānis, pēc tam, it kā apslāpēdams emocijas, turpināja: - Viņš bija mans brālis. Tomēr, ja viņa dēls būtu...

- Jā, tēvoci, es nepievilšu viņa cerības. Esmu izlēmis! Manuprāt, ir tikai godīgi, ja Anakreons izsvēpēs šo nemiera cēlāju perēkli un darīs to tūlīt pat.

- Nē, tūlīt pat nevajag. Pirmkārt, mums jānogaida, līdz būs pabeigts karakuģa remonts. Jau pats fakts, ka viņi labprāt piekrita uzņemties šo darbu, liecina, ka viņi no mums baidās. Tie nejēgas mēģina mums pielabināties, bet mēs taču nenovērsīsimies no sava ceļa, vai ne?

Lepolds trieca savilkto dūri pret otras rokas plaukstu. - Kamēr es esmu Anakreona karalis, tas nenotiks!

Vjennisa lūpas izsmejoši noraustījās. - Turklāt mums ir jānogaida, līdz šeit ieradīsies Salvors Hardins.

- Salvors Hardins! - Karalis pēkšņi iepleta lielas acis, un jauneklīgi gludās sejas apveidi zaudēja vaibstu skarbumu, kas pirms brīža tajā bija iegulis.

- Jā, Lepold, pats Fonda vadonis ieradīsies uz Anakreona tavā dzimšanas dienā - droši vien tādēļ, lai pielabinātu mūs ar glaimīgiem vārdiem. Bet tas viņam nepalīdzēs.

- Salvors Hardins! - karalis atkārtoja, tikko dzirdami nomurminādams.

Vjenniss sarauca pieri. - Vai tevi biedē šis vārds? Tas ir tas pats Salvors Hardins, kurš savā iepriekšējā apmeklējumā iegrūda mūs ar seju smiltīs. Tu taču nedomā aizmirst nepiedodamo apvainojumu karaliskajam namam? Turklāt no zemas izcelsmes radījuma! No pabiras un salašņas!

- Nē. Laikam gan nē. Nē, noteikti nē. Es to neaizmirsīšu! Mēs viņiem atmaksāsim, bet... bet... es mazliet baidos.

Reģents piecēlās kājās. - Tu baidies? No kā? No kā, tu zaļais... - Viņš aprāvās.

- Tas būtu... nu... es domāju, uzbrukt Fondam būtu tāda kā zaimošana... - Viņš apklusa.

- Turpini!

Lepolds samulsis teica: - Saproti, ja patiešām pastāv tāds Galaktikas Gars, viņš... nu... viņam tas varētu nepatikt. Vai tu tā nedomā?

- Nē, es tā nedomāju! - reģents skarbi atbildēja. Viņš atkal apsēdās un savilka lūpas dīvainā, greizā smaidā. - Tātad tu visā nopietnībā esi piebāzis savas smadzenes ar Galaktikas Garu, ko? Lūk, kas notiek, ja ļauj tev klejot savvaļā! Es nojaušu, ka tu pārāk cītīgi klausies Verisofā.

- Viņš ir daudz skaidrojis un stāstījis...

- Par Galaktikas Garu?

-Jā.

- Ek, pienapuika, viņš pats tām muļķībām tic daudz mazāk nekā es, un es tām neticu vispār! Cik reižu tev nav stāstīts, ka tas viss ir tukšas pļāpas?

- Jā, es zinu. Bet Verisofs saka...

- Neklausies Verisofā! Tās ir blēņas.

Iestājās īss, dumpības piesātināts klusuma brīdis, un tad Lepolds teica: - Tomēr visi tam tic. Tas ir, visiem stāstiem par pareģi Hari Seldonu un par to, kā viņš nodibināja Fondu, lai tas uzturētu viņa paredzējumus, ka reiz kādu dienu atjaunosies Galaktikas Paradīze. Un ka tie, kuri nedzīvos saskaņā ar viņa paredzējumiem, pieredzēs mūžīgu iznīcību. Cilvēki tam tic. Es esmu vadījis svētku ceremonijas un skaidri zinu, ka viņi tic.

- Jā, viņi tic, bet mēs neticam! Un tu vari būt pateicīgs par to, jo tieši šīs muļķības dēļ tu esi dievu iecelts karalis un pats pa pusei dievs. Tas ir ļoti ērti. Tas izslēdz jebkādas iespējas dumpoties un nodrošina pilnīgu pakļaušanos. Un tieši tāpēc, Lepold, tev aktīvi jāpiedalās kara pasludināšanā pret Fondu. Es esmu tikai reģents un parasts cilvēks. Tu esi karalis un vairāk nekā pusdievs - viņu acīs.

- Bet patiesībā es laikam tāds neesmu, - karalis domīgi novilka.

- Nē, patiesībā neesi! - Atbildē skanēja nicīga dzē-lība. - Taču tāds tu esi visiem citiem, izņemot Fonda ļaudis. Vai saproti? Visiem, bet ne Fondam! Kad viņi būs novākti malā, neviens vairs nemēģinās noliegt tavas dievišķās tiesības. Padomā par to!

- Un pēc tam mēs paši varēsim darbināt tempļu spēka krātuves un enerģiju, kas kuģiem ļauj lidot bez cilvēkiem, un izmantot svēto ēdienu, kas ārstē audzējus un visu citu? Verisofs teica, ka tikai tie, kurus svētījis Galaktikas Gars, varot...

- Jā, Verisofs teica! Verisofs tūlīt aiz Salvora Har-dina ir tavs lielākais ienaidnieks. Turies kopā ar mani, Lepold, un neraizējies par viņiem! Mēs kopā uzcelsim jaunu impēriju - nevis tikai Anakreona karalisti, bet tādu, kas aptvers visas Impērijas neskaitāmās saules no pirmās līdz pēdējai. Vai tas neizklausās labāk kā skanīgais “Galaktikas Paradīzes” nosaukums?

- J-jā.

- Vai Verisofs tev var solīt vairāk?

-Nē.

- Nu, lūk! - Reģenta balsī ieskanējās pavēlošāks tonis. - Domāju, ka varam uzskatīt šo jautājumu par izrunātu. - Atbildi viņš negaidīja. - Tagad ej! Es nokāpšu lejā vēlāk. Jā, un vēl kaut kas, Lepold!

Jaunais karalis apstājās uz sliekšņa un pagriezās atpakaļ.

Vjenniss plati smaidīja, un tikai viņa acis raudzījās salti un skarbi. - Esi uzmanīgs ar tām najaku medībām, manu zēn! Kopš nelaimes gadījuma ar tavu tēvu mani palaikam moka savādas, nelāgas priekšnojautas tevis dēļ. Tādā haosā, kad bultšautenes raida gaisā biezus šautru mākoņus, nekad nevar paredzēt, kas notiks. Es ceru, ka tu būsi uzmanīgs. Un attiecībā uz Fondu tu rīkosies, kā es teicu, vai ne?

Lepolda acis iepletās platāk un novērsās no tēvoča sejas. - Jā... noteikti.

- Labi! - Reģents ar neizteiksmīgu skatienu pavadīja aizejošo brāļadēlu un pēc tam atgriezās pie sava rakstāmgalda.

Savukārt Lepolda domas promejot bija drūmas un baiļpilnas. Varbūt patiešām labāk būtu sakaut Fondu un iegūt varu, par kuru runāja Vjenniss? Bet pēc tam, kad karš būtu galā un viņš troni varētu justies droši... Lepolds aptvēra skaudro faktu, ka nākamie pretendenti uz troni ir Vjenniss un divi viņa augstprātīgie dēli.

Bet viņš ir karalis. Un karaļi drīkst piespriest citiem nāvessodu.

Pat tēvočiem un brālēniem.

4

Luiss Borts bija nākamais aiz Sermaka, kas tikpat aktivi pulcināja valdībai pretēju uzskatu cilvēkus, apvienojot tos kareivīgi noskaņotajā Rīcības partijā. Tomēr viņš nebija piedalījies delegācijā, kura gandrīz pirms pusgada bija ieradusies pie Salvora Hardina. Nevis tāpēc, ka viņa pūliņi būtu palikuši nemanīti vai neatzīti - tieši otrādi. Viņš nebija piedalījies ļoti pamatota iemesla dēļ: tajā laikā Borts bija atradies Anakreona centrālajā pasaulē.

Viņš bija devies turp kā parasts pilsonis privātā ceļojumā. Viņš nemeklēja tikšanos ar amatpersonām un nedarīja neko svarīgu. Viņš tikai vēroja rosīgās planētas mazpazīstamās nomales un bāza savu strupo degunu dažādos pieputējušos kaktos.

Borts atgriezās mājās īsas ziemas dienas pievakarē, kad rīta puses mākoņi bija atnesuši sniegu, un jau pēc stundas sēdēja pie astoņstūru galda Sermaka namā.

Viņa pirmie vārdi nebija vērsti uz to, lai uzlabotu sanāksmes nomācošo gaisotni, kuru jau iepriekš bija manāmi pasliktinājusi sniegotā krēsla aiz istabas logiem.

- Man diemžēl jāteic, - viņš sacīja, - ka mūsu stāvokli var raksturot ar pazīstamo melodramatisko frāzi "zaudēta lieta”

- Tu tā domā? - drūmi jautāja Sermaks.

- Tur vairs nav ko domāt, Sermak. Citiem uzskatiem vairs nav vietas.

- Bruņojums... - uzstājīgā balsī iesāka Dokors Valto, taču Borts viņu tūlīt pārtrauca.

- Aizmirsti! Tas ir novecojis stāsts. - Viņa skatiens pēc kārtas apstaigāja klātesošos. - Es runāju par cilvēkiem. Atzīstos, sākotnēji tā bija mana doma, ka jāmēģina organizēt kaut kādu augsta līmeņa apvērsumu, lai par Anakreona karali ieceltu Fondam labvēlīgāku valdnieku. Tā bija laba doma. Un joprojām ir laba. Vienīgā nelaime ir tāda, ka to nav iespējams īstenot. Dižais Salvors Hardins par to ir parūpējies.

- Tu varētu mums paskaidrot sīkāk, Bort! - Sermaks drūmi teica.

- Sīkāk! Tur nav sīkāku detaļu! Stāvoklis nav tik vienkāršs. Sasodītais iemesls ir visa kopējā situācija Anakreona pasaulē. Tā pati reliģija, kuru ieviesa Fonds. Tā darbojas!

- Oho!

- Lai to saprastu, jums vajadzētu redzēt, kā tā darbojas. Šeit jūs redzat tikai to, ka pastāv liela skola, kas veltī spēkus priesteru apmācībai, un laiku pa laikam kādā attālākā pilsētas nostūrī svētceļnieku labad tiek sarīkota īpaša izrāde - un tas ir viss. Plašākā nozīmē šī situācija mūs gandrīz neietekmē. Toties uz Anakreona...

Lems Tarki ar vienu pirkstu noglauda īso, smaili apcirpto kazbārdiņu un nokremšļojās. - Kas tā ir par reliģiju? Hardins allaž stāsta, ka tā esot tikai puķaina pļāpāšana, lai piedabūtu viņus bez apšaubīšanas pieņemt mūsu zinātni. Atceries, Sermak, todien viņš mums teica...

- Hardina virspusējie apgalvojumi neko lielu nenozīmē, - Sermaks atmeta. - Bet kas tā īsti ir par reliģiju, Bort?

Borts bridi domāja. - Ētiskā ziņā tai nav nekādas vainas. Tā daudz neatšķiras no dažādajām vecās Impērijas filozofijām. Augsti morāles standarti un tā tālāk. Tādā ziņā nav par ko sūdzēties. Reliģija ir viena no lielajām civilizācijas ietekmēm vēsturē, un tādā nozīmē tā piepilda...

- To mēs zinām! - Sermaks viņu nepacietīgi pārtrauca. - Runā par lietu!

- Es to darīšu. - Borts jutās mazliet izsists no sliedēm, taču to neizrādīja. - ŠI reliģija, kuru Fonds, starp citu, atbalstīja un veicināja, ir veidota stingri autoritārā garā. Priesteru kārtai ir pilnīga kontrole pār zinātnes instrumentiem, kurus mēs esam nodevuši Anakreonam, bet viņi ir iemācījušies lietot šos instrumentus tikai empīriskā līmeni. Viņi pilnībā tic šai reliģijai un... hm... viņiem nodotā spēka reliģiskajai vērtībai. Piemēram, pirms diviem mēnešiem kāds idiots sadomāja grābstīties gar spēkstaciju Tesalekiešu templi - tā ir viena no lielākajām spēkstacijām. Protams, viņš saindēja veselu pilsētu. Visi, tostarp ari priesteri, uzskatīja to par dievišķu atriebību.

- Es atceros. Avīzēs tolaik parādījās kaut kādas murgainas versijas par notikušo. Bet es nesaprotu, uz ko tu tēmē.

- Tad klausies! - Borts stīvi atbildēja. - Priesteru kārta veido hierarhiju, kuras virsotnē atrodas karalis, un viņš tiek uzlūkots par tādu kā zemākas pakāpes dievu. Viņš ir absolūts monarhs, un cilvēki, ari priesteri, nešaubīgi tic, ka viņš ir iecelts pēc dieva gribas ar dievišķām tiesībām. Tādu karali nevar gāzt. Vai tagad jūs saprotat būtību?

- Turpini! - Valto sacīja. - Ko tu domāji, teikdams, ka to visu ir panācis Hardins? Kāda ir viņa loma?

Borts uzmeta jautātājam drūmu skatienu. - Fonds ir cītīgi uzturējis šos maldus. Visus zinātniskos sasniegumus mēs esam paslēpuši aiz viltus maskas. Nav neviena svētku pasākuma, kurā karalis neparādītos radioaktīvas auras lokā, kas aptver visu viņa augumu un kā kronis paceļas virs galvas. Ikviens, kurš tam pieskaras, pamatīgi apdedzinās. Sevišķi svarīgos brīžos karalis var pārvietoties pa gaisu, itin kā dievišķas iedvesmas vadīts. Ar rokas mājienu viņš piepilda templi ar pērļainu, pārdabisku gaismu. Tādu vienkāršu, sīku triku, kurus mēs īstenojam viņa labā, ir bezgala daudz, bet tiem tic pat priesteri, kas paši ir to izpildītāji.

- Slikti! - Sermaks noteica, kodīdams lūpu.

- Kad domāju par iespēju, ko esam palaiduši garām, - Borts nopietni teica, - es varētu raudāt kā strūklaka Pilsētas rātsnama parkā! Atcerieties stāvokli pirms trīsdesmit gadiem, kad Hardins izglāba Fondu no Anakreona! Tajā laikā Anakreona ļaudis īsti neaptvēra to faktu, ka Impērija slīd lejup. Kopš zeoniešu sacelšanās viņi vairāk vai mazāk bija aizņemti paši ar sevi, bet pat pēc tam, kad pārtrūka sakari un Lepolda pirātiskais vectēvs iecēla sevi par karali, viņi nekad īsti neapjēdza, ka Impērija ir izputējusi.

Ja Imperatoram būtu pieticis dūšas doties kaujā, viņš būtu varējis atgūt varu ar diviem karakuģiem un vietējas sacelšanās palīdzību, jo sacelšanās tādā situācijā būtu neizbēgama. Un mēs, mēs būtu varējuši darīt

to pašu - bet, nē, Hardins uzsāka monarhu pielūgsmi. Vismaz es to nespēju saprast. Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?

- Un ko dara Verisofs? - piepeši iesaucās Džaims Orsi. - Kādreiz taču viņš bija pārliecināts Rīcības partijas cilvēks! Ko viņš dara uz Anakreona? Vai ari viņš ir akls?

- Es nezinu, - Borts strupi atbildēja. - Viņš tur ir augstais priesteris. Cik saprotu, viņš nedara neko citu kā tikai dod padomus priesteriem tehniskos jautājumos. Ārišķīga dekorācija, pie velna, tikai krāšņa dekorācija!

Telpā iestājās klusums, un visu acis pievērsās Ser-makam. Jaunais partijas vadonis nervozi kodīja nagu un pēc brīža skaļi noteica: - Tas nav labi. Tas izskatās aizdomīgi.

Pārlaidis visiem skatienu, viņš piebilda enerģiskākā tonī: - Vai tiešām Hardins ir tāds stulbenis?

- Tā izskatās. - Borts paraustīja plecus.

- Nu nē! Tur kaut kas nav kārtībā. Lai tik pārliecinoši un mērķtiecīgi pārgrieztu pašiem sev rīkli, ir jābūt absolūtam idiotam. Hardins tāds nevarētu būt pat tad, ja viņš būtu stulbenis, un es neticu, ka viņš tāds ir. Ieviest reliģiju, kura izslēdz jebkādas iekšēju nekārtību iespējas, un vienlaikus nodrošināt Anakreonu ar spēcīgiem uzbrukuma ieročiem... Es tam neredzu jēgu!

- Nenoliegšu, ka stāvoklis tiešām ir drusku mīklains, - sacīja Borts, - bet fakti ir tādi, kādi ir. Ko mēs varam domāt?

- Skaidra nodevība! - izgrūda Dokors Valto. - Tie viņam maksā!

Bet Sermaks neiecietīgi papurināja galvu. - Arī tur es neredzu jēgu. Tas viss ir murgains un nesaprotams...

Saki, Bort, vai tu esi kaut ko dzirdējis par karakuģi, kuru Fonds it kā apņēmies savest lietošanas kārtībā anakreoniešu flotei?

- Par karakuģi?

- Par vecu Impērijas karakuģi.

- Nē, neesmu. Bet tas neko nenozīmē. Viņu kuģu novietnes ir reliģiskas svētnīcas, kas vienkāršajai publikai ir pilnīgi nepieejamas. Neviens par floti neko nezina.

- Bet valodas tomēr ir paklīdušas. Daži partijas biedri par to ir runājuši Padomē. Un Hardins nekad to nav noliedzis. Viņa runasvīri publiski nosodīja baumotājus, un ar to viss beidzās. Varbūt tas par kaut ko liecina.

- Tā ir daļa no kopējās ainas, - Borts teica. - Ja tā ir patiesība, tad tas ir pilnīgs idiotisms. Bet tas nav ļaunāk par visu pārējo.

- Manuprāt, - sacīja Orsī, - Hardinam nav nekāda slepenā ieroča. Ja tāds būtu...

- Kā tad! - Sermaks dzēlīgi izmeta. - Milzīgs at-spervelns, kas izlēks no lādes pareizā psiholoģiskā bridi un piebaidīs vecajam Vjennisam trieku! Ja Fondam jāpaļaujas uz kaut kādu slepeno ieroci, tas tikpat labi var pats sevi uzspridzināt un aiztaupīt gaidīšanas mokas.

Orsī steigšus mainīja tematu. - Bet jautājums galu galā ir tāds: cik laika mums vēl ir atlicis? Kā ir, Bort?

- Piekrītu. Tas ir svarīgākais jautājums. Bet neskaties uz mani, jo es to nezinu! Anakreoniešu prese Fondu vispār nekad nepiemin. Pašlaik tā daudzina tikai gaidāmās svinības un ne par ko citu neraksta. Kā zināt, nākamajā nedēļā Lepolds kļūst pilngadīgs.

- Tad mums vēl ir vairāki mēneši. - Valto pirmoreiz šajā vakarā pasmaidīja. - Tas dod mums zināmu laiku...

- Dod mums laiku, kā tad! - Borts nepacietīgi izmeta. - Es jums saku, karalis viņiem ir dievs! Vai jūs domājat, ka viņam vajadzīga propagandas kampaņa, lai iedvestu saviem pavalstniekiem cīņas garu? Vai domājat, ka viņam jāapsūdz mūs kara kurināšanā un jāliek visas kārtis uz lētām emocijām? Kad pienāks atbilstošais bridis, Lepolds izdos pavēli un cilvēki karos. Lūk, kā tas notiks! Visa pamatā ir šī nolādētā sistēma. Dieva rīcību neapšauba. Viņš var izdot pavēli kaut vai rīt, un šī patiesība jums vienreiz ir jānorij un jāsagremo!

Visi mēģināja runāt vienlaikus, un Sermaks trieca galdā dūri, pieprasīdams klusumu. Tajā brīdī noklaudzēja ārdurvis, un pa tām iebrāzās Levi Norasts. Viņš uzskrēja pa kāpnēm, nenovilcis mēteli, un atstāja aiz sevis sniegotas pēdas.

- Paskatieties uz šo te! - viņš iesaucās, nosviezdams uz galda aukstu, apsnigušu avīzi. - Visi videokanāli ari ziņo to pašu!

Piecas galvas noliecās pār steigšus atšķirto avīzi.

Sermaks piesmakušā balsi izdvesa: - Augstais Visums, viņš brauc uz Anakreonu! Brauc uzAnakreonu!

- Tā ir nepārprotama nodevība! - piepešā satraukumā spalgi iesaucās Tarki. - Lai mani zibens sasper, ja Valto nav taisnība! Viņš mūs ir pārdevis un tagad brauc iekasēt samaksu!

Sermaks bija piecēlies kājās. - Mums vairs nav izvēles. Rit es pieprasīšu Padomei atcelt Hardinu no amata. Un, ja tas neizdosies...

5.

Sniegs bija mitējies krist, taču zeme bija pamatīgi piemirkusi, un spīdīgais automobilis ar smagnēju piepūli virzījās pa tukšajām ielām. Drīzās ausmas nemīlīgi pelēkais blāvums vēdīja saltumu ne vien poētiskā, bet arī pavisam burtiskā nozīmē, un pat Fonda pašreizējās politikas vētraino norišu laikā neviens - nedz Rīcības partijas cilvēks, nedz Hardina piekritējs - nejuta sevī tādu dedzības garu, lai tik agrā stundā sāktu aktīvu darbību.

Johanam Lī tāds stāvoklis nebija pa prātam, un viņa kurnēšana kļuva arvien dzirdamāka. - Tas izskatīsies nelāgi, Hardin! Viņi teiks, ka tu slepus aizlavījies projām.

- Lai saka, ja grib! Man ir jātiek uz Anakreonu, un es gribu to izdarīt bez sarežģījumiem. Pietiek burkšķēt, Lī!

Hardins atspiedās pret polsterētā sēdekļa atzveltni un viegli nodrebēja. Labi apsildītajā automašīnā aukstums nebija jūtams, tomēr sniegotajai ārpasaulei piemita kaut kas stindzinošs, un tas viņu kaitināja pat cauri loga stiklam.

Viņš domīgi teica: - Kādreiz, kad varēsim tam pievērsties, mums vajadzētu uz Termina izveidot gaisa kondicionēšanu. Tas ir iespējams.

- Es vispirms vēlētos izdarīt šo to citu, - Lī atbildēja. - Piemēram, kā būtu, ja mēs kondicionētu Ser-maku? Viņam noderētu jauka, sausa kamera, kurā

f

temperatūra visu gadu noregulēta uz divdesmit pieciem grādiem pēc Celsija.

- Tad man patiešām vajadzētu miesassargus, -Hardins atbildēja, - un ar šiem diviem nepietiktu. -Viņš pamāja uz diviem muskuļotiem Lī vīriem, kas sēdēja priekšējā sēdeklī blakus šoferim, skarbu skatienu vērodami tukšās ielas un turēdami gatavībā kodolblas-terus. - Izskatās, ka tu gribi sakurināt pilsoņu karu.

- Es gribu? Šajā ugunskurā ir vēl citas pagales, un vari man ticēt - kurināšana lielas pūles neprasīs. - Viņš pēc kārtas nolieca paceltos pirkstus. - Viens: Sermaks vakar Pilsētas padomē sacēla traci un pieprasīja tavu atcelšanu.

- Viņam bija pilnīgas tiesības to darīt, - Hardins vēsi atbildēja. - Turklāt viņa prasību noraidīja ar 206 balsīm pret 184.

- Protams! Divdesmit divu balsu pārsvars, kaut gan mēs rēķinājāmies vismaz ar sešdesmit. Neliedzies, pats zini, ka tu uz to cerēji.

- Pārsvars nebija liels, - Hardins piekrita.

- Nu, lūk! Divi: pēc balsošanas visi piecdesmit deviņi Rīcības partijas biedri pielēca kājās un ar troksni pameta Padomes zāli.

Hardins klusēja, un Lī turpināja: - Un trīs: pirms aiziešanas Sermaks ieaurojās, ka tu esot nodevējs, ka tu braukšot uz Anakreonu savākt savu algu, ka Padomes vairākums, atteikdamies tevi atcelt, atbalstot nodevību un ka viņa grupu ne bez iemesla saucot par “Rīcības partiju”. Pēc kā tev tas izklausās?

- Laikam jau pēc nepatikšanām.

- Un tagad tu bēdz projām pirms rītausmas, gluži kā noziedznieks! Lai Visums žēlīgs, tev vajadzēja stāties viņiem pretī, Hardin, un, ja nepieciešams, izziņot karastāvokli!

- Spēka pielietošana ir pēdējais glābiņš...

- Jā, jā, neprašu pēdējais glābiņš. Fū!

- Labi, gan redzēsim. Tagad paklausies uzmanīgi, Lī! Pirms trīsdesmit gadiem, Fonda dibināšanas piecdesmitajā gadadienā, kad tika atvērta Laika Velve, atskanēja Hari Seldona ieraksts, kas pirmoreiz lika mums patiesi saprast notiekošo.

- Es atceros. - Lī ar tikko jaušamu smaidu kavējās atmiņās. - Tā bija diena, kad mēs pārņēmām valdību.

- Tieši tā. Tas bija mūsu pirmās lielās krīzes laiks. Tagad ir pienākusi otrā krīze, un pēc trim nedēļām būs Fonda dibināšanas astoņdesmitā gadadiena. Vai tev tas neliekas drusku zīmīgi?

- Vai tu gribi sacīt, ka viņš parādīsies vēlreiz?

- Es vēl neesmu beidzis. Seldons neko neminēja par atgriešanos, pats zini, bet tas labi iederas viņa kopējā plānā. Viņš vienmēr visiem spēkiem ir centies slēpt no mums jebkādas priekšzināšanas. Un mēs nekādi nevaram pateikt, vai datorā ir ieprogrammēta vēl kāda Velves atvēršanās, ja vien neizjaucam pašu Velvi, un, visticamāk, tā ir atbilstoši noregulēta, lai uzsprāgtu pati, ja mēs kaut ko tādu mēģinātu darīt. Visās turpmākajās gadadienās kopš Seldona pirmās parādīšanās es katram gadījumam esmu gājis uz turieni. Viņš nekad vairs nav parādījies, taču šī ir pirmā reize, kad mums atkal ir iestājusies nopietna krīze.

- Tātad viņš parādīsies.

- Iespējams. Bet tagad jārīkojas šādi. Šodien Padomes sanāksmē, pēc tam kad būsi paziņojis par manu aizceļošanu uz Anakreonu, tu oficiāli pavēstīsi, ka

14. martā atskanēs jauns Hari Seldona ieraksts, kurā būs ārkārtīgi nozīmīga ziņa par nesen veiksmīgi pārvarēto krīzi. Tas ir ļoti svarīgi, Lī! Vairāk nepiebilsti neko, lai kādus jautājumus tev uzdotu.

Lī raudzījās Hardinā izbrīnā ieplestām acīm. - Vai tad viņi tam ticēs?

- Tas nav svarīgi. Šī ziņa viņus samulsinās, un tas ir viss, kas man vajadzīgs. Prātodami, vai tā ir patiesība un kas aiz tā slēpjas, ja tā nav patiesība, viņi nolems atlikt aktivitātes līdz 14. martam. Es atgriezīšos krietnu brīdi pirms tam.

Lī seja pauda šaubas. - Bet “veiksmīgi pārvarētā” krīze? Tā taču ir pīle!

- Ļoti mulsinoša pīle. Nu re, esam lidostā!

Puskrēslā blāvoja gaidošā kosmosa kuģa apveidi.

Aizbridis līdz tam pa sniegu, Hardins pie atvērtās slūžu kameras pagriezās atpakaļ un pastiepa pavadītājam roku.

- Visu labu, Lī! Man ļoti nepatīk atstāt tevi tādā cepešpannā, bet man nav neviena cita, kuram es varētu uzticēties. Tikai, lūdzams, nelec ugunī!

- Neraizējies! Cepešpanna tāpat ir pietiekami karsta. Es rīkošos pēc norādījumiem. - Viņš atkāpās atpakaļ, un slūžu kamera aizvērās.

6.

Salvors Hardins nelidoja taisnā ceļā uz Anakreona planētu, no kuras visa karaliste bija aizguvusi savu nosaukumu. Viņš tur ieradās tikai dienu pirms kronēšanas, bet pirms tam bija veicis lidojumus uz astoņām lielākajām karalistes zvaigžņu sistēmām, kur uzkavējies tikai tik ilgi, lai aprunātos ar vietējiem Fonda pārstāvjiem.

Ceļojums atstāja viņam nomācošu apjautu par karalistes milzīgo plašumu. Tā bija sīka drumstala salīdzinājumā ar neaptveramajām Galaktikas Impērijas teritorijām, pie kurām pati savulaik bija piederējusi, taču cilvēkam, kura domāšanas ieradumi veidojušies saskarsmē ar vienu, turklāt pieticīgi apdzīvotu planētu, Anakreona lielums un iedzīvotāju daudzums šķita apdullinošs.

Šajā karalistē, precīzi ievērojot vecās Anakreona prefektūras robežas, ietilpa divdesmit piecas zvaigžņu sistēmas, no kurām sešas ietvēra vairāk par vienu apdzīvotu pasauli. Deviņpadsmit miljardi iedzīvotāju nebija nieka skaitlis, un, kaut arī tas joprojām krietni atpalika no Impērijas ziedu laikiem, tomēr līdz ar Fonda atbalstīto zinātnes attīstību strauji kāpa augšup.

Un tikai tagad Hardins īsti apjauta, cik sarežģīts ir viņa misijas milzīgais vēriens. Pat trīsdesmit gadu laikā ar enerģiju bija apgādāta tikai centrālā pasaule.

Nomales provincēs pletās milzu plašumi, kuros kodolenerģija joprojām nebija atjaunota. Pat līdzšinējais progress būtu bijis neiespējams, ja Impērijas atplūdu vilnis nebūtu atstājis aiz sevis dažas darbam vēl izmantojamas paliekas.

Kad Hardins beidzot ieradās centrālajā pasaulē, viņš pārliecinājās, ka visa ierastā ekonomiskā darbība ir pilnīgi apstājusies. Kronēšanas svinības norisinājās ari ārējās provincēs, taču šeit, uz Anakreona planētas, nebija neviena cilvēka, kurš drudžaini nepiedalītos fanātiski uzkurinātajās reliģiskajās parādēs, ar kurām tika sumināta viņu dievkaraļa Lepolda pilngadība.

Hardinam bija izdevies tikai uz pusstundu notvert pagurušo un nervozo Verisofu, pirms sūtnis bija spiests steigties pārraudzīt nākamo tempļa svētku pasākumu. Tomēr šī pusstunda bija ļoti noderīga, un Hardins, juzdamies gandarīts, noskaņoja sevi gaidāmajai nakts uguņošanai.

Visā visumā viņš ieņēma novērotāja pozīciju, jo nevēlējās paciest reliģiskos pienākumus, kurus neapšaubāmi nāktos uzņemties, ja kļūtu zināma viņa identitāte. Tāpēc, kad pils deju zāli piepildīja karalistes augstākās un apjūsmotākās aristokrātijas pūlis, viņš palika stāvam pie sienas maz ievērots vai pat pilnīgi nepamanīts.

Ar Lepoldu viņš bija iepazīstināts kā viens no garās iepazīstināmo personu rindas, turklāt drošā attālumā, jo karalis stāvēja atstatu savā savrupajā un iespaidīgajā diženlbā, radioaktīvas auras bīstamā spožuma apņemts. Un pēc nepilnas stundas šis pats karalis ieņems vietu uz masīvā troņa no rodija un irīdija sakausējuma ar zelta un dārgakmeņu greznojumiem, un pēc tam tronis ar

sēdētāju un visiem piederumiem majestātiski pacelsies gaisā, lēnām izpeldēs cauri zālei un brīdi ilgāk pakavēsies pie lielā loga, no kura milzīgie vienkāršās tautas pūļi varēs ieraudzīt savu karali un aurot tam slavinājumus līdz prāta aptumsumam. Protams, tronis nebūtu tik masīvs, ja tas nebūtu aprīkots ar apslēptu kodoldzi-nēju.

Pulkstenis bija pāri vienpadsmitiem vakarā. Hardins nepacietīgi sakustējās un saslējās uz pirkstgaliem, lai labāk pārredzētu notiekošo. Impulsu uzkāpt uz krēsla viņš tomēr pārvarēja. Un tad viņš ieraudzīja Vjennisu, kurš lauzās cauri pūlim uz viņa pusi, un ieņēma nepiespiestu pozu.

Vjenniss virzījās lēni. Gandrīz uz katra soļa viņam nācās pārmīt pa laipnam vārdam ar kādu godājamu aristokrātu, kura vectēvs savulaik palīdzējis Lepolda vectēvam iegūt laupījumā karalisti un pēc tam par to saņēmis hercoga titulu.

Beidzot viņš atbrīvojās no pēdējā uniformā tērptā augstmaņa un nokļuva pie Hardina. Viņa smaids sašķiebās augstprātīgā smīnā, un melnās acis zem iesirmajām uzacīm apmierināti dzirkstīja.

- Mans mīļais Hardin, - Vjenniss klusi teica, - jūs laikam baidāties, ka nāksies garlaikoties, ja jau nevēlaties atklāt savu identitāti.

- Es negarlaikojos, jūsu augstība. Tas viss ir ārkārtīgi interesanti. Jūs jau zināt, ka mums uz Termina tik krāšņas ainas nav iespējams redzēt.

- Protams. Bet varbūt jūs vēlētos ienākt manās personīgajās istabās, kur mēs varam aprunāties ilgāk un daudz privātākos apstākļos?

- Labprāt.

Sadevušies elkoņos, abi devās augšup pa kāpnēm, un vairākas titulētas atraitnes pavadīja viņus ar pārsteigtu skatienu, prātodamas, kas varētu būt šis necili ģērbtais neinteresanta izskata svešinieks, kuram princis reģents parāda tik lielu godu.

Vjennisa istabās Hardins nepiespiesti atlaidās krēslā un ar neuzbāzīgu pateicību pieņēma dzēriena glāzi, ko reģents bija piepildījis pats ar savu roku.

- Lokridas vīns, Hardin! - Vjenniss paskaidroja. - No karaliskajiem pagrabiem! Kārtīga manta, divus gadsimtus vecs. Ielikts desmit gadus pirms zeoniešu sacelšanās.

- Patiešām karalisks dzēriens! - Hardins pieklājīgi piekrita. - Uz Anakreona karaļa Lepolda Pirmā veselību!

Abi iedzēra, un pēc isa klusuma brīža Vjenniss neuzkrītoši piebilda: - Drīz viņš varbūt būs Perifērijas Imperators vai, kas zina, vēl augstāks valdnieks? Galaktika, cerams, kādreiz atkal tiks apvienota.

- Droši vien. Vai to varētu panākt Anakreons?

- Kāpēc ne? Ar Fonda atbalstu mūsu zinātniskais pārākums salīdzinājumā ar pārējo Perifēriju būs pilnīgi neapstrīdams.

Hardins nolika tukšo glāzi un teica: - Jā, iespējams, tikai jāatceras, ka Fonda pienākums ir palīdzēt jebkurai valstij, kura lūdz zinātnisku palīdzību. Mūsu valdības augstais ideālisms un mūsu dibinātāja Hari Seldona cēlais morālais mērķis liedz mums izvēlēties favorītus. Tur neko nevar mainīt, jūsu augstība.

Vjennisa smaids kļuva platāks. - Galaktikas Gars, ja runājam tautas iecienītajiem vārdiem, palīdz tiem, kuri palīdz sev paši. Es gluži labi saprotu: ja izvēle būtu Fonda ziņā, tas nekādu sadarbību neuzsāktu.

- Tā es vis neteiktu. Mēs taču izremontējām Impērijas kuģi jūsu vajadzībām, kaut gan mana navigācijas valde vēlējās paturēt to pati sev pētniecības nolūkos.

Reģents ironiski atkārtoja pēdējos vārdus. - Pētniecības nolūkos! Kā tad! Bet jūs nekad to nebūtu darījuši, ja es nebūtu piedraudējis ar karu.

Hardins noliedzoši atmeta ar roku. - Nu, es nezinu gan.

- Toties es zinu. Un tādi draudi ir pastāvējuši vienmēr.

- Un pastāv joprojām?

- Tagad ir krietni par vēlu runāt par draudiem. -Vjenniss uzmeta ašu skatienu rakstāmgalda pulkstenim. - Paklausieties, Hardin, jūs reiz jau esat bijis uz Anakreona. Tolaik jūs bijāt jauns; mēs abi tolaik bijām jauni. Taču jau tad mums bija pilnīgi atšķirīgs dzīves skatījums. Jūs esat tas, ko dēvē par miera uzturētāju, vai ne?

- Laikam gan. Katrā ziņā spēka pielietošanu es uzskatu par ekonomiski nevēlamu paņēmienu, lai sasniegtu mērķi. Vienmēr var atrast labākus veidus, kaut arī tie nav gluži tik tieši.

- Jā. Esmu dzirdējis jūsu slaveno teicienu: “Spēka pielietošana ir neprasmīgu cilvēku pēdējais glābiņš.” Un tomēr... - reģents mākslotā izklaidībā pakasīja ausi, - ... es sevi nesauktu par gluži neprasmīgu cilvēku.

Hardins pieklājīgi pamāja ar galvu, bet neatbildēja.

- Par spīti šim uzskatam, - Vjenniss turpināja, - es vienmēr esmu ticējis tiešai rīcībai. Esmu ticējis, ka uz mērķi jāiet taisnā ceļā, un esmu gājis šo ceļu. Tādējādi es esmu sasniedzis daudz un ne mirkli nešaubos, ka sasniegšu vēl vairāk.

- Zinu, - Hardins viņu pārtrauca. - Esmu pārliecināts, ka jūs cērtat sev tieši tādu ceļu, kā sakāt, proti, ceļu, kas vistaisnāk aizvestu jūs un jūsu bērnus uz troni - it ipaši, ja atceramies karaļa mirušā tēva, jūsu vecākā brāļa, nelaimīgo nāvi un paša karaļa nedrošo veselības stāvokli. Viņa veselības stāvoklis ir nedrošs, vai ne?

Pēc šī cirtiena Vjenniss sarauca pieri, un viņa balss kļuva skarbāka. - Jūs darītu saprātīgi, Hardin, ja no dažiem tematiem izvairītos. Varbūt jūs uzskatāt, ka jums kā Termina mēram ir privilēģija izteikt... hm... nepārdomātas piezīmes, bet, ja tā ir, tad es jūs aicinu mest pie malas šo maldīgo iedomu! Es neesmu tāds cilvēks, kuru var iebiedēt ar vārdiem. Mana dzīves filozofija māca, ka grūtības pazūd, ja tām drosmīgi stājas pretī, un es nekad neesmu tām pagriezis muguru.

- Par to es nešaubos. Kādām konkrētām grūtībām jūs šobrīd atsakāties pagriezt muguru?

- Tādām, Hardin, kas jāpārvar, lai dabūtu Fondu savā pusē. Redziet, jūsu miera politika ir likusi jums izdarīt vairākas ļoti nopietnas kļūdas, jo jūs par zemu esat novērtējis sava pretinieka drosmi. Ne visi tik ļoti baidās no tiešas rīcības kā jūs.

- Un kā tas, piemēram, izpaužas?

- Piemēram, tā, ka jūs atlidojāt uz Anakreonu viens un viens nācāt līdzi uz manām istabām.

Hardins paskatījās apkārt. - Un kas tur ļauns?

- Nekas, - reģents atbildēja, - ja neņem vērā, ka ārpusē aiz šīs istabas durvīm stāv pieci labi apbruņoti policijas sargi, kas jebkurā bridi ir gatavi šaut. Diez vai jūs varēsiet doties projām, Hardin.

Mērs izbrīnā savilka uzacis. - Man nav vēlēšanās tūlīt doties projām. Tātad jūs tik ļoti no manis baidāties?

- Es no jums vispār nebaidos. Bet varbūt tas jums palīdzēs pārliecināties par manu apņēmību. Vai sauksim to par žestu?

- Sauciet, kā vēlaties! - Hardins vienaldzīgi atbildēja. - Lai kā jūs to sauktu, es negrasos tāda nieka dēļ apgrūtināt savu pašsajūtu.

- Esmu pārliecināts, ka šī attieksme ar laiku mainīsies. Taču jūs esat izdarījis vēl vienu kļūdu, Hardin, un šoreiz tā ir nopietnāka. Šķiet, Termins ir pilnīgi neaizsargāta planēta.

- Protams. No kā lai mēs baidītos? Mēs neapdraudam neviena intereses un pret visiem esam vienlīdz pretimnākoši.

- Un, paši palikdami bezpalīdzīgi, - Vjenniss turpināja, - jūs laipni palīdzējāt mums apbruņoties, jo īpaši atbalstīdami mūsu izcilās flotes izveidošanu. Būtībā tā ir neuzvarama flote, pateicoties tieši jūsu palīdzībai Impērijas karakuģa remontēšanā.

- Jūsu augstība, jūs tērējat laiku. - Hardins sakustējās, it kā gribēdams piecelties. - Ja gribat pasludināt karu un cenšaties mani par to informēt, tad esiet tik laipns un ļaujiet man tūlīt sazināties ar savu valdību.

- Sēdiet, Hardin! Es nepasludinu karu, un jūs nesa-zināsieties ar savu valdību. Kad mēs sāksim karot -karot, Hardin, nevis sludināt Fonds par to drīz vien uzzinās no Anakreona flotes kodoluzbrukuma, ko vadīs mans dēls no flagmaņkuģa ar nosaukumu “Vjenniss” -no kādreizējā Impērijas flotes karakuģa.

Hardins sarauca pieri - Kad tas viss notiks?

- Ja jūs patiešām tas interesē, flotes kuģi aizlidoja no Anakreona tieši pirms piecdesmit minūtēm, tas ir, pulksten vienpadsmitos, un pirmais šāviņš tiks izšauts, līdzko viņi ieraudzīs Terminu. Tam vajadzētu notikt rīt ap dienas vidu. Varat uzskatīt sevi par karagūstekni!

- Tieši par to es sevi uzskatu, jūsu augstība, -Hardins atbildēja, joprojām raukdams pieri. - Tomēr es esmu vīlies.

Vjenniss nicīgi pavīpsnāja. - Un tas ir viss?

- Jā. Biju domājis, ka loģiski būtu sūtīt floti ceļā tieši kronēšanas brīdī, proti, pusnaktī. Bet jūs acīmredzot gribējāt sākt karu, kamēr vēl esat reģents. Otrs variants būtu bijis iespaidīgāks.

Reģents neizpratnē blenza uz viņu. - Visuma vārdā, ko jūs tur gvelžat?

- Vai tad jūs nesaprotat? - Hardins laipni atjautāja. - Es biju ieplānojis savu pretsitienu pusnaktī.

Vjenniss piecēlās kājās. - Ar blefošanu jūs mani nepaķersiet. Nekāda pretsitiena nebūs. Ja jūs cerat uz citu karalistu atbalstu, par to varat aizmirst! Viņu flotes pat visas kopā nevar mēroties ar mūsējo.

- To es zinu. Es nedomāju šaut. Lieta ir vienkārši tāda: pirms nedēļas tika izplatīta ziņa, ka šonakt pusnaktī Anakreona planētai tiek uzlikts interdikts.

- Interdikts?

- Jā. Ja nesaprotat, ko tas nozīmē, es varu paskaidrot: ikviens priesteris uz Anakreona uzsāks streiku, ja vien es neatcelšu pavēli. Bet to es nevaru izdarīt, kamēr man ir atņemtas jebkādas sakaru iespējas, turklāt es to nevēlētos darīt pat tad, ja būtu brīvs! - Viņš saliecās uz priekšu un ar piepešu degsmi piebilda: - Vai aptverat, jūsu augstība, ka uzbrukums Fondam ir satriecoša svētuma zaimošana?

Vjenniss acīmredzami pūlējās atgūt savaldīšanos. - Nestāstiet man tās blēņas, Hardin! Pataupiet tās pūlim!

- Mans mīļais Vjennis, kuram gan citam es tās varētu taupīt? Iztēlē skaidri redzu, ka pēdējās pusstundas laikā ikviens Anakreona templis ir kļuvis par centrālo vietu pūlim, kas klausās iedvesmojošu priestera runu par šo tematu. Uz Anakreona nav neviena vīrieša vai sievietes, kas nezinātu par savas valdības zemisko, neprovocēto uzbrukumu viņu reliģijas centram. Bet šobrīd līdz pusnaktij ir palikušas tikai četras minūtes. Es jums ieteiktu doties uz balles zāli un vērot notikumus. Aiz durvīm stāv pieci sargi, tātad es būšu drošā uzraudzībā. - Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni, ielēja sev vēl vienu glāzi Lokridas vīna un ar nesatricināmu vienaldzību pievērsa skatienu griestiem.

Vjenniss, neganti pārskaities, skriešus izmetās no istabas.

Izsmalcināto balles zāles publiku bija pārņēmis klusums, un līdz tronim stiepās plata, atbrīvota telpas josla. Lepolds tagad jau sēdēja tronī ar augstu paceltu galvu un sastingušu sejas izteiksmi, ar plaukstām aptvēris elkoņus. Milzīgo lustru gaisma bija kļuvusi blāva, un daudzkrāsainā gaisma no mazajām kodolspuldzēm, kas izraibināja velvētos griestus, iespaidīgi apspīdēja karalisko auru, kas augstu virs viņa galvas veidoja kvēlojošu kroni.

Vjenniss kāpnēs apstājās. Neviens viņu neredzēja; visu acis bija pievērstas tronim. Viņš sažņaudza dūres un palika stāvam uz vietas. Hardina viltības neizprovo-cēs viņu uz neapdomīgu rīcību!

Un tad tronis sakustējās. Bez skaņas tas pacēlās augšup un sāka slīdēt cauri zālei. Atrāvies no paaugstinājuma, tas lēni nolaidās lejup pa pakāpieniem un tad, līmeniski peldēdams piecus centimetrus virs grīdas, virzījās pretī lielajam, atvērtajam logam.

Atskanot dobjajām zvanu skaņām, kas vēstīja pusnakti, tronis loga priekšā apstājās - un karaļa aura nodzisa.

īsu sekundes simtdaļu karalis nekustīgi sastinga ar pārsteigumā sašķiebtu seju, kas bez auras izskatījās cilvēcīgi ikdienišķa, un nākamajā bridi tronis sagrīļojās un ar skarbu būkšķi nokrita uz grīdas. Visā pilī nodzisa gaisma.

Cauri spalgajiem trokšņiem un apjukumam atskanēja Vjennisa dārdošais rēciens: - Nesiet šurp lāpas! Nesiet lāpas!

Streipuļodams pa labi un pa kreisi cauri pūlim, viņš izlauza ceļu līdz durvīm. Pils ārpusē sargi bija pazuduši tumsā.

Nez kādā ceļā uz balles zāli tika atnestas lāpas - tās pašas lāpas, kas bija paredzētas krāšņajam lāpu gājienam pa pilsētu pēc karaļa kronēšanas.

Sargi drūzmējās cits pie cita, turēdami gaismekļus, kas kvēloja zilās, zaļās un sarkanās krāsās; dīvainā gaisma apspīdēja pārbiedētas, apjukušas sejas.

- Nekas nav noticis! - Vjenniss kliedza. - Palieciet savās vietās! Enerģija tūlīt atjaunosies!

Viņš pagriezās pret sardzes kapteini, kurš sastindzis stāvēja miera stājā. - Kas noticis, kapteini?

- Jūsu augstība, - uzrunātais nevilcinādamies atbildēja, - pilsētas iedzīvotāji ir aplenkuši pili.

- Ko viņi grib? - Vjenniss iešņācās.

- Viņus vada kāds priesteris. Noskaidrots, ka tas ir augstais priesteris Polijs Verisofs. Viņš pieprasa nekavējoties atbrīvot mēru Salvoru Hardinu un pārtraukt karu pret Fondu. - Ziņojums izskanēja bezkaislīgā amatpersonas balsī, taču kapteiņa acis nemierīgi šaudījās.

- Ja kāds no tiem salašņām mēģina iekļūt pa pils vārtiem, šaujiet taisni virsū! - Vjenniss ieaurojās. - Pagaidām nedariet vairs neko! Lai viņi izbļaustās! Rīt nokārtosim rēķinus.

Tagad lāpas jau bija izdalītas un svinību zāle atkal kļuvusi gaiša. Vjenniss aizsteidzās pie troņa, kas joprojām stāvēja loga priekšā, un uzvilka satriekto, nobālušo Lepoldu kājās.

- Nāc man līdzi! - Viņš pameta ašu skatienu logā. Pilsēta bija piķa melna. No lejas skanēja aizsmakuši, juceklīgi pūļa kliedzieni. Vienīgā gaisma mirdzēja labajā pusē, kur atradās Argolida templis. Vjenniss nikni nolamājās un aizvilka karali projām.

Visu piecu sargu pavadīts, viņš ieskrēja savās istabās. Lepolds sekoja viņam pa pēdām, bailēs iepletis acis un zaudējis valodu.

- Hardin, - Vjenniss aizsmakušā balsī izgrūda,

- jūs spēlējaties ar pārāk nesamērīgiem spēkiem!

Mērs nepievērsa runātājam uzmanību. Viņš rāmi sēdēja blakus noliktā kabatas kodolluktura pērļainajā gaismā, un viņa sejā rotājās mazliet ironisks smaids.

- Labrīt, jūsu majestāte! - viņš sacīja Lepoldam.

- Apsveicu jūs sakarā ar kronēšanu!

- Hardin! - Vjenniss iekliedzās vēlreiz. - Pavēliet saviem priesteriem atgriezties darbā!

Hardins vēsi paskatījās augšup. - Pavēliet viņiem pats, Vjennis, un tad redzēsim, kurš no mums spēlējas ar nesamērīgiem spēkiem. Pašlaik visā Anakreona karalistē negriežas neviens ritenis. Ārpus tempļiem nedeg neviena gaisma. Ārpus tempļiem nevienā caurulē netek ūdens. Planētas aukstajā daļā ārpus tempļiem nav nevienas siltuma kalorijas. Slimnīcas vairs neuzņem pacientus. Spēkstacijas ir apturētas. Visi kuģi stāv uz vietas. Ja jums tas nepatīk, Vjennis, tad pavēliet pats priesteriem atgriezties darbā! Es to nevēlos darīt.

- Visuma vārdā, Hardin, es to darīšu! Ja vajadzīga atklāta sadursme, lai tad tā notiek! Paskatīsimies, vai jūsu priesteri spēj stāties pretī armijai! Šovakar ikviens planētas templis pāries armijas uzraudzībā.

- Labi, bet kā jūs gatavojaties izdot pavēles? Uz planētas nestrādā neviena sakaru līnija. Jūs pārliecināsieties, ka nedarbojas ne viļņi, ne hiperviļņi. Patiesībā vienīgais sakaru līdzeklis, kas spēj darboties - protams, ārpus tempļiem -, ir televizors šajā istabā, un to es esmu noregulējis tikai uztveres režīmā.

Vjenniss veltīgi pūlējās atdabūt elpu, un Hardins turpināja: - Ja vēlaties, varat pavēlēt savai armijai ieņemt Argolida templi tepat netālu no pils un pēc tam izmantot tempļa ultraviļņu iekārtas, lai sazinātos ar citām planētas daļām. Bet, ja jūs to darīsiet, baidos, ka pūlis saraus armijas vīrus gabalos, un kas tad aizsargās šo pili, Vjennis? Un jūsu dzīvības, Vjennis?

- Mēs spējam noturēties, tu nolādētais velns! -Vjenniss skarbi izdvesa. - Vienu dienu mēs varam nogaidīt! Lai pūlis gaudo, lai viss stāv uz vietas, bet mēs noturēsimies! Un, kad pienāks ziņa, ka Fonds ir ieņemts, tavs dārgais pūlis apjēgs, kādi tukši māņi ir tava reliģija, pametīs tavus priesterus un vērsīsies pret viņiem! Es dodu tev laiku līdz rītdienas pusdienlaikam,

Hardin, jo tu spēj apturēt enerģiju uz Anakreona, bet tu nespēj apturēt manu floti! - Čerkstošajā balsi ieskanējās triumfs. - Mana flote ir ceļā, Hardin, un tās priekšgalā ir izcilais karakuģis, kuru tu pats pavēlēji izremontēt!

Hardina atbilde izskanēja nevērīgā mierā. - Jā, es pavēlēju to izremontēt, taču atbilstoši pats savam plānam. Sakiet, Vjennis, vai jūs kādreiz esat dzirdējis par hiperviļņu releju? Nē, es redzu, ka neesat. Labi, pēc pāris minūtēm jūs uzzināsiet, ko tas spēj izdarīt.

Viņam runājot, televizora ekrāns spoži iezibsnījās, un viņš izlaboja: - Nē, pēc pāris sekundēm. Apsēdieties, Vjennis, un klausieties!

7

Teo Aporats bija viens no visaugstākā līmeņa priesteriem uz Anakreona. Sava ievērojamā stāvokļa dēļ viņš bija norīkots par galveno priesteri un pavadoni uz flag-maņkuģa ar nosaukumu “Vjenniss”

Taču augstā kārta vai nozīmīgais stāvoklis nebija vienīgie iemesli. Viņš pazina kuģi. Viņš bija piedalījies tā remontēšanā un strādājis paša Fonda svēto vīru tiešā pakļautībā. Viņš bija labojis motorus pēc šo cilvēku norādījumiem. Viņš bija atjaunojis ekrānus, uzlabojis sakaru sistēmu, savedis kārtībā izcaurumoto korpusu, pastiprinājis šķērssijas. Viņam pat atļāva palīdzēt, kad Fonda gudrie vīri iemontēja kuģi tik svētu ierīci, kāda nekad nebija izmantota agrākajos kuģos, bet taupīta vienīgi šim izcilajam kosmosa kreiserim - hiperviļņu releju.

Nav jābrīnās, ka viņš jutās nelaimīgs, uzzinot, kādam mērķim paredzēts šis krāšņais kuģis. Viņam jau sākumā negribējās ticēt tam, ko sacījis Verisofs, - ka šo kuģi izmantos neaptverama ļaunuma labā un ka tā stobri tiks vērsti pret cildeno Fondu. Pret Fondu, kurā viņš jaunībā bija smēlies zināšanas un kurš bija visa svētuma pamats!

Taču tagad, pēc visa, ko bija sacījis admirālis, viņam vairs nebija iemesla šaubīties.

Kā gan dievu svētītais karalis varēja pieļaut tik nelietīgu rīcību? Bet varbūt vainīgais nemaz nebija karalis?

Ja nu to bija izplānojis nolādētais reģents Vjenniss un karalis par to pat nezināja? Un tieši šī Vjennisa dēls bija admirālis, kurš pirms piecām minūtēm viņam bija paziņojis:

- Gādājiet par savām dvēselēm un svētībām, priesteri! Par savu kuģi gādāšu es.

Aporats greizi pasmaidīja. Labi, viņš gādās par savām dvēselēm un svētībām - un ari par saviem lāstiem. Princis Lefkins drīz vien varēs gaudot.

Tagad viņš bija iegājis vispārējo sakaru telpā. Viņa akolīts gāja pa priekšu, un abi apsardzes viri nemēģināja viņus aizturēt. Galvenais priesteris, kam uzticēts būt par kuģa pavadoni, drīkstēja netraucēti ieiet ikvienā telpā.

- Aizveriet durvis! - Aporats pavēlēja un paskatījās uz hronometru. Līdz divpadsmitiem bija atlikušas vēl piecas minūtes. Laiks bija aprēķināts nevainojami.

Ar ātrām un ierastām kustībām viņš pārbīdīja nelielās sviras, kas atvēra visus sakarus, lai viņa balss un attēls sasniegtu ikvienu vietu divas jūdzes garajā kuģi.

- Uzmanību, karaliskā flagmaņkuģa “Vjenniss” karavīri! Runā jūsu priesteris un pavadonis! - Aporats zināja, ka viņa vārdi atbalsojas visā kuģī - no kodol-lielgabala vistālākajā aizmugurē līdz navigācijas kartēm priekšgalā.

- Jūsu kuģis ir ierauts svētuma apgānīšanā! - viņš iesaucās. - Jums nezinot, tas dodas uzdevumā, kurš ikvienu jūsu dvēseli no pirmās līdz pēdējai lems mūžīgam Visuma saltumam! Klausieties! Jūsu komandiera nodoms ir aizvadīt šo kuģi līdz Fondam un bombardēt šo cildeno svētuma avotu, lai pakļautu to viņa grēcīgajai gribai. Un šī ļaunā nodoma dēļ es Galaktikas Gara vārdā atceļu viņu no komandiera amata, jo komandierim nav vietas tur, kur ir iznīcināta Galaktikas Gara svētība! Pat dievišķais karalis nespēj pārvaldīt karalisti bez Galaktikas Gara piekrišanas!

Aporata balss skanēja arvien dobjāk, un akolīts klausījās viņā ar godpilnu bijību, bet abi karavīri ar augošām bailēm. - Un tāpēc, ka šis kuģis dodas tik velnišķā uzdevumā, tam vairs nav Gara svētības!

Viņš svinīgi pacēla rokas, un pie tūkstoš televizoriem kuģa dažādās vietās karavīri drebēdami raudzījās sava priestera un pavadoņa iespaidīgajā tēlā, kas turpināja runāt:

- Galaktikas Gara vārdā, viņa pravieša Hari Seldona vārdā un Fonda svēto vīru, viņa gribas nesēju vārdā, es nolādu šo kuģi! Lai televizori, kas ir šī kuģa acis, kļūst akli! Lai manipulatori, kas ir tā rokas, top nekustīgi! Lai kodollielgabali, kas ir tā dūres, zaudē savu spēku! Lai motori, kas ir tā sirds, pārstāj pukstēt! Lai sakarlī-dzekļi, kas ir tā balss, kļūst mēmi! Lai gaisa padeve, kas ir tā elpa, apraujas! Lai apgaismojums, kas ir tā dvēsele, pārtop tumsā! Galaktikas Gara vārdā es nolādu šo kuģi!

Un līdz ar viņa pēdējo vārdu, kas atskanēja tieši pusnaktī, kāda roka gaismas gadu attālumā, Argolida templī, ieslēdza ultraviļņu releju, kas zibenīgā ultraviļņu ātrumā atvēra citu releju uz flagmaņkuģa “Vjenniss”.

Un kuģa dzīvība izdzisa!

Jo zinātnes reliģijas galvenā īpašība ir tāda, ka tā reāli darbojas, un tādi lāsti, ko raidīja Aporats, patiešām ir nāvējoši.

Aporats redzēja, kā kuģi pārņem tumsa, un dzirdēja, kā apklust hiperatomisko motoru klusā, attālā dūkoņa. Gaviļu pārņemts, viņš izvilka no garā tērpa kabatas kodollukturi, kas piepildīja telpu ar pērļainu gaismu.

Viņš paskatījās lejup. Abi karavīri, kuri nekad nemēdza zaudēt drosmi, bija sakņupuši uz ceļiem un drebēja galējās nāves šausmās. - Glābiet mūsu dvēseles, jūsu svētība! Mēs esam nabaga viri, kas nezina savu vadoņu noziegumus! - viens no tiem šņukstēja.

- Sekojiet man! - Aporats bargi teica. - Jūsu dvēseles vēl nav pazudušas!

Kuģis bija pārvērties melnā haosā, no kura strāvoja plosošas, pārcilvēciskas bailes, piesātinot telpu kā kodīga smaka. Karavīri izmisīgi drūzmējās visur, kur garām gāja Aporats, slīdošā gaismas apļa pavadīts, un tiecās pieskarties viņa tērpa krokām, lūgdamies kripatu žēlsirdības.

Un viņa atbilde ikreiz skanēja: - Sekojiet man!

Princi Lefkinu viņš atrada taustāmies cauri virsnieku istabām un skaļiem lāstiem pieprasām gaismu. Admirāļa naidā degošās acis ieurbās galvenajā priesteri un pavadoni.

- Re, kur tu esi! - Zilās acis Lefkins bija mantojis no mātes, turpretī deguna izliekums un šķielējošais skatiens nepārprotami liecināja, ka viņš ir Vjennisa dēls. - Ko nozīmē tavas nodevīgās izdarības? Atdod kuģim enerģiju! Šeit es esmu komandieris!

- Vairs neesi, - Aporats drūmi atbildēja.

Lefkins satracināts raudzījās apkārt. - Ņemiet šo

viru ciet! Arestējiet viņu, citādi es jūs visus no pirmā līdz pēdējam iztriekšu kailus ārā, slūžu kamerā, zvēru pie Visuma! - Pēc īsa klusuma brīža viņš spalgi iekliedzās vēlreiz: - Tā ir jūsu admirāļa pavēle! Arestējiet viņu!

Tad, pilnīgi zaudējis galvu, viņš ieaurojās: - Vai tiešām jūs ļausiet šim klaunam, šim ērmam, sevi piemuļķot? Vai jūs bīstaties no reliģijas, kas sastāv no mākoņiem un mēness stariem? Šis virs ir krāpnieks, un Galaktikas Gars, par ko viņš runā, ir izdomāts viltus rēgs, lai...

Aporats viņu skarbi pārtrauca: - Ņemiet ciet zaimotāju! Klausoties viņā, jūs pakļaujat briesmām savas dvēseles!

Un nākamajā bridi dižciltīgais admirālis saguma zem daudzu karavīru roku ciešā tvēriena.

- Vediet viņu līdzi un sekojiet man!

Aporats pagriezās un kopā ar vīriem, kuri vilka Lefkinu, pa melnajiem, pārpildītajiem gaiteņiem atgriezās sakaru telpā. Tur viņš pavēlēja nostādīt bijušo komandieri pretī vienīgajam neizslēgtajam televizoram.

- Pavēli pārējai flotei mainīt kursu un sagatavoties atpakaļceļam uz Anakreonu!

Izspūrušais, asinīm notrieptais, piekautais un apdullušais Lefkins darīja, kā teikts.

- Un tagad mēs esam kontaktējušies ar Anakreonu pa hiperviļņa staru, - Aporats drūmi turpināja. - Runā, ko es tev teikšu!

Lefkins izdarīja noliedzošu kustību, un pūlis, kas drūzmējās telpā un tuvākajā gaiteni, draudīgi ierēcās.

- Runā! - Aporats atkārtoja. - Sāc: “Anakreoniešu flote...”

Un Lefkins sāka runāt.

8.

Kad televizora ekrānā parādījās prinča Lefkina attēls, Vjennisa istabās iestājās mēms klusums. Redzot sava dēla izmisušo seju un saplēsto uniformu, reģents izbiedēts ieelsojās un pēc tam sabruka krēslā ar pārsteigumā un bailēs sašķiebtu seju.

Hardins nesatricināmā mierā klausījās, salicis rokas klēpī, bet tikko kronētais karalis Lepolds sarāvies tupēja pašā krēslainākajā kaktā, krampjaini kodīdams zeltā izšūdināto piedurkni. Pat karavīri, kas stāvēja pie durvīm, turēdami gatavībā kodolblasterus, bija zaudējuši bezkaislīgās sejas izteiksmes, kādas piederas militārpersonām, un meta zaglīgus skatienus uz televizora ekrānā redzamo tēlu.

Lefkins runāja negribīgi, pagurušā balsī, kurā nebija draudzīgu toņu, un ik pa brīdim apklusa, it kā gaidīdams priekšā lasītu tekstu.

- Anakreona flote ... apzinādamās savas misijas raksturu ... un atteikdamās kļūt par dalībnieci... atbaidošai zaimošanai... dodas atpakaļ uz Anakreonu ... ar sekojošo ultimātu ... pret zemiskajiem grēciniekiem ... kuri uzdrīkstējušies vērst nožēlojami pasaulīgu spēku ... pret Fondu... visas svētības avotu... un pret Galaktikas Garu. Tūlīt pārtrauciet jebkādu karadarbību pret... patieso ticību... un atbilstošā manierē garantējiet mūsu flotei ... kā pieprasa mūsu ... priesteris un pavadonis

Teo Aporats ... ka tāda karadarbība nekad nākotnē neatkārtosies ... - Pēc šiem vārdiem iestājās ilgs klusuma bridis, pēc kura viņš turpināja: - ... un ka bijušais princis reģents Vjenniss ... tiek arestēts ... un nodots priesteru tiesai... kas izskatīs viņa noziegumus. Pretējā gadījumā karaliskā flote ... atgriežoties uz Anakreona ... sagraus pili līdz pamatiem ... un spers jebkādus soļus ... kas nepieciešami... lai iznicinātu grēcinieku perēkli ... un šobrīd valdošo ļaunuma ligzdu ... kas posta cilvēku dvēseles.

Balss aprāvās elsainā šņukstā, un televizora ekrāns nodzisa.

Hardina pirksti veikli pārslīdēja kodolspuldzei, un tās gaisma kļuva arvien bālāka, līdz bijušais reģents, karalis un karavīri blāvajā krēslā pārtapa miglainās ēnās, un pirmo reizi visi klātesošie ieraudzīja auras loku ieskaujam Hardinu.

Tā nebija spilgtā, kvēlojošā gaisma, kas mēdza ieskaut karaļus; tā bija mazāk uzkrītoša, mazāk spilgta, tomēr savā ziņā iespaidīgāka un iedarbīgāka.

Hardina balsī skanēja maiga ironija, kad viņš uzrunāja to pašu Vjennisu, kurš pirms stundas bija pasludinājis viņu par karagūstekni un lēmis Termina planētu iznīcībai, bet tagad kļuvis par bailēs sakņupušu, mēmu un satricinātu ēnu.

- Ir kāda sena teika, - Hardins teica, - iespējams, tikpat sena kā pati cilvēce, jo vissenākie pieraksti, kuros tā minēta, ir vēl senāku ierakstu kopijas, tomēr tā jūs varētu interesēt. Tā skan šādi:

“Zirgs, kura stiprais un bīstamais ienaidnieks bija vilks, dzīvoja nepārtrauktās bailēs par savu dzīvību. Nonācis izmisumā, viņš iedomājās, ka vajadzētu atrast spēcīgu sabiedroto. Tāpēc viņš devās pie cilvēka, apgalvodams, ka vilks gluži tāpat ir cilvēka ienaidnieks. Cilvēks nevilcinādamies piekrita šai savienībai un apsolīja tūlīt nogalināt vilku, ja vien jaunais partneris palīdzēs viņam pārvietoties ar lielāku ātrumu. Zirgs bija ar mieru un ļāva cilvēkam uzlikt sev iemauktus un seglus. Cilvēks uzlēca zirgam mugurā, nomedīja vilku un to nogalināja.

Juzdamies priecīgs un atvieglots, zirgs pateicās cilvēkam un sacīja: “Tagad, kad mūsu kopīgais ienaidnieks ir miris, ņem nost šos iemauktus un seglus un atdod man brīvību!”

To dzirdēdams, cilvēks skaļi iesmējās un atbildēja: “Nemūžam!” Un viņš apņēmīgi iecirta zirgam sānos piešus.”

Klusums ieilga. Ēna, kas iepriekš bija Vjenniss, neizkustējās no vietas.

Hardins klusi turpināja: - Ceru, ka jūs saskatījāt analoģiju. Savā dedzīgajā vēlmē nostiprināt mūžīgu varu par pašu ļaudīm, Četru Karalistu karaļi pieņēma zinātnes reliģiju, kas darīja viņus dievišķus; šī pati reliģija bija viņu iemaukti un segli, jo tā ielika kodolenerģijas dzīvo spēku priesteru kārtas rokās - un iegaumējiet, viņi saņēma norādījumus no mums, nevis no jums. Jūs nogalinājāt vilku, bet nespējāt atbrīvoties no...

Vjenniss pielēca kājās, un viņa acis ēnainajā kaktā gailēja kā ugunīgi dobumi. Viņa balss skanēja čerkstoši un saraustīti. - Un tomēr es tevi dabūšu rokā! Tu neaizbēgsi! Tu sapūsi! Lai viņi uzsper mūs gaisā! Lai viņi visu uzsper gaisā! Tu sapūsi! Es tevi uzveikšu!

- Karavīri! - viņš histēriski nodimdināja. - Nošaujiet to velnu! Saspridziniet viņu lupatās! Saspridziniet viņu!

Hardins sēdēdams pagriezās pret karavīriem un pasmaidīja. Viens no tiem notēmēja uz viņu ar kodol-blasteru un pēc tam to nolaida. Pārējie pat nepakustējās. Klusinātās auras apņemtais, pašpaļāvīgi smaidošais Termina mērs Salvors Hardins, kura acu priekšā visa Anakreona vara bija sabirzusi putekļos, viņiem bija pārāk varens pretinieks, lai tam stātos pretī par spīti brēcošā maniaka pavēlēm.

Nesakarīgi kliegdams, Vjenniss aizstreipuļoja līdz tuvākajam karavīram. Ar neapvaldītu kustību viņš izrāva tam no rokām blasteru un notēmēja uz Hardinu, kas pat nepakustējās, un nospieda gaili.

Bālais nepārtrauktais staru kūlis atsitās pret spēka lauku, kas ieskāva Termina mēru, un neitralizēts pazuda tajā, nenodarījis nekādu ļaunumu. Vjenniss piespieda stingrāk un mežonīgi iesmējās.

Hardins joprojām smaidīja, un viņa aizsarglauka aura tikko jaušami iegailējās, uzsūcot kodolstara enerģiju. Lepolds savā kaktā aizsedza acis un ievaidējās.

Un tad Vjenniss ar izmisuma kliedzienu mainīja mērķi un izšāva vēlreiz. Nākamajā brīdī viņš ar sašķaidītu galvu nokrita uz grīdas.

Hardins sarāvās, redzēdams drūmo skatu, un nomurmināja: - “Tiešas rīcības” cilvēks līdz galam. Pēdējais glābiņš!

Laika Velve bija cilvēku pilna, pārpildīta līdz pēdējai iespējai, un tie, kuriem nepietika sēdvietu, vairākās rindās drūzmējās telpas aizmugurē.

Salvors Hardins domās salīdzināja daudzskaitlīgo pūli ar nelielo cilvēku saujiņu, kas pirms trīsdesmit gadiem bija apmeklējuši Hari Seldona pirmo parādīšanos. Toreiz šeit sēdēja tikai seši cilvēki - pieci vecie Enciklo-pēdisti, kas tagad visi bija miruši, un viņš pats, jaunais, formālais Pilsētas mērs. Tieši tajā dienā viņš ar Johana LI palīdzību bija izgaisinājis “formālā” vadītāja kauna zīmi.

Tagad stāvoklis bija pavisam citāds - citāds jebkādā nozīmē. Šodien Seldona parādīšanos gaidīja ikviens Pilsētas padomes pārstāvis. Hardins joprojām bija mērs, taču tagad viņš bija mērs ar varu un autoritāti, turklāt kopš pilnīgās Anakreona sagrāves - augsti godāts un cienīts mērs. Kad viņš bija atgriezies no Anakreona ar ziņu par Vjennisa nāvi un jaunu līgumu, kuru bija parakstījis trīcošais Lepolds, Padome gavilējošā vienprātībā bija apliecinājusi viņam pilnīgu uzticību. Kad cits pēc cita īsā laikā tika parakstīti līdzīgi līgumi ar katru no pārējām trim karalistēm - līgumi, kas nostiprināja Fonda varu un novērsa iespēju atkārtot Anakreona agresijai līdzīgus uzbrukuma mēģinājumus, - visās Termina pilsētas ielās tika rīkoti lāpu gājieni. Tik skaļi sumināts nebija pat Hari Seldona vārds.

Hardina lūpas noraustījās. Līdzīgu popularitāti viņš bija pieredzējis arī pēc pirmās krīzes.

Otrā telpas malā Šefs Sermaks un Luiss Borts bija iegrimuši dzīvā sarunā, un nesenie notikumi viņus, šķiet, nemaz nebija izsituši no sliedēm. Viņi bija pievienojušies uzticības balsojumam, uzstājušies ar runām, kurās publiski atzinuši savus maldus, taktiski atvainojušies par dažiem saviem izteikumiem agrākajās diskusijās, aizbildinoties, ka sekojuši tikai sava prāta un sirdsapziņas balsij, - un tūdaļ pat sarīkojuši jaunu Rīcības partijas kampaņu.

Johans Lī pieskārās Hardina rokai un zīmīgi norādīja uz rokas pulksteni.

Hardins paskatījās augšup. - Sveiks, Lī! Vai tu joprojām esi sapīcis? Kas par vainu?

- Viņam jāparādās pēc piecām minūtēm, vai ne?

- Tā varētu būt. Pagājušajā reizē viņš parādījās dienas vidū.

- Un ja nu tas nenotiek?

- Vai tu visu mūžu tirdīsi mani ar savām bažām? Ja nenotiks, tad nenotiks.

Lī sarauca pieri un lēni papurināja galvu. - Ja šis pasākums izgāzīsies, mēs no jauna būsim tintē. Bez Seldona atbalsta mūsu panākumi noplaks, un Sermaks varēs brīvi sākt visu no gala. Viņš vēlas pilnīgu Četru Karalistu aneksiju un tūlītēju Fonda ekspansiju - ja vajadzīgs, ar spēku. Viņš jau ir sācis savu kampaņu.

- Es zinu. Ugunsrijējam ir jārij uguns pat tad, ja pašam tā jāsakur. Un tev, Lī, ir jāraizējas pat tad, ja pašam kaut jāsitas nost, lai atrastu iemeslu.

Lī grasījās atbildēt, bet tieši tajā brīdī viņam aizsitās elpa: gaisma kļuva blāvi dzeltena un lēnām satumsa.

Viņš izstiepa roku pret stikla kabīni, kas aizņēma pusi telpas, un pēc tam ieelsodamies atkrita krēslā.

Kabīnē parādījās cilvēka stāvs - cilvēks ratiņkrēslā! -, un Hardins izslējās taisni. Viņš vienīgais no visiem klātesošajiem atcerējās dienu pirms vairākiem gadu desmitiem, kad šis tēls parādījās pirmoreiz. Toreiz viņš pats bija jauns un tēls bija vecs. Kopš tā laika tēls nebija kļuvis ne par dienu vecāks, bet Hardins bija manāmi novecojis.

Cilvēks lūkojās taisni uz priekšu, un viņa pirksti šķirstīja klēpi gulošo grāmatu.

- Es esmu Hari Seldons! - viņš teica. Balss skanēja vecīgi un klusi.

Telpā iestājās mēms klusums, un Hari Seldons rāmi turpināja: - Esmu ieradies šeit otro reizi. Protams, es nezinu, vai kāds no jums bija šeit pirmajā reizē. Patiesībā man nav nekādas iespējas ar maņu starpniecību uzzināt, vai kāds šeit vispār atrodas, bet tas nav svarīgi. Ja otrā krīze ir sekmīgi pārvarēta, jūs noteikti esat šeit; citas iespējas nav. Ja tomēr neesat šeit, tad otrā krīze jums ir bijusi pārāk smaga.

Viņš draudzīgi pasmaidīja. - Tomēr par to es šaubos, jo mani dati uzrāda deviņdesmit astoņu komats četru procentu iespējamību, ka pirmajos astoņdesmit gados nenotiks būtiskas novirzes no Plāna.

Saskaņā ar mūsu aprēķiniem jūs tagad esat panākuši varu pār barbariskajām karalistēm, kuras atrodas Fonda vistiešākajā tuvumā. Pirmajā krīzē jūs tās atturējāt, izmantojot Spēku Līdzsvaru, savukārt otrajā reizē jūs guvāt virsroku, izmantojot Gara Spēku pret Laicīgo Varu.

Tomēr tagad man pienāktos jūs brīdināt no pārliecīgas pašpaļāvības. Mans nolūks nav šajos ierakstos sniegt jums jebkādas priekšzināšanas, taču drošības labad vēlos norādīt, ka tagad jūs esat panākuši tikai jaunu līdzsvaru - kaut arī tādu, kurā jūsu stāvoklis ir ievērojami labāks. Kaut gan Gara Spēks ir pietiekami stiprs, lai atvairītu Laicīgās Varas uzbrukumus, tas nav pietiekami stiprs, lai uzbruktu pats. Tā kā arvien stiprāks kļūst pretējas iedarbības spēks, kas pazīstams ar Reģionālisma jeb Nacionālisma vārdu, Gara Spēks nevar dominēt ilgstoši. Esmu pārliecināts, ka nestāstu jums neko jaunu.

Starp citu, man jāatvainojas, ka runāju ar jums šādā grūti saprotamā valodā. Apzīmējumi, kurus es lietoju, labākajā gadījumā ir tikai tuvinājumi, taču nevienam no jums nav tādu zināšanu, lai spētu saprast psihovēstures patieso simboloģiju, tāpēc es cenšos darīt vismaz to, kas ir manos spēkos.

Pašreizējā situācijā Fonds ir sasniedzis tikai sākumu ceļam uz Otro Galaktikas Impēriju. Kaimiņu karalistes salīdzinājumā ar jums joprojām ir ievērojami pārākas gan cilvēku, gan līdzekļu resursu ziņā. Ārpus tām plešas haotiska barbarisma džungļi, kas aptver visu lielo Galaktikas pasauli. Šī loka iekšpusē atrodas tas, kas vēl palicis pāri no Galaktikas Impērijas, un pat novājinātā un irstošā stāvoklī tas joprojām ir neizmērojami varens.

Tajā brīdī Hari Seldons pacēla un atšķīra klēpī gulošo grāmatu. Viņa seja kļuva svinīgi nopietna. - Un nekad neaizmirstiet, ka pastāv vēl cits Fonds, kas tika nodibināts pirms astoņdesmit gadiem, - Fonds, kas atrodas Galaktikas otrā malā, uz Pēdējās Zvaigznes. Par to vienmēr būs vērts padomāt. Kungi, jums priekšā ir deviņsimt divdesmit gadu Plāna īstenošanai. Problēma ir jūsu rokās!

Viņš pievērsa skatienu grāmatai un izgaisa, un gaisma telpā atguva iepriekšējo spožumu. Klusums pārtapa vētrainās čalās, un Lī pieliecās Hardinam pie auss. - Viņš nepateica, kad atgriezīsies!

- Es zinu, - Hardins atbildēja, - bet esmu pārliecināts, ka tas nebūs agrāk kā tad, kad mēs ar tevi jau būsim droši un ērti šķīrušies no pasaules!

IV DAĻA. TIRGOTĀJI

Tirgotāji - ... un Fonda politiskajai hegemonijai allaž pa priekšu gāja Tirgotāji, kuru sazarotais tvēriens stiepās milzīgos attālumos cauri visai Perifērijai. Uz Termina viņi ieradās ar vairāku mēnešu vai gadu starplaikiem; viņu kuģi nereti bija pielāpītu paš-meistarojumu un improvizāciju rezultāts; viņu godīgums nebija augstākajā līmenī; viņu drosme ...

Tādos apstākļos viņi izveidoja impēriju, kas bija izturīgāka nekā Četru Karalistu psei-doreliģiskais despotisms ...

Daudz stāstu un leģendu ceļo no mutes mutē par šīm robustajām, vientulīgajām būtnēm, kuru dzīves kredo pa pusei nopietni, pa pusei zobgalīgi bija patapināts no kādas Salvora Hardina epigrammas: “Nekad neļauj saviem morāles principiem stāties ceļā tam, kas jādara!” Šodien ir grūti pasacīt, kuri stāsti ir patiesi, kuri - apokaliptiski. Visticamāk, tos visus vairāk vai mazāk ir skāruši pārspīlējumi. ...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

1.

Kad Limmars Ponjecs izdzirdēja raidītāja signālu, viņš bija viscaur noziedies ziepju putām - un tas liecina, ka vecais, nodeldētais joks par teleziņām un dušu atbilst patiesībai pat Galaktikas Perifērijas tumšajā, skarbajā kosmosa telpā.

Par laimi, šis kakts nolīgtajā tirdzniecības kuģi nebija atvēlēts daudzveidīgu preču klāstam un tāpēc bija samērā neliels. Tik neliels, ka duša, turklāt ar karstu ūdeni, bija iebūvēta šaurā kabīnē un atradās desmit pēdu attālumā no kontroles pults. Ponjecs pavisam skaidri sadzirdēja raidītāja aprautos stakato tikšķus.

Pilēdams un neapmierināti sēkdams, viņš izgāja no kabīnes, lai pieņemtu ziņojumu, un pēc trim stundām blakus piebrauca otrs tirdzniecības kuģis, no kura pa savienojuma tuneli ienāca jauneklis ar platu smaidu sejā.

Ponjecs pabīdīja viņam pretī labāko krēslu un pats apmetās uz pilota grozāmā sēdekļa.

- Ar ko tu nodarbojies, Gorm? - viņš drūmi noprasīja. - Dzenies man pakaļ visu ceļu no Fonda?

Less Gorms izvilka cigareti un enerģiski papurināja galvu. - Es? Nepavisam ne! Esmu tikai necila persona, kam gadījās nolaisties uz Gliftāla IV nākamajā dienā pēc pasta pieveduma. Tāpēc viņi sūtīja mani tev pakaļ ar šo te.

Mazā, spīdošā kapsula pārgāja Ponjeca rokās, un Gorms piebilda: - Tā ir konfidenciāla ziņa. Augstākā līmeņa noslēpums. Nedrīkst izlaist subēterā un tā tālāk. Vismaz tā es sapratu. Lai nu kā, tā ir Personiskā Kapsula, ko atvērt drīksti tikai tu pats.

Ponjecs ar nepatiku aplūkoja kapsulu. - To es redzu. Un nekad neesmu pieredzējis, ka tāda atnestu labas ziņas.

No atdarītā cilindra viņa plaukstā stīvi atritinājās plāna, caurspīdīga lente. Ponjeca skatiens aši slīdēja pār ziņojumu, jo, attinoties lentes beigu galam, sākuma posms jau bija nobrūnējis un sačokurojies. Pēc pusotras minūtes lente jau bija kļuvusi melna un pamazām vien sairusi putekļos.

Ponjecs dobji novaidējās: - Ek, Galaktika!

- Vai varu kaut kā palīdzēt? - Less Gorms klusi vaicāja. - Jeb vai ziņa ir pārāk slepena?

- Varu tev pateikt, jo tu piederi pie Ģildes. Man jādodas uz Askonu.

- Uz turieni? Kāpēc?

- Viņi ir apcietinājuši kādu tirgotāju. Bet paturi to pie sevis!

Gorma seja noraustījās dusmās. - Apcietinājuši! Tas ir pret Konvencijas noteikumiem!

- Tāpat kā iejaukšanās vietējā politikā.

- Oho! Tātad viņš ir jaucies politikā? - Gorms pārdomāja dzirdēto. - Kas ir tas tirgotājs? Vai es viņu pazīstu?

- Nē! - Ponjecs skarbi izmeta, un Gorms, saprazdams mājienu, neko vairs nejautāja.

Ponjecs bija piecēlies un drūmu skatienu lūkojās viziplates ekrānā. Apveltījis ar sulīgiem izteicieniem to miglainās lēcas daļu, kas rādija Galaktiku, viņš skaļi iesaucās: - Ek, sasodīts! Es pamatīgi atpalieku no kvotām!

Gorma prātā iespraucās piepešs gaismas stars.

- Paklau, draugs, Askons taču ir slēgta teritorija.

- Taisnība. Uz Askona nevar pārdot pat nieka kabatas nazi. Viņi nepirks nekādas kodolierīces. Pie manām kvotām doties uz turieni ir tīrā pašnāvība.

- Vai tu nevari no tā atkratīties?

Ponjecs izklaidīgi papurināja galvu. - Es to cilvēku pazīstu. Draugu nedrīkst pamest nelaimē. Bet kas tur tik briesmīgs? Es esmu Galaktikas Gara rokās un drosmīgi eju to ceļu, ko viņš man rāda.

- Ak tā? - Gorms neizteiksmīgi novilka.

Ponjecs paskatījās uz viņu un īsi iesmējās. - Es aizmirsu! Tu taču nekad neesi lasījis “Gara Grāmatu”, vai ne?

- Neesmu par to pat dzirdējis! - Gorms strupi atmeta.

- Bet būtu gan dzirdējis, ja būtu skolojies reliģijā.

- Skolojies reliģijā? Par priesteri? - Gorms izskatījās gluži satriekts.

- Tā gan. Tas ir mans kauna traips un noslēpums. Tomēr izrādījās, ka Svētajiem Tēviem es esmu pārāk ciets rieksts. Viņi mani izslēdza, pamatodamies uz pietiekami nopietniem iemesliem, lai mudinātu mani iet laicīgās izglītības ceļu Fonda paspārnē. Labi, pietiks par to! Kā tev šogad veicas ar kvotām?

Gorms nodzēsa cigareti un sagrieza taisnāk cepuri.

- Nupat sūtu prom savu pēdējo kravu. Viss būs kārtībā.

- Veiksminieks! - Ponjecs drūmi novilka un krietnu bridi pēc Lesa Gorma aiziešanas nekustīgi sēdēja, iegrimis domās.

Tātad Eskels Gorovs atrodas uz Askona - turklāt cietumā!

Tas bija slikti. Patiesībā ievērojami sliktāk, nekā varētu domāt. Pastāstīt ziņkārīgam jauneklim mīkstinātu notikumu versiju, lai tiktu no viņa vaļā un aizsūtītu projām, bija viens, bet apzināties patiesību - pavisam kas cits.

Jo Limmars Ponjecs bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kuri zināja, ka Meistartirgonis Eskels Gorovs vispār nav tirgotājs, bet pilnīgi citāda rakstura darbonis - Fonda aģents.

2.

Pagājušas divas nedēļas! Divas izšķiestas nedēļas.

Viena nedēļa, lai sasniegtu Askonu, kur pie planētas attālākajām robežām viņam lielā skaitā traucās pretī modrie karakuģi. Lai kāda būtu askoniešu novērošanas sistēma, tā acīmredzami darbojās - un darbojās labi.

Bez jebkāda signāla tie viņu nesteidzīgi ielenca un, saglabādami saltu atstatumu, nepielūdzami virzīja viņa kuģi pretī Askona centrālajai saulei.

Ponjecs būtu viegli varējis tikt ar tiem galā. Šie kuģi bija atliekas no mirušās Galaktikas Impērijas - patiesībā paredzēti medību sportam, nevis karošanai, un tiem nebija kodolieroču, tāpēc tos varēja uzskatīt par košām elipsveida dekorācijām. Taču Eskels Gorovs atradās cietumā, viņu varā, un Gorovs bija ķīlnieks, kuru nedrīkstēja zaudēt. Askonieši to noteikti zināja.

Un pēc tam vēl viena nedēļa - vesela nedēļa, lai izstaigātu visus nogurdinošos līkločus cauri sīko ierēdņu bariem, kas veidoja buferslāni starp Dižo Meistaru un ārpasauli. Ikvienu sīko apakšierēdni vajadzēja nomierināt un pielabināt. Ikvienam vajadzēja uzmanīgi un šķebinoši izdabāt, lai saņemtu visvareno parakstu, kas pavēra ceļu pie nākamā ierēdņa vienu pakāpienu augstāk.

Pirmo reizi Ponjecs atklāja, ka viņa tirgotāja identifikācijas dokumenti ir pilnīgi nederīgi.

Tagad beidzot viņš stāvēja pie apzeltītām, bruņotu viru apsargātām durvīm, aiz kurām atradās Dižais Meistars, - un pagājušas bija divas nedēļas.

Gorovs joprojām sēdēja cietumā, un Ponjeca krava, nevienam nevajadzīga, trūdēja kuģa tilpnēs.

Dižais Meistars bija maza auguma cilvēks ar pašķidriem matiem un ļoti krunkainu seju, un šķita, ka viņa sīko stāvu līdz nekustibai nospiež milzīgā, spīdīgā zvērādas apkakle.

Viņš pakustināja abu roku pirkstus, un bruņoto viru rinda atvirzījās, veidojot eju, pa kuru Ponjecs aizgāja līdz Valsts Krēsla pakājei.

- Nerunāt! - pavēlēja Dižais Meistars, un Ponjecs cieši saknieba nupat pavērtās lūpas.

- Lūk, tā! - Askona valdnieka sasprindzinājums acīmredzami atslāba. - Es neciešu tukšu pļāpāšanu. Draudēt jūs nevarat, un glaimus es negribu dzirdēt. Ari sūdzībām un žēlabām te nebūs vietas. Nevaru vairs pat saskaitīt, cik reižu jūs, klaidoņi, esat brīdināti, ka jūsu elles mašīnas uz Askona neviens negrib redzēt!

- Ser, - Ponjecs rāmi teica, - es nemēģināšu aizbildināt tirgotāju pārkāpumus. Mūsu taktika nemudina lauzties tur, kur mēs esam nevēlami. Taču Galaktika ir ļoti liela, tāpēc ir gadījies, ka kuģis netīši pārkāpj neatļautu robežu. Tā bija nožēlojama kļūda.

- Protams, nožēlojama! - Dižais Meistars spiedzīgi atcirta. - Bet vai kļūda? Jūsējie uz Gliftāla IV sāka bombardēt mani ar sarunu lūgumiem jau divas stundas pēc nelietīgā likumpārkāpēja aizturēšanas. Neskaitāmas reizes esmu saņēmis no viņiem brīdinājumus par jūsu ierašanos. Tā izskatās pēc labi organizētas glābšanas kampaņas. Šķiet, jūs itin daudz esat paredzējuši jau iepriekš - drusku par daudz, lai runātu par kļūdām, vienalga, vai tās būtu nožēlojamas vai ne!

Askonieša melnajās acīs gailēja nicinošs izsmiekls. Viņš sparīgi turpināja: - Un vai jūs, tirgotāji, laidelējaties no pasaules uz pasauli kā apdulluši tauriņi, tik apdulluši un pārliecināti par sevi, ka varat nolaisties uz Askona lielākās pasaules, pašā sistēmas centrā, un saukt to par netīšu robežpārkāpumu? Pat muļķim ir skaidrs, ka tā nav!

Ponjecs iekšēji sarāvās, bet neļāva to manīt. Viņš savaldīgi teica: - Ja tirgošanās mēģinājums bija apzināts, jūsu cienība, tas bija ļoti nesaprātīgs solis, kas ir pretrunā ar jūsu Ģildes visstingrākajiem noteikumiem.

- Nesaprātīgs, jā! - askonietis noskaldīja. - Tik nesaprātīgs, ka jūsu biedram par to nāksies maksāt ar savu galvu!

Ponjecam pakrūtē sažņaudzās kamols. Dižā Meistara vārdi skanēja kategoriski un bez jebkādas svārstī-šanās. Viņš sacīja: - Nāve, jūsu cienība, ir tik absolūta un neatsaucama parādība, ka droši vien iespējams atrast vēl kādu alternatīvu.

Pēc neilga klusuma brīža atskanēja piesardzīga atbilde: - Esmu dzirdējis, ka Fonds esot bagāts.

- Bagāts? Protams. Bet mūsu bagātības ir tādas, ko jūs atsakāties pieņemt. Mūsu kodolpreces ir tik vērtīgas...

- Jūsu preces ir nevērtīgas, jo tām trūkst senču svētības. Jūsu preces ir ļaunas un nolādētas, jo uz tām gulstas senču aizliegums. - Teikumi skanēja kā deklamācija, kā formulas skandējums.

Dižā Meistara plaksti nolaidās, un viņš zīmīgākā tonī jautāja: - Vai nekādu citu vērtību jums nav?

Tirgotājs neuztvēra mājienu. - Es nesaprotu. Ko tieši jūs vēlaties?

Askonietis noplātīja rokas. - Jūs gribējāt, lai es ar jums vienojos un daru zināmu, kādas ir manas vēlmes. Domāju, ka es to nedarīšu. Jūsu biedram, visticamāk, būs jāsaņem sods par askoniešu kodeksa zaimošanu. Nāve gāzes kamerā. Mēs esam taisnīgi cilvēki. Pat vistrūcīgākais zemnieks līdzīgā gadījumā saņemtu tādu pašu sodu. Un to pašu saņemtu arī es.

Ponjecs bezcerīgi nomurmināja: - Jūsu cienība, vai man būs atļauts parunāt ar ieslodzīto?

- Askoniešu likums neatļauj tikties ar notiesātu cilvēku, - Dižais Meistars salti atbildēja.

Ponjecs nemanāmi aizturēja elpu. - Jūsu cienība, es jūs lūdzu būt žēlsirdīgam pret cilvēka dvēseli brīdī, kad viņa miesa ir lemta bojāejai! Visu laiku, kamēr viņa dzīvība ir apdraudēta, šis cilvēks ir bijis šķirts no garīgā mierinājuma. Pat šobrīd viņam draud briesmas nesagatavotam doties visvarenā Gara klēpī.

Dižais meistars lēni un aizdomīgi noprasīja: - Jūs esat Dvēseļu Kopējs?

Ponjecs pazemīgi nokāra galvu. - Esmu saņēmis tādu apmācību. Tukšajos Visuma klajumos klīstošajiem tirgotājiem ir vajadzīgi tādi kā es, kuri rūpējas par garīgumu šajā tirgus un pasaulīgu tieksmju pārblīvētajā dzīvē.

Askona valdnieks brīdi domīgi kodīja apakšlūpu. - Ikvienam cilvēkam ir jāsagatavo dvēsele ceļojumam pie senču gariem. Tomēr es nekad nebiju domājis, ka jūs, tirgotāji, esat ticīgi ļaudis.

3.

Eskels Gorovs izstaipījās guļvietā un atvēra vienu aci, dzirdēdams noklaudzam droši nostiprinātās durvis, pa kurām ienāca Limmars Ponjecs. Nākamajā brīdi viņš ar apslāpētu izsaucienu pielēca kājās.

- Ponjec! Viņi atsūtīja tevi šurp?

- Tīrā nejaušība, - Ponjecs drūmi atbildēja, - vai ari mana personīgā ļaunā dēmona darbs. Pirmais punkts: tu ievāri ziepes uz Askona. Otrais punkts: mans tirdzniecības ceļš, kā Tirgotāju Valde labi zina, ved mani garām šai sistēmai piecdesmit parseku attālumā tieši pirmā punkta laikā. Trešais punkts: mēs agrāk esam strādājuši kopā, un Valde to zina. Vai tā nav jauka un neatvairāma sagadīšanās? Atbilde lec acis pati no sevis.

- Esi uzmanīgs! - Gorovs saspringti aizrādīja. - Mūs droši vien noklausās. Vai tu nēsā viļņu traucētāju?

Ponjecs parādīja uz izrotāto aproci virs plaukstas locītavas, un Gorovs atviegloti uzelpoja.

Ponjecs paskatījās apkārt. Kamera bija kaila, bet itin paliela telpa. Tā bija labi apgaismota, bez nepatīkamām smakām. - Nav slikti, - viņš teica. - Tevi aprūpē ar baltiem cimdiem.

Gorovs atstāja šo piezīmi bez ievērības. - Paklau, kā tu tiki šeit iekšā? Es jau divas nedēļas dzīvoju pilnīgā vientulībā.

- Tātad kopš manas ierašanās, vai ne? Redzi, izskatās, ka vecajam kraķim, kas šeit valda, ir savas vājās vietas. Viņam patīk dievbijīgas runas, tāpēc es izmēģināju līdzekli, kurš iedarbojās. Esmu šeit ieradies kā tavs garīgais atbalstītājs. Tādam dievticīgam vīram kā viņš piemīt savdabīgas īpatnības. Viņš ar prieku pārgriezīs tev rīkli, ja viņam tas būs izdevīgi, bet neuzdrošināsies apdraudēt tavas nemateriālās un problemātiskās dvēseles labklājību. Tāda neliela empīriskās psiholoģijas gudrība. Tirgotājam jāzina pa druskai no visa.

Gorovs izsmejoši pavīpsnāja. - Un tu esi mācījies arī teologu skolā. Tev taisnība, Ponjec. Es priecājos, ka viņi atsūtīja tevi šurp. Bet Dižajam Meistaram mana dvēsele diez kā nepatīk. Vai viņš pieminēja izpirkšanas maksu?

Tirgotāja acis savilkās šaurāk. - Deva tikko jaušamu mājienu. Un draudēja nonāvēt tevi ar gāzi. Es drošības dēļ izvairījos no skaidras atbildes, jo tās viegli varēja būt lamatas. Tātad šī ir izspiešana? Ko īsti viņš grib?

- Zeltu.

- Zeltu! - Ponjecs sarauca pieri. - Pašu metālu? Kādai vajadzībai?

- Tas ir viņu maiņas līdzeklis.

- Ak tā? Un kur lai es ņemu zeltu?

- Ņem, kur gribi. Paklausies, tas ir nopietni! Man nekas nenotiks, kamēr vien Dižais Meistars jutīs nāsīs zelta smaku. Apsoli viņam to; soli tik, cik viņš prasa. Pēc tam, ja vajadzīgs, brauc atpakaļ uz Fondu to sagādāt. Kad es būšu brīvs un mēs izkļūsim no šīs sistēmas, tad pārtrauksim attiecības.

Ponjecs rādīja neapmierinātu vaigu. - Un pēc tam tu atgriezīsies šeit un mēģināsi vēlreiz.

- Mans uzdevums ir pārdot Askonam kodolenerģiju.

- Viņi tevi notvers, pirms būsi noceļojis vienu par-seku cauri Visumam. Domāju, ka tu pats to labi zini.

- Nezinu vis, - Gorovs atbildēja. - Un, ja zinātu, tas neko nemainītu.

- Otrajā reizē viņi tevi nogalinās.

Gorovs paraustīja plecus.

Ponjecs klusi teica: - Ja man vēlreiz jāmēģina kaulēties ar Dižo Meistaru, es gribu zināt visu stāstu. Līdz šim esmu taustījies tikpat kā pa tumsu. Jau tāpat pāris nekaitīgu piezīmju, ko atļāvos izteikt, gandrīz noveda viņa cienību līdz lēkmei.

- Viss ir itin vienkārši, - sacīja Gorovs. - Vienīgais ceļš, kā mēs varam nostiprināt Fonda drošību šeit, Perifērijā, ir izveidot reliģijas pārvaldītu komerciālu impēriju. Mēs joprojām esam pārāk vāji, lai īstenotu politisku kontroli. Tas ir vienīgais, ko varam darīt, lai noturētu Četras Karalistes.

Ponjecs cītīgi māja ar galvu. - To es saprotu. Un nevienu sistēmu, kura nepieņem kodolierīces, nebūs iespējams pakļaut mūsu reliģiskajai kontrolei...

- Un tāpēc tā var kļūt par neatkarības un naida centrālo perēkli. Jā.

- Nu labi, - Ponjecs teica, - tiktāl mēs runājam par teoriju. Tagad saki: kas īsti kavē tirgošanos? Reliģija? Tā vismaz varēja saprast no Dižā Meistara vārdiem.

- Šī reliģija ir senču pielūgsmes paveids. Viņu tradīcijas stāsta par ļauno pagātni, no kuras viņus glābuši aizgājušo paaudžu vienkāršie un cildenie varoņi. Faktiski tā izkropļo juku periodu pirms simt gadiem, kad tika padzīta Impērijas armija un nodibināta neatkarīga valdība. Progresīvā zinātne un jo īpaši kodolenerģija tiek saistīta ar veco impērisko režīmu, kuru viņi atceras ar šausmām.

- Skat, kā? Bet viņiem ir mazi, glīti kuģīši, kas mani viegli pamanīja jau divu parseku attālumā. Vai tas neož pēc kodolenerģijas?

Gorovs paraustīja plecus. - Tie kuģi, bez šaubām, ir saglabājušies no Impērijas laikiem. Droši vien tiem ir kodoldzinēji. To, kas ir viņu rīcībā, viņi nelikvidē. Bet lieta tāda, ka viņi atsakās no jebkādiem jauninājumiem un viņu iekšējā ekonomika ir pilnīgi brīva no kodolenerģijas. Tieši tas mums ir jāmaina.

- Un kā tu ceri to izdarīt?

- Piemērotā brīdī salaužot pretestību. Vienkāršāk izsakoties, ja man izdotos pārdot kādam augstmanim kabatas nazi ar kodolasmeni, viņa interesēs būtu panākt likumus, kuri ļautu viņam to lietot. Tiešos vārdos runājot, tas izklausās muļķīgi, bet tam ir stabils psiholoģiskais pamats. Panākt stratēģisku tirdzniecību stratēģiskos punktos nozīmētu izveidot valdībā pro-nukleāru frakciju.

- Un tevi sūta turp šāda iemesla dēļ, turpretī es esmu šeit tikai tādēļ, lai izpirktu tevi un dotos projām, bet tu turpināsi savus centienus? Vai tā nav tāda kā mīņāšanās uz vietas?

- Kādā ziņā? - Gorovs piesardzīgi jautāja.

- Paklausies!* - Ponjecs piepeši iekarsa. - Tu esi diplomāts, nevis tirgotājs, un nosaukums vien tevi nepadarīs par tirgotāju! Šis uzdevums jāuztic tādam, kuram ir pieredze tirdzniecībā, - un es esmu šeit ar pilnu kravu, kas pūst un iet bojā, un ar tādām kvotām, ko laikam nekad nevarēšu izpildīt.

- Tu gribi teikt, ka riskē ar dzīvību tādas lietas labā, kas neattiecas uz tevi? - Gorovs sāji pasmīnēja.

- Un tu gribi teikt, ka šis ir patriotisma jautājums un tirgotāji nav patriotiski cilvēki? - Ponjecs atjautāja.

- Diemžēl nav. Celmlauži tādi nemēdz būt.

- Nu labi. Varu tam piekrist. Es neceļoju pa kosmosu tādēļ, lai glābtu Fondu, vai tamlīdzīgu iemeslu labad. Bet es meklēju, kā nopelnīt, un šī ir mana izdevība. Ja tas vienlaikus palīdz arī Fondam, tad jo labāk. Un ar dzīvību es esmu riskējis vēl bezcerīgākos gadījumos.

Ponjecs piecēlās, un piecēlās arī Gorovs. - Ko tu domā darīt?

Tirgotājs pasmaidīja. - Es nezinu, Gorov. Pagaidām vēl nezinu. Bet, ja lietas būtība ir pārdošanā, tad esmu gatavs tevi atbalstīt. Es nemēdzu lielīties, bet daži principi man vienmēr ir svarīgi. Es līdz šim vēl nekad neesmu atpalicis no kvotām.

Kad viņš pieklauvēja pie kameras durvīm, tās atvērās gandrīz tajā pašā mirklī un ienāca divi sargi, kas nostājās viņam katrā pusē.

4.

- Izrāde! - drūmi izmeta Dižais Meistars. Ērti iegrozījies savās zvērādās, viņš ar vienu kalsno roku sažņaudza dzelzs rungu, ko izmantoja nūjas vietā.

- Un zelts, jūsu cienība.

- Un zelts, - Dižais Meistars nevērīgi atkārtoja.

Ponjecs nolika lādi zemē un atvēra vāku ar tik lielu

pašpaļāvību, kādu spēja sevī sakopot. Viņš jutās gluži viens vispārēja naida ielenkumā - apmēram tāpat, kā bija juties pirmajā gadā pēc iziešanas kosmosā. Bārdaino padomnieku pusaplis lūkojās viņam pretī ar nedraudzīgām sejas izteiksmēm. Viņu vidū bija Ferls, kalsnsejainais favorīts, kas sēdēja blakus Dižajam Meistaram, sastindzis salti naidīgā pozā. Ponjecs bija ticies ar viņu jau agrāk un tūlīt novērtēja viņu par galveno ienaidnieku - līdz ar to ari par galveno upuri.

Ārpus zāles stāvēja neliela armija, gaidīdama turpmākos notikumus. Ponjecs bija sekmīgi nošķirts no sava kuģa, un viņa vienīgais ierocis bija piekukuļošanas mēģinājums; Gorovs joprojām bija gūsteknis.

Izdarījis pēdējos pielāgojumus lempīgajam meis-tarojumam, kas bija prasījis viņam nedēļu saspringtu pūliņu, viņš klusībā vēlreiz noskaitīja lūgšanu, kaut ar svinu klātais kvarcs izturētu pārbaudi.

- Kas tas ir? - Dižais Meistars noprasīja.

- Tā ir neliela ierīce, - Ponjecs atbildēja, pakāpdamies atpakaļ, - kuru esmu konstruējis es pats.

- Tik daudz ir skaidrs, bet ne jau tāda informācija man ir vajadzīga. Vai tas ir viens no jūsu pasaules melnās maģijas nolādētajiem rīkiem?

- Dziļākā būtībā tas ir saistīts ar kodolenerģiju, -Ponjecs atzinās, - bet nevienam no jums nav tam jāpieskaras vai jādarbojas ar to jebkādā citādā veidā. Šī ierīce ir paredzēta vienīgi manām vajadzībām, un, ja tajā iemiesots ļaunums, tad es ņemu to tikai uz sevi.

Dižais Meistars bija draudošā žestā pacēlis savu nūju pret minēto aparātu, un viņa lūpas ātri un klusi kustējās šķīstošā lūgsnā. Kalsnsejainais padomnieks viņa labajā pusē pieliecās valdniekam tuvāk, un viņa izspūrušās sarkanās ūsas tuvojās Dižā Meistara ausij. Senatnīgais askonietis ērcīgi atvirzījās tālāk.

- Un kāds jūsu ļaunuma instrumentam ir sakars ar zeltu, kas varētu glābt jūsu tautieša dzīvību?

- Ar šo ierīci es varu pārvērst jūsu izlietotās dzelzs paliekas augstākās kvalitātes zeltā, - Ponjecs atbildēja, un viņa plauksta saudzīgi nolaidās uz galvenā korpusa, glāstoši skarot tā cietos, ieapaļos sānus. - ŠI ir vienīgā cilvēkam pazīstamā ierīce, kas spēj iedarboties uz dzelzi - to pašu neglīto dzelzi, jūsu cienība, kas balsta jūsu sēdekli un šīs ēkas sienas, - un pārvērst to mirdzošā, blīvā, dzeltenā zeltā.

Ponjecs juta, ka priekšnesums ir visai neveiksmīgs. Viņa ierastā tirgošanās valoda parasti bija tekoša, viegla un ticama, taču šoreiz tā steberēja kā ļodzīgs vezums. Tomēr Dižo Meistaru interesēja nevis priekšnesums, bet saturs.

- Ak tā? Transmutācija? Ar tādām spējām daži nejēgas ir plātījušies jau agrāk. Un bargi samaksājuši par savām uzbāzīgajām ķecerībām.

- Vai viņiem tas izdevās?

- Nē. - Dižā Meistara seja pauda saltu uzjautrinājumu. - Veiksmīga zelta radīšana būtu noziegums, kuram ir attiecīgas sekas. Bet, ja mēģinājums ir neveiksmīgs, tad jāmaksā ar savu galvu. Nu sakiet, ko jūs varat izdarīt ar manu zizli? - Viņš iesita ar nūju pie grīdu.

- Jūsu cienība, es lūdzu piedošanu! Mana ierīce ir mazs modelis, ko esmu pagatavojis es pats, bet jūsu zizlis ir pārāk garš.

Dižā Meistara mazo, zibošo acu skatiens pārslīdēja istabai un apstājās. - Randel, dod šurp savas sprādzes! Nebaidies, cilvēk, ja vajadzēs, dabūsi atpakaļ divreiz vairāk.

Sprādzes no rokas rokā atceļoja pa ierindu līdz valdniekam. Dižais Meistars tās domīgi pasvārstīja plaukstās.

- Še! - viņš teica un nosvieda sprādzes uz grīdas.

Ponjecs tās pacēla. Ar spēcīgu rāvienu viņš atvēra

cilindru un piepūlē samiedza acis, uzmanīgi novietodams sprādzes uz anoda ekrāna. Vēlāk tas būs vieglāk izdarāms, bet pirmajā reizē nedrīkstēja kļūdīties.

Pašgatavotais transmutators desmit minūtes neganti krakstēja, un gaisā izplatījās viegla ozona smarža. Askonieši murminādami atkāpās atpakaļ, un Ferls atkal kaut ko satraukti iečukstēja valdniekam ausī. Dižā Meistara sejas izteiksme bija nesatricināma. Viņš nepakustējās.

Un sprādzes bija no zelta.

Ponjecs tās pasniedza Dižajam Meistaram, nomurminādams: - Jūsu cienība! - bet vecais virs, brīdi vilcinājies, ar rokas mājienu tās atraidīja. Viņa skatiens pievērsās transmutatoram.

- Kungi, tas ir tīrs zelts! - Ponjecs steidzās paskaidrot. - Viscaur tīrs zelts. Tā iespējams apstrādāt jebkuru dzelzi. Netraucēs ne rūsa, ne mērens cita metāla piejaukums...

Taču Ponjecs runāja tikai tādēļ, lai aizpildītu tukšumu. Sprādzes gulēja viņa izstieptajā plaukstā, un visus argumentus viņa vietā izteica zelts.

Beidzot Dižais Meistars lēni izstiepa roku, un kalsn-sejainais Ferls sasparojās runāt atklāti. - Jūsu cienība, šis zelts nāk no saindēta avota.

Bet Ponjecs iebilda: - No dūņām var izaugt roze, jūsu cienība. Darījumos ar kaimiņiem jūs pērkat neticami daudzveidīgu materiālu klāstu, netaujājot, kur viņi tos dabūjuši: vai ar tradicionālām ierīcēm, kuras svētījuši jūsu cildenie priekšteči, vai ar nosodāmi ķecerīgiem paņēmieniem. Es jums nepiedāvāju ierīci. Es piedāvāju zeltu.

- Jūsu cienība, - sacīja Ferls, - jūs neesat atbildīgs par grēkiem, ko svešzemnieki izdara bez jūsu piekrišanas un zināšanas. Turpretī pieņemt šo dīvaino pseido-zeltu, kas grēcīgā ceļā tapis jūsu klātbūtnē un ar jūsu piekrišanu, nozīmē mest izaicinājumu mūsu svēto priekšteču dzīvajiem gariem.

- Bet zelts paliek zelts, - Dižais Meistars teica ar šaubām balsī. - Tas ir tikai apmaiņas līdzeklis, pret kuru barbars saņem notiesātu noziedznieku. Tu esi pārāk kritisks, Ferl. - Tomēr viņš atvilka roku atpakaļ.

- Jūsu vārdi liecina par patiesu viedumu, jūsu cienība, - sacīja Ponjecs. - Padomājiet vien: aizsūtot projām ķeceri, jūs neko saviem priekštečiem neatraujat, bet ar zeltu, ko saņemat pretī, jūs varat izgreznot viņu garu svētās mājvietas. Un pat tad, ja zelts tiešām glabātu ļaunumu, kaut gan tas diez vai iespējams, šis ļaunums neapšaubāmi izgaistu, līdzko metālu atvēlētu tik cildeniem mērķiem.

- Hm, pie mana vectēva kauliem! - Dižais Meistars neparastā dedzībā iesaucās. Pavērtās lūpas izdvesa spalgu smiekliņu. - Ferl, ko tu saki par šo jauno cilvēku? Viņa apgalvojums ir pārliecinošs. Tikpat pārliecinošs kā manu priekšteču novēlējumi.

- Tā varētu domāt, - Ferls drūmi atbildēja. - Ja vien neizrādīsies, ka šī pārliecība ir Ļaunā Gara ierocis.

- Man ir vēl labāks ierosinājums, - Ponjecs piepeši ieteicās. - Paturiet šo zeltu ķīlā! Nolieciet to kā ziedojumu uz savu priekšteču altāriem un aizturiet mani trīsdesmit dienas šeit! Ja šajā laikā neparādīsies nekādas nevēlamas pazīmes un nenotiks nekādas nelaimes, tas būs drošs apliecinājums, ka gari šo ziedojumu ir pieņēmuši. Ko gan vēl labāku es varētu piedāvāt?

Un, kad Dižais Meistars piecēlās kājās, raudzīdamies pēc varbūtējas pretestības, starp Padomes vīriem nebija neviena, kas nedotu piekrišanas zīmi. Pat Ferls, košļādams izspūrušo ūsu galu, īsi pamāja ar galvu.

Ponjecs pasmaidīja un domās uzslavēja reliģiskās izglītības lietderību.

5

Aizritēja vēl viena nedēļa, pirms viņam ļāva satikties ar Ferlu. Ponjecs jutās sasprindzis, taču bija jau pieradis pie fiziskās bezpalīdzības sajūtas. Viņš bija izgājis ārpus pilsētas robežām sardzes uzraudzībā. Viņš uzturējās Ferla ārpilsētas villā sardzes uzraudzībā. Atlika vienīgi ar to samierināties un nemest pār plecu bažīgus skatienus.

Ārpus Vecajo loka Ferls izskatījās slaidāks un jaunāks. Ikdienas apģērbā viņam vispār nebija nekādas līdzības ar Vecajiem.

- Jūs esat dīvains cilvēks, - viņš strupi teica. Cieši izvietoto acu skatiens manīgi skraidīja apkārt. - Visas šis nedēļas laikā un jo sevišķi pēdējo pāris stundu laikā jūs to vien darāt kā liekat saprast, ka man ir vajadzīgs zelts. Tās šķiet veltīgas pūles, jo kuram gan tas nav vajadzīgs? Kāpēc jūs neejat soli tālāk?

- Runa nav tikai par zeltu, - Ponjecs apdomīgi atbildēja. - Ne jau tikai par zeltu. Ne jau tikai par dažām monētām. Drīzāk par visu to, kas slēpjas aiz zelta.

- Bet kas tad var slēpties aiz zelta? - Ferls ar greizu smaidu noprasīja. - Šis, domājams, nav ievads vēl kādam neveiklam demonstrējumam?

- Neveiklam? - Ponjecs pārjautāja, saraucis pieri.

- Nu, protams! - Ferls ar zodu viegli paberzēja kopā saliktās plaukstas. - Es jūs nekritizēju. Man ir

skaidrs, ka šī neveiklība bija apzināta. Es būtu varējis brīdināt par to viņa cienību, ja vien būtu izpratis jūsu motīvu. Ja es būtu bijis jūsu vietā, tad noteikti būtu radījis zeltu jau uz kuģa un piedāvājis tikai to. Tā izrāde, ko jūs mums sarīkojāt, un nelabvēlība, ko izraisījāt, bija gluži lieka.

- Taisnība, - Ponjecs piekrita. - Bet, tā kā es biju pats savā vietā, tad nolēmu pieciest nelabvēlību, lai piesaistītu jūsu uzmanību.

- Tāpēc vien? Tik vienkārši? - Ferls necentās slēpt nicinošu uzjautrinājumu. - Un droši vien ierosinājāt šo trīsdesmit dienu pārbaudes periodu, lai ar ilgāku laikposmu piešķirtu savai atrakcijai lielāku nopietnību! Bet ja nu izrādīsies, ka jūsu zelts nav šķīsts?

Ponjecs atļāvās atbildēt ar melna humora piedevu. - Tad, kad nešķīstības spriedums atkarīgs no tiem, kuri ir sevišķi ieinteresēti, lai tas izrādītos šķists?

Ferls pacēla skatienu un piemiegtām acīm lūkojās tirgotāja sejā. Viņš izskatījās vienlaikus izbrīnījies un apmierināts.

- Prātīgi sacīts! Tagad pasakiet, kāpēc jūs gribējāt piesaistīt manu uzmanību!

- Labprāt jums to pateikšu. Neilgajā laikā, ko esmu šeit pavadījis, esmu ielāgojis noderīgus faktus, kuri ir saistīti ar jums un izraisa manu interesi. Piemēram, jūs esat jauns - ļoti jauns Vecajo padomes locekļa amatam, turklāt esat cēlies no samērā jaunas ģimenes.

- Jūs gribat kritizēt manu ģimeni?

- Nebūt ne. Jūsu priekšteči ir ievērojami un svēti, un neviens to nemēģinās noliegt. Tomēr daži runā, ka jūs neesot piederīgs nevienam no Pieciem Klaniem.

Ferls izslējās taisni. - Ar visu cieņu pret tiem, ko tas skar, - viņš teica, necenzdamies maskēt indīgo toni, -varu sacīt, ka Pieciem Klaniem ir vārgi gurni un šķidras asinis! Šodienas dzīvajā pasaulē Klanu piederīgo nav vairāk par piecdesmit!

- Tomēr daži ir pārliecināti, ka tauta nevēlētos redzēt Dižā Meistara tronī nevienu, kurš nav piederīgs Klaniem. Un tik jauns un tālu ticis Dižā Meistara favorīts varētu izpelnīties spēcīgus ienaidniekus valsts ievērojamāko cilvēku vidū... tā vismaz runā. Viņa cienība noveco, un pēc nāves viņa aizsardzība vairs nebūs spēkā, un tas, kurš turpmāk tulkos Gara vārdus, nenoliedzami būs jūsu ienaidnieks.

Ferla skatiens bija satumsis. - Būdams svešzemnieks, jūs dzirdat pārāk daudz! Tādas ausis pienāktos nogriezt.

- To varat izlemt vēlāk.

- Ļaujiet man minēt! - Ferls nepacietīgi sagrozījās krēslā. - Jūs gribat piedāvāt man varu un bagātību to ļauno aparātu izskatā, kurus vedat savā kuģī. Vai tā?

- Pieņemsim, ka tā. Kādi būtu jūsu iebildumi? Vai vienīgi jūsu uzskati par labo un ļauno?

Ferls papurināja galvu. - Nebūt ne! Redziet, mans svešzemniek, jūsu barbariskās agnostiķa domas par mums ir tādas, kādas tās ir, taču es neesmu padevīgs mūsu mitoloģijas vergs, kaut gan tāds iespaids varētu rasties. Es esmu skolots un, cerams, gana gaišs cilvēks, ser. Mūsu reliģiskās paražas savā dziļākajā būtībā un drīzāk ritualizētā nekā ētiskā nozīmē ir domātas masām.

- Tātad kādi ir jūsu iebildumi? - Ponjecs rāmi, bet uzstājīgi atkārtoja.

- Tieši tādi, kā teicu. Masas! Es varu gribēt tirgoties ar jums, taču jūsu aparāti ir jālieto tā, lai tie nestu vispārēju labumu. Kā es varētu kļūt bagāts, ja man vajadzētu lietot jūsu... ko īsti jūs tirgojat? ...nu, piemēram, skuvekli, absolūtā un baiļpilnā slepenībā? Pat tad, ja es varētu vieglāk un gludāk noskūt sev zodu, kā tas man palīdzētu tikt pie bagātības? Un kā es varētu izvairīties no nāvessoda gāzes kamerā vai no pūļa atriebības, ja mani kaut vienreiz pieķertu to darām?

Ponjecs paraustīja plecus. - Jums taisnība. Es varētu sacīt, ka to iespējams novērst, izglītojot savus ļaudis un pārliecinot viņus par kodolenerģijas lietderību gan pašu ērtības labad, gan jūsu būtiskas peļņas dēļ. Nemēģināšu noliegt, ka tas prasītu milzīgu darbu, taču ieguvums būtu vēl milzīgāks. Tomēr šobrīd tā ir jūsu rūpē, nevis manējā. Jo es nepiedāvāju ne bārdas nazi, ne kabatnazi, ne mehānisku atkritumu smalcinātāju.

- Un ko jūs piedāvājat?

- Zeltu. Tiešā veidā. Jūs varat dabūt ierīci, kuru es nodemonstrēju pagājušajā nedēļā.

Tagad Ferls saspringa, un āda uz viņa pieres sāka nekontrolēti raustīties. - Transmutatoru?

- Tieši tā. Jūsu zelta krājumi kļūtu līdzvērtīgi jūsu dzelzs krājumiem. Manuprāt, tas ir pietiekami, lai apmierinātu jebkādas vajadzības. Pietiekami, lai kļūtu par Dižo Meistaru par spīti jūsu jaunajiem gadiem un jūsu ienaidniekiem. Un šis līdzeklis ir absolūti drošs.

- Kādā ziņā?

- Tādā, ka to var lietot pilnīgā slepenībā, tādā pašā slepenībā, par kādu jūs nupat runājāt sakarā ar kodol-ierīcēm. Jūs varat noglabāt transmutatoru sava attālākā īpašuma stiprākā cietokšņa dziļākajā pagrabā, un tas nesis jums tūlītēju bagātību. Jūs pērkat zeltu, nevis ierīci, un šis zelts neuzrāda nekādas pazīmes par savu izcelsmi, jo to nav iespējams atšķirt no dabiskajiem izrakteņiem.

- Un kurš darbinātu šo ierīci?

- Jūs pats. Vajadzīgas tikai piecas minūtes, lai to iemācītos. Esmu gatavs to uzstādīt, līdzko jūs vēlēsieties.

- Un ko jūs prasāt pretī?

- Teiksim tā, - Ponjeca balsī ieskanējās piesardzīgi toņi, - es gribu saņemt atbilstošu samaksu. Nodrošinātu dzīvi. Tā kā šī ir ļoti vērtīga ierīce, tad, sacīsim, kaļamās dzelzs daudzumu, kas līdzvērtīgs vienai kubik-pēdai zelta.

Ferls iesmējās, un Ponjeca seja pietvīka. - Atļaušos atgādināt, ser, - viņš salti piebilda, - ka jūs to varat atpelnīt divu stundu laikā.

- Jā gan, un pēc stundas jūs varbūt būsiet projām, un mana ierīce pēkšņi izrādīsies nelietojama. Man vajadzīga garantija!

- Es dodu jums savu vārdu.

- Izcils nodrošinājums! - Ferls izsmejoši paklanījās. - Tomēr jūsu klātbūtne būtu vēl drošāka garantija. Dodu jums savu vārdu, ka samaksāšu vienu nedēļu pēc piegādes, ja ierīce joprojām būs darba kārtībā.

- Tas nav iespējams.

- Nav iespējams? Tagad, kad esat jau droši nopelnījis sev nāves spriedumu ar to vien, ka piedāvājāties man kaut ko pārdot? Otra iespēja jums ir vienīgi gāzes kamera, ko es apsolu jau rītdien!

Ponjeca seja palika neizteiksmīga, tomēr acis tikko jaušami iezibējās. - Jūs netaisni izmantojat savas priekšrocības, - viņš teica. - Vai jūs varētu vismaz apliecināt savu solījumu rakstveidā?

- Un līdz ar to pats riskēt ar nāvessoda iespēju? Nu nē, ser! - Ferla sejā parādījās plats gandarījuma smaids. - Nē, ser! Tikai viens no mums ir muļķis.

- Tādā gadījumā man atliek tikai piekrist, - tirgotājs klusi noteica.

6.

Gorovu atbrīvoja trīsdesmitajā dienā, un viņa vietu ieņēma piecsimt mārciņas dzidri dzeltena zelta. Un reizē ar viņu no aresta tika atbrīvots izolētais un neskartais ļaunums, ko iemiesoja viņa kuģis.

Pēc tam, tieši tāpat kā turpceļā, ari atceļā cauri Askona sistēmai viņus pavadīja glīti nospodrinātu kuģīšu virkne.

Ponjecs vēroja blāvi apspīdēto krislīti, kas bija Gorova kuģis, vienlaikus klausīdamies Gorova balsi, kas skaidra un skanīga sasniedza viņu pa nospriegoto, pret kropļojumiem nodrošināto pārraides staru.

Gorovs teica: - Bet tas nav tas, ko viņi grib, Ponjec! Transmutators neatrisinās mūsu problēmas. Starp citu, kur tu to dabūji?

- Nekur nedabūju, - Ponjecs pacietīgi atbildēja. - Uzmeistaroju ar pārtikas apstarošanas kameru. Patiesībā tas nav nekas izcils. Jebkurš lielāks apjoms aprij pārmērīgi daudz enerģijas, citādi Fonds jau sen izmantotu transmutāciju, nevis dzītos pa visu Galaktiku pēc smagajiem metāliem. Tas ir viens no standarta trikiem, ko praktizē katrs tirgotājs, tikai es nekad nebiju redzējis tādu riku, kas pārvērstu dzelzi zeltā un otrādi. Bet tas ir iespaidīgs un labi darbojas - tiesa, tikai zināmu laiku.

- Skaidrs. Tomēr no šī trika nav liela labuma.

- Tas tevi dabūja ārā no bedres.

- Tam ir vismazākā nozīme. Jo sevišķi tāpēc, ka man jādodas atpakaļ, līdzko būsim atkratījušies no saviem dedzīgajiem pavadoņiem.

- Kāpēc?

- Tu pats to izskaidroji tam savam politiķim! -Gorova balsī ieskanējās aizkaitinājums. - Visas tavas tirgošanās būtība balstījās uz to, ka transmutators ir līdzeklis mērķa sasniegšanai, bet nav vērtīgs pats par sevi; ka viņš pērk zeltu, nevis ierīci. Tā bija veiksmīga psiholoģija, jo tā iedarbojās, bet...

- Bet? - Ponjecs atjautāja ar bezkaislīgu neattapību.

Balss uztvērējā kļuva spalgāka. - Bet mēs gribam

pārdot viņiem ierīci, kura būtu vērtīga pati par sevi; kaut ko tādu, ko viņi vēlētos lietot atklāti; kaut ko tādu, kas viņiem liktu pašu interesēs cīnīties par kodoltehni-kas ieviešanu.

- To visu es saprotu, - Ponjecs iecietīgi sacīja. - Tu jau vienreiz to paskaidroji. Bet paskaties, kādas ir manas tirgošanās sekas! Kamēr šis transmutators darbosies, Ferls ražos zeltu, un tas darbosies pietiekami ilgi, lai nopirktu viņam balsis nākamajās vēlēšanās. Pašreizējais Dižais Meistars ilgi vairs nedzīvos.

- Vai tu ceri uz pateicību? - Gorovs salti noprasīja.

- Nē, uz saprātīgu ieinteresētību. Transmutators nodrošinās viņam vēlēšanu iznākumu, un citi mehānismi...

- Nē! Nē! Tavs pieņēmums ir ačgārns. Ne jau transmutators būs tas, ko viņš godinās, bet gan vecmodīgais, labais zelts. Tieši to es tev cenšos iestāstīt!

Ponjecs pasmīnēja un iekārtojās sēdeklī ērtāk. Viss kārtībā. Viņš ir pietiekami satracinājis nabaga puisi. Gorovs sāk zaudēt savaldību.

- Neesi tik nepacietīgs, Gorov! Es vēl neesmu beidzis. Šajā lietā ir iesaistītas vēl citas ierīces.

Iestājās neilgs klusums. Tad piesardzīgi atskanēja Gorova balss: - Kādas citas ierīces?

Ponjecs automātiski un gluži nevajadzīgi pamāja ar roku. - Tu redzi tos pavadītājus?

- Redzu, - Gorovs strupi atmeta. - Stāsti par tām ierīcēm!

- Stāstīšu, ja vien tu klausīsies. Mūs pavada Ferla privātā flote, īpašs pagodinājums no Dižā Meistara puses. Ferls pamanījās viņam to izprasīt.

- Nu un?

- Nu, un kā tu domā, kurp viņš mūs ved? Uz savām raktuvēm Askona sistēmas nomalē, lūk, kurp! Paklausies! - Ponjecs spēji iedegās. - Es tev teicu, ka mans mērķis ir pelnīt naudu, nevis glābt pasaules. Labi! Es atdevu to transmutatoru gandrīz par velti. Riskēju nopelnīt vienīgi gāzes kameru, un manas kvotas tas nekādi neuzlabo.

- Atgriezies pie raktuvēm, Ponjec! Kāda loma ir tām?

- Peļņa! Mēs dabūsim alvu, Gorov. Piepildīsim ikvienu kubikpēdu, ko šī vecā tupele spēs panest, un pēc tam piekrausim arī daļu no tavējās. Es došos līdzi Ferlam to savākt, veco zēn, un tu no augšas piesegsi mani ar visiem šaujamiem, kādi ir tavā rīcībā, - katram gadījumam, ja Ferls tomēr nebūtu tik pretimnākošs, par kādu izliekas. Šī alva ir mana peļņa!

- Par transmutatoru?

- Par visu manu kodolierīču kravu. Divkārša cena plus piemaksa. - Viņš gluži kā atvainodamies paraustīja plecus. - Atzīšos, ka es viņu apspēlēju, bet man taču jātiek galā ar savām kvotām, vai nav tiesa?

Gorovs nepārprotami jutās samulsis. Viņš nevarīgā balsī teica: - Varbūt tu varētu paskaidrot?

- Kas tur ko skaidrot? Viss ir skaidrs kā diena, Gorov! Redzi, tas gudrelis nosprieda, ka ir ievilinājis mani drošās lamatās, jo viņa vārds Dižajam Meistaram ir svarīgāks nekā manējais. Viņš pieņēma transmuta-toru. Uz Askona tas ir smags noziegums. Bet viņš jebkurā brīdī varētu pateikt, ka ir ievilinājis mani lamatās ar visšķīstāko patriotisko mērķi, un apsūdzēt mani aizliegtu mantu pārdošanā.

- Tiktāl viss tiešām bija skaidrs.

- Protams, bet tur nebija tikai viņa vārds pret manējo. Saproti, Ferls nekad nebija dzirdējis par mikro-videokameru vai iztēlojies kaut ko tamlīdzīgu.

Gorovs spēji iesmējās.

- Tieši tā! - Pojecs teica. - Viņam bija virsroka. Es pazemīgi pieņēmu viņa teikto. Bet, kad ar nopērta suņa izskatu uzstādīju viņam transmutatoru, es tajā ievietoju videokameru, ko nākamajā dienā, pārbaudot ierīci, izņēmu ārā. Biju ieguvis teicamu ierakstu no Ferla sanctum sanctorum, no viņa svētākās vietas, kurā viņš pats, nabaga Ferls, ar pilnu jaudu darbina transmutatoru un ķērc par pirmo zelta gabalu ar tādu sajūsmu kā par paša izdētu olu.

- Vai tu parādīji viņam rezultātu?

- Pēc divām dienām. Tas nabaga nelga nekad mūžā nebija redzējis trīsdimensiju krāsu un skaņu attēlus. Viņš apgalvo, ka neesot māņticīgs, bet es nudien pirmo reizi redzēju pieaugušu vīrieti ar tik pārbiedētu ģīmi, tici vai ne! Kad es paskaidroju, ka esmu uzstādījis pilsētas skvērā kameru, kas ieslēgsies dienas vidū, un to skatīsies miljoniem fanātisku askoniešu, kuri pēc tam viņu saraustīs gabalos, viņš acumirklī sabruka man pie kājām un trīcēja kā galerts. Viņš bija gatavs slēgt jebkādu darījumu, ko es vēlētos.

- Un tā bija patiesība? - Gorova balsī skanēja apslāpēti smiekli. - Tas ir, vai tu tiešām biji uzstādījis kameru pilsētas skvērā?

- Nē, bet tas nav svarīgi. Viņš piekrita darījumam. Nopirka visas ierīces, kādas man bija, un visas ierīces, kādas bija tev, par tādu daudzumu alvas, kādu mēs spēsim aizvest. Tajā brīdī viņš ticēja, ka es esmu visvarens. Līgums ir noslēgts rakstiski, un tu dabūsi savu eksemplāru, pirms mēs dosimies lejā. Tas būs vēl viens nodrošinājums - katram gadījumam.

- Bet tu sadragāji viņa ego! - Gorovs teica. - Vai viņš tās ierīces izmantos?

- Kāpēc ne? Tā viņam ir vienīgā iespēja atgūt zaudējumus, un, ja viņš ar tām nopelnīs, gan tad sadziedi-nās savu lepnumu. Un viņš būs nākamais Dižais Meistars - turklāt pats izdevīgākais no mūsu viedokļa.

- Jā, - Gorovs novilka, - tas bija labs darījums. Tomēr jāteic, ka tavi tirgošanās paņēmieni ir visai apšaubāmi. Nav nekāds brīnums, ka tevi izmeta no semināra. Vai tev tiešām nav nekādu morāles principu?

- Kas cits man atlika? - Ponjecs vienaldzīgi atjautāja. - Vai tu zini, ko Salvors Hardins ir teicis par morāles principiem?

V DAĻA. KOMERCPRINČI

Tirgotāji - ... Psihovēstures likumu nenovēršamības kārtā Fonda ekonomiskā kontrole auga arvien lielāka. Tirgotāji kļuva bagāti, un līdzi bagātībai nāca vara. ...

Cilvēki reizēm aizmirst, ka Hobers Mal-lovs sāka dzīves gaitas kā parasts tirgotājs. Taču tie nekad neaizmirst, ka dzīves beigās viņš bija pirmais Komercprincis. ...

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

1.

Jorans Sāts sakļāva kopā rūpīgi manikirēto pirkstu galus un teica: - Kaut kāda dīvaina mikla! Patiesībā -tikai tam jāpaliek visstingrākajā slepenībā - tas varētu nozīmēt vēl vienu Hari Seldona krīzi.

Pretī sēdošais vīrietis sataustīja īsās Smirno žaketes kabatā cigareti. - Nu, nezinu gan, Sat. Politiķi neizbēgami sāk klaigāt par “Seldona krīzi” katrā mēra priekšvēlēšanu kampaņā.

Sāts tikko manāmi pasmaidīja. - Es nerīkoju kampaņu, Mallov. Mēs esam sastapušies ar kodolieročiem un nezinām, no kurienes tie nāk.

Hobers Mallovs, Smirno planētas Meistartirgonis, rāmi, gandrīz vienaldzīgi aizsmēķēja cigareti. - Turpini! Ja gribi vēl kaut ko teikt, dari to tūlīt! - Mallovs nekad neatļāvās tādu aplamību kā pārliecīga laipnība pret Fonda cilvēku. Ari Citzemietis būdams, cilvēks vispirmām kārtām ir un paliek cilvēks.

Sāts pastiepa roku pret trīsdimensiju zvaigžņu karti uz galda. Viņš noregulēja kontrolpogas, un puduris, ko veidoja apmēram pusducis zvaigžņu sistēmu, iekvēlojās sarkanā krāsā.

- Tā ir Korellas Republika, - viņš klusi teica.

Tirgotājs pamāja ar galvu. - Es esmu tur bijis. Atbaidošs kakts! Var jau saukt to par Republiku, bet Kom-dora amatā tur katrreiz ievēlē kādu no Argo ģimenes.

Un, ja kādam tas nepatīk, tad ar viņu kaut kas notiek. -Viņš savilka lūpas un atkārtoja: - Es esmu tur bijis.

- Bet tu esi no turienes atgriezies, un vienmēr tā nenotiek. Pagājušajā gadā Republikas teritorijā pazuda trīs tirdzniecības kuģi, kuriem Konvencijas bija garantējušas neaizskaramību. Un šie kuģi bija aprīkoti ar visiem parastajiem kodolieročiem un spēka lauku aiz-sardzībām.

- Kādas bija pēdējās ziņas no šiem kuģiem?

- Kārtējie raporti. Vairāk nekā.

- Ko par to saka Korella?

Sata acis iezibējās izsmejošas dzirkstis. - Neviens viņiem negrasās jautāt. Fonda spēcīgākais ierocis visā Perifērijā ir varas reputācija. Vai tu domā, ka mēs atļausimies pazaudēt trīs kuģus un vienkārši jautāt?

- Nu tad saki skaidri, ko tu gribi no manisl

Jorans Sāts nemēdza tērēt laiku tādai greznībai kā

aizkaitinājums. Būdams mēra sekretārs, viņš bija atvairījis opozīcijas padomniekus, darba meklētājus, reformatorus un ekscentriskus nejēgas, kuri apgalvoja, ka esot pilnībā izdibinājuši Hari Seldona pareģoto nākotnes vēstures gaitu. Cilvēku ar tādu rūdījumu nebija tik viegli izsist no sliedēm.

Viņš nosvērti sacīja: - Drīz pateikšu. Redzi, ja vienā un tajā pašā gadā un vienā un tajā pašā teritorijā pazūd trīs kuģi, tā nevar būt nejaušība, un kodolspēku iespējams uzvarēt vienīgi ar lielāku kodolspēku. Rodas dabisks jautājums: ja Korellai ir kodolieroči, no kurienes tā tos saņem?

- Un no kurienes tad saņem?

- Pastāv divas iespējas. Vai nu korellieši ir radījuši tos paši...

- Apšaubāms minējums!

- Ļoti apšaubāms. Bet otra iespēja ir tāda, ka mēs esam sastapušies ar nodevību.

- Tu tā domā? - Mallova balss skanēja ledaini.

Sekretārs rāmi atbildēja: - Tāda iespēja nebūt nav

pārdabiska. Kopš Četras Karalistes pieņēma Fonda Konvenciju, mums ir bijis jāsastopas ar ievērojamiem disidentu grupējumiem ikvienā valstī. Katrai agrākajai karalistei ir savi amatu pretendenti un bijušie augstmaņi, kuri pat necenšas tēlot mīlestību pret Fondu. Varbūt daži no tiem ir aktivizējušies.

Mallova sejā parādījās vienmērīgs sārtums. - Saprotu. Vai tu gribi kaut ko sacīt man? Es esmu smir-nietis.

- Zinu. Tu esi smirnietis, dzimis Smirno, vienā no agrākajām Četrām Karalistēm. Fonda cilvēks tu esi tikai izglītības pēc. Izcelsmes ziņā tu esi Citzemietis, ārzemnieks. Nav šaubu, ka tavs vectēvs bija barons, kad notika kari ar Anakreonu un Lorisu, un nav šaubu, ka tavai ģimenei atņēma īpašumus, kad Šefs Sermaks veica zemes pārdalīšanu.

- Nē, pie Melnā Visuma, nē! Mans vectēvs bija necilas kārtas kosmosa lidotāja dēls, kurš nomira, par nožēlojamu algu kraudams ogles, pirms Fonds ieguva varu. Man nav nekāda iemesla cildināt veco režīmu. Bet es esmu dzimis Smirno un, Galaktikas vārdā, nekaunos ne no Smirno, ne no smirniešiem! Tavi viltīgie mājieni par nodevību neiedzīs mani panikā, un es tāpēc nesākšu sie-kalaini pielabināties Fondam. Un tu manis pēc vari izteikt pavēles vai mētāt apvainojumus, man gluži vienalga!

- Mans krietnais Tirgoņmeistar, man ne mazākā mērā nerūp, vai tavs vectēvs ir bijis Smirno karalis vai plikākais nabags uz planētas! To pantiņu par tavu dzimšanu un izcelsmi es noskaitīju tieši tāpēc, lai parādītu, ka mani tas neinteresē. Acīmredzot tu nesaprati. Atgriezīsimies, kur bijām! Tu esi smirnietis. Tu pazīsti Citzemiešus. Un tu esi arī tirgotājs, turklāt viens no labākajiem. Tu esi bijis Korellā un pazīsti korelliešus. Un tieši turp tev būs jādodas.

Mallovs dziļi ievilka elpu. - Kā spiegam?

- Nepavisam ne. Kā tirgotājam - bet jātur acis vaļā. Ja tu varētu izpētīt, no kurienes nāk viņu enerģija... Tā kā tu esi smirnietis, es varētu atgādināt, ka no trim pazudušajiem tirdzniecības kuģiem uz diviem strādāja smirniešu apkalpe.

- Kad man jābrauc?

- Kad tavs kuģis būs kārtībā?

- Pēc sešām dienām.

- Tad arī brauksi! Jebkādas sīkākas ziņas tu saņemsi Admiralitātē.

- Labi! - Tirgotājs piecēlās, skarbi paspieda Satam roku un izsoļoja no istabas.

Sāts brīdi stāvēja, rūpīgi staipīdams un masēdams saspiestos pirkstus, tad paraustīja plecus un iegāja mēra kabinetā.

Mērs izslēdza viziplati un atlaidās krēsla atzveltnē. - Ko tu par to domā, Sat?

- Iespējams, ka viņš ir labs aktieris, - Sāts atbildēja, domīgi raudzīdamies tālumā.

2.

Bija tās pašas dienas vakars, un Jorana Sata vecpuiša dzīvokli Hardina ēkas divdesmit pirmajā stāvā Pabliss Manlio lēni malkoja vīnu.

Pabliss Manlio bija tas virs, kura sīkais, vecīgais augums dominēja divās ievērojamās Fonda iestādēs. Viņš bija mēra kabineta Ārlietu Ministrs, turklāt visām citām ārējām saulēm, izņemot vienīgi pašu Fondu, ari Vecākais Bīskaps, Svētā Ēdiena Sagādnieks, Tempļu Saimnieks un tā tālāk, gandrīz bezgalīgā skanīgu balsienu sajaukumā.

- Viņš tomēr piekrita, lai tu sūti to tirgotāju, -Manlio teica. - Tas šo to nozīmē.

- Bet neko lielu, - Sāts atbildēja. - Tuvākajā laikā tas mums neko nedod. Viss šis pasākums ir primitīva shēmo-šana, jo nav iespējams paredzēt, ar ko tas beigsies. Tīrā taustīšanās pa tumsu cerībā uztaustīt kaut ko noderīgu.

- Taisnība. Un šis Mallovs ir spējīgs virs. Ko iesākt, ja viņš tik viegli neuzķeras?

- Ar to mums jāriskē. Ja ir bijusi nodevība, tajās parasti tiek iesaistīti spējīgākie. Ja tā nav, tad mums vajadzīgs spējīgs virs, kas atklātu patiesību. Un Mallovs tiks uzraudzīts. Tava glāze ir tukša!

- Nē, paldies! Man pietiek.

Sāts piepildīja savējo un pacietīgi nogaidīja, kamēr sarunu biedrs kavējās neomulīgās pārdomās.

Lai kādas būtu šīs pārdomas, pie noteikta slēdziena viņš nenāca, jo pēkšņi ar negaidītu degsmi noprasīja:

- Sat, ko īsti tu domā?

- Es tev pateikšu, Manlio. - Plānās lūpas pavērās.

- Mēs atrodamies nākamās Seldona krīzes vidū.

Manlio brīdi pārsteigts skatījās uz viņu, tad klusi jautāja: - Kā tu to zini? Vai Seldons atkal ir parādījies Laika Velvē?

- Tas nemaz nav vajadzīgs, mans draugs. Padomā vien! Kopš Galaktikas Impērija pameta Perifēriju un atstāja mūs pašus savā ziņā, mums nekad nav bijis pretinieka, kuram piederētu kodolenerģija. Tagad tāds pirmoreiz ir radies. Tas pats par sevi ir zīmīgs fakts, pat tad, ja tas būtu vienīgais. Bet tas nav vienīgais! Pirmo reizi vairāk nekā septiņdesmit gadu laikā mēs esam piedzīvojuši plašu iekšējo politisko krīzi. Manuprāt, šī sakritība - iekšējās un ārējās krīzes vienlaicīgums -gaisina jebkādas šaubas.

Manlio acis savilkās ciešāk. - Ja tas ir viss, ar to nepietiek. Līdz šim ir bijušas divas Seldona krīzes, un abas reizes Fondam ir draudējušas briesmas iet bojā. Trešā krīze ir iespējama vienīgi tad, ja tādas briesmas atkārtosies.

Sāts nemēdza izrādīt nepacietību. - Tādas briesmas tuvojas. Kad krīze jau ir iestājusies, to var konstatēt katrs muļķis. īsteni pakalpot valstij var vienīgi tad, ja atklāj to dīglī. Paklausies, Manlio, mēs ejam pa plānotas vēstures taku! Mēs zinām, ka Hari Seldons izstrādāja nākotnes vēsturiskās iespējas. Mēs zinām, ka reiz atjaunosim Galaktikas Impēriju. Mēs zinām, ka tas prasīs aptuveni tūkstoš gadu. Un mēs zinām, ka šajā starplaikā mēs piedzīvosim vairākas nopietnas krīzes.

Atceries: pirmā krīze iestājās piecdesmit gadus pēc Fonda nodibināšanas, otrā - trīsdesmit gadus vēlāk. Kopš tā laika ir pagājuši gandrīz septiņdesmit pieci gadi. Tas bridis ir pienācis, Manlio, tas ir pienācis!

Manlio nenoteikti paberzēja degunu. - Un tu esi izstrādājis plānu, kā pārvarēt šo krīzi?

Sāts pamāja ar galvu.

- Un es nojaušu, - Manlio turpināja, - ka man tajā ir paredzēta sava loma?

Sāts vēlreiz apstiprinoši pamāja. - Pirms varam stāties pretī svešzemju kodolspēka draudiem, mums jāsaved kārtībā pašiem sava māja. Šie tirgotāji...

- Ā! - Manlio sastinga, un viņa skatiens kļuva modrs.

- Tieši tā. Šie tirgotāji! Viņi ir noderīgi, taču pārāk spēcīgi - un pārāk nekontrolējami. Viņi ir Citzemieši, skolojušies šķirti no reliģijas. No vienas puses, mēs apbruņojam viņus ar zināšanām, no otras puses, iznicinām paši savu spēcīgāko kontroles līdzekli.

- Un ja mums izdotos pierādīt nodevību?

- Ja tas izdotos, tad turpmākā rīcība būtu vienkārša un iedarbīga. Taču tas neatrisinātu galveno problēmu. Pat tad, ja viņu vidū nebūtu nodevības, šie ļaudis veidotu nedrošu segmentu mūsu sabiedrībā. Viņus pie mums nesaistītu ne patriotisms, ne kopēja izcelsme, ne reliģioza bijība. Savu laicīgo vadoņu iespaidā ārējās provinces, kuras kopš Hardina laikiem ir uzlūkojušas mūs par Svēto Planētu, var no mums atšķelties.

- To visu es saprotu, bet novērst...

- Novērst to ir nepieciešams ātri, pirms Seldona krīze sasniegusi augstāko punktu. Ja ārpusē ir kodolieroči un iekšpusē - neapmierinātība, risks var būt pārāk liels. - Sāts nolika tukšo glāzi, ko bija virpinājis plaukstās. - Un tas būs tavs uzdevums.

- Mans?

- Es to nevaru izdarīt. Manā amatā ieceļ, nevis ievēlē, un man nav juridiska spēka.

- Bet mērs...

- Tas nav iespējams. Viņš ir pilnīgi bezcerīga personība. Enerģisks vienīgi tad, kad jāizvairās no atbildības. Bet, ja parādītos neatkarīga partija, kas varētu ietekmēt pārvēlēšanas, varbūt viņš ļautu tai sevi vadīt.

- Bet, Sat, man nav nekādu iemaņu praktiskajā politikā!

- Atstāj to manā ziņā! Kas zina, kā apstākļi var iegrozīties, Manlio? Kopš Salvora Hardina laikiem vecākais bīskaps un mērs nekad nav bijis viena un tā pati persona. Bet tagad tas ir iespējams - ja vien tu labi paveiksi savu darbu.

3.

Tikmēr otrā pilsētas malā krietni vienkāršākos apstākļos noritēja Hobera Mallova nākamā tikšanās. Ilgu laiku klausījies, viņš beidzot piesardzīgi teica: - Jā, es esmu dzirdējis par tavām kampaņām, lai panāktu tirgotāju dalību Padomē. Bet kāpēc tu tēmē tieši uz mani, Tver?

Džaims Tvers, kas ik bridi aicināts vai neaicināts mēdza atgādināt, ka pieder pie pirmajiem Citzemie-šiem, kuri saņēmuši pamata izglītību Fondā, apmierināts smaidīja.

- Es zinu, ko daru, - viņš teica. - Atceries mūsu pirmo tikšanos pagājušajā gadā!

- Tirgotāju konventā.

- Tieši tā. Tu vadīji sapulci. Tu bijis sasēdinājis tos masīvos sarkanģlmjus krēslos un pēc tam salocīji viņus, iebāzi sev kabatā un aizgāji projām. Un tu esi labi ieredzēts arī Fonda ļaužu vidū. Tev piemīt šarms - vai vismaz populāra dēkaiņa slava, un tas ir gandrīz tas pats.

- Lai tā būtu! - Mallovs sausi atmeta. - Bet kāpēc tieši tagad?

- Tāpēc, ka tagad ir mūsu izdevība. Vai tu zini, ka izglītības ministrs ir iesniedzis atlūgumu? Publiski tas vēl nav paziņots, bet ilgi nebūs jāgaida.

- Un kā tu to zini?

- Tāpēc, ka... nav svarīgi. - Tvers pikti atmeta ar roku. - Tā vienkārši ir! Rīcības partija irst pa visām

vīlēm, un mēs tūlīt pat varam to likvidēt ar tiešu prasību pēc tirgotāju līdztiesības vai, pareizāk sakot, pēc demokrātijas principa: par un pret.

Mallovs atlaidās dziļāk krēslā, pētīdams savus masīvos pirkstus. - Hmm... Atvaino, Tver! Es nākamajā nedēļā braucu prom biznesa darīšanās. Tev vajadzēs atrast kādu citu.

Tvers pārsteigts raudzījās viņā. - Biznesa darīšanās? Kas tās par darīšanām?

- Augstākā līmenī slepenas. Trīskārša prioritāte. Un tā tālāk, pats saproti. Man bija saruna ar mēra personīgo sekretāru.

- Ar to mūdzi Sātu? - Džaims Tvers aizsvilās. - Tas ir triks! Tas sasodītais tips grib tikt no tevis vaļā! Paklausies, Mallov...

- Nomierinies! - Mallovs uzlika plaukstu uz viņa sažņaugtās dūres. - Beidz trakot! Ja tas ir triks, tad es agri vai vēlu atgriezīšos un nokārtošu rēķinus. Bet, ja tā nav, tad tavs mūdzis Sāts dara labu mums. Paklausies, tuvojas Seldona krīze!

Mallovs gaidīja sarunu biedra reakciju, taču tādas nebija. Tvers tikai raudzījās viņā platām acīm. - Kas tā par Seldona krīzi?

- Ak, žēlīgā Galaktika! - Mallovs saniknots izgrūda, juzdamies nepatīkami pārsteigts. - Ko tu, ellē ratā, darīji, kad gāji skolā? Kā tu vispār vari uzdot tik idiotisku jautājumu?

Vecākais vīrietis sarauca pieri. - Vai tu varētu paskaidrot...?

Labu brīdi valdīja klusums. Tad Mallova vaibsti izlīdzinājās un viņš lēni sacīja: - Labi, es paskaidrošu. Kad Galaktikas Impērija sāka sairt un Galaktikas tālākās

nomales atkrita barbarismā un nošķīrās atsevišķi, Hari Seldons un viņa psihologu grupa vispārējā jucekli izveidoja koloniju, šo te Fondu, lai mēs varētu saglabāt mākslu, zinātni un tehnoloģiju un veidotu Otrās Impērijas kodolu.

- Ak jā, jā...

- Es vēl neesmu beidzis, - tirgotājs ledaini noteica. - Fonda turpmākā dzīve tika izplānota saskaņā ar psi-hovēstures zinātni un pēc tam attīstīta augstā līmenī, vienlaikus radot apstākļus, lai ik pa laikam iestātos krīzes, kas piespiestu mūs pēc iespējas straujāk iet pretī nākotnes Impērijai. Katra krīze, katra Seldona krīze, iezīmē mūsu vēsturē konkrētu laikmetu. Pašlaik mēs tuvojamies tādam pavērsienam - mūsu trešajai krīzei.

Tvers paraustīja plecus. - Laikam jau skolā par to stāstīja, bet tas bija ļoti sen. Mani skolas gadi ir tālākā pagātnē nekā tavējie.

- Acīmredzot tā ir. Labi, aizmirsti! Svarīgi ir tas, ka mani sūta projām šis krīzes tuvošanās bridi. Nav iespējams uzminēt, kāds būs mans stāvoklis atgriežoties, un Padomes vēlēšanas notiek katru gadu.

Tvers vērīgi ieskatījās viņā. - Vai tu esi kaut kam uz pēdām?

-Nē.

- Vai tev ir konkrēti plāni?

- Pilnīgi nekādu.

- Bet...

- Nav nekāda “bet”. Hardins reiz teica: “Lai gūtu panākumus, ar plānošanu nepietiek. Jābūt gatavam arī improvizēt.” Es improvizēšu.

Tvers nenoteikti pakratīja galvu, un abi piecēlās kājās, lūkodamies viens otrā.

Piepeši, bet pavisam lietišķi Mallovs teica: - Paklau, kā būtu, ja tu brauktu kopā ar mani? Nerādi tik apstulbušu seju, mīļo cilvēk! Tu taču biji tirgotājs, pirms nolēmi, ka interesantāk ir nodarboties ar politiku. Vismaz tā es esmu dzirdējis.

- Kurp tu brauksi? Pastāsti kaut vai to!

- Uz Vasalijas Aizas pusi. Konkrētāk nevaru paskaidrot, iekams neesam izlidojuši Visumā. Nu, ko tu saki?

- Varbūt Sāts nospriedis, ka man jāpaliek tur, kur viņš mani var paturēt acis.

- Diezin vai. Ja viņš grib tikt vaļā no manis, kāpēc lai negribētu tikt vaļā arī no tevis? Turklāt neviens tirgotājs nedosies Visumā, ja nevarēs izvēlēties pats savu komandu. Es ņemu līdzi, ko gribu.

Vecākā vīrieša acis iezibējās dīvaina dzirksts. - Lai notiek! Es braukšu. - Viņš pastiepa roku. - Tas būs mans pirmais ceļojums pēdējo trīs gadu laikā.

Mallovs satvēra un paspieda viņa plaukstu. - Labi! Lieliski! Un tagad man jāiet savākt savus puišus. Tu taču zini, kur atrodas “Tālās Zvaigznes” piestātne, vai ne? Rīt esi tur. Uz redzēšanos!

4.

Korella bija vēsturē itin bieži sastopama parādība: republika, kuras valdniekam ir pilnīgi visas absolūta monarha īpašības, izņemot vienīgi oficiālo titulu. Tāpēc uz šīs planētas valdīja visparastākais despotisms, ko neierobežoja pat tās divas pieticīgās ietekmes, kuras pastāv likumīgās monarhijās un kuras mēdz dēvēt par karalisko godu un galma etiķeti.

Materiālā ziņā šīs pasaules labklājības līmenis bija zems. Galaktikas Impērijas laiki bija pagājuši, un par tiem liecināja vairs tikai mēmi pieminekļi un sagruvušas ēkas. Fonda laiki vēl nebija pienākuši - un Korel-las valdnieks Komdors Aspers Argo, kas bija noteicis stingru tirgotāju kontroli un vēl stingrāku misionāru aizliegumu, bija dzelžaini apņēmies, ka tie nekad arī nepienāks.

Pati kosmososta bija nolaista un panīkusi, un to neizbēgami izjuta arī “Tālās Zvaigznes” komanda. Nožēlojamie angāri vēdīja nožēlojamu gaisotni, un Džaims Tvers īdzīgi dīdījās, īsinādams laiku ar pasjansa spēli.

- Laba vieta tirdzniecībai, - sacīja Mallovs. Viņš rāmi lūkojās ārā pa kuģa logu. Pagaidām par Korellu neko daudz vairāk nevarēja pateikt. Šurpceļš bija pagājis bez piedzīvojumiem. Korelliešu eskadra, kas bija

izlidojusi pretī, lai pārtvertu “Tālo Zvaigzni”, bija vārga un niecīga senā triumfa atblāzma, un tās kuģi izskatījās neveikli un nobružāti.

- Laba vieta tirdzniecībai, - Mallovs atkārtoja. - Šo varētu saukt par neskartu teritoriju.

Džaims Tvers nepacietīgi pacēla galvu un pagrūda kārtis malā. - Pie velna, ko īsti tu domā darīt, Mallov? Komanda kurn, virsnieki raizējas, un es esmu pilnīgā neziņā...

- Neziņā? Par ko?

- Par mūsu stāvokli. Un par tevi. Ko mēs darām?

- Gaidām.

Vecais tirgotājs pietvīka un nicīgi nošņaukājās. - Tu esi pagalam neapdomīgs, Mallov! - viņš norūca. - Ap lidlauku stāv sardze, un virs galvas lido kuģi. Ja nu tie grasās ietriekt mūs zemē?

- Viņu rīcībā ir bijusi nedēļa.

- Varbūt viņi gaida pastiprinājumu. - Tvēra skatiens bija ass un skarbs.

Mallovs strauji apsēdās viņam blakus. - Jā, par to es esmu domājis. Redzi, tas mums uzdod āķīgu mīklu. Pirmkārt, mēs nokļuvām šeit bez sarežģījumiem. Tas tomēr neko var nenozīmēt, jo pagājušajā gadā bez vēsts pazuda tikai trīs kuģi no vairāk nekā trijiem simtiem. Proporcija ir zema. Bet tas var nozīmēt arī to, ka viņiem tikai neliela daļa kuģu ir apgādāti ar kodolenerģiju un viņi neriskē bez vajadzības to atklāt, kamēr tādu kuģu skaits nav pieaudzis. Tomēr tas var nozīmēt arī to, ka viņiem vispār nav kodolenerģijas. Vai varbūt ir, un viņi to slēpj, baidīdamies, ka mēs kaut ko zinām. Viena lieta ir terorizēt klejojošus, vāji apbruņotus tirgotāju kuģus.

Cita lieta ir dzīt jokus ar akreditētu Fonda sūtni, jo viņa klātbūtne jau pati par sevi var nozīmēt, ka Fondam ir radušās aizdomas. Saliec to kopā ar...

- Diezgan, Mallov, diezgan! - Tvers pacēla abas rokas. - Galva sāk griezties no tavas runāšanas. Uz ko tu stūrē? Visu to vidusdaļu vari izlaist.

- Tev ir jāsaprot vidusdaļa, citādi tu nesapratīsi neko, Tver. Mēs visi gaidām. Viņi nezina, kas man šeit darāms, un es nezinu, kas viņiem aiz ādas. Tomēr manas pozīcijas ir vājākas, jo es esmu viens, bet viņi ir vesela pasaule - turklāt, iespējams, ar kodolenerģiju. Es nevaru atļauties būt vēl vājāks. Protams, tas ir bīstami. Protams, mūs var ietriekt zemē. Bet to mēs zinājām jau pašā sākumā. Ko vēl mēs varam darīt?

- Es nezinu... Bet pagaidi, kas tas?

Mallovs iecietīgi paskatījās turp un ieslēdza uztvērēju. Viziplatē izgaismojās sardzes seržanta raupjā seja.

- Runājiet, seržant!

- Atvainojiet, ser! - seržants teica. - Vīri ir ielaiduši kuģī Fonda misionāru.

- Ko? - Mallova seja nobālēja.

- Misionāru, ser. Viņam nepieciešama hospitalizācija, ser...

- Pēc šī gājiena tā būs vajadzīga ne tikai viņam, seržant. Pavēliet visiem būt kaujas gatavībā!

Kuģa komandtelpa bija gandrīz tukša. Piecas minūtes pēc pavēles saņemšanas pat ārpusmaiņas vīri jau stāvēja pie ieročiem. Tieši ātrums bija Perifērijas starpzvaigžņu telpas nekontrolēto reģionu lielā priekšrocība, un tieši ātruma ziņā ikviena meistartirgoņa apkalpe bija nepārspējama.

Mallovs lēni iegāja telpā un nopētīja misionāru no galvas līdz kājām un atpakaļ. Tad viņa skatiens pārslīdēja pie leitnanta Tintera, kas neveikli sagrozījās, un pie sardzes seržanta Demena neizteiksmīgās sejas un plecīgā stāva tam blakus.

Meistartirgonis pagriezās pret Tveru un pēc dziļdomīgas pauzes teica: - Nu tad bez lieka trokšņa sapulcini te visus virsniekus, Tver, izņemot koordinatorus un trajektoristus! Pārējiem jāpaliek kaujas pozīcijās līdz turpmākiem rīkojumiem!

Nākamajās piecās minūtēs Mallovs ar kāju atgrūda vaļā tualešu durvis, paraudzījās aiz bāra letes un aizrāva aizkarus priekšā masīvajiem logiem. Uz īsu bridi viņš izgāja no istabas un drīz atgriezās, izklaidīgi dungodams.

Telpā cits pēc cita ienāca apkalpes viri. Viņiem sekoja Tvers un klusi aizvēra durvis.

Mallovs rāmi jautāja: - Pirmkārt, kurš ielaida šo cilvēku bez mana rīkojuma?

Sardzes seržants paspēra soli uz priekšu. Visu skatieni nemierīgi šaudījās. - Piedodiet, ser! Tas nebija neviens konkrēts cilvēks. Notika tāda kā savstarpēja vienošanās. Viņš tomēr, tā sakot, ir viens no mūsējiem, un šie te svešzemnieki...

Mallovs viņu strupi pārtrauca: - Es cienu jūsu jūtas, seržant, un varu tās saprast. Vai šie viri bija jūsu padotībā?

- Jā, ser.

- Kad šis incidents būs beidzies, viņi uz vienu nedēļu tiks ieslēgti individuālajās telpās. Jūs uz tādu pašu laiku esat atcelts no jebkādiem vadošiem pienākumiem. Vai skaidrs?

Seržanta sejā nepakustējās neviens vaibsts, bet pleci tikko jaušami saguma. Viņš noskaldīja: - Jā, ser!

- Varat iet! Atgriezieties savā posteni!

Durvis aizvērās, un telpu pāršalca satrauktas čalas.

Tām cauri atskanēja Tvēra balss. - Kāpēc viņi jāsoda, Mallov? Tu taču zini, ka šie korellieši nogalina sagūstītos misionārus.

- Ar manām pavēlēm nesaskaņota rīcība ir sodāma pati par sevi, vienalga, kādi iemesli runātu tai par labu! Neviens nedrīkstēja atstāt kuģi vai ienākt tajā bez atļaujas.

Leitnants Tinters dumpīgi norūca: - Septiņas dienas bezdarbībā! Tādā veidā nevar saglabāt disciplīnu.

- Es varu, - Mallovs ledaini atbildēja. - Ideālos apstākļos disciplīnai nav nekādas vērtības. Vai nu tā jāsaglabā nāves draudos, vai ari tai nav nozīmes. Kur ir tas misionārs? Vediet šurp pie manis!

Tirgotājs apsēdās, un viri saudzīgi pieveda pie viņa koši sarkanā apmetni tērpto stāvu.

- Kā jūs sauc, sludinātāj?

- Ko? - Uzrunātais pavērsās pret Mallovu, pagriezdamies ar visu sarkani tērpto stāvu reizē, it kā tas būtu sastindzis vienlaidu tēls. Viņa acis bija plati ieplestas un nekustīgas, un vienā sejas pusē pletās liels zilums. Līdz šim viņš nebija izteicis ne vārda un, kā Mallovam šķita, visu iepriekšējo norišu laikā nebija ari pakustējies.

- Jūsu vārds, cienītais?

Misionārs negaidot drudžaini atdzīvojās. Viņa rokas izpletās itin kā skāvienā. - Mans dēls... mani bērni! Lai jūs vienmēr sargā Galaktikas Gara gādīgās rokas!

Tvers ar bažīgu izteiksmi sejā panācās uz priekšu un piesmakušā balsī teica: - Tas cilvēks ir slims. Viņš ir jāapgulda. Lai kāds viņu aizved apguldīt, Mallov, un parūpējas par viņu! Viņam ir nopietni ievainojumi.

Mallova spēcīgā roka atstūma viņu malā. - Nejaucies, Tver, citādi es izraidīšu tevi no istabas! Kāds ir jūsu vārds, cienītais?

Misionārs spēji sakļāva plaukstas kā lūgšanā. - Tā kā jūs esat skoloti cilvēki, glābiet mani no mežoņiem! -Vārdi saraustīti vēlās viņam pār lūpām. - Glābiet mani no barbariem un tumsoņiem, kuri mani vajā un grib aptraipīt Galaktikas Garu ar saviem noziegumiem! Es esmu Džords Parma no Anakreona pasaulēm. Esmu skolojies Fondā, pašā dižajā Fondā, mani bērni! Esmu Gara priesteris, kas mācījies visas netveramās mīklas un ieradies šeit, kurp mani aicināja iekšējā balss. - Viņš cīnījās pēc elpas. - Esmu cietis no tumsonīgu pagānu rokām. Jūs esat Gara Bērni, un šī Gara vārdā es lūdzu: pasargājiet mani no viņiem!

Sarunu pārtrauca ārkārtas signālierīces metāliskais troksnis, un telpā ielauzās balss:

- Redzamas ienaidnieka vienības! Vajadzīgi norādījumi!

Visu acis automātiski pievērsās balss avotam.

Mallovs sulīgi nolamājās. Viņš nospieda atbildes slēdzi un atkliedza: - Saglabāt modrību! Tas ir viss! -Un tūlīt atvienoja reversu.

Aizgājis līdz biezajiem aizkariem, kas pēc īsas kustības aizslīdēja sānis, viņš drūmi palūkojās ārā.

Ienaidnieka vienības! Vairāki tūkstoši neorganizētu korelliešu indivīdu, kas saplūduši neorganizētā pūlī! Haotiskais bars viļņiem vēlās šurp, aplencot kuģi no visām pusēm, un priekšējās rindas saltā, skarbā magnēzija zibšņu gaismā virzījās arvien tuvāk.

- Tinter! - Tirgotājs nepagriezās atpakaļ, bet viņa skausts bija tumši pietvīcis. - Iedarbini ārējo skaļruni un noskaidro, ko viņi grib! Pajautā, vai viņiem līdzi ir likuma pārstāvis! Neizsaki nekādus solījumus un nekādus draudus, citādi es tevi nogalināšu!

Tinters pagriezās un izgāja no istabas.

Mallovs juta plecam uzgulstam skarbu plaukstu un atgrūda to sānis. Tas bija Tvers. Viņa balss kā nikns šņāciens iešalca Mallovam ausi. - Tev jāpatur šis cilvēks šeit, Mallov! Citādi saglabāt cieņu un godu nav iespējams. Viņš ir Fonda pārstāvis, un galu galā... viņš tomēr ir priesteris! Tur tie mežoņi ārpusē... Vai tu mani dzirdi?

- Es tevi dzirdu, Tver. - Mallova balss skanēja skaidri un noteikti. - Man šeit ir svarīgāki uzdevumi par misionāru sargāšanu. Es darīšu, ko uzskatīšu par vajadzīgu, un, zvēru pie Seldona un visas Galaktikas, ja tu mēģināsi mani kavēt, es izsmērēšu tevi gar sienu! Nestājies man ceļā, Tver, ja gribi palikt dzīvs!

Pagriezis Tveram muguru, viņš enerģiskiem soļiem aizgāja pie misionāra. - Klausieties, sludinātāj Parma! Vai jūs nezinājāt, ka saskaņā ar Konvenciju neviens Fonda misionārs nedrīkst ieiet Korellas teritorijā?

Misionārs drebēja no galvas līdz kājām. - Es varu iet tikai turp, kurp aicina Gars, mans dēls. Ja tumšie ļautiņi atsakās no gaismas, vai tas vēl vairāk neliecina, ka viņiem tā ir vajadzīga?

- Tas neattiecas uz lietu, cienītais. Jūs šeit atrodaties pretēji gan Korellas, gan Fonda likumiem. Man nav likumīgu tiesību jūs aizsargāt.

Misionārs atkal bija pacēlis rokas. Viņa sākotnējais apjukums bija zudis. Līdz telpai atplūda kuģa ārējo sakaru sistēmas spalgie, skarbie trokšņi un mazliet klusākas, daudzbalsīgas saniknotā pūļa klaigas. Misionāra acīs iedegās neprāta izmisums.

- Jūs viņus dzirdat? Kāpēc jūs runājat ar mani par likumiem - par likumiem, kurus rakstījuši cilvēki? Pastāv augstāks likums! Vai tas nebija Galaktikas Gars, kurš teica: “Tev nebūs dīki stāvēt malā, kad cieš tavs līdzcilvēks”? Un vai viņš neteica: “Kā tu izturēsies pret zemākiem un neaizsargātiem, tā citi izturēsies pret tevi”? Vai jums nav ieroču? Vai jums nav kuģa? Un vai aiz jums nestāv Fonds? Un pāri visam un vispirmām kārtām, vai pār Visumu nevalda Gars? - Viņš apklusa, lai ievilktu elpu.

Tajā brīdī apklusa sparīgā “Tālās Zvaigznes” ārējā balss un telpā raižpilnu seju atgriezās leitnants Tinters.

- Runā! - Mallovs strupi pavēlēja.

- Ser, viņi pieprasa izdot personu, vārdā Džords Parma.

- Un ja ne?

- Tika izteikti dažādi draudi, ser. Grūti bija saprast. Viņu ir ļoti daudz, un viņi šķiet gluži zaudējuši sajēgu. Viens apgalvo, ka pārvaldot šo apgabalu un viņam esot policijas pilnvaras, bet skaidri redzams, ka viņš runā pēc cita pavēles.»

- Pēc cita pavēles vai ne, - Mallovs paraustīja plecus, - bet viņš ir likuma pārstāvis. Pasaki viņiem: ja šis pārvaldnieks vai policists, vai kas viņš nebūtu, tuvosies kuģim viens, viņš varēs dabūt sludinātāju Džordu Parmu.

Piepeši Mallova rokā parādījās ierocis. Viņš piebilda: - Es nezinu, kas ir nepakļaušanās. Man nekad nav bijis ar to jāsastopas. Bet, ja kāds iedomāsies, ka var mani pamācīt, es viņu labprāt iepazīstināšu ar savu pretlīdzekli!

Ierocis lēni sakustējās un apstājās pie Tvēra. Vecais tirgotājs ar pūlēm savaldīja sašķiebto seju, nolaida rokas un atsvabināja dūrēs sažņaugtās plaukstas. Viņa nāsis strauji cilājās, elpai plūstot asiem, saraustītiem šņācieniem.

Tinters izgāja, un pēc piecām minūtēm no pūļa nošķīrās kalsns, mazs stāvs. Tas tuvojās kuģim lēni un stomīgi, acīmredzot baiļu un neziņas pārņemts. Divas reizes viņš pagriezās atpakaļ, un divas reizes daudzgalvainā monstra nepārprotamie, baisie draudi lika viņam turpināt ceļu.

- Labi! - Mallovs pamāja ar šaujamo, kas joprojām bija izvilkts no maksts. - Gran un Apšur, vediet šo viru ārā!

Misionārs spalgi iebrēcās. Viņš pacēla abas rokas, izstiepdams augšup stīvos pirkstus, un kuplās piedurknes noslīdēdamas atklāja tievas, dzīslotas rokas. Uzzibēja aša, īsa gaismas dzirksts, kas nākamajā bridi pazuda. Mallovs samirkšķināja acis un ar nicinošu seju vēlreiz pamāja ar ieroci.

Cīnīdamies pret divu viru tvērienu, misionārs skaļi kliedza: - Lai nolādēts nodevējs, kas atdod savu līdzcilvēku ļaunumam un nāvei! Lai kurlas top ausis, kas ir kurlas pret bezpalīdzīgā lūgumiem! Lai aklas top acis, kas ir aklas pret nevainību! Lai melna uz visiem laikiem top dvēsele, kas biedrojas ar melniem spēkiem...

Tvers cieši aizspieda ausis ar plaukstām.

Mallovs pavērsa ieroci lejup un paslēpa to makstī.

- Izklīstiet pa saviem posteņiem! - viņš mierīgi teica.

- Palieciet kaujas gatavībā sešas stundas pēc pūļa izklī-šanas. Pēc tam četrdesmit astoņas stundas dežurējiet uz maiņām! Tver, nāc man līdzi!

Viņi divatā iegāja Mallova privātajās telpās. Mallovs pamāja uz krēslu, un Tvers apsēdās. Viņa masīvais stāvs izskatījās sarucis.

Mallovs pārlaida viņam dzēlīgi nicinošu skatienu.

- Tver, es esmu vīlies! - viņš teica. Trīs gadi politikas laukā tev laikam ir laupījuši tirgotāja iemaņas. Atceries: es varu būt demokrāts tur, Fondā, bet vadīt manu kuģi tā, kā es gribu to vadīt, iespējams vienīgi ar tirāniju. Līdz šim man nekad nebija vajadzējis vērst ieroci pret saviem vīriem, un man nebūtu vajadzējis to darīt arī šoreiz, ja tu nebūtu izlēcis no rāmjiem. Tu neieņem oficiālu amatu, Tver, bet atrodies šeit pēc mana aicinājuma, un es tev izrādīšu visu cieņu un laipnību - bet tikai privātos apstākļos. Turpmāk manu virsnieku un ierindnieku klātbūtnē tu mani uzrunāsi “ser”, nevis “Mallov”. Un, kad es izteikšu pavēli, tu skriesi to izpildīt ātrāk nekā trešās šķiras rekrūtis, vai arī es vēl jo ātrāk likšu saslēgt tevi dzelžos un ieslodzīt lejas kamerā. Vai saprati?

Partijas vadonis krampjaini norija siekalas. - Es atvainojos, - viņš negribīgi izdabūja.

- Pieņemts! Vai dosi roku?

Tvēra ļenganie pirksti pazuda Mallova milzīgajā plaukstā. Tvers teica: - Mani vadīja labi nodomi. Grūti ir atdot cilvēku linča tiesai. Tas drebelīgais pārvaldnieks vai kā viņu sauc, to vīru neglābs. Tā ir slepkavība.

- Tur es nevaru palīdzēt. Atklāti runājot, šim starpgadījumam bija nelāga smaka. Vai tu to pamanīji?

- Ko pamanīju?

- Šī kosmososta atrodas tālā, nomaļā kaktā. Un pēkšņi te uzrodas izbēdzis misionārs. No kurienes? Viņš nāk tieši šurp. Sagadīšanās? Sapulcējas milzīgs pūlis. No kurienes? Tuvākā pilsēta vai pilsētiņa, ko par tādu var saukt, noteikti atrodas vismaz simt jūdžu attālumā. Bet viņi te saskrien pusstundas laikā. Kā tas varēja notikt?

- Kā tas varēja notikt? - atbalsoja Tvers.

- Nav izslēgts, ka misionāru atveda šurp un palaida vaļā ēsmai. Mūsu draugs sludinātājs Parma izskatījās ļoti apjucis. Šķiet, viņš nevienā brīdī nebija pie īsti skaidras saprašanas.

- Cietsirdīga apiešanās... - Tvers drūmi nomurmināja.

- Varbūt! Un varbūt iecere bija panākt, lai mēs izturamies kā drosmīgi bruņinieki un aplamā kārtā cenšamies šo vīru aizstāvēt. Viņš šeit atradās pretēji Korellas un Fonda likumiem. Ja es viņu paturētu šeit, tas būtu kara pieteikums Korellai un Fondam nebūtu likumīgu tiesību mūs aizstāvēt.

- Tas ir... tas ir visai attāls minējums.

Iedārdējās skaļrunis, apturēdams Mallova atbildi.

- Ser, saņemta oficiāla ziņa!

- Tūlīt sūtiet šurp!

Spīdošais cilindrs ar klikšķi iekrita ligzdā. Mallovs to atvēra un izkratīja cilindrā ievietoto tīstokli. Izlīdzinājis ar sudrabu impregnēto lapu starp īkšķi un rādītājpirkstu, viņš apmierināti sacīja: - Teleportēts tieši no galvaspilsētas. Komdora personīgais rakstāmpapīrs!

Ātri izlasījis ziņojumu, viņš īsi iesmējās. - Tātad tu saki, ka mans minējums bija attāls?

Viņš pasvieda lapu Tveram un piebilda: - Pusstundu pēc tam, kad esam atdevuši viņiem misionāru, mēs beidzot saņemam ļoti pieklājīgu uzaicinājumu ierasties Komdora visvarenajā tuvumā, un tas notiek pēc septiņu dienu gaidīšanas! Manuprāt, mēs esam izturējuši pārbaudi.

5.

Komdors Aspers bija pasludinājis sevi par vienkāršās tautas pārstāvi. Viņa sirmie mati no pakausi atlikušā pusloka nekārtīgi krita uz pleciem, krekls prasīties prasījās pēc mazgāšanas, un runājot viņš sēcoši šņaukājās.

- Pie mums nekāda izrādīšanās nenotiek, tirgotāj Mallov, - Komdors teica. - Mēs nemīlam ārišķības. Jūs manī redzat tikai valsts pirmo pilsoni. Tieši tāda ir Komdora vārda nozīme, un tas ir mans vienīgais tituls.

Viņš izskatījās ārkārtīgi apmierināts ar šo stāvokli. - Patiesībā tieši to es uzskatu par ļoti spēcīgu saiti starp Korellu un jūsu zemi. Cik man zināms, jūsu ļaudis, līdzīgi mums, bauda republikas dāvāto svētību.

- Pilnīgi piekrītu, Komdor, - Mallovs nopietni atbildēja, domās norobežodamies no dzirdētā salīdzinājuma, - un uzskatu šo apstākli par sevišķi labvēlīgu zīmi turpmākam mieram un draudzībai mūsu valdību starpā.

- Mieram, ak jā! - Komdora šķidrā, sirmā bārda raustījās līdzi sentimentālajām sejas grimasēm. - Diezin vai visā Perifērijā atradīsies kaut viens, kuram Miera ideāls būtu sirdij tik tuvs kā man. Gluži patiesīgi varu apgalvot: kopš esmu stājies valsts priekšgalā, sekodams savam izcilajam tēvam, Miera bauslis nekad nav pārkāpts. Varbūt man to nevajadzētu sacīt, - viņš atturīgi noklepojās, - bet es esmu dzirdējis, ka mana tauta,

pareizāk, mani līdzpilsoņi, dēvējot mani par Asperu Vismīļoto.

Mallova skatiens pārslīdēja labi koptajam dārzam, kurā abi pastaigājās. Iespējams, šie iespaidīga auguma vīri, kuri itin kā nejauši grozījās dažādos rezidences kaktos ar dīvaini konstruētiem, bet neslēpti draudīgiem ieročiem rokās, nozīmēja tikai piesardzības soļus pret apmeklētāju. To varētu saprast. Taču augstie, tērauda sijām aprīkotie mūri, kas ieskāva visu teritoriju, bija nostiprināti acīmredzami nesen, un tāds pasākums lāgā nesaderējās ar Vismīļotā Aspera nosaukumu.

- Tādā gadījumā man ir veicies, ka varu kārtot darījumus tieši ar jums, Komdor. Apkārtējās pasaulēs, kurām nav laimējies ar gaišu cilvēku pārvaldību, valsts dzīvi bieži vada despoti un monarhi, kuriem trūkst tādu īpašību, kas valdnieku dara iemīļotu.

- Piemēram? - Komdora balsī ieskanējās piesardzīgs tonis.

- Piemēram, rūpes par savas tautas interesēm un labklājību. Turpretī jūs mani sapratīsiet.

Komdora skatiens kavējās pie grantētā celiņa zem abu kājām. Aiz muguras saliktās plaukstas ritmiski trinās viena pret otru.

Mallovs raiti turpināja: - Līdz šim laikam tirdzniecība starp abām mūsu valstīm ir cietusi neveiksmi dažādo ierobežojumu dēļ, kurus mūsu tirgotājiem uzspiedusi jūsu valdība. Jūs noteikti sen jau esat ievērojis, ka neierobežota tirdzniecība...

- Brīvā tirdzniecība! - Komdors nomurmināja.

- Lai būtu brīvā tirdzniecība. Jūs noteikti redzat, ka tā dotu labumu mums abiem. Jums ir daudz tāda, ko gribam mēs, un mums ir daudz tāda, ko gribat jūs. Vajadzīga tikai apmaiņa, lai abās pusēs pieaugtu turība. Tādam gaišam valdniekam kā jūs, tautas draugam - varētu teikt, tautas pārstāvim - nav vajadzīgi sīkāki skaidrojumi par šo tematu. Nevēlos apvainot jūsu gudro prātu, tāpēc es tajos neiedziļināšos.

- Taisnība! Es to saprotu. Bet ko jūs iesakāt? -Komdora balss pārtapa žēlabainā smilkstā. - Jūsu ļaudis vienmēr ir bijuši ļoti nesaprātīgi! Es atbalstu jebkādu tirdzniecību, ko mūsu ekonomika spēj īstenot, bet ne jau pēc jūsu noteikumiem! Es neesmu šeit vienīgais lēmējs. - Balss kļuva skaļāka. - Es kalpoju tikai sabiedriskajai domai! Mana tauta nepieņems tādu tirdzniecību, kam līdzi nāk uzspiesta reliģija.

Mallovs izslējās taisnāk. - Uzspiesta reliģija?

- Būtībā tā vienmēr ir noticis. Jūs noteikti atceraties Askona gadījumu pirms divdesmit gadiem. Vispirms jūsējie pārdeva viņiem dažas savas preces un pēc tam pieprasīja pilnīgu brīvību misionāru centieniem, lai šīs preces varētu pareizi lietot, un uzstāja, lai tiktu būvēti Veselības Tempļi. Pēc tam tika dibinātas reliģiskas skolas un piešķirtas neatkarīgas tiesības visiem reliģijas pārstāvjiem, un kāds bija rezultāts? Askons tagad ir neatņemama daļa no Fonda sistēmas, un Dižais Meistars pat personīgo apakšveļu nevar uzskatīt par savējo. Ak nē! Ak nē! Neatkarīgas tautas pašcieņa nemūžam to nepieļaus!

- Nekas no jūsu teiktā nav saistīts ar manu ierosinājumu, - Mallovs viņu pārtrauca.

-Nē?

- Nē. Es esmu Meistartirgonis. Mana reliģija ir nauda. Mani tracina viss šis misticisms un misionāru muldēšana, un es priecājos, ka jūs atsakāties to pieņemt. Tas vēl jo vairāk liecina, ka jūs esat mana tipa cilvēks.

Komdora smiekli skanēja spalgi un saraustīti. - Labi teikts! Fondam jau agrāk vajadzēja atsūtīt šurp jūsu kaluma cilvēku.

Viņš uzlika draudzīgu roku uz tirgotāja masīvā pleca. - Bet, cilvēk, jūs esat man pateicis tikai pusi. Jūs esat man pateicis, kas jums nav padomā. Tagad stāstiet, kas jums ir padomā!

- Padomā man, Komdor, ir vienīgi tas, ka jūs tiktu apbērts ar milzīgām bagātībām.

- Patiešām? - Komdors nošņaukājās. - Bet kam man vajadzīgas bagātības? Vienīgā īstenā bagātība ir savas tautas mīlestība. Tā man jau pieder.

- Jums var būt gan viens, gan otrs, jo pilnīgi iespējams ir ar vienu roku krāt zeltu un ar otru vairot mīlestību.

- Nudien, jaunais cilvēk, tā būtu interesanta parādība, ja kaut kas tāds būtu iespējams. Kā jūs to cerat panākt?

- A, veidu ir daudz. Pats grūtākais ir izvēlēties. Padomāsim! Nu, piemēram, greznuma priekšmeti. Lūk, šis te nieciņš...

Mallovs uzmanīgi izvilka no iekškabatas plakanu nospodrināta metāla ķēdīti. - Piemēram, šis.

- Kas tas ir?

- Tas ir jānodemonstrē. Vai varat paaicināt šurp kādu sievieti? Derēs jebkura jauna būtne. Un vēl vajadzēs spoguli cilvēka augumā.

- Hmm... Nu tad iesim iekšā!

Komdors savu dzīvesvietu mēdza dēvēt par māju. Vietējie iedzīvotāji to noteikti sauktu par pili. Mallova tiešajam, skaidrajam skatienam tā visvairāk atgādināja cietoksni. Tā bija uzcelta pakalnā, no kura pavērās skats uz galvaspilsētu. Tās mūri bija biezi un labi nostiprināti. Pieeja tai bija apsargāta, un arhitektūra kalpoja galvenokārt aizsardzības mērķiem. Ļoti piemērots mājoklis Asperam Vismīļotajam, Mallovs sarkastiski nodomāja.

Viņiem pretī stāvēja jauna meitene. Viņa zemu palocījās Komdoram, un namatēvs teica: - Šī ir viena no Komdoras apkalpotājām. Vai derēs?

- Lieliski!

Komdors uzmanīgi lūkojās, kā Mallovs apliek ķēdīti meitenei ap vidukli un pēc tam atkāpjas malā.

- Nu labi. Un tas ir viss? - viņš nošņaukājās.

- Vai jūs varētu aizvilkt aizkaru, Komdor? Jaun-kundz, tieši blakus aizdares sprādzei ir maza podziņa. Lūdzu, pabīdiet to uz augšu! Droši, jums nekas ļauns nenotiks!

Meitene darīja, kā teikts, un nākamajā brīdī strauji ievilka elpu, paskatījās uz savām plaukstām un izdvesa: -Ai!

No jostasvietas augšup viņu ieskāva gaišs mainīgas krāsas starojums, kas pacēlās virs galvas kā kronis no plandošas uguns. Šķita, ka neredzams spēks nocēlis no debesīm ziemeļblāzmu un pārvērtis to mirdzošā apmetnī.

Meitene piegāja pie spoguļa un kā apburta lūkojās savā atspulgā.

- Lūdzu, ņemiet šo te! - Mallovs sniedza viņai kaklarotu no nespodriem akmentiņiem. - Aplieciet sev ap kaklu!

Meitene aplika rotu ap kaklu, un ikviens akmentiņš, nokļuvis izgaismotajā laukā, pārtapa par atsevišķu liesmiņu, kas zibēja un mirgoja sarkanīgās un zeltainās krāsās.

- Kā jums tas patīk? - Mallovs viņai jautāja. Meitene neatbildēja, taču viņas acīs mirdzēja sajūsma. Komdors pamāja ar roku, un meitene negribīgi pavilka podziņu lejup. Krāšņums nodzisa, un meitene devās projām - nesdama līdzi atmiņas.

- Tas ir jūsu, Komdor, - Mallovs teica, - jūsu Kom-dorai. Uzskatiet to par nelielu dāvanu no Fonda!

- Hmm... - Komdors pasvārstīja jostu un kaklarotu plaukstā, it kā apcerēdams to svaru. - Kā tas tiek panākts?

Mallovs paraustīja plecus. - Tas ir mūsu tehnikas ekspertu ziņā. Bet jums tas darbosies bez - ņemiet vērā, bez! - priesteru palīdzības.

- Bet tie ir tikai spoži sieviešu nieciņi. Ko ar tādiem var iesākt? Kā tie var ienest naudu?

- Jums taču notiek balles, pieņemšanas, banketi uz tamlīdzīgi pasākumi?

- Nu, jā.

- Vai varat iedomāties, kādas summas sievietes būs gatavas maksāt par tādām rotām? Vismaz desmittūk-stoš kredītu.

Komdors izskatījās kā zibens spēriena ķerts. - Āā!

- Un, tā kā šādu preču akumulatoriem enerģijas pietiks ne vairāk kā sešiem mēnešiem, tos vajadzēs bieži nomainīt. Nu, lūk: mēs varam pārdot tik daudz šādu rotu, cik jūs vēlaties, pretī saņemot kaļamo dzelzi tādā daudzumā, kas līdzvērtīgs tūkstoš kredītiem. Jūs iegūtu deviņsimt procentu peļņu.

Komdors plucināja bārdu un, šķiet, galvā bijīgi rēķināja. - Ak Galaktika, kā viņas pēc tām plēstos! Es iegādāšos nelielas rezerves un nodošu tās izsolei. Protams, nevienam nevajadzētu zināt, ka es pats personīgi...

- Ja vēlaties, mēs varam kārtot visu ar fiktīvu korporāciju starpniecību, - Mallovs teica. - Un iesim tālāk: iztēlojieties kaut vai mūsu daudzveidīgo mājsaimniecības piederumu līniju! Mums ir saliekamas plītis, kuras divu minūšu laikā izceps vissīkstāko gaļu vēlamā mīkstumā. Mums ir naži, kuri nekad nav jāasina. Mums ir veļas mazgāšanas iekārta, kura strādā pilnīgi automātiski un ir viegli ievietojama nelielā sienas skapī. Un tādas pašas trauku mazgājamās ierīces. Un grīdas mazgātāji, mēbeļu pulētāji, putekļu sūcēji, apgaismošanas ierīces... viss, ko var vēlēties! Padomājiet, kā augs jūsu popularitāte, ja jūs šīs lietas darīsiet pieejamas publikai! Un padomājiet, kā vairosies jūsu, teiksim, pasaulīgā manta, ja tās kļūs par valdības monopolu ar deviņsimt procentu peļņu. Tā būs daudzkārt lielāka par šo preču cenu, un nevienam nav jāzina, cik jūs par tām esat maksājis. Un atcerieties, ka nevienai no šīm lietām nebūs vajadzīga priesteru pārraudzība. Visi jutīsies laimīgi.

- Visi, šķiet, izņemot jūs. Kāds labums no tā būs jums?

- Tāds, kādu pēc Fonda likumiem gūst ikviens tirgotājs. Es un mani vīri saņemsim pusi no jebkuriem ieņēmumiem. Jums tikai atliek pirkt to, ko es piedāvāju, un mēs abi ievāksim itin labu peļņu. Itin labu.

Komdors kavējās patīkamās domās. - Kā jūs teicāt, ko vēlaties saņemt pretī? Dzelzi?

- Jā, un ogles, un boksītu. Arī tabaku, piparus, magniju, cietkoksni. Neko tādu, kā jums nebūtu pietiekami daudz.

- Izklausās labi.

- Arī es tā domāju. Jā, un vēl kāds piedāvājums, Kom-dor. Es varētu aprīkot jūsu fabrikas ar jaunām iekārtām.

- Tā? Kādā veidā?

- Nu, ņemsim kaut vai jūsu tēraudlietuves. Man ir teicamas ierices, kas var veikt apbrīnojamas pārmaiņas ar tēraudu, samazinot ražošanas izmaksas līdz vienam procentam no jūsu iepriekšējiem izdevumiem. Jūs varētu pazemināt cenas uz pusi un tomēr kopā ar ražotājiem gūt izcilu peļņu. Nudien, es varētu jums precīzi paskaidrot, par ko ir runa, ja jūs man ļautu to nodemonstrēt. Vai šajā pilsētā jums ir kāda tēraudlietuve? Tas neprasītu daudz laika.

- To varētu nokārtot, tirgotāj Mallov. Bet rīt, labāk rīt. Vai jūs vēlētos šovakar kopā ar mums paēst vakariņas?

- Mani vīri... - Mallovs iesāka.

- Lai nāk viņi visi! - Komdors vēlīgi aicināja. - Tā būs mūsu valstu simboliska savienošanās un dos mums iespēju turpināt draudzīgas pārrunas. Bet ar vienu noteikumu! - Viņa seja kļuva barga un nepielūdzama. - Es neko negribu dzirdēt par jūsu reliģiju. Neiedomājieties, ka tādējādi varēsiet atbrīvot ieeju misionāriem!

- Komdor, - Mallovs bezkaislīgi atbildēja, - es jums galvoju, ka reliģija samazinātu manu peļņu.

- Nu tad pagaidām varam beigt. Mani vīri jūs pavadīs atpakaļ uz kuģi.

6.

Komdora bija daudz jaunāka par savu viru. Viņai bija bāla seja ar saltiem vaibstiem, un melnie mati bija gludi un rūpīgi atsukāti pakausī.

Viņas balss skanēja skarbi. - Vai tu esi beidzis, mans cēlais un diženais vīrs? Pavisam, pavisam beidzis? Tad jau laikam es tagad drīkstu pat iziet dārzā, ja vēlos?

- Nav nekādas vajadzības pēc drāmas, Lisij, mīļā, -Komdors iecietīgi atbildēja. - Jaunais cilvēks šovakar ēdīs pie mums vakariņas, un tu varēsi sarunāties ar viņu, cik vien vēlēsies, un pat izklaidēties, klausoties visā, ko es stāstu. Kaut kur vajadzēs iekārtot apmešanos viņa vīriem. Lai zvaigznes gādā, kaut to nebūtu daudz!

- Visticamāk, tie būs rijīgi vepri, kas tiesās gaļu veselām ciskām un temps vīnu spaiņiem. Un tu divas naktis vaidēsi, rēķinādams izdevumus.

- Zini, varbūt tā tomēr nebūs. Un, par spīti taviem ieskatiem, vakariņām šodien jābūt ļoti bagātīgām.

- Ak tā gan! - Viņa nicinoši paskatījās uz vīru. - Tu esi ļoti draudzīgs pret šiem barbariem! Varbūt tieši tāpēc man nebija ļauts piedalīties jūsu sarunā. Varbūt tava sīkā, novītusī dvēsele perina plānus pret manu tēvu.

- Nepavisam ne.

- Kā tad, es tev labprāt ticēšu, vai ne? Ja kāda nabaga sieviete reiz ir politikas dēļ upurēta neciešamai laulībai,

tad tā esmu es! Pat savas dzimtās pasaules nolaistākajās ielās es būtu varējusi izvēlēties jēdzīgāku vīrieti.

- Paklausies, cienītā kundze, ko es tev teikšu! Varbūt tu tiešām labprāt vēlētos atgriezties savā dzimtajā pasaulē? Tikai ņem vērā, ka es gribēšu paturēt piemiņu no tevis tās miesas daļas izskatā, ar kuru esmu vislabāk pazīstams, un pirms tam likšu tev izgriezt mēli. Un varbūt, - viņš kā apsvērdams piešķieba galvu uz sāniem, - lai vēl iespaidīgāk vairotu tavu skaistumu, paturēšu arī tavas ausis un degungalu.

- Tu to neuzdrošināsies, nožēlojamais šuneli! Mans tēvs samaltu tavu spēļu valsti meteorīta putekļos. Patiesībā viņš to varētu izdarīt jau tagad, ja vien es pastāstītu viņam, ka tu tirgojies ar šiem barbariem.

- Hmm... Nav nekādas vajadzības ķerties pie draudiem. Tu šovakar varēsi pati izjautāt jauno cilvēku, cik vien vēlēsies. Bet pagaidām, cienītā kundze, pievaldi savu indīgo mēli!

- Vai tā ir pavēle?

- Nu tad ņem šos te un paliec klusu!

Josta apvija Komdoras vidukli, un kaklu ieskāva kaklarota. Komdors piespieda podziņu un atkāpās dažus soļus atpakaļ.

Komdora strauji ievilka elpu un kokainām kustībām pacēla rokas. Pārlaidusi kaklarotai pirkstus, viņa ieel-sojās vēlreiz.

Komdors aprhierināts saberzēja plaukstas. - Tu šovakar drīksti nēsāt šīs rotas. Un es tev sagādāšu vēl. Bet tagad ciet klusu!

Komdora cieta klusu.

Džaims Tvers nemierīgi grozījās un švīkāja kājas. Beidzot viņš noprasīja: - Kas sašķobījis tavu seju?

Hobers Mallovs nopurināja dziļās pārdomas. - Vai man ir sašķobīta seja? Tā nevajadzētu būt.

- Acīmredzot vakar kaut kas ir noticis. Tas ir, ja neņem vērā mielastu. - Viņa balsī ieskanējās piepeša pārliecība. - Mallov, mums ir nepatikšanas, vai ne?

- Nepatikšanas? Nē. Tieši otrādi. Patiesībā es jūtos tā, it kā lauztos durvīs ar visu spēku un atklātu, ka tās ir vaļā. Pārāk viegli mēs saņēmām atļauju iekļūt viņu tēraudlietuvē.

- Vai tev ir aizdomas par lamatām?

- Ak, pie Seldona, nekļūsti melodramatisks! - Mallovs norija nepacietību un nevērīgi piebilda: - Iemesls ir vienkāršāks: viegla piekļuve nozīmē, ka tur nebūs ko redzēt.

- Vai tu runā par kodolenerģiju? - Tvers domīgi vaicāja. - Es varu tev pateikt. Pilnīgi nekas neliecina, ka viņi šeit, Korellā, kādā ekonomikas nozarē izmantotu kodolenerģiju. Tik būtiski svarīga joma kā kodoltehno-loģija it visur izraisa plašas sekas, un to pazīmes būtu ļoti grūti noslēpjamas.

- Tikai ne tādā gadījumā, Tver, ja šī tehnoloģija būtu sākusi attīstīties samērā nesen un viņi to izmantotu

kara rūpniecībā. Tādā gadījumā to varētu atrast tikai kosmosa kuģu būvētavās un tēraudlietuvēs.

- Tātad, ja mēs to neatradīsim, tad...

- Tad viņiem tās nav vai arī viņi to nerāda. Met gaisā monētu vai mēģini minēt.

Tvers papurināja galvu. - Kaut es vakar būtu bijis kopā ar tevi!

- Arī es to būtu vēlējies, - Mallovs bezkaislīgi atbildēja. - Man nav iebildumu pret morālu atbalstu. Diemžēl tikšanās noteikumus izvirzīja Komdors, nevis es. Un tagad, šķiet, mums tuvojas valdnieka automobilis, lai aizvestu mūs uz tēraudlietuvi. Vai tu paņēmi vajadzīgās ierīces?

- Visas ir pie manis.

8.

Tēraudlietuve bija plaša, un tajā valdīja vecīga smaka, ko īsti nespēja iznīcināt nekādi virspusēji remontdarbi. Pašlaik tā bija tukša, un apkārtējais klusums, kas uzņēma neierasto viesi Komdoru un viņa pavadoņus, šķita gluži nedabisks.

Mallovs ar nevērīgu kustību bija novietojis uz diviem balstiem tērauda loksni. Paņēmis Tvēra sniegto instrumentu, viņš satvēra to aiz ādas roktura.

- Šis rīks ir bīstams, - viņš teica, - bet tikpat bīstams var būt arī ripzāģis. Vienkārši vajag turēt pirkstus pienācīgā attālumā.

To teikdams, viņš aši pārvilka instrumenta uzgali pāri tērauda loksnei visā tās garumā, un loksne tūlīt bez trokšņa sadalījās divās daļās.

Klātesošajiem izlauzās vienbalsīgs pārsteiguma sauciens, un Mallovs iesmējās. Viņš paņēma vienu no loksnes pusēm un atspieda to sev pret ceļgalu. - Grieziena dziļumu iespējams precīzi noregulēt līdz collas simtdaļai, un divu collu loksni var pārgriezt tikpat viegli kā šo. Ja biezums ir precīzi noteikts, var nolikt tēraudu uz koka galda un pāršķelt metālu, neieskrā-pējot koku.

Un ik pēc dažiem vārdiem kodolgriezējs sakustējās, un pāri telpai aizlidoja nošķelts tērauda gabals.

- Tā notiek tērauda griešana, - Mallovs teica.

Viņš pasniedza instrumentu atpakaļ. - Vai arī cita iespēja: jums ir ēvele. Vai gribat padarīt loksni plānāku, izlīdzināt kādu negludumu, noņemt rūsu? Skatieties!

No atdalītās tērauda loksnes puses atlēca plāna, caurspīdīga skaida sešu, astoņu un pēc tam divpadsmit collu garumā.

- Vai arī ņemam urbi. Darbojas viens un tas pats princips.

Tagad ap viņiem bija sapulcējies vesels pūlis. Roku veiklības izrāde, burvju mākslinieka priekšnesums, vodeviļa - tas viss bija apvienojies intensīvā tirgošanās mākslā. Komdors Aspers grozīja pirkstos tērauda strēmeles. Augsti valdības ierēdņi stiepās cits citam pār plecu un sačukstējās, bet Mallovs tikmēr ar kodolurbja pieskārieniem sita precīzus, glīti apaļus caurumus collu biezā rūdītā tēraudā.

- Vēl tikai viens demonstrējums. Lai kāds atnes divus īsus caurules gabalus!

Tādas vai citādas nozares godājamais pārvaldnieks vispārējās pacilātības un galvas lauzīšanas karstumā paklausīgi steidzās izpildīt teikto, nevērīgi notraipīdams rokas kā vienkāršs melnstrādnieks.

Mallovs novietoja caurules gabalus stateniski, paņēma dzirkles, ar vienu vēzienu nolīdzināja to galus un saspieda nogludinātās vietas kopā.

Un visu priekšā gulēja viena vesela caurule! Vienlaidu priekšmets bez jebkādiem nelīdzenumiem savienojuma vietā!

Tad Mallovs palūkojās uz skatītājiem un iesāka runāt, taču pēc pirmā vārda sastomīdamies apklusa. Satraukums caururba viņu kā degoša bulta, un pakrūti sāka durstīt asas, ledainas adatas.

Vispārējā jucekļa vidū Komdora personīgā miesas-sardze bija izlauzusies līdz priekšējai rindai, un Mallovs pirmoreiz atradās pietiekami tuvu, lai sīkāk nopētītu tās nepazīstamos ieročus.

Tie bija kodolieroči! Kļūdīties viņš nevarēja: parastais ierocis nevar būt ar tādu stobru. Tomēr tas nebija pats svarīgākais. Tas vispār nebija svarīgi.

Uz ieroču laidēm, dziļi iegravēta apbružātā zeltījuma virskārtā, bija redzama kosmosa kuģa un saules emblēma!

Tā pati kosmosa kuģa un saules emblēma, kas rotāja ikvienu biezo sējumu Fonda iecerētajai un uzsāktajai, bet vēl nepabeigtajai Enciklopēdijai. Tā pati kosmosa kuģa un saules emblēma, kas neskaitāmus gadus bija mirdzējusi uz Galaktikas Impērijas karoga.

Mallovs runāja, mehāniski raidīdams vārdus cauri un apkārt satraukto domu virpulim. - Pārbaudiet šo cauruli! Tas ir viens vesels priekšmets. Protams, tas nav ideāls: savienošanas process nav jāveic ar rokām.

Turpmāki burvju triki vairs nebija vajadzīgi. Darbs bija padarīts. Mallovs bija beidzis. Viņš bija panācis to, ko vēlējies. Tagad viņš domās redzēja tikai vienu. Zelta lodi ar tradicionālajiem stariem un ieslīpo, cigāram līdzīgo apveidu, kas attēloja kosmosa kuģi.

Impērijas kosmosa kuģa un saules emblēma!

Impērija! Iespaidīgais vārds! Kaut gan pagājuši simt piecdesmit gadi, kaut kur Galaktikas dziļumos joprojām pastāvēja Impērija. Un tā atkal pletās plašumā, tuvodamās Perifērijai.

Mallovs smaidīja.

9.

Kad “Tālā Zvaigzne” divas dienas bija ceļojusi pa kosmosu, Hobers Mallovs savās privātajās istabās pasniedza vecākajam leitnantam Drotam aploksni, mikrofilmas rullīti un sudrabotu olveida priekšmetu.

- Tieši pēc stundas, leitnant, jūs kļūsiet par “Tālās Zvaigznes” kapteiņa vietas izpildītāju līdz manam atgriešanās brīdim - vai arī uz visiem laikiem.

Drots sakustējās, gribēdams izslieties miera stājā, bet Mallovs ar pavēlošu žestu viņu apturēja.

- Sēdiet un klausieties! Šajā aploksnē ir norādīta precīza atrašanās vieta planētai, uz kuru jums jādodas. Tur jūs gaidīsiet mani divus mēnešus. Ja Fonds jūs atradīs pirms šo divu mēnešu beigām, mikrofilmā ir mans ceļojuma ziņojums.

Bet, ja pēc diviem mēnešiem es tomēr neatgriežos, -viņa balsī ieskanējās drūma nopietnība, - un ja Fonda kuģi jūs neatrod, dodieties tālāk uz Termina planētu un kā ceļojuma ziņojumu nododiet šo Laika Kapsulu. Vai visu sapratāt? «

- Jā, ser.

- Nevienā brīdī un nevienā gadījumā ne jūs, ne jūsu vīri nedrīkstat papildināt manu oficiālo ziņojumu.

- Un ja mūs izjautā, ser?

- Tad jūs neko nezināt.

- Jā, ser.

Saruna beidzās, un pēc piecdesmit minūtēm no “Tālās Zvaigznes” borta ar vieglu grūdienu atrāvās glābšanas laiva.

10

Unums Barrs bija vecs virs - pārāk vecs, lai justu bailes. Kopš pēdējiem nemieriem viņš bija viens dzīvojis attālā nomalē kopā ar grāmatām, kuras bija izdevies paglābt no drupām. Viņam nepiederēja nekas tāds, ko būtu jābaidās zaudēt; katrā ziņā tā nebija viņa atlikusī dzīves daļa, tāpēc viņš lūkojās pretī svešajam ienācējam bez mazākā izbīļa.

- Jūsu durvis bija vaļā, - svešinieks paskaidroja.

Viņš runāja ar aprautu, skarbu akcentu, un Barra

skatienam nepalika nemanīts savādais zilgana tērauda ierocis pie viņa sāniem. Mazās istabiņas puskrēslā Barrs redzēja ap vīrieti mirgojam spēka aizsarglauku.

Barrs gurdi atbildēja: - Man nav iemesla turēt tās ciet. Vai jūs kaut ko vēlaties?

- Jā. - Svešais palika stāvam istabas vidū. Viņš bija garš un plecīgs vīrietis. - Jūsu māja ir vienīgā šajā apkārtnē.

- Šī ir neapdzīvota vieta, - Barrs piekrita, - bet tālāk uz austrumiem ir neliela pilsēta. Varu parādīt ceļu.

- Brītiņu vēlāk. Vai drīkstu apsēsties?

- Ja vien krēsls jūs noturēs, - vecais vīrs nopietni atbildēja. Arī krēsli bija veci. Paliekas no labākiem laikiem.

- Mani sauc Hobers Mallovs, - svešinieks teica. - Es nāku no tālas provinces.

Barrs pamāja ar galvu un pasmaidīja. - Jūsu mēle man to pateica jau pirmajā brīdī. Es esmu Onums Barrs no Sivennas. Kādreizējais Impērijas patricietis.

- Tātad šī tiešām ir Sivenna. Manā rīcībā bija tikai vecas kartes.

- Laikam patiešām vecas, ja neuzrāda precīzu zvaigžņu novietojumu.

Barrs sēdēja pavisam nekustīgi, bet svešā skatiens aizklīda sapņainā nekurienē. Vecais vīrs ievēroja, ka atnācēju vairs neieskauj kodolspēka aizsarglauks, un bezkaislīgi secināja, ka viņš acīmredzot vairs neizraisa svešiniekos bailes - un, labi vai slikti, neizraisa tās arī viņa ienaidniekos.

- Mana māja ir nabadzīga, un mani krājumi ir pieticīgi, - viņš teica. - Varu ar jums dalīties šajā mazumiņā, ja vien jūsu māga pacieš melnu maizi un kaltētu kukurūzu.

Mallovs papurināja galvu. - Nē, es esmu paēdis un nevaru ilgi kavēties. Man vajadzīgs tikai padoms, kā nokļūt līdz valdības centram.

- Tas ir pavisam vienkārši un neko man, tukšiniekam, neatņem. Vai jūs domājat planētas galvaspilsētu vai Impērijas Sektora galvaspilsētu?

Atnācēja acis savilkās šaurāk. - Vai tad tas nav viens un tas pats? Šī taču ir Sivenna, vai ne?

Vecais patricietis lēni pamāja ar galvu. - Sivenna, jā. Bet Sivenna vairs nav Normanna Sektora galvaspilsēta. Vecā karte jūs tomēr ir maldinājusi. Zvaigznes var nemainīties gadsimtiem ilgi, taču politiskās robežas ir ļoti nepastāvīgas.

- Tas ir slikti. Patiesībā ļoti slikti. Vai jaunā galvaspilsēta atrodas tālu?

- Tā ir uz Oršas II. Divdesmit parseku attālumā. Karte jums parādīs ceļu. Cik veca tā ir?

- Simt piecdesmit gadu.

- Tik ļoti veca? - Barrs nopūtās. - Vēsture kopš tā laika ir pamatīgi sabiezējusi. Vai jūs kaut ko zināt par šejienes notikumiem?

Mallovs lēni papurināja galvu.

- Jums ir laimējies, - vecais virs teica. - Provincēm tas bija drūms periods, un kaut kāda kārtība turējās tikai Stannella VI valdīšanas laikā, bet viņš nomira pirms piecdesmit gadiem. Kopš tā laika ir bijuši tikai nemieri un gruveši, gruveši un nemieri. - Barrs nodomāja, ka varbūt kļūst pārlieku pļāpīgs. Viņa dzīve bija vientuļa, un iespēja parunāt ar kādu gadījās pavisam reti.

- Ak gruveši, ko? - Mallovs atjautāja ar piepešu skarbumu balsi. - Izklausās tā, it kā province būtu iegrimusi nabadzībā.

- Varbūt ne gluži absolūtā mērogā. Divdesmit piecu pirmšķirīgu planētu fiziskie resursi tik ātri neizsīkst. Tomēr salīdzinājumā ar iepriekšējā gadsimta bagātību mēs esam pamatīgi noslīdējuši lejup, un nav nekādu pazīmju, ka tuvotos labvēlīgs pagrieziens. Pagaidām nav. Kāpēc tas viss jūs tik ļoti interesē, jaunais cilvēk? Jūs izskatāties ļoti satraukts, un jūsu acis neparasti mirdz.

Tirgotājs gandrīz vai pietvīka, juzdams, ka vecīgās, aizplīvurotās acis vērīgi raugās viņa dvēselē un klusībā smaida par redzēto.

- Redziet, es esmu tirgotājs, - viņš teica. - Mans ceļš ved uz Galaktikas tālāko malu. Esmu atradis dažas vecas kartes un dodos meklēt jaunas tirgus iespējas.

Skaidrs, ka stāsti par nabadzīgām provincēm man dara raizes. Naudu nevar dabūt no turienes, kur naudas nav. Kāds, piemēram, ir stāvoklis Sivennā?

Vecais vīrs paliecās uz priekšu. - Grūti pateikt. Varbūt tā vēl atkopsies. Bet jūs sakāt, ka esat tirgotājs? Drīzāk jūs atgādināt karotāju. Jūs turat roku tuvu pie ieroča, un uz zoda jums ir rēta.

Mallovs atmeta galvu. - Tur, no kurienes es nāku, likumi nav īpašā cieņā. Karošana un rētas ir daļa no tirgotāja papildu izmaksām. Bet karot ir vērts tikai tad, ja beigās gaida nauda, un, protams, ja varu tikt pie naudas tāpat, tad jo labāk. Tad nu sakiet, vai es šeit atradīšu pietiekami daudz naudas, lai būtu vērts karot? Karošanas iespējas es droši vien atradīšu itin viegli.

- Itin viegli, - Barrs piekrita. - Jūs varat pievienoties Viskarda pulka paliekām Sarkanajās Zvaigznēs. Es gan nezinu, vai saukt to par karošanu vai par pirātismu. Varat arī pievienoties mūsu pašreizējam dievišķajam vicerojam - ko dievišķu darīja slepkavošana, vardarbība un laupīšana, un mazgadīgā Imperatora pavēle, kaut gan viņš pēc tam tika pelnīti nogalināts. - Patricieša kalsnajos vaigos iedegās sārtums. Viņa acis aizvērās un atkal atvērās, un tajās zibēja putna vērīgais skatiens.

- Jūs neizsakāties sevišķi draudzīgi par savu vice-roju, patricieti Barr, - Mallovs teica. - Ja nu es esmu viens no viņa spiegiem?

- Un kas par to, ja esat? - Barrs rūgti atmeta. - Ko jūs te varat paņemt? - Viņš pamāja ar krunkaino roku uz pussagruvušās mājas kailajām sienām.

- Jūsu dzīvību.

- Tā no manis šķirtos itin viegli. Jau piecus gadus par ilgu kavējas pie manis! Bet jūs neesat no viceroja vīriem. Ja jūs tāds būtu, es varbūt turētu muti tīrā saglabāšanās instinkta pēc.

- Kā jūs to zināt?

Vecais vīrs iesmējās. — Izskatās, ka jums radušās aizdomas. Nudien, varu saderēt, ka baidāties, vai es nemēģinu ievilināt jūs lamatās un panākt, lai jūs apsūdzat valdību. Nē, nē! Politiku es esmu atstājis pagātnē

- Atstājis politiku pagātnē? Vai cilvēks vispār jebkad to atstāj pagātnē? Tie vārdi, ar kādiem jūs raksturojāt viceroju... kā jūs teicāt? Slepkavības, laupīšana un tamlīdzīgi. Tas neizklausījās neitrāli. Nudien ne! Neizklausījās tā, it kā jūs būtu atstājis politiku pagātnē.

Vecais vīrs paraustīja plecus. - Piepešas atmiņas sāpīgi dzeļ sirdī. Paklausieties! Spriediet pats! Kad Sivenna bija provinces galvaspilsēta, es biju patricietis un provinces senāta loceklis. Piederēju pie senas un godājamas dzimtas. Viens no maniem vecvectēviem bija... nē, tas nav svarīgi. Aizgājusi godība ir trūcīgs ēdiens.

- Cik saprotu, - Mallovs teica, - pēc tam izcēlās pilsoņu karš vai revolūcija.

Barra seja sadrūma. - Pilsoņu kari šajos pagrimušajos laikos notiek hroniski, tomēr Sivenna bija no tiem izvairījusies. Stannella VI valdīšanas laikā tā gandrīz bija atguvusi savu seno labklājību. Bet pēc tam nāca vāji imperatori, un vāji imperatori nozīmē stiprus vicero-jus, un mūsu pēdējais vicerojs - tas pats Viskards, kura pulka paliekas joprojām uzglūn tirdzniecības ceļiem starp Sarkanajām Zvaigznēm, - tēmēja uz karalisko purpuru. Un ne jau viņš pirmais uz to tēmēja. Un, ja būtu sasniedzis mērķi, ari tas nebūtu pirmais gadījums. Bet Viskardam tas neizdevās. Jo tad, kad Imperatora admirālis flotes priekšgalā tuvojās provincei, Sivenna pati sadumpojās pret savu dumpīgo viceroju. - Viņš drūmi apklusa.

Mallovs juta, ka sasprindzis sēž uz krēsla malas, un lēni centās atslābināties. - Lūdzu, turpiniet, ser!

- Paldies! - Barrs gurdi sacīja. - Ļoti laipni no jums, ka izdabājat vecam vīram. Tātad viņi sadumpojās; nē, laikam pareizāk būtu teikt: mēs sadumpojāmies, jo es biju viens no zemāka ranga vadoņiem. Viskards pameta Sivennu, aizbēgdams no mums par mata tiesu, un planēta, līdz ar to arī province, tika atvērta admirālim un pasniegta viņam kopā ar uzticības zvērestu Imperatoram. īsti nevaru pateikt, kāpēc mēs tā darījām. Varbūt aiz lojalitātes pret Imperatora simbolu, kaut arī ne pret konkrēto cilvēku, jo mazgadīgais Imperators bija cietsirdīgs un ļauns zēns. Varbūt baidījāmies no aplenkuma šausmām.

- Un pēc tam? - Mallovs saudzīgi mudināja.

- Pēc tam... - vecais vīrs drūmi novilka. - Pēc tam izrādījās, ka admirālim tas nav pa prātam. Viņš gribēja izbaudīt iekarotāja triumfu, pakļaujot dumpīgu provinci, un viņa vīri gribēja laupījumu, ko tāds iekarojums tiem nodrošinātu. Tāpēc viņš daudz negaidīja un, kamēr ļaudis vēl bariem pulcējās visās lielajās pilsētās, suminādami Imperatoru un viņa admirāli, viņš ieņēma visus armijas centrus un pavēlēja vērsties pret tautu ar kodolieročiem.

- Ar kādu pamatojumu?

- Ar tādu, ka šie cilvēki sadumpojušies pret savu viceroju, Imperatora svētītu personu. Tā nu admirālis kļuva par jauno viceroju, un veselu mēnesi turpinājās masveida slaktiņi, laupīšana un neiedomājamas šausmas. Man bija seši dēli. Pieci dažādos veidos gāja bojā. Man bija meita. Es ceru, ka viņa pēc tā visa nomira. Es paliku dzīvs, jo biju vecs. Pārāk vecs, lai darītu raizes pat mūsu vicerojam. Tā nu es apmetos šeit. - Viņš nokāra sirmo galvu. - Viņi man neatstāja neko, jo es biju palīdzējis padzīt nepakļāvīgu valdnieku un laupījis admirālim cerēto triumfu.

Mallovs kādu laiku sēdēja klusēdams. Nesagaidījis turpinājumu, viņš klusi vaicāja: - Un jūsu sestais dēls?

- Ha! - Barrs dzēlīgi pavīpsnāja. - Viņš ir drošībā, jo piebiedrojās admirālim ar svešu vārdu kā vienkāršs karavīrs. Viņš ir artilērists viceroja personīgajā flotē. Ak nē, es redzu, ko pauž jūsu acis! Viņš nav nekāds izdzimtenis. Kad iespējams, viņš mani apciemo un atnes man to mazumiņu, ko var atļauties. Viņš mani uztur pie dzīvības. Un pienāks diena, kad mūsu dižais un dievišķais vicerojs nevarīgs drebēs nāves gaidās un mans dēls būs tas, kurš viņam izpildīs nāvessodu.

- Un jūs stāstāt to visu svešiniekam? Jūs pakļaujat briesmām savu dēlu!

- Nē. Es viņam palīdzu, sagādājot jaunu ienaidnieku. Un, ja es būtu viceroja draugs, nevis ienaidnieks, es viņam ieteiktu piepildīt Visuma telpu ar kuģiem līdz pašai Galaktikas malai.

- Tātad tur nav viņa kuģu?

- Vai jūs tādus redzējāt? Vai kāds kosmosa sargs pirms nolaišanās jūs apturēja un izjautāja? Ja kuģu ir tik maz un intrigas un nelietības iesniedzas arī kaimiņu provincēs, nevar tērēt resursus, lai apsargātu barbaru ārējās saules. No Galaktikas panīkušajām nomalēm mums nekad nav draudējušas briesmas - līdz jūsu ierašanās brīdim.

- Līdz manam ierašanās brīdim? Es nevienu neapdraudu.

- Aiz jums nāks citi.

Mallovs domīgi papurināja galvu. - Es laikam jūs nesaprotu.

- Klausieties! - Večuka balsī ieskanējās drudžaini griezīgs tonis. - Es jūs pazinu jau tad, kad ienācāt. Jums ap augumu ir aizsarglauks. Vismaz tāds bija ierašanās brīdī.

Mirkli valdīja šaubu pilns klusums, tad Mallovs atbildēja: - Jā... bija.

- Labi. Tā bija kļūda, bet jūs to nevarējāt zināt. Es šo to saprotu. Šajos pagrimušajos laikos ir vecmodīgi būt skolotam. Notikumi zib un skrien garām, un tos, kuri nespēj stāties pretī ar kodolblasteru, vilnis aizskalo projām, kā notika ar mani. Taču es biju skolots un zinu, ka visā kodolvēstures laikā nav izgudrots neviens pārnēsājams aizsarglauks. Jā, mums ir savi aizsarglauki -milzīgas, mazkustīgas enerģijas krātuves, kam jāaizsargā pilsēta, varbūt pat kuģis, bet nevis viens atsevišķs cilvēks.

- Ahā! - Mallovs savilka lūpas. - Un ko jūs no tā secinājāt?

- Visuma telpā izplatās dažādi stāsti. Tie ceļo pa neparastām takām un tiek sagrozīti ar katru nākamo parseku, - bet, kad es biju vēl jauns, te ieradās mazs kuģis ar dīvainiem cilvēkiem, kuri nezināja mūsu paražas un nevarēja pateikt, no kurienes nākuši. Viņi stāstīja par burvjiem Galaktikas malā, par burvjiem, kuri tumsā spīdot, kuri lidojot pa gaisu bez palīglīdzekļiem un kuriem ieroči neko nevarot nodarīt. Mēs smējāmies. Ari es smējos. Biju aizmirsis viņu stāstu līdz pat šai dienai. Bet jūs spīdējāt tumsā, un, ja man būtu ierocis, nedomāju, ka tas spētu jūs ievainot. Sakiet, vai jūs spējat lidot pa gaisu tikpat vienkārši kā šeit sēžat?

- Es neko nesaprotu no tādiem stāstiem, - Mallovs rāmi atbildēja.

Barrs pasmaidīja. - Jūsu atbilde mani apmierina. Es nemēdzu izprašņāt ciemiņus. Bet, ja burvji eksistē un ja jūs esat viens no viņiem, tad kādu dienu viņi, tas ir, jūsējie, šeit var ieplūst itin prāvā skaitā. Varbūt tas nebūtu slikti. Varbūt mums vajadzīgas jaunas asinis. -Kaut ko bez skaņas nomurminājis pie sevis, viņš lēni piebilda: - Bet spēki darbojas arī no otras puses. Mūsu jaunais vicerojs arī mēdz sapņot tāpat kā mūsu vecais Viskards.

- Arī par Imperatora kroni?

Barrs pamāja ar galvu. - Mans dēls šo to dzird. Viceroja personīgajā svītā tas ir gluži neizbēgami. Un viņš man izstāsta dzirdēto. Mūsu jaunais vicerojs neatteiktos no kroņa, ja viņam to piedāvātu, tomēr ir izstrādājis un patur prātā arī savu atkāpšanās plānu. Runā, ka tad, ja neizdotos sasniegt Imperatora augstumus, viņš gribot izveidot jaunu Impēriju nomaļajās barbaru zemēs. Un runā - lai gan to es nevaru apstiprināt -, ka viņš jau esot izprecinājis vienu no savām meitām sīkam valdnieciņam kādā kartēs neiezīmētā Perifērijas kaktā.

- Ja mēs ticētu katram stāstam...

- Es zinu. Tādu ir daudz. Es esmu vecs un pļāpāju niekus. Bet ko sakāt jūs? - Vecās, asās acis vērīgi ieskatījās viņā.

Tirgotājs bridi domāja. - Es nesaku neko. Bet es gribētu kaut ko pajautāt. Vai Sivennai ir kodolenerģija? Jā, es zinu, ka tai ir zināšanas par kodolspēkiem. Bet jautājums ir tāds: vai tai ir neskarti kodolģeneratori vai ari tie nesenajos sirojumos tika iznicināti?

- Iznīcināti? О nē! Drīzāk varētu nopostīt pusi planētas nekā pieskarties kaut vismazākajai spēkstacijai. Tās ir neaizvietojamas un apgādā ar enerģiju visu floti. - Gandrīz lepni viņš piebilda: - Tās mums ir pašas lielākās un labākās šajā Trantora pusē.

- Tad kas man būtu jādara vispirms, ja es gribētu redzēt šos ģeneratorus?

- Nekas! - Barrs noteikti atbildēja. - Ja jūs mēģinātu tuvoties kādam no militārajiem centriem, jūs nošautu uz vietas. To nedrīkst neviens. Sivennā joprojām nepastāv pilsoņu tiesības.

- Vai gribat sacīt, ka visas spēkstacijas ir militārā pakļautībā?

- Nē. Ir ari mazas pilsētu spēkstacijas, tās, kas piegādā enerģiju ēku apsildīšanai un apgaismošanai, dod jaudu transportlīdzekļiem un tā tālāk. Bet tur stāvoklis nav labāks. Tās kontrolē tehnorēdņi.

- Kas tie tādi?

- īpašs slānis, kuru pārvaldībā ir spēkstacijas. Tas ir mantojams statuss, un jaunie cilvēki savu nākamo profesiju apgūst vispirms kā mācekļi. Tur pirmajā vietā ir stingri pienākuma un goda principi un tā tālāk. Spēkstacijā drīkst ieiet tikai un vienīgi tehnorēdņi.

- Skaidrs.

- Tiesa, es neesmu pārliecināts, - Barrs piebilda, - ka tehnorēdņi nekad nav piekukuļoti. Situācijā, kad piecdesmit gadu laikā esam pieredzējuši deviņus imperatorus un septiņi no tiem ir nogalināti un kad ikviens kosmosa kapteinis tiecas izcīnīt viceroja stāvokli un ikviens vicerojs cenšas kļūt par Imperatoru, pat tehnorēdnis, manuprāt, var kļūt par naudas upuri. Bet tam vajadzētu daudz naudas, un man tās nav. Vai jums ir?

- Nauda? Nē. Bet vai piekukuļot var tikai ar naudu?

- Kā gan citādi, ja par naudu var nopirkt visu pārējo?

- Ir diezgan daudz tāda, ko par naudu nevar nopirkt. Un tagad, ja jūs man pastāstītu, kura ir tuvākā pilsēta ar savu spēkstaciju un kā visērtāk līdz tai nokļūt, es teiktu paldies un atvadītos.

- Pagaidiet! - Barrs pacēla kalsnās rokas. - Kurp jūs steidzaties? Jūs atnācāt šurp, bet es neuzdodu jautājumus. Pilsētā, kuras iedzīvotājus joprojām sauc par dumpiniekiem, jūs aizturēs pirmais kareivis vai sargs, kurš dzirdēs jūsu akcentu un redzēs jūsu apģērbu.

Viņš piecēlās un no vecas lādes dziļumiem izvilka mazu grāmatiņu. - Tā ir mana pase, viltojums. Ar tās palīdzību man izdevās aizbēgt.

Viņš ielika pasi Mallova plaukstā un salieca virs tās viņa pirkstus. - Personas apraksts jums neatbilst, bet, ja veikli to pavicināsiet, visticamāk, viņi necentīsies iedziļināties.

- Bet jūs? Jums tās vairs nebūs.

Vecais vientuļnieks nicīgi paraustīja plecus. - Nu un tad? Un vēl kāds brīdinājums. Cietiet klusu! Jums ir barbarisks akcents, dīvaini izteicieni, un ik pa laikam jūs izspļaujat pārsteidzošus arhaismus. Jo mazāk runāsiet, jo mazāk aizdomu izraisīsiet. Un tagad pastāstīšu, kā nokļūt līdz pilsētai...

Pēc piecām minūtēm Mallovs bija projām.

Tikai vienu reizi viņš uz īsu bridi atgriezās vecā patricieša mājā un pēc tam aizgāja no tās uz visiem laikiem. Un, kad Onums Barrs agri nākamajā rītā izgāja savā mazajā dārzā, viņš ieraudzīja zemē guļam lādi. Tajā bija pārtika, pārtikas koncentrāti, kādus parasti lieto uz kuģa, svešādi pēc garšas un pagatavošanas veida.

Bet ēdiens bija garšīgs, un tā pietika ilgam laikam.

11

Tehnorēdnis bija maza auguma vīrs, un viņa āda spīdēja no tukluma pārpilnības. Viņa mati bija pārsu-kāti pāri galvai, un tiem cauri rēgojās sārta āda. Gredzeni viņa pirkstos bija biezi un masīvi, viņa apģērbs bija iesmaržots, un uz šīs planētas viņš bija pirmais Mallova sastaptais cilvēks, kurš neizskatījās izsalcis.

Tehnorēdņa lūpas savilkās kaprīzā vaibstā. - Nu, cilvēk, runājiet aši! Mani gaida ļoti svarīgi pienākumi. Jūs izskatāties pēc svešinieka... - Viņš šķita novērtējam Mallova nepārprotami svešzemniecisko apģērbu, un viņa acīs zem puspievērtajiem plakstiņiem melnēja smagas aizdomas.

- Es nedzīvoju šajā apkārtnē, - Mallovs rāmi atbildēja, - bet tas nav svarīgi. Man vakar bija tas gods atsūtīt jums nelielu dāvanu...

Tehnorēdnis izslēja degunu. - Jā, es to saņēmu. Interesants nieciņš. Varbūt kādreiz sanāks izmantot.

- Man ir vēl citas, interesantākas dāvanas. Tādas, kas gluži neietilpst nieciņu kategorijā.

- Ahā? - Tehnorēdņa balss domīgi kavējās pie pēdējā patskaņa. - Šķiet, es jau paredzu mūsu sarunas gaitu; tā ir gadījies arī agrāk. Jūs gribat man piedāvāt kādas grabažas, varbūt apmetni vai otrās šķiras dārglietu, varbūt dažus kredītus - kaut ko tādu, kas jūsu sīkajai dvēselei liktos pietiekams, lai uzpirktu krietnu

tehnorēdni! - Viņš kareivīgi izstiepa apakšlūpu. - Un es zinu, ko jūs vēlaties pretī! Tādi šeit jau ir bijuši un atklājuši savas spožās idejas. Jūs gribat, lai jūs pieņem mūsu klanā. Gribat, lai jums iemāca kodolnoslēpumus un tehnoloģiskās gudrības. Tāpēc vien, ka jūs, Sivennas kranči, ik dienas ciešat sodu par savu dumpību - un par svešzemnieku jūs droši vien izliekaties pats savas drošības dēļ -, jūs iedomājaties, ka varat izbēgt no pelnītās atmaksas, piesavinoties privilēģijas un aizsardzību, ko dod tehnorēdņu ģilde!

Mallovs labprāt būtu kaut ko teicis, taču tehno-rēdņa balss pārtapa spējā rēcienā. - Un tagad pazūdiet, pirms esmu paziņojis par jums pilsētas protektoram! Vai jūs cerējāt, ka es nodošu uzticību? Sivenniešu nodevēji pirms manis tā būtu darījuši - varbūt! Bet jūs tagad runājat ar citādas kārtas cilvēku. Ak Galaktika, es nesaprotu, kāpēc tepat uz vietas neesmu nogalinājis jūs ar kailām rokām!

Mallovs neredzami pasmaidīja. Visa šī runa gan izteiksmes, gan satura ziņā bija tik nepārprotami samākslota, ka godātās amatpersonas sašutums izvērtās banālā farsā.

Tirgotājs pameta uzjautrinātu skatienu uz abām slābanajām rokām, kuras tika piesauktas kā viņa tūlītējas nonāvēšanas ieroči, un teica: - Jūsu viedlba, jūs maldāties trijos punktos. Pirmkārt, es neesmu viceroja cilvēks, kurš sūtīts pārbaudīt jūsu uzticību. Otrkārt, mana dāvana ir tāda, kādas nav un nekad nebūs pat pašam Imperatoram. Treškārt, pretī es vēlos ļoti maz - tīro nieku, patiesībā gluži neko.

- Tā jūs gan sakāt! - tehnorēdnis tvērās pie ērclga sarkasma. - Nu tad atklājiet, kas ir šī pārimpēriskā velte, ko jūsu dievišķais spēks vēlas man piešķirt? Ak kaut kas tāds, kā nav pat Imperatoram, ko? - Balss pārtapa izsmējīgā spiedzienā.

Mallovs piecēlās un atstūma krēslu malā. - Es gaidīju trīs dienas, lai tiktos ar jums, jūsu viedība, bet demonstrējums prasīs tikai trīs sekundes. Ja vien jūs izvilktu to blasteru, kura laidi es redzu blakus jūsu plaukstai...

-Ko?

- Un šautu uz mani, es būtu jums ļoti pateicīgs.

-Ko?

- Ja būšu beigts, jūs varēsiet pateikt policijai, ka es mēģināju jūs piekukuļot, un panākt, lai jūs man atklātu ģildes noslēpumus. Par to jūs saņemsiet vērtīgas uzslavas. Ja nebūšu beigts, jūs varēsiet dabūt manu aizsarg-lauku.

Tehnorēdnis pirmoreiz pamanīja bālganbalto apgaismojumu, kas ciešā lokā ieskāva viņa apmeklētāju, it kā tas būtu apvārtīts pērļainos putekļos. Viņš izrāva ieroci un, acīm zibot izbrīnā un neticībā, notēmēja un izšāva.

Gaisa molekulas, piepeša atomu sagrāves viļņa notvertas, ietriecās kvēlošajos, degošajos jonos un iezīmēja žilbinošu, tievu svītru, kas tiecās ieurbties Mal-lova sirdī, - un sašķīda šļakatās!

Mallova sejas izteiksme palika nesatricināmi pacietīga, bet kodolspēki, kas triecās pret viņu, atsitās pret trausli pērļaino gaismas loku, atlēca atpakaļ un izgaisa nebūtībā.

Tehnorēdņa ierocis ar tikko dzirdamu būkšķi atsitās pret grīdu.

- Vai Imperatoram ir personīgais aizsarglauks? Jūs tādu varat dabūt, - Mallovs teica.

- Vai jūs esat tehnorēdnis? - uzrunātais stostīdamies izgrūda.

-Nē.

- Bet... kur tad jūs to dabūjāt?

- Vai nav vienalga? - Mallovs ar vēsu nicinājumu atjautāja. - Vai jūs to gribat? - Uz galda nokrita tieva, mezglaina ķēde. - Te tas ir.

Tehnorēdnis to pagrāba un nervozi aptaustīja.

- Tas ir viss, kas vajadzīgs.

- Bet no kurienes nāk enerģija?

Mallova pirksts piedūrās lielākajam mezglam blāvā svina ietvarā.

Tehnorēdnis pacēla skatienu, un viņa seja bija pieplūdusi asinīm. - Ser, es esmu tehnorēdnis ar augstāko kvalifikāciju. Divdesmit gadus esmu pārraudzījis šo sistēmu un mācījies pie izcilā Blēra Trantora Universitātē. Sasodīts, ja jūs ar velnišķu šarlatāna nekaunību gribat man iestāstīt, ka tādā... tādā valrieksta lieluma čaulītē var ietilpināt kodolģeneratoru, es jūs acumirkli nogādāšu pie pilsētas protektora!

- Nu tad izskaidrojiet to pats, ja varat! Es jums saku: tas ir pilns komplekts.

Sārtumam lēni izgaistot no vaigiem, tehnorēdnis aplika ķēdi ap vidukli un piespieda Mallova norādīto pogu. Ap viņa augumu iemirdzējās blāvs starojums. Viņš pacēla blasteru un bridi vilcinājās, tad lēni noregulēja tā spīdumu gandrīz līdz minimumam.

Tad, spēji sakustēdamies, viņš izšāva, un kodolstars atsitās pret viņa plaukstu, nenodarot tai nekādu ļaunumu.

Tehnorēdnis strauji apsviedās apkārt. - Un ja tagad es jūs nošaušu un paturēšu aizsarglauku sev?

- Pamēģiniet! - Mallovs atbildēja. - Vai jūs domājat, ka es iedevu jums savu vienīgo eksemplāru? - Ari viņa augumu viscaur apņēma gaismas loks.

Tehnorēdnis nervozi ieķiķinājās. Blasters rībēdams nokrita uz galda. Viņš noprasīja: - Un kas ir šis tīrais nieks, patiesībā gluži nekas, ko jūs vēlaties saņemt pretī?

- Es vēlos redzēt jūsu ģeneratorus.

- Jūs taču saprotat, ka tas ir aizliegts! Tas nozīmētu, ka mēs abi varam uzlidot gaisā...

- Es negribu tiem pieskarties vai darīt ar tiem jebko citu. Gribu tikai tos redzēt - no attāluma.

- Un ja es atsakos?

- Ja jūs atsakāties, varat paturēt savu aizsarglauku, bet man ir vēl citas ierīces. Piemēram, īpašs blasters, kas spēj caursist arī šādus aizsarglaukus.

- Hmm... - Tehnorēdnis aplaida apkārt nemierīgu skatienu. - Nāciet man līdzi!

12.

Tehnorēdņa mājvieta bija neliela divstāvu ēka blakus milzīgai bezlogu kubveida celtnei, kas iespaidīgi slējās pilsētas centrā. Pa apakšzemes tuneli, kas savienoja abas būves, Mallovs pārgāja no vienas ēkas otrā un nokļuva spēkstacijas klusajā, ozona piesātinātajā gaisotnē.

Piecpadsmit minūtes viņš klusēdams gāja līdzi savam pavadonim. Viņa skatienam nekas nepalika apslēpts. Viņš nekam nepieskārās. Un tad tehnorēdnis aizžņaugtā balsī jautāja: - Vai tagad jums pietiek? Šajā reizē es nevarēju paļauties uz saviem apakšniekiem.

- Vai citkārt jūs to varat? - Mallovs izsmējīgi atjautāja. - Jā, tagad man pietiek.

Viņi atgriezās kabinetā, un Mallovs domīgi vaicāja: - Un visi šie ģeneratori ir jūsu pārziņā?

- Visi līdz pēdējam! - tehnorēdnis atbildēja ar neslēptu apmierinājumu balsī.

- Un jūs tos uzturat darba kārtībā?

- Tieši tā!

- Un ja tie izietu no ierindas?

Tehnorēdnis sašutis papurināja galvu. - Tie nevar iziet no ierindas! Tie nekad neiziet no ierindas. Tie ir domāti mūžībai.

- Mūžība ir ilgs laiks. Iztēlojieties, ka...

- Iztēloties neiespējamo ir bezjēdzīgi un nezinātniski!

- Labi. Bet ja nu es ar blasteru sadragāju kādu būtiski svarīgu ierīces daļu? Šīs iekārtas taču, jādomā, nav izturīgas pret kodolspēkiem? Ja nu es iznīcinu kādu svarīgu savienojumu vai sašauju kvarca D-cauruli?

- Tādā gadījumā jūs būtu beigts! - tehnorēdnis saniknots attrauca.

- Jā, es zinu! - arī Mallovs pacēla balsi. - Bet kas notiktu ar ģeneratoru? Vai jūs to varētu salabot?

- Ser! - tehnorēdņa balss pārtapa kliedzienā. - Jūs esat saņēmis godīgu samaksu! Jūs dabūjāt to, ko gribējāt! Tagad pazūdiet! Es jums neko neesmu parādā!

Mallovs ar mākslotu bijību paklanījās un izgāja pa durvīm.

Pēc divām dienām viņš atgriezās uz “Tālās Zvaigznes”, kas gaidīja, lai nogādātu viņu atpakaļ uz Termina planētas.

Un pēc divām dienām tehnorēdņa aizsarglauks nodzisa un, par spīti galvas lauzīšanai un lāstiem, nekad vairs neatguva mirdzumu.

13.

Gandrīz pirmo reizi sešu mēnešu laikā Mallovs ļāvās atslābinošai atpūtai. Līdz pusei izģērbies, viņš gulēja uz muguras savas jaunās mājas saules istabā, atmetis atpakaļ masīvās, brūnās rokas, un spēcīgie muskuļi zem ādas ritmiski savilkās un atlaidās.

Līdzās sēdošais vīrietis ielika Mallovam zobos cigāru un to aizdedzināja. Nokodis galu pats savam cigāram, viņš teica: - Tu izskaties pārstrādājies! Varbūt tev vajadzīga ilgāka atpūta.

- Varbūt tev taisnība, Džael, bet es labprātāk atpūstos Padomes krēslā. Jo es dabūšu to krēslu un tu man palīdzēsi!

Ankors Džaels savilka uzacis. - Kā es vispār iepinos šajā lietā? - viņš novilka.

- Skaidrs, kā! Pirmkārt, tu esi rūdīts politiķis. Otrkārt, tevi no ministra sēdekļa izmeta Jorans Sāts, tas pats virs, kurš labprātāk zaudētu acis nekā redzētu mani Padomē. Tu diez ko netici manām izredzēm, vai ne?

- Diez ko neticu vis! - bijušais izglītības ministrs apstiprināja. - Tu esi smirnietis.

- Tas nav likumīgs šķērslis. Man ir pamata izglītība.

- Nu, beidz! No kura laika aizspriedumiem pastāv citi likumi kā vienīgi savējie? Pastāsti labāk par savu cilvēku, par to Džaimu Tveru! Ko saka viņš?

- Viņš jau gandrīz pirms gada sāka runāt par manu iebīdlšanu Padomē, - Mallovs bezrūpīgi atbildēja, - bet es ar viņu vairs nerēķinos. Viņš tikpat to nebūtu dabūjis gatavu. Tam vīram trūkst dziļuma. Viņš ir skaļš un valdonīgs, bet tā ir tikai āriene bez nopietnas vērtības. Es gatavojos veikt īstu apvērsumu. Man esi vajadzīgs tu.

- Jorans Sāts ir visgudrākais politiķis uz planētas, un viņš būs tavs pretinieks. Es nedomāju, ka pratīšu pārspēt viņu viltībā. Un ņem vērā, ka viņš cīnās nežēlīgi un izmanto netīrus trikus.

- Man ir nauda.

- Tā, protams, palīdz. Bet, lai uzpirktu aizspriedumus, vajadzīgs daudz naudas. Vai to tu saproti, nicināmais smirnieti?

- Man tās būs daudz.

- Nu labi, es padomāšu. Tikai pēc tam neiedomājies līst pie manis uz visām četrām un smilkstēt, ka esmu tevi samusinājis! Bet kas tad tas?

Mallova lūpu kaktiņi savilkās lejup. - Šķiet, ka pats Jorans Sāts! - viņš atbildēja. - Atnācis agri, un es par to nebrīnos. Esmu vairījies no viņa veselu mēnesi. Paklau, Džael, ieej blakusistabā un ieslēdz noklausīšanos, tikai noregulē to klusi! Es gribu, lai tu dzirdi mūsu sarunu.

Ar kailo pēdu pabīdījis Padomes locekli uz durvju pusi, viņš uztrausās kājās un uzvilka zīda halātu. Mākslīgā saules gaisma nobālēja līdz ikdienas līmenim.

Istabā stīvi iesoļoja mēra sekretārs, un svinīgi nopietnais virssulainis klusi aizvēra aiz viņa durvis.

Mallovs aizsēja halāta jostu un teica: - Izvēlies krēslu, Sat!

Sāts atļāvās skopu, acumirklīgu smaidu. Krēsls, kuru viņš izvēlējās, bija ērts, taču brīvi atlaisties atzveltnē viņš neatļāvās. Sēdēdams uz malas, Sāts teica: - Ja tu pasacītu savus noteikumus, mēs varētu sākt lietišķu sarunu.

- Kādus noteikumus?

- Tu gribi, lai es saku tev priekšā? Nu labi, tad ko tu, piemēram, darīji Korellā? Tavs ziņojums bija nepilnīgs.

- Es tev to iesniedzu pirms vairākiem mēnešiem. Toreiz tu biji apmierināts.

- Jā, - Sāts domīgi paberzēja pieri ar pirkstu. - Bet kopš tā laika tu esi uzsācis nozīmīgas aktivitātes. Mēs pietiekami daudz zinām par tavu darbošanos, Mal-lov! Mēs precīzi zinām, cik fabriku tu esi atvēris, cik lielā steigā esi to darījis un cik tas tev izmaksājis. Un šī tava pils... - Viņš aplaida apkārt saltu, neatzinīgu skatienu. - Tā tev ir izmaksājusi krietni vairāk par manu gada algu! Un tas ceļš, kuru tu lauz Fonda sabiedrības augstākajos slāņos, ir pamatīgs un dārgs ceļš.

- Skat, kā? Un ko tas liecina, ja neņem vērā to, ka tev ir talantīgi spiegi?

- Tas liecina, ka tev ir nauda, kuras pirms gada tev nebija. Un tas var liecināt vēl šo to - piemēram, to, ka Korellā ir noticis daudz kas tāds, par ko mēs nezinām. No kurienes nāk tava nauda?

- Mans mīļais Sat, tu taču nevari gaidīt, ka es tev to stāstīšu!

- Es to negaidu.

- Tā jau es domāju. Tieši tāpēc es tev to pateikšu. Tā nāk taisnā ceļā no Korellas Komdora dārgumu lādēm.

Sāts samirkšķināja acis.

Mallovs pasmaidīja un turpināja: - Tev par nelaimi, šī nauda ir pilnīgi likumīga. Es esmu Meistartirgonis, un nauda, kuru saņēmu, sākotnējā izskatā bija liels daudzums kaļamās dzelzs un hroma apmaiņā pret rotaslietām, kuras es varēju viņam piegādāt. Atbilstoši standarta līgumam ar Fondu man pienākas piecdesmit procenti no peļņas. Otra puse aiziet valdībai gada beigās, kad visi krietni pilsoņi samaksā savu ienākuma nodokli.

- Tavā ziņojumā nebija minēts neviens tirdzniecības līgums.

- Tur nebija minēts ne tas, ko es todien ēdu brokastīs, ne tas, kā sauc manu kārtējo mīļāko, ne citi apstākļi, kuri neattiecas uz lietu. - Mallova smaids pārtapa dzēlīgā smīnā. - Mani sūtīja uz turieni, lai es, runājot tevis paša vārdiem, turētu acis vaļā. Tās man vienmēr bija vaļā. Tu gribēji noskaidrot, kas noticis ar sagrābtajiem Fonda tirdzniecības kuģiem. Es ne reizes tos neredzēju un neko par tiem nedzirdēju. Tu gribēji uzzināt, vai Korellai ir kodolenerģija. Manā ziņojumā ir rakstīts, ka Komdora privātajai miesassardzei ir kodolblasteri. Citas kodolenerģijas pazīmes es neredzēju. Un blasted, kurus redzēju, ir vecās Impērijas paliekas, tāpēc es neizslēdzu iespēju, ka tās patiesībā ir dekorācijas, kas reāli nedarbojas. Tiktāl es rīkojos saskaņā ar norādījumiem, bet ārpus tā biju un joprojām esmu brīvs cilvēks, kas tiesīgs brīvi rīkoties. Saskaņā ar Fonda likumiem Meistartirgonis drīkst atvērt jaunus tirgus, kad un kur vēlas, un saņemt no tiem likumīgo pusi no peļņas. Kādi tev ir iebildumi? Man tas nav skaidrs.

Sāts apdomīgi pievērsa skatienu sienai un atbildēja, ar grūtībām maskēdams dusmas: - Tirgotāju vispārpieņemtā paraža prasa, lai tie ar savu tirgošanos veicinātu reliģiju.

- Es rīkojos atbilstoši likumam, nevis paražām.

- Ir gadījumi, kad paraža var kļūt par augstāko likumu.

- Tad tev jāvēršas tiesā.

Sāts paskatījās uz viņu ar drūmām acīm, kas šķita ierāvušās dziļāk savos dobumos. - Tu tomēr esi smir-nietis! Izskatās, ka naturalizācija un izglītība nespēj likvidēt sliktu asiņu piejaukumu. Tomēr klausies un mēģini saprast!

Mūsu ideja ir svarīgāka par naudu un tirgiem. Mūsu dižā Hari Seldona zinātne pierāda, ka no mums ir atkarīga nākamā Galaktikas Impērija un mēs nedrīkstam novērsties no ceļa, kurš ved tai pretī. Mūsu reliģija ir vissvarīgākais ierocis šī mērķa sasniegšanai. Ar to mēs pakļāvām savai varai Četras Karalistes pat tādā brīdī, kad tās varēja mūs satriekt. Tas ir pats varenākais Visumā zināmais ierocis, ar kuru var kontrolēt cilvēkus un pasaules.

Pirmais un galvenais iemesls, kāpēc mēs esam atbalstījuši tirdzniecību un tirgotājus, bija mūsu vēlme straujāk ieviest un izplatīt šo reliģiju, kā arī gādāt, lai jaunu ražošanas līdzekļu un jaunas ekonomikas attīstīšana būtu pakļauta mūsu pilnīgai un detalizētai kontrolei.

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu, un Mallovs rāmi iestarpināja: - Es zinu šo teoriju. Un ļoti labi to saprotu.

- Patiešām? Tas ir vairāk, nekā es no tevis būtu gaidījis! Tādā gadījumā tu neapšaubāmi saproti arī to, ka tavi centieni tirgoties pašas tirgošanās dēļ, masveidā ražot nevērtīgus krāmus, kuri tikai virspusēji var ietekmēt pasaules ekonomiku, pakļaut starpzvaigžņu politiku peļņas elkam, nošķirt kodolspēku no mūsu reliģijas, kura ļauj to kontrolēt, - tas viss var beigties vienīgi ar to, ka politika, kura sekmīgi darbojusies veselu gadsimtu, tiek noliegta un iznīcināta.

- Gadsimts ir pietiekami ilgs laiks, - Mallovs vienaldzīgi atbildēja, - lai jebkāda politika novecotu, kļūtu bīstama un neiespējama. Lai cik veiksmīgi tava reliģija ir darbojusies Četrās Karalistēs, pārējā Perifērijā to nav pieņēmusi gandrīz neviena cita pasaule. Tolaik, kad mēs ieguvām kontroli pār Četrām Karalistēm, Galaktikā bija pietiekami daudz trimdinieku, kuri varēja izplatīt stāstu par to, kā Salvors Hardins izmantoja priesteru kārtu un cilvēku māņticību, lai iznīcinātu laicīgo valdnieku varu un neatkarību. Un, ja ar to nebūtu diezgan, notikums ar Askonu pirms divdesmit gadiem visu atklāja pietiekami skaidri. Pašlaik ikviens valdnieks visā Perifērijā drīzāk būtu gatavs pārgriezt sev rīkli nekā ielaist savā teritorijā Fonda priesteri.

Es necenšos piespiest Korellu vai jebkuru citu pasauli pieņemt to, ko tā nevēlas pieņemt. Nē, Sat! Ja kodolspēks dara viņus bīstamus, tad patiesa, tirdzniecības ceļā dibināta draudzība ir daudz vērtīgāka nekā nedroša virskundzība, kas balstās uz svešzemju reliģiskā spēka nīsto pārākumu: pat nedaudz pavājinoties, tāds spēks var pilnīgi sabrukt un atstāt aiz sevis tikai mūžīgas bailes un naidu.

- Ļoti skaisti teikts! - Sāts ciniski izmeta. - Bet atgriezīsimies mūsu sarunas sākumā: kādi ir tavi noteikumi? Ko tu pieprasi, lai mainītu savas idejas pret manējām?

- Vai tu domā, ka mana pārliecība ir tirgojama?

- Kāpēc ne? - Sāts ledaini atjautāja. - Vai tad pirkšana un pārdošana nav tava galvenā nodarbošanās?

- Tikai tad, ja tā nes peļņu, - Mallovs atbildēja, neizrādīdams nekādu aizvainojumu. - Vai tu vari man piedāvāt vairāk par to, ko es jau saņemu?

- Tu varētu saņemt nevis pusi, bet trīs ceturtdaļas no ietirgotās peļņas.

Mallovs īsi iesmējās. - Lielisks piedāvājums! Visi kopējie tirdzniecības ienākumi, strādājot pēc taviem noteikumiem, krietni atpaliktu no manu ienākumu desmitās daļas. Tev jāsola vairāk!

- Tu varētu iegūt vietu Padomē.

- To es iegūšu tāpat, bez tevis un tev par spīti.

Sāts ar piepešu kustību strauji sažņaudza dūri.

- Tu varētu arī izvairīties no cietumsoda! Uz divdesmit gadiem, ja es panākšu savu. Sarēķini, kāda tur būtu tava peļņa!

- Peļņas tur nebūtu, bet vai tu vari piepildīt tādus draudus?

- Un ja tevi tiesātu par slepkavību?

- Par kādu slepkavību? - Mallovs nicinoši atjautāja.

Tagad Sata vārdi skanēja skarbāk, kaut gan viņš

nepacēla balsi. - Par Anakreona priestera, Fonda kalpotāja slepkavību.

- Ak tā gan? Un kādi tev ir pierādījumi?

Mēra sekretārs paliecās uz priekšu. - Mallov, es ne-blefoju! Visi priekšdarbi ir pabeigti. Man jāparaksta tikai viens pēdējais dokuments, un sāksies tiesas prāva “Fonds pret Meistartirgoni Hoberu Mallovu”. Tu pakļāvi Fonda pārstāvi mocībām un nāvei svešzemnieku pūļa rokās, Mallov, un tavā rīcībā ir tikai piecas sekundes, lai novērstu sodu, kas tev draud. Man personīgi patiktu labāk, ja tu nolemtu, ka mācēsi kaut kā izgrozīties. Iznīcināts ienaidnieks ir drošāks par apšaubāmi iegūtu draugu.

- Tad lai piepildās tava vēlēšanās! - Mallovs svinīgi atbildēja.

- Labi! - Mēra sekretārs ļaunīgi pasmaidīja. - Visus šos kompromisa mēģinājumus vēlējās mērs, nevis es. Atzīšos, ka es pārliecīgi nepūlējos.

Durvis atvērās, un Sāts devās projām.

Mallovs paskatījās uz Ankoru Džaelu, kas ienāca no blakusistabas.

- Vai tu dzirdēji? - Mallovs jautāja.

Politiķis smagi atlaidās uz grīdas. - Kopš es to mūdzi pazīstu, nekad nebiju dzirdējis viņu tik saniknotu kā šodien.

- Labi, bet ko tu par to domā?

- To es varu tev pateikt. Viņa ārpolitikas idee fixe ir pakļaušana ar garīgiem līdzekļiem, bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa galamērķi nebūt nav garīgas dabas. Mani izsvieda no ministru kabineta par līdzīga jautājuma apstrīdēšanu, bet tas man nav tev jāatkārto.

- Nav gan. Un kādi, pēc tavas pārliecības, ir šie negarīgie mērķi?

Džaela seja kļuva nopietna. - Viņš nav muļķis, tāpēc noteikti saredz mūsu reliģiskās politikas bankrotu un zina, ka šī politika septiņdesmit gadu laikā nav mums nesusi gandrīz nevienu uzvaru. Acīmredzot viņš to izmanto pats saviem nolūkiem. Redzi, ikviena dogma, kas balstās galvenokārt uz ticību un emocijām, ir bīstams ierocis, ko vērst pret citiem, jo nav iespējams garantēt, ka šis ierocis nekad nevērsīsies pret pašu. Simt gadu garumā mēs esam atbalstījuši rituālus un mītus, kas kļūst arvien godājamāki, tradicionālāki -un sastingušāki. Dažā ziņā šī reliģija jau ir pat izgājusi ārpus mūsu kontroles.

- Kādā ziņā? - Mallovs noprasīja. - Turpini! Es gribu dzirdēt tavas domas.

- Nu, teiksim, iedomājies, ka viens cilvēks, godkārīgs un mērķtiecīgs cilvēks, sāk izmantot mūsu reliģiju nevis mūsu labā, bet gan pret mums.

- Tu runā par Sātu...

- Tieši tā! Es runāju par Sātu. Paklausies, draugs, ja viņš pareizās ticības vārdā spētu mobilizēt dažādās pakļauto planētu hierarhijas pret Fondu, kādas būtu mūsu izredzes? Ieceldams sevi par dievbijības idejisko vadoni, viņš varētu sākt karu pret ķecerību, kas izpaužas, piemēram, tavā personā, un galu galā kļūt par karali. Atceries, ko sacīja Hardins: “Kodolblasters ir labs ierocis, bet tas var tēmēt abos virzienos."

Mallovs uzsita sev pa kailo augšstilbu. - Labi, Džael, tad iedabū mani tajā Padomē, un es viņu sakaušu!

Džaels bridi klusēja un tad izteiksmīgi sacīja: - Varbūt tomēr nesakausi. Ko viņš tur runāja par priestera atdošanu pūļa tiesai? Cerams, tā nebija patiesība?

- Patiesība gan! - Mallovs bezrūpīgi atmeta.

Džaels iesvilpās. - Vai viņam ir konkrēti pierādījumi?

- Vajadzētu būt. - Bridi vilcinājies, Mallovs piebilda: - Džaims Tvers jau no paša sākuma bija viņa cilvēks, kaut ari tie abi nezināja, ka es to zinu. Un Džaims Tvers bija tā gadījuma aculiecinieks.

Džaels papurināja galvu. - Ūūū... Tas ir slikti!

- Slikti? Kas tur slikts? Pat pēc Fonda likumiem priesteris uz tās planētas atradās nelikumīgi. Korelliešu valdība acīmredzot izmantoja viņu par ēsmu, vienalga, vai viņš to gribēja vai ne. Pēc visiem veselā saprāta likumiem man bija tikai viena rīcības izvēle, un šī rīcība bija pilnīgi likumīga. Ja Sāts nodos mani tiesai, viņš panāks tikai to, ka pats sevi padarīs par muļķi.

Bet Džaels atkal papurināja galvu. - Nē, Mallov, tu maldies! Es tev jau teicu, ka viņš nevairās no netīriem trikiem. Viņa mērķis nav tevi notiesāt, jo viņš zina, ka tur nekas nesanāks. Viņa mērķis ir sagraut tavu tēlu cilvēku acis. Tu taču dzirdēji, ko viņš teica! Paraža nereti ir augstāka par likumu. Tu vari izsoļot no tiesas zāles brīvs un neskarts, bet, ja cilvēki zinās, ka tu esi atdevis priesteri pūlim saplosīšanai, tava labā slava būs vējā uz visiem laikiem. Cilvēki piekritīs, ka tu esi rīkojies likumīgi, pat saprātīgi. Un tomēr tu viņu acis būsi gļēvs suns, bezjūtīgs mežonis, cietsirdīgs briesmonis. Un tevi nemūžam neievēlēs Padomē! Tu vari pat zaudēt savu Meistartirgoņa statusu, ja tev atņems pilsonību. Pats zini, ka šī nav tava dzimtā planēta. Ko vēl vairāk Sāts varētu vēlēties?

Mallovs stūrgalvīgi rauca pieri. - Ak tā gan!

- Manu zēn, - Džaels teica, - es būšu tavā pusē, bet palīdzēt nevarēšu. Tu atrodies bīstamā vietā - pašā uguns centrā.

14.

Meistartirgoņa Hobera Mallova tiesas prāvas ceturtajā dienā Padomes zāle bija pilna līdz pēdējai iespējai. Vienīgais Padomes loceklis, kurš nebija varējis ierasties tiesā, nevarīgi lādēja iegūto galvas traumu, kas bija piesaistījusi viņu gultai. Galerijas līdz griestiem un šaurajām ejām aizpildīja tā nelielā pūļa daļa, kurai ar ietekmes, bagātības vai velnišķas neatlaidības palīdzību bija izdevies iekļūt zālē. Pārējie drūzmējās ārpusē, ciešās grupās salipuši ap skvērā izvietotajiem trīsdimensiju vizoriem.

Ankors Džaels ar centīgu, bet diezgan mazefektlvu policijas nodaļas palīdzību izlauza ceļu līdz zālei un pēc tam cauri gandrīz tādai pašai burzmai nokļuva līdz Hobera Mallova krēslam.

Mallovs viņu sagaidīja ar atvieglojumu sejā. - Pie Seldona, tu paspēji par mata tiesu! Vai atnesi?

- Še, ņem! - Džaels teica. - Tur ir viss, ko tu lūdzi.

- Labi. Kāda noskaņa valda ārpusē?

- Visi ir galīgi nojūgušies! - Džaels neomulīgi sagrozījās. - Tev neparko nevajadzēja pieļaut publiski atklātu prāvu. Tu varēji to novērst!

- Bet es negribēju.

- Viņi runā par linčošanu. Un Pablisa Manlio vīri uz ārējām planētām...

- Tieši par to es tev gribēju jautāt, Džael. Viņš musina hierarhiju pret mani, vai ne?

- Tu vēl jautā? Šis ir smalkākais intrigu tīkls, kādu tu vari iedomāties! Būdams Ārlietu Ministrs, viņš ir atbildīgs par prāvām, kuras saistītas ar starpzvaigžņu likumiem. Un, būdams Augstais Priesteris un Vecākais Bīskaps, viņš mudina fanātiskos pūļus...

- Labi, aizmirsti! Vai atceries to Hardina citātu, kuru tu man noskaitīji pagājušajā mēnesī? Mēs viņiem parādīsim, ka kodolblasteri var tēmēt abos virzienos!

Tad savu vietu ieņēma mērs un Padomes locekļi, viņu godinādami, piecēlās kājās.

- Šodien ir mana kārta, - Mallovs čukstus teica. - Apsēdies un noskaties izrādi!

Sākās tiesas prāvas kārtējās dienas norise, un pēc piecpadsmit minūtēm Hobers Mallovs, naidīgu čukstu pavadīts, devās uz tukšo vietu pretī mēra solam. Viņu izgaismoja staru kūlis, un pilsētas vizoros, tāpat kā gan-drīz visu neskaitāmo māju privātajos vizoros uz Fonda planētām, staltais, varenais vienpatis izaicinoši raudzījās skatītājos.

Nepiespiesti un mierīgi viņš sāka runāt: - Lai taupītu laiku, es atzīstu, ka ikviena apsūdzība, ko prasītājs izteica pret mani, atbilst patiesībai. Stāsts par priesteri un ļaužu pūli apsūdzētāja puses atstāstā tika izklāstīts precīzi visos sīkumos.

Zālē bija jaušama sakustēšanās, un galerijai pāršalca masveidīgs triumfa šņāciens. Mallovs pacietīgi nogaidīja, līdz no jauna iestājās klusums.

- Tomēr viņu atainotā situācija bija nepilnīga. Es lūdzu atļauju pievienot papildinājumus manis paša atstāsta. Sākumā tie var izklausīties nenozīmīgi. Tāpēc es aicinu jūs būt iecietīgiem.

Mallovs neieskatījās piezīmēs, kas gulēja viņa priekšā.

- Es sākšu no tās pašas vietas, no kuras sākās manu apsūdzētāju stāsts, proti, no dienas, kad es tikos ar Joranu Sātu un Džeimu Tveru. Jūs zināt, kas notika šajās tikšanās reizēs. Sarunu izklāstus jūs jau dzirdējāt, un es vēlos tos papildināt vienīgi ar savām pārdomām attiecīgajā dienā.

Tajās bija daudz aizdomu, jo dienas notikumi izskatījās diezgan dīvaini. Padomājiet vien! Divi cilvēki, kurus es līdz šim esmu pazinis ļoti virspusēji, izsaka man nedabiskus un visai neticamus priekšlikumus. Viens no viņiem, mēra sekretārs, aicina mani uzņemties valdības izlūkošanas aģenta lomu sevišķi konfidenciālā jautājumā, kura daba un nozīme jums ir jau paskaidrota. Otrs, pašpasludināts politiskas partijas vadītājs, aicina mani kandidēt uz vietu Padomē.

Gluži dabiski, es centos saskatīt tādas rīcības dziļākos motīvus. Sata motīvs šķita acīmredzams. Viņš man neuzticējās. Varbūt viņš domāja, ka es pārdodu kodolenerģiju ienaidniekiem un plānoju sacelšanos. Un varbūt centās pasteidzināt notikumus vai vismaz domāja, ka tā dara. Tādā gadījumā viņam vajadzētu, lai ierosinātajā misijā man blakus būtu viņa cilvēks, citiem vārdiem sakot, spiegs. Tomēr šī pēdējā doma man atausa tikai vēlāk, kad uz skatuves parādījās Džaims Tvers.

Un padomājiet vēlreiz! Tvers iztēlo sevi par tirgotāju, kurš pametis savu nodarbošanos un pievērsies politikai, taču es neko nezinu par viņa agrākajām tirgotāja gaitām, kaut gan šī joma man ir ļoti labi pazīstama.

г

Un vēl: kaut gan Tvers apgalvo, ka viņam esot pamata izglītība, viņš nekad nav dzirdējis par Seldona krīzi.

Hobers Mallovs nogaidīja, ļaudams sacītā nozīmei ienirt dziļāk, un, kad galerijai masveidā aizrāvās elpa, iestājās pirmais klusuma brīdis, ko viņš līdz šim bija izraisījis. Tas gan notika tikai ar paša Termina iedzīvotājiem. Klausītāji uz ārējām planētām varēja dzirdēt tikai cenzūras apstrādātas versijas, kas atbilda valdošās reliģijas prasībām. Par Seldona krīzēm viņiem nekas nebija jāzina. Tomēr turpmāk izskanēja vēl citi izteikumi, kuri nepaslīdēja garām viņu uzmanībai.

Mallovs turpināja:

- Vai kāds no klātesošajiem, liekot roku uz sirds, var apgalvot, ka jebkurš cilvēks ar pamata izglītību varētu neko nezināt par Seldona krīzi? Fonda teritorijā ir tikai viena izglītības joma, kurā nekādā veidā netiek pieminēta Seldona plānotā vēsture un pats cilvēks tiek uzlūkots par tādu kā mītisku burvi...

Tajā brīdī es sapratu, ka Džeims Tvers nekad nav bijis tirgotājs. Es sapratu, ka viņš ir ordinēts garīdznieks, varbūt pilntiesīgs priesteris, un nebija šaubu, ka tajos trīs gados, kuros viņš bija tēlojis tirgotāju politiskās partijas vadoni, Tvers patiesībā ir bijis Jorana Sata algots cilvēks.

Un tad es izdarīju lēcienu tumsā. Es nezināju, kādi ir Sata nolūki attiecībā uz mani, bet, tā kā viņš dāsni centās barot mani ar maldinošām ziņām, arī es piespēlēju viņam dažus viltus mājienus. Nopratu, ka Tveram paredzēts pavadīt mani ceļojumā kā neoficiālam uzraugam no Jorana Sata puses. Es labi zināju: ja šis plāns neizdotos, atrastos citi paņēmieni - un šos citus es varētu laikus neuzminēt. Zināms ienaidnieks nozīmē

relatīvu drošību. Es pats uzaicināju Tveru braukt man līdzi. Viņš piekrita.

Tas, Padomes kungi, atklāj divus apstākļus. Pirmkārt, tas ļauj saprast, ka Tvers nav mans draugs, kurš liecinātu pret mani negribīgi un sirdsapziņas spiests, kā jums gribētu iedvest apsūdzības uzturētājs. Viņš ir spiegs, kas dara savu apmaksāto darbu. Otrkārt, tas izskaidro manu rīcību brīdī, kad parādījās priesteris, kura slepkavībā esmu apsūdzēts, - rīcību, kura līdz šim nav pieminēta, jo ir palikusi nezināma.

Padomes pārstāvjus arvien jūtamāk pāršalca satraukti čuksti. Mallovs teatrāli noklepojās un turpināja:

- Man ļoti nepatīk aprakstīt savas pirmās izjūtas, uzzinot, ka uz mūsu kuģa atrodas izbēdzis misionārs. Man ļoti nepatīk tās pat atcerēties. Galvenokārt tās bija apjukums un neziņa. Tobrīd es šo notikumu instinktīvi uztvēru kā Sata gājienu - bez dziļākas izpratnes vai izskaitļošanas. Biju pilnīgā nesaprašanā, ko darīt.

Es redzēju tikai vienu iespēju. Pacentos uz piecām minūtēm tikt vaļā no Tvēra, aizsūtot viņu pēc maniem virsniekiem. Viņa prombūtnes laikā es ieslēdzu video-ierakstītāju, lai jebkādi turpmākie notikumi saglabātos vēlākai izpētei. To es darīju ar cerību - ar maz pamatotu, bet nopietnu cerību ka tābrīža juceklis varētu noskaidroties, ja man būs iespēja visu atkārtoti pārdomāt un izvērtēt.

Šo videoierakstu es kopš tā laika esmu noskatījies un noklausījies reizes piecdesmit. Tas man ir līdzi arī tagad, un esmu gatavs to noskatīties piecdesmit pirmo reizi tepat, jūsu klātbūtnē.

Mērs ar monotoniem klaudzieniem pieprasīja ievērot klusumu. Zāle trokšņaini viļņojās, un galerija dimdēja no auriem. Piecos miljonos māju uz Termina planētas satrauktie skatītāji spiedās tuvāk savu uztvērēju ekrāniem, un apsūdzētāja solā Jorans Sāts salti pakratīja galvu pret nervozo augsto priesteri, vienlaikus nenovērsdams degošo skatienu no Mallova sejas.

Zāles centrā tika atbrīvota vieta, un apgaismojums kļuva blāvs. Ankors Džaels no savas vietas kreisajā pusē noregulēja iestatījumus, un, slēdzim noklikstot, skatieniem pavērās hologrāfiska aina - krāsains trīsdimensiju attēls, kas no dzīvās realitātes atšķīrās vienīgi ar to, ka nebija dzīvs.

Starp leitnantu un seržantu stāvēja izbiedētais, piekautais misionārs. Mallova atveidojums klusējot gaidīja, līdz telpā ienāca apkalpes vīri un aiz viņiem Tvers.

Vārdu pa vārdam atskanēja notikusī saruna. Seržants saņēma disciplinārsodu, misionārs uzklausīja jautājumus. Satracinātais pūlis aurodams tuvojās kuģim, un garīdznieks Džords Parma izdvesa savu izmisīgo lūgumu. Mallovs izrāva ieroci, vīri aizvilka projām misionāru, kurš pacēla rokas, izkliegdams pēdējo neprātīgo lāstu, un īsu mirkli uzzibēja sīka gaismas dzirksts.

Ieraksts beidzās, pēdējā ainā atklājot šausmās sastingušos virsniekus, Tveru, kas sakņupis sēdēja, ar plaukstām aizspiedis ausis, un Mallovu, kas rāmi ievietoja ieroci atpakaļ makstī.

Zālē atkal iedegās gaisma, bet tukšā vieta telpas vidū vairs neaizpildījās. Mallovs, īstais un reālais Mallovs, atsāka savu stāstījumu:

- Kā jūs redzat, viss notika tieši tā, kā to aprakstīja apsūdzības uzturētājs, - bet tikai ārēji. Es tūlīt paskaidrošu. Starp citu, Džeima Tvēra emocijas visā šajā laikā skaidri parāda, ka viņš ir saņēmis priestera izglītību.

Tajā pašā dienā es ievēroju dažas neatbilstības saistībā ar Tveru. Es viņam jautāju, kā tik nomaļā, pa pusei pamestā vietā, kurā mēs tobrīd atradāmies, piepeši varēja parādīties misionārs. Un pēc tam jautāju, no kurienes uzradās milzīgais pūlis, ja tuvākā vērā ņemamā pilsēta atradās simt jūdžu attālumā. Apsūdzības uzturētājs tādām dīvainībām nav pievērsis uzmanību.

Bija vēl citi apstākļi, piemēram, Džorda Parmas neparasti uzkrītošā āriene un izturēšanās. Misionārs, kurš ieradies Korellā un riskē ar dzīvību, pārkāpjot gan Korellas, gan Fonda likumus, lepni staigā apkārt ļoti jaunā un ļoti spilgtā priestera ietērpā! Tur kaut kas nebija kārtībā. Notikuma brīdī es pieļāvu domu, ka šis misionārs, pats nezinādams, kalpo Komdoram, kurš izmanto viņu, cenšoties uzspiest mums nepārdomātu un nelikumīgu rīcību, lai likumīgi attaisnotu savu turpmāko soli: mūsu kuģa un cilvēku iznīcināšanu.

Apsūdzības uzturētājs ir paredzējis, ka tieši tā es pamatošu savu toreizējo lēmumu. No manis tika gaidīts paskaidrojums, ka uz spēles bija likta mana kuģa, manas apkalpes un visas manas misijas drošība, un es nedrīkstēju to upurēt viena cilvēka dēļ, jo vairāk tāpēc, ka šis cilvēks jebkurā gadījumā tiktu nogalināts - vai nu kopā ar mums, vai bez mums. Uz to apsūdzības puse atbildētu ar miglainām frāzēm par Fonda “godu” un par nepieciešamību uzturēt “pašcieņu” lai saglabātu mūsu godpilno stāvokli.

Taču kāda savāda iemesla dēļ apsūdzības uzturētājs ir atstājis neievērotu pašu Džordu Parmu kā indivīdu. Attiecībā uz viņu nav minēti nekādi fakti - ne viņa dzimšanas vieta, ne izglītība, ne citas viņa pagātnes

detaļas. Tādas attieksmes iemesls izskaidros arī tās neatbilstības, kuras es minēju saistībā ar nupat redzēto videoierakstu. Abi šie apstākļi ir saistīti.

Apsūdzības uzturētājs nav sniedzis nekādus faktus par Džordu Parmu tāpēc, ka nevarēja tos sniegt. Skati, kurus jūs redzējāt videoierakstā, šķita neīsti, jo pats Džords Parma bija neīsts. Cilvēks, vārdā Džords Parma, nekad nav eksistējis. Visa šī tiesas prāva ir izcils farss, kas sameistarots par nenotikušu gadījumu.

Mallovam vēlreiz nācās nogaidīt, līdz zālē apklust troksnis. Tad viņš nesteidzīgi teica:

- Es jums parādīšu viena atsevišķa kadra paplašinājumu no šī paša videoieraksta. Tas runās pats par sevi. Nodzēs vēlreiz gaismu, Džael!

Zāle satumsa, un tukšo vietu atkal aizpildīja sastinguši, bālgani tēli, uzburdami spokainu ilūziju. “Tālās Zvaigznes” virsnieki ieņēma sastingušo, nedabisko stāju. Mallova izstieptā plauksta sažņaudza šaujamieroci. Viņam kreisajā pusē sludinātājs Džords Parma, sastindzis kliedziena vidū, izstiepa augšup rokas, un tērpa piedurknes līdz pusei noslīdēja lejup.

Un misionāra plaukstā gailēja tā pati mazā gaismiņa, kas iepriekšējā demonstrējumā bija uzzibējusi un pazudusi. Tagad kadrs stāvēja uz vietas, un spīdums bija nemainīgs.

- Pievērsiet uzmanību šim gaismas plankumam viņa plaukstā!- - Mallovs no pustumsas iesaucās. - Palielini kadru, Džael!

Nekustīgais attēls strauji pieņēmās plašumā. Ārējās daļas atkāpās un pazuda, bet misionārs ieslīdēja centrā un izauga milzīgi liels. Pēc tam redzama kļuva tikai plauksta un roka, un brīdi vēlāk tikai plauksta, kas

izplūdušām kontūrām piepildīja visu redzamo telpu, izpletusies nedabiski liela un sastingusi.

Gaismas plankums bija pārtapis miglainos, spīdošos burtos: K. S. P.

- Kungi! - dobji atskanēja Mallova balss. - Šeit jūs redzat tetovēšanas paraugu. Parastā apgaismojumā tas nav redzams, bet ultravioletā gaismā - ar kuru es piepildīju istabu videoieraksta laikā - tas izceļas nepārprotami spilgti. Jāteic, ka šī ir visai naiva metode, kā noslēpt identifikāciju, taču uz Korellas planētas tā darbojas, jo ultravioletā gaisma tur nav sastopama uz katra ielas stūra. Pat mūsu kuģī šis atklājums notika gluži nejauši.

Varbūt daži no jums jau ir uzminējuši, ko nozīmē K. S. P. Džords Parma labi pārzināja priestera valodu un teicami paveica savu darbu. Kur un kā viņš bija to iemācījies, es nevaru pateikt, bet K. S. P. nozīmē “Korellas Slepenpolicija”.

Cenzdamies pārkliegt vētraino troksni, Mallovs iekliedzās pilnā balsi: - Manā rīcībā ir papildu pierādījumi: no Korellas atvesti dokumenti, kurus es vajadzības gadījumā varu iesniegt Padomes apskatīšanai.

Un kur tagad paliek apsūdzības uzturētāja prasība? Apsūdzības puse jau atkārtoti ir devusi derdzīgu mājienu, ka man būtu vajadzējis cīnīties un aizsargāt misionāru, stājoties pretī likumam, un upurēt savu misiju, savu kuģi un sevi pašu par labu Fonda “godam”

Bet vai to vajadzēja darīt krāpnieka dēļ?

Vai to vajadzēja darīt par labu Korellas slepenajam aģentam, kurš spēlēja savu lomu, ietērpies košās drānās un apbruņojies ar daiļrunību, kas visdrīzāk patapināta no kāda Anakreona trimdinieka? Vai Jorans Sāts un

Pabliss Manlio vēlējās ievilināt mani stulbās, zemiskās lamatās?

Viņa aizsmakušo balsi apslāpēja milzīgā bezseju pūļa auri. Spēcīgas rokas pacēla viņu uz pleciem un aiznesa līdz mēra sēdeklim. Aiz loga Mallovs redzēja skvērā ieplūstam jaunu satracinātu ļaužu straumi, kas pievienojās tur esošajiem tūkstošiem.

Mallovs raudzījās apkārt pēc Ankora Džaela, taču haotiskajās masās bija neiespējami saskatīt jebkādu atsevišķu seju. Palēnām viņš uztvēra ritmisko, atkārtoto saucienu, kura klusais aizsākums pārtapa skanīgā, pulsējošā pūļa neprātā:

- Lai dzīvo Mallovs... lai dzīvo Mallovs... lai dzīvo Mallovs...

15.

Ankors Džaels pavērās Mallovā ar sagurušu seju. Pēdējās divas dienas bija aizskrējušas nevaldāmi un trauksmaini, un miegam nebija atlicis daudz laika.

- Mallov, tev izdevās skaista izrāde, tāpēc nesabojā to, grābdams pārāk augstu! Tu taču nevari nopietni kandidēt uz mēra amatu. Pūļa entuziasmam ir liels spēks, bet visiem zināms, cik strauji tas mēdz mainīties.

- Pilnīgi pareizi! - Mallovs skarbi attrauca. - Tāpēc mums tas ir jāizmanto savā labā, un vislabāk mēs to varam izdarīt, turpinot izrādi.

- Un kas notiks tālāk?

- Tev jāpieprasa Pablisa Manlio un Jorana Sata arests...

-Ko?!

- Tu dzirdēji. Liec mēram viņus arestēt! Manis pēc vari izmantot jebkādus draudus. Pūlis atrodas manā kontrolē - vismaz šodien. Viņš neuzdrošināsies stāties tam pretī.

- Bet ar kādu pamatojumu, mīļais cilvēk?

- Ar acīmredzamāko. Viņi ir mudinājuši ārējo planētu priesterus iesaistīties Fonda frakciju ķildās. Pie Seldona, tas ir pret likumu! Izvirzi viņiem apsūdzību par “valsts apdraudējumu”. Un goda principi man rūp tikpat maz, kā manā gadījumā tie rūpēja viņiem. Vienkārši dabū viņus projām no acīm līdz brīdim, kad es kļūšu par mēru!

- Līdz vēlēšanām vēl ir pusgads.

- Tas nav sevišķi daudz! - Mallovs strauji piecēlās un ciešā tvērienā sagrāba Džaela elkoni. - Paklausies, ja vajadzētu, es iekļūtu valdībā ar varu, tāpat kā pirms simt gadiem darīja Salvors Hardins! Mums joprojām tuvojas Seldona krīze, un, kad tā pienāks, man ir jābūt mēram un augstajam priesterim. Abiem!

Džaela pierē ievilkās rievas. Viņš klusi jautāja: - Kas mums sagaidāms? Vai tā tomēr būs Korella?

Mallovs apstiprinoši pamāja ar galvu. - Protams. Agri vai vēlu viņi pieteiks karu, tomēr es spriežu, ka līdz tam paies vēl pāris gadu.

- Un uzbruks ar kodolkuģiem?

- Un kā tu domā? Tie trīs tirdzniecības kuģi, kurus mēs zaudējām viņu kosmosa sektorā, netika iznicināti ar pneimatiskajām šautenēm. Džael, viņi saņem kuģus no pašas Impērijas! Nebrīnies atvērtu muti kā pēdējais nelga! Es teicu: no Impērijas! Saproti taču, tā joprojām pastāv. Kaut arī šeit, Perifērijā, tā ir zudusi, Galaktikas centrā tā ir pat ļoti dzīva! Un viens aplams gājiens var nozīmēt, ka tā uzsēdīsies mums kaklā. Tāpēc man jākļūst par mēru un augsto priesteri. Es esmu vienīgais cilvēks, kurš zina, kā cīnīties ar krīzi.

Džaels sažņaugti norija siekalas. - Un kā? Ko tu gatavojies darīt?

- Neko.

Džaels nenoteikti pasmaidīja. - Patiešām? Interesanti gan!

Taču Mallova atbilde bija tieša un skaidra: - Kad es būšu Fonda priekšgalā, es nedarīšu neko. Simtprocentīgi neko, un tas ir šīs krīzes noslēpums.

Aspers Argo, Vismīļotais, Korellas Republikas Komdors, apsveica sievas ierašanos ar padevīgi nolaistiem plakstiem zem retajām uzacīm. Vismaz viņas gadījumā labskanīgais, paša pieņemtais apzīmējums nebija spēkā. To zināja pat viņš.

Sievietes balss bija tikpat gludena kā spīdīgie, pieglaustie mati un tikpat salta kā skatiens viņas acis. - Mans žēlīgais valdnieks, cik saprotu, beidzot ir pieņēmis lēmumu par Fonda iznireļu likteni!

- Ak tā? - Komdors sāji atjautāja. - Un ko vēl vēsta tava daudzveidīgā saprašana?

- Pietiekami daudz, mans bezgala cēlais virs! Tev ir bijusi kārtējā neizlēmīgā apspriede ar saviem padomniekiem. Ar izciliem padomdevējiem! - Viņas balsī skanēja nicinošs izsmiekls. - Bars pusaklu, senilu idiotu, kas spiež pie izģindušām krūtīm savus neieneslgos ieguvumus, spītējot mana tēva dusmām!

- Un no kāda izcila avota, mana mīļā, - Komdors iecietīgi atjautāja, - nāk šīs ziņas, kas ļauj tavai saprašanai to visu saprast?

Komdora īsi iesmējās. - Ja es tev to pateiktu, mans avots drīz vien būtu līķis!

- Protams, tu vienmēr rīkosies pēc sava prāta. -Komdors paraustīja plecus un aizgriezās. - Bet, ja runa

ir par tava tēva dusmām, es nojaušu, ka tās izpaužas skopulīgā atteikumā piegādāt mums vairāk kuģu.

- Vairāk kuģu! - sieviete sašutumā aizsvilās. - Vai tev to nav jau veseli pieci? Neliedzies! Es zinu, ka tev ir pieci kuģi un apsolīts vēl sestais.

- Apsolīts jau veselu gadu.

- Bet vajag vienu, tikai vienu, lai satriektu putekļos to nolādēto Fondu! Tikai vienu! Tikai vienu, lai izsvēpētu no kosmosa viņu sīkās, nožēlojamās laiveles!

- Viņu planētai es nevarētu uzbrukt pat ar veselu duci kuģu.

- Un cik ilgi šī planēta turēsies, ja būs izputināta viņu tirdzniecība un sadragātas visas viņu krāmu un grabažu kravas?

- Tie krāmi un grabažas nozīmē naudu, - Komdors nopūtās. - Pamatīgu naudu.

- Bet, ja tev piederētu pats Fonds, vai tad šī nauda un viss pārējais nebūtu tavs? Un, ja tu izpelnītos mana tēva cieņu un svētību, vai tad tev nebūtu vairāk par to, ko tev jebkad spējis dot Fonds? Pagājuši jau trīs gadi -nē, vairāk! -, kopš te ieradās tas barbars ar savām burvju spēlītēm. Tas ir pietiekami daudz.

- Mana mīļā! - Komdors pagriezās un paskatījās uz sievu. - Es kļūstu vecs. Es esmu noguris. Man trūkst spēka turēties pretī tavai indīgajai mēlei. Tu teicies zinām, ka esmu pieņēmis lēmumu. Jā, esmu! Spēle beigusies, un starp Korellu un Fondu būs karš.

- Ahā! - Komdora triumfējoši izslējās, un viņas acis pacilāti dzirkstīja. - Beidzot tu esi pieņēmies prātā, kaut ari tikai vecuma galā! Un, kad kļūsi par saimnieku tajā nomalē, varbūt tu iemantosi pietiekamu cieņu, lai ieņemtu svarīgu un ietekmīgu stāvokli Impērijā. Tad

mēs vispirmām kārtām varētu pamest šo barbarisko pasauli un doties uz viceroja galmu! Nudien mēs to varētu!

Ar smaidu sejā un vienu roku uz gurna viņa cēli izpeldēja no istabas. Viņas mati mirdzēja gaismas staros.

Komdors nogaidīja un pēc brīža ar žultainu naidu teica aizvērtajām durvīm: - Un, kad es kļūšu par saimnieku tajā vietā, kuru tu sauc par nomali, varbūt es iemantošu pietiekamu cieņu, lai turpmāk iztiktu bez tava tēva augstprātības un viņa meitas pretīgās mēles! Pilnīgi un uz visiem laikiem!

17.

“Tumšā Miglāja” vecākais leitnants ar šausmām raudzījās viziplatē.

- Augstā, žēlīgā Galaktika! - Tam vajadzēja būt kliedzienam, taču izskanēja tikai čuksts. - Kas tad tas?

Tas bija kuģis, bet “Tumšais Miglājs” pret to bija sīka zivtiņa salīdzinājumā ar vali, un kuģa sānus rotāja Impērijas kosmosa kuģa un saules emblēma. Uz “Tumšā Miglāja” histēriski iegaudojās visi trauksmes zvani.

Atskanēja pavēles, un "Tumšais Miglājs” ieņēma gatavību bēgt vai karot atkarībā no vajadzības, bet lejā, hiperviļņu telpā, cauri hipertelpai uz Fondu tika raidīts steidzams ziņojums.

Atkal, jau atkal! Daļēji tas bija lūgums pēc palīdzības, bet galvenokārt brīdinājums par briesmām.

18

Hobers Mallovs, gurdi šļūkādams kājas, pāršķirstīja saņemtos ziņojumus. Divi mēra amatā pavadītie gadi bija viņu mazliet piejaucējuši, padarījuši mazliet laipnāku, mazliet iecietīgāku, tomēr nebija iemācījuši iemīļot valdības ziņojumus un nedabisko, oficiālo stilu, kādā tie bija rakstīti.

- Cik kuģu viņi dabūja? - jautāja Džaels.

- Četrus piespieda nolaisties. Par diviem nav ziņu. Visi pārējie atrodas kontrolē un drošībā. - Mallovs pikti nosēcās. - Varēja būt labāk, tomēr tā ir tikai skramba.

Atbildes nebija, un Mallovs paskatījās augšup. - Vai tev kaut kas dara raizes?

- Es gribētu, kaut Sāts būtu šeit, - Džaels itin neiederīgi atbildēja.

- Ā, jā, un tūlīt mēs dzirdēsim vēl vienu lekciju par iekšējo fronti.

- Nē! - atcirta Džaels. - Bet tu esi ietiepīgs, Mal-lov. Ārējo situāciju tu varbūt esi izpētījis līdz pēdējam sīkumam, bet tev pilnīgi nerūp, kas notiek šeit mājās, uz pašu planētas.

- Bet tas taču ir tavs pienākums, vai ne? Kādēļ tad es tevi iecēlu par izglītības un propagandas ministru?

- Acīmredzot tādēļ, lai aizsūtītu mani nožēlojamā un priekšlaicīgā nāvē par spīti visam tavam atbalstam un palīdzībai. Pēdējā gada laikā es tev nemitīgi skandinu

par augošajām briesmām no Sata un viņa Reliģio-nistiem. Kāds labums būs no taviem plāniem, ja Sāts panāks ārkārtas vēlēšanas un izmetis tevi no vietas?

- Piekrītu: nekāds.

- Un vakar vakarā tu ar savu runu pasniedzi Satam visas izredzes gluži kā uz paplātes un ar smaidu! Vai tiešām tev vajadzēja izteikties tik atklāti?

- Vai tad nebija labi nolaupīt Satam uzvaras spožumu?

- Nē, - Džaels pikti attrauca, - vismaz ne tā, kā tu to darīji! Tu apgalvo, ka visu esot paredzējis, bet nepaskaidro, kāpēc trīs gadus esi tirgojies ar Korellu, ļaudams viņiem gūt galveno labumu. Tavs vienīgais kaujas plāns ir atkāpties bez kaujas. Tu atmet jebkādu tirdzniecību ar kosmosa sektoriem Korellas tuvumā. Tu atklāti pasludini strupceļu. Tu nesoli nekādu uzbrukumu pat nākotnē. Pie visām Galaktikām, Mallov, ko lai es iesāku ar tik bezjēdzīgu stāvokli?

- Tam pietrūkst krāšņuma?

- Tam pietrūkst emocionālā iespaida uz pūli.

- Tas ir viens un tas pats.

- Mallov, atmosties! Tev ir divas iespējas. Vai nu tu pasniedz ļaudīm dinamisku ārējo politiku, lai kādi būtu tavi personīgie plāni, vai arī meklē kaut kādu kompromisu ar Sātu!

- Nu labi! - Mallovs noteica. - Ja neesmu izdarījis pirmo, tad mēģināsim otro. Sāts nupat ir ieradies šeit.

Sāts un Mallovs nebija tikušies vaigā kopš tiesas prāvas pirms diviem gadiem. Ne viens, ne otrs neredzēja pretiniekā nekādas pārmaiņas, ja neņem vērā tikko jaušamo gaisotnes atšķirību, kas nepārprotami liecināja, ka noteicēja un dumpinieka lomas ir mainījušās.

Sāts apsēdās bez savstarpējiem rokasspiedieniem.

Mallovs piedāvāja viņam cigāru un vaicāja: - Vai neiebilsti, ja Džaels paliks tepat? Viņš visā nopietnībā grib kompromisu. Ja ies pārāk karsti, viņš būs labs starpnieks.

Sāts paraustīja plecus. - Kompromiss tev patiešām noderētu. Reiz citos apstākļos es aicināju tevi izvirzīt savus noteikumus. Pieļauju, ka tagad pozīcijas ir mainījušās.

- Tavs pieļāvums ir pareizs.

- Nu tad mani noteikumi ir šādi. Tev jāizbeidz sava aplamā ekonomiskās kukuļošanas politika un tirgošanās ar visādām ierīcēm un jāatgriežas pie mūsu tēvu pārbaudītās ārpolitikas.

- Vai tu domā iekarojumus ar reliģiskām misijām?

- Tieši tā.

- Un nekāds cits kompromiss nav iespējams?

- Nekāds.

- Hmm... - Mallovs ļoti lēni aizdedzināja cigāru un ievilka dūmu, spoži iekvēlinot tā galu. - Hardina laikā, kad misionāru iekarojums bija jauns un radikāls paņēmiens, tev līdzīgi cilvēki tam pretojās. Tagad tas ir izmēģināts, pārbaudīts, iecelts goda vietā - viss, ko Jorans Sāts varētu vēlēties. Bet pasaki, kā tu dabūsi mūs ārā no mūsu pašreizējā jucekļa?

- No tava pašreizējā jucekļa. Man ar to nav bijis nekāda sakara.

- Uzskati, ka mans jautājums ir atbilstoši koriģēts.

- Vajadzīga spēcīga ofensīva. Sastinguma stāvoklis, ar kuru tu, šķiet, esi apmierināts, ir fatāls. Tā ir vājuma atzīšana visām Perifērijas pasaulēm, kurām pirmais un galvenais ir redzēt spēku, un visi šie maitasputni bez vilcināšanās pievienosies uzbrukumam, lai izcīnītu savu daļu no līķa. Tev to vajadzētu saprast. Tu taču esi no Smirno, vai ne?

Mallovs nepievērsa uzmanību zīmīgajai piebildei. Viņš jautāja: - Un, ja tu sakausi Korellu, kā būs ar Impēriju? Tieši tā ir reālais ienaidnieks.

Sata lūpu kaktiņi savilkās skopā smaidā. - О nē, tavi ziņojumi par braucienu uz Sivennu bija gana izsmeļoši. Normanna sektora vicerojs ir ieinteresēts izraisīt nesaskaņas Perifērijā pats sava labuma dēļ, bet tas ir otršķirīgs jautājums. Viņš neliks visu uz spēles, lai ceļotu uz Galaktikas nomali, ja viņam jāstājas pretī piecdesmit naidīgiem kaimiņiem un Imperatoram. Es runāju gandrīz taviem vārdiem.

- Varbūt tomēr liks, Sat, ja nospriedīs, ka mēs esam pietiekami stipri, lai būtu bīstami. Un tā viņš varēs domāt, ja mēs iznīcināsim Korellu ar frontāla uzbrukuma centrālajiem spēkiem. Mums vajadzētu rīkoties krietni izsmalcinātāk.

- Piemēram?

Mallovs atspiedās pret krēsla atzveltni. - Sat, es došu tev izdevību. Tu man neesi vajadzīgs, bet es varu tevi izmantot. Tāpēc es tev izklāstīšu visu situāciju, un pēc tam tu vari vai nu piebiedroties man un dabūt vietu koalīcijas kabinetā, vai arī tēlot mocekli un sapūt cietumā.

- To pēdējo triku tu vienreiz jau mēģināji.

- Tas nebija nopietni, Sat. īstais laiks ir pienācis tikai tagad. Tāpēc klausies! - Mallova acis savilkās šaurāk.

- Kad es pirmoreiz izkāpu uz Korellas, - viņš iesāka, - es piekukuļoju Komdoru ar rotaslietām un

ierīcēm, kas ir tirgotāja ierastajos krājumos. Sākumā tas bija domāts tikai tādēļ, lai iekļūtu kādā tēraudlie-tuvē. Tālāku plānu man nebija, bet šī iecere izdevās. Es dabūju, ko gribēju. Bet tikai pēc ceļojuma uz Impēriju es pirmoreiz īsti aptvēru, par kādu ieroci varu šo tirdzniecību pārvērst.

Mēs esam sastapušies ar Seldona krīzi, Sat, un Sel-dona krīzes risina nevis individuālas personas, bet vēstures spēki. Kad Hari Seldons plānoja mūsu vēstures gaitu, viņš nepaļāvās uz spožiem varoņiem, bet balstījās uz ekonomikas un socioloģijas plašajiem pavērsieniem. Tāpēc dažādu krīžu risinājumi jāpanāk ar tiem spēkiem, kuri attiecīgajā laikā kļūst mums pieejami. Un šajā gadījumā tā ir tirdzniecība!

Sāts neticīgi sarauca uzacis un izmantoja radušos klusuma brīdi. - Es domāju, ka mans intelekta līmenis nav gluži zem normas, tomēr jāteic, ka tava miglainā lekcija nevieš necik daudz skaidrības.

- Tas vēl notiks, - Mallovs atbildēja. - Ņem vērā, ka tirdzniecības spēks līdz šim ir novērtēts pārāk zemu. Valdošā doma allaž ir daudzinājusi, ka spēcīgākais ierocis ir mūsu kontrolēta priesteru kārta. Tā tas nav, un tieši tāds ir mans ieguldījums Galaktikas attīstībā. Tirdzniecība bez priesteriem! Tirdzniecība pati par sevi! Tas ir pietiekami spēcīgs līdzeklis. Runāsim pavisam vienkārši un konkrēti. Korella pašlaik karo ar mums. Tādējādi mūsu tirdzniecība ar šo planētu ir pārtraukta. Bet - ievēro, ka es to pieminu tikai kā vienkāršu papildu problēmu! - aizgājušajos trijos gados Korella savu ekonomiku arvien vairāk ir balstījusi uz kodol-tehnoloģiju, kurai pamatus ielikām mēs un kuru tikai mēs varam piegādāt arī turpmāk. Tad kā tu domā, kas

notiks, kad mazie kodolģeneratori sāks iziet no ierindas un visas ierīces cita pēc citas atteiksies darboties?

Viss sāksies ar necilajām mājsaimniecības ierīcēm. Kad būs pagājis pusgads pēc šī sastinguma stāvokļa, kurš tev tik ļoti nepatīk, sievietes virtuvē kodolnazis vairs nedarbosies. Viņas plīts atteiksies strādāt. Viņas trauku un veļas mašīnas kļūs nederīgas. Temperatūras regulētājs viņas mājā izies no ierindas pašā karstākajā vasaras dienā. Kas notiks pēc tam?

Viņš brīdi klusēja, gaidīdams atbildi, un Sāts rāmi teica: - Nekas. Kara laikā cilvēki pacieš ne to vien.

- Pilnīgi pareizi. Pacieš. Viņi sūtīs savus dēlus neaptverami lielā skaitā mirt baisā nāvē sadragātos kosmosa kuģos. Viņi varonīgi izturēs ienaidnieka bombardēšanu, kaut ari vajadzēs dzīvot no sakaltušas maizes un sastāvējuša ūdens pusjūdzi dziļās alās. Tomēr ļoti grūti ir paciest sīkas neērtības, ja nav patriotiska pacēluma tūlītēju briesmu dēļ. Tas nozīmē sastinguma stāvokli. Nebūs upuru, nebūs bombardēšanas, nebūs kauju. Būs tikai nazis, kas negriež, plīts, kas nesilda, un māja, kas ziemā sasalst. Tas būs kaitinoši, un cilvēki sāks kurnēt.

- Vai ar to tu saisti savas cerības, cilvēk? - Sāts izbrīnījies lēni jautāja. - Ko tu domā sagaidīt? Mājsaimnieču dumpi? Sadzīvisku sacelšanos? Vai tu gaidi, ka miesnieki un maiznieki izies ielās ar gaļas cirvīšiem un maizes nažiem, aurodami: “Dodiet atpakaļ mūsu automātiskās Super-Kleeno veļasmašīnas?”

- Nē, ser! - Mallovs nepacietīgi atbildēja. - To es negaidu. Tomēr paredzu, ka vispārējo kurnēšanas un neapmierinātības fonu vēlāk izmantos ievērojamākas personas.

- Un kas būs šis ievērojamākās personas?

- Preču ražotāji, fabriku īpašnieki, Korellas rūpnieki. Kad būs pagājuši divi sastinguma gadi, fabriku iekārtas cita pēc citas sāks streikot. Tās ražošanas nozares, kuras mēs no pirmās līdz pēdējai esam aprīkojuši ar savām jaunajām kodoliericēm, pēkšņi vairs nedarbosies. Smagās rūpniecības bosi masveidīgi un piepešā rāvienā konstatēs, ka tiem pieder vienīgi nekur nelietojamas mašīnas.

- Fabrikas darbojās gluži sekmīgi ari pirms tavas ierašanās, Mallov.

- Jā, Sat, darbojās. Un guva apmēram divdesmito daļu no tagadējās peļņas, pat neņemot vērā izdevumus, ko prasītu atgriešanās sākotnējā pirmskodolierīču stāvokli. Ja rūpnieki, finansisti un vidusmēra cilvēki reizē vērsīsies pret Komdoru, cik ilgi viņš noturēsies?

- Tik ilgi, cik viņš vēlēsies, ja vien attapsies sagādāt jaunus kodolģeneratorus no Impērijas.

Mallovs jautri iesmējās. - Tu neredzi būtību, Sat, tu esi tikpat akls kā Komdors! Tu neredzi būtību un neko neesi sapratis. Paklausies, cilvēk, Impērija viņiem nevar sagādāt nekādus aizvietotājus! Impērija vienmēr ir bijusi milzīgu resursu valstība. Viņi visu rēķina planētās, zvaigžņu sistēmās, veselos Galaktikas sektoros. Viņu ģeneratori ir gigantiski, jo viņiem ir gigantisks domāšanas veids. Turpretī mēs - mēs, mūsu mazais Fonds, mūsu atsevišķā pasaule, kurai nav gandrīz nekādu metāla resursu, bijām spiesti strādāt ar skarbu ekonomiku. Mūsu ģeneratoriem vajadzēja būt īkšķa lielumā, jo vairāk metāla mēs nevarējām atļauties. Mums vajadzēja attīstīt jaunus paņēmienus un jaunas metodes - tādas, ko Impērija nespēj īstenot, jo ir noslīdējusi līdz stadijai, kurā vairs nav iespējams patiess zinātnisks progress.

Kaut gan viņi spēja būvēt pietiekami lielus kodol-vairogus, lai aizsargātu kuģi, pilsētu, veselu pasauli, viņi nespēja izgatavot tādu vairogu, kas aizsargātu atsevišķu cilvēku. Lai apgādātu pilsētu ar gaismu un siltumu, viņi radīja motorus sešu stāvu augstumā - es pats tos redzēju -, turpretī mūsējos varēja ievietot vienā šādā istabā. Un, kad es sacīju kādam viņu speciālistam, ka kodolģeneratoru iespējams ietilpināt valrieksta lieluma svina konteinterā, viņš sašutumā gandrīz aizrijās turpat uz vietas.

Tici vai ne, viņi pat vairs nepārzina paši savas milzīgās iekārtas! No paaudzes uz paaudzi tās darbojas automātiski, un to uzturētāji ir šķira, kas amatu pārņem mantojumā un būtu pilnīgi bezpalīdzīgi, ja plašajā sistēmā pārdegtu kaut vai viena D-caurule.

Viss pašreizējais karš ir cīņa starp abām šīm sistēmām, starp Impēriju un Fondu, starp lielo un mazo. Lai sagrābtu kontroli pār kādu pasauli, viņi to uzpērk ar milzīgiem kuģiem, kuri spēj karot, bet ekonomiskā ziņā ir pilnīgi nederīgi. Mēs turpretī uzpērkam ar nelielām lietām, kuras neder karā, bet vairo labklājību un peļņu.

Karalis vai Komdors labprāt pieņem šos kuģus un pat uzsāk karu. Patvaļīgi valdnieki visā vēstures gaitā ir steigušies iemainīt savu padoto labklājību pret to, ko uzskata par godu, slavu un iekarojumu. Taču dzīvē svarīgas ir tieši nelielās lietas, un Aspers Argo neizturēs ekonomisko depresiju, kas pārņems visu Korellu tuvākajos divos vai trijos gados.

Sāts stāvēja pie loga ar muguru pret Mallovu un Džaelu. Bija novakare, un nedaudzās zvaigznes, kas bāli spīgoja šeit, pašā Galaktikas malā, dzirkstoši izcēlās uz Lēcas miglainā, izplūdušā fona, kas ietvēra

Impērijas atliekas - joprojām plašo pasauli, kura karoja pret viņiem.

Sāts teica: - Nē. Tu neesi īstais cilvēks.

- Vai tu gribi teikt, ka man netici?

- Es gribu teikt, ka tev neuzticos. Tev ir veikla mēle. Tu mani meistarīgi apmuļķoji savā pirmajā ceļojumā uz Korellu, kad es biju pārliecināts, ka tu esi pilnīgi manā kontrolē. Kad es domāju, ka ar tiesas prāvu esmu iedzinis tevi stūri, tu izlocījies un ar demagoģiju iesēdies mēra krēslā. Tevi nav ne miņas no atklāta godīguma, aiz katra tava motīva slēpjas cits motīvs, un katram tavam izteikumam ir vismaz trīs nozīmes.

Iedomāsimies, ka tu esi nodevējs. Iedomāsimies, ka tavs ceļojums uz Impēriju ir devis tev naudas un varas solījumu. Tava rīcība būtu tieši tāda pati kā tagad. Tu vairotu ienaidnieka spēkus un pēc tam izraisītu karu. Tu uzspiestu Fondam bezdarbību. Un jebkuram savam solim sniegtu ticamu izskaidrojumu - tik ticamu, ka tas pārliecinātu ikvienu klausītāju.

- Vai tas nozīmē, ka kompromisa nebūs? - Mallovs laipni jautāja.

- Tas nozīmē, ka tev jāatkāpjas. Labprātīgi vai piespiedu kārtā.

- Es tevi brīdināju par vienīgo alternatīvu, ja tu atteiksies sadarboties.

Jorana Sata seja spējā jūtu uzbangojumā pieplūda asinīm. - Ari es tevi brīdinu, Hober Mallov no Smirno: ja tu mani arestēsi, žēlastības vairs nebūs! Mani viri nenogurdināmi izplatīs patiesību par tevi, un Fonda vienkāršie cilvēki apvienosies pret savu svešzemju valdnieku. Viņiem ir savas misijas apziņa, kādu nespēj saprast neviens smirnietis, un šī apziņa tevi iznicinās!

Hobers Mallovs rāmi sacīja abiem sargiem, kuri bija ienākuši istabā: - Vediet viņu projām! Viņš ir arestēts.

- Tava pēdējā cerība! - Sāts izmeta.

Mallovs apdzēsa cigāra galu un vairs nepacēla skatienu.

Pēc piecām minūtēm Džaels sakustējās un gurdi teica: - Tagad, kad esi radījis idejas mocekli, ko tu darīsi tālāk?

Mallovs pārtrauca spēlēties ar pelnutrauku un paskatījās augšup. - Tas nav tas Sāts, kuru es pazinu agrāk. Viņš ir satracināts bullis. Ak Galaktika, kā viņš mani ienīst!

- Un tāpēc ir vēl jo bīstamāks.

- Bīstamāks? Muļķības! Viņš ir zaudējis jebkādu spriešanas spēju.

- Tu esi pārāk pašpārliecināts, Mallov, - Džaels drūmi noteica. - Tu pilnīgi nerēķinies ar masu dumpja iespēju.

Arī Mallova skatiens kļuva drūms. - Reizi par visām reizēm es tev saku, Džael: nekāds masu dumpis nav iespējams!

- Tu esi pārāk drošs par sevi!

- Es esmu drošs par Seldona krīzi un viņa risinājumiem gan ārpus valsts, gan tās iekšienē. Es Satam šajā sarunā šo to nepateicu. Arī Fondu viņš centās pārvaldīt ar reliģijas spēku, tāpat kā pārvaldīja ārējās pasaules, un cieta neveiksmi - un tā ir visdrošākā zīme, ka Seldona shēmā reliģijai nav vietas.

Ekonomiskā kontrole darbojās citādi. Un, mazliet pārfrāzējot tavu iecienīto Salvora Hardina citātu, var sacīt: tas ir slikts blasters, kas nevar tēmēt abos virzienos. Ja Korella mūsu tirdzniecības dēļ uzplauks, tad uzplauksim ari mēs. Ja korelliešu fabrikas bez mūsu tirdzniecības panīks un ja ārējo pasauļu labklājība ies lejup tirgus izolācijas dēļ, tad arī mūsu fabrikas panīks un mūsu labklājība ies lejup.

Un šobrīd nav nevienas fabrikas, neviena tirdzniecības centra, nevienas kuģošanas līnijas, kas nebūtu manā kontrolē un ko es nevarētu iznīcināt, ja Sāts mēģinās izvērst revolucionāru propagandu. Tur, kur viņa propaganda gūs panākumus vai vismaz ļaus cerēt uz panākumiem, es gādāšu, lai labklājība iznīktu. Tur, kur tā cietīs neveiksmi, labklājība turpināsies, jo manas fabrikas tiks pilnībā apgādātas.

Tādējādi tie paši apsvērumi, kuri mani pārliecina, ka korellieši sadumposies par labu pārticībai, pārliecina mani arī par to, ka mēs nedumposimies pret to. Spēle turpināsies līdz veiksmīgām beigām!

- Tātad tu dibini plutokrātiju, - Džaels teica. - Tu mūs padari par veikalnieku un komercprinču zemi. Kāda gan būs mūsu nākotne?

Mallovs pavērsa drūmo seju augšup un kaismīgi iesaucās: - Kāda man daļa par nākotni? Nav šaubu, ka Seldons ir to paredzējis un tai sagatavojies. Kaut kad nākotnē būs citas krīzes, kad naudas spēks būs kļuvis tikpat nevarīgs, kāda šodien ir reliģija. Lai šīs jaunās problēmas risina mani pēcnācēji, tāpat kā es esmu atrisinājis šodienas problēmu!

Korella - ...un tā pēc trim bezmērķīgi aizvadītiem kara gadiem, kuros netika panākts nekāds rezultāts, Korellas Republika padevās bez jebkādiem nosacījumiem, un Hobers Mallovs ieņēma vietu Fonda cilvēku sirdīs līdzās Hari Seldonam un Salvo-ram Hardinam.

GALAKTIKAS ENCIKLOPĒDIJA

PARAUTORU

Aizeks Azimovs (1920-1992) sāka rakstīt savas “Fonda” sērijas grāmatas divdesmit viena gada vecumā, pat nenojauzdams, ka tās reiz kļūs par zinātniskās fantastikas stūrakmeni. Savas spožās karjeras laikā Azimovs sarakstīja vairāk nekā 470 grāmatas par visdažādākajiem tematiem - no zinātnes līdz Šekspīram un vēsturei - tomēr visplašāko atzinību iemantoja ar saviem godalgotajiem zinātniskās fantastikas sacerējumiem, kuru vidū ir “Robotu” “Impērijas” un “Fonda” sērijas. 1986. gadā Amerikāņu rakstnieku-fantastu apvienība (SWFA) piešķīra viņam Zinātniskās Fantastikas Lielmeistara nosaukumu. Vairāk nekā 50 gadu ilgā laikposmā Azimovs ir izklaidējis un izglītojis visdažādākā vecuma lasītājus. Rakstnieks miris 1992. gada aprīli septiņdesmit divu gadu vecumā.

1

Visi šeit ievietotie citāti no Galaktikas Enciklopēdijas ar izdevēja atļauju ņemti no 116. izdevuma, kas publicēts 1020. g. F. Ē.; izdevējs: Encyclopedia Galactica Publishing Со., Terminus.

Content

Azimovs Аizeks Fonds

SATURS

1.

4.

5.

7.

II DAĻA. ENCIKLOPĒDISTI

1.

2.

3.

5.

6.

III DAĻA. MĒRI

1.

2.

5.

6.

8.

IV DAĻA. TIRGOTĀJI

1.

2.

3.

4.

6.

V DAĻA. KOMERCPRINČI

1.

2.

3.

4.

5.

6.

8.

9.

1