Bekets Bernards

Genesis Stāsts par Ādamu

BERNARDS BEKETS

GENESIS STĀSTS PAR ADAMU

...

Prāts, 1. daļa

PIRMĀ STUNDA

Anaksa devās uz priekšu pa garo gaiteni. Vienīgā skaņa bija gaisa filtra klusā šņākoņa virs galvas. Atbilstoši jauno noteikumu prasībām gaitenī valdīja pustumsa. Viņa atcerējās gaišākās dienas, bet nekad par tām nerunāja. Domāt par gaišumu kā par pagātnes vērtību skaitījās viena no Lielajām Kļūdām.

Nonākusi līdz gaiteņa galam, Anaksa pagriezās pa kreisi. Viņa pārbaudīja, vai ir ieradusies laikā. Viņas ierašanās tika novērota - vai vismaz tā tenkoja. Durvis klusi un vienmērīgi atslīdēja vaļā. Nevainojami - kā jau viss Akadēmijas zonā.

-   Anaksimandera?

Anaksa pamāja ar galvu.

Kā jau tas priekšrakstos bija noteikts, pārbaudes grupa sastāvēja no trim eksaminatoriem. Tas radīja milzu atvieglojuma izjūtu. Zināšanu pārbaudes detaļas tika turētas noslēpumā, tāpēc starp kandidātiem virmoja baumas. "Iztēle ir laika un nezināšanas ārlaulības bērns," mēdza atkārtot Anaksas skolotājs Perikls, pēc tam gan vienmēr piebilstot, ka pret ārlaulības bērniem viņam neesot nekādu iebildumu.

Anaksa mīlēja savu skolotāju. Viņa to neiegāzīs. Durvis aiz viņas aizvērās.

Eksaminatori sēdēja pie augsta rakstāmgalda ar tumšu, pulētu koka virsmu.

-  Iekārtojies brīvi, - sacīja vidējais eksaminators. Viņš bija lielākais no visiem, garš un ar varenu miesas būvi. Anaksa tik milzīgu vīrieti redzēja pirmoreiz mūžā. Salīdzinājumā ar viņu abi pārējie eksaminatori izskatījās veci un vārgi, tomēr Anaksa redzēja, ka viņu skatiens ir ass un vērīgs. Telpā bez viņiem neviena cita nebija, tomēr Anaksa zināja, ka viņu saruna tiek ierakstīta.

Eksaminators:

-  Tavai pārbaudei ir atvēlētas piecas stundas. Ja tu neizproti kādu no mūsu uzdotajiem jautājumiem, vari lūgt sīkākus paskaidrojumus, tomēr, beigās novērtējot pārbaudi, tas tiks ņemts vērā. Vai tas tev ir saprotams?

Anaksimandera: -Jā-

Eksaminators:

-  Vai ir kaut kas tāds, ko tu gribētu pajautāt, pirms mēs sākam?

Anaksimandera:

-   Es gribētu jums pajautāt, kas man būtu jāatbild.

Eksaminators:

-   Atvaino - es īsti nesapratu…

Anaksimandera:

-   Es pajokoju.

Eksaminators:

-   Ak tā. Saprotu.

Tā bija slikta doma. Neviens no eksaminatoriem to nenovērtēja atzinīgi. Anaksa prātoja, vai viņai nevajadzētu atvainoties, bet pārdomu laiks jau bija beidzies.

Eksaminators:

-   Anaksimandera, tavs laiks tagad sākas. Piecas stundas par tēmu, kuru pati esi izvēlējusies. 2058.-2077. gads - Ādama Forda dzīve un viņa dzīves laika raksturojums. Ādams Fords piedzima Platona Republikas pastāvēšanas septītajā gadā. Vai tu, lūdzu, varētu izskaidrot politiskos apstākļus, kuru rezultātā radās Republika?

Vai tā bija viltība? Anaksas tēma nepārprotami aprobežojās tikai ar Ādama Forda dzīves laiku. Viņas piedāvājumu komiteja bija pieņēmusi bez jebkādām korekcijām. Par toreizējo politisko situāciju viņa, protams, šo to zināja - tieši tāpat, kā šo to zināja jebkurš - taču šis jautājums neietilpa viņas kompetencē. Viss, ko Anaksa varēja piedāvāt, bija skolēniem labi pazīstamā tēmas atstāstīšana. Nē, tas negāja cauri. Vai Anaksai vajadzētu iebilst? Vai tika sagaidīts, ka viņa protestēs? Anaksa ar skatienu meklēja eksaminētāju sejās kādu uzvedinošu norādi, bet viņi sēdēja nesatricināmi un neizdibināmi kā akmeņi.

Eksaminators:

-   Vai tu saprati jautājumu, Anaksimandera?

Anaksimandera:

-Jā, protams. Es atvainojos. Man vienkārši… bet tas nav svarīgi.

Anaksa centās atbrīvoties no uztraukuma. Piecas stundas. Tas bija pietiekami ilgs laiks, lai viņa pierādītu, cik daudz zina.

Anaksimandera:

-   Tas sākās jaunās tūkstošgades trīsdesmito gadu sākumā. Tolaik, tāpat kā jebkurā laikmetā, netrūka pasaules gala sludinātāju. Gēnu inženierijas pirmie mēģinājumi bija nobiedējuši plašus sabiedrības slāņus. Starptautiskā ekonomika vēl aizvien balstījās uz naftas tirdzniecību, un aizvien vairāk pieauga bažas, ka naftas krājumi drīz izsīks, radot pasaules mēroga katastrofu.

Tolaik Vidējie Austrumi vēl aizvien tika uzskatīti par politiski nemierīgu reģionu, un Savienotās Valstis - skaidrības labad es izmantošu tam laikam atbilstošus apzīmējumus - bija iesaistījušās militārās aktivitātēs, kuras, pēc daudzu uzskatiem, bija lemtas neveiksmei, jo Savienotās Valstis gluži vienkārši neizprata Austrumu kultūru un paražas. Tā kā amerikāņi savas industriālās intereses skaidroja kā rūpes par demokrātiju, viņu šaurā, pragmatiskā pieeja neizraisīja masveida atbalstu.

Abās pusēs saasinājās fundamentālisms, un pirmos gluži atklātos Rietumu terorisma aktus, kas notika 2032. gadā Saūda Arābijā, daudzi uzskatīja par dzirksteli, kura aizdedzinās vairs nekad neapslāpējamu ugunsgrēku. Eiropa tika apsūdzēta morālā kompasa zaudēšanā, un 2047. gadā uzliesmojušās cīņas par neatkarības atgūšanu tika uzskatītas par šī gadsimta pagrimuma nākamo pierādījumu. Ķīnas izvirzīšanās par "starptautiski nozīmīgu valsti un tā dēvētā "aktīvā diplomātija" daudzos izraisīja bažas, ka pasaulē briest jauns globāla mēroga konflikts. Ekonomiskā ekspansija apdraudēja zemeslodes vidi. Bioloģiskā daudzveidība saruka nepieredzētā ātrumā, un pēc 2041. gada putekļu vētrām savu pārliecību mainīja ari pēdējie Paātrinātās klimata maiņas modeļa pretinieki. Vārdu sakot, pasaulei draudēja daudzas pārmaiņas, tāpēc 21. gadsimta piecdesmito gadu nogalē cilvēki jutās nomākti un iebiedēti. Viņu sarunās dominēja pesimistiskas noskaņas.

Protams, nav grūti būt gudram, izmantojot priekšrocības, ko dod laika distance, bet retrospektīvā skatījumā ir pilnīgi skaidrs, ka vienīgais, no kā cilvēkiem patiešām vajadzēja baidīties, bija viņu pašu bailes. Jo vislielākās briesmas, kas tajā periodā apdraudēja cilvēci, bija vispārējs gara apsīkums.

Eksaminators:

-   Konkretizē, kā tu saproti vārdu "gars"!

Eksaminatora balss bija rūpīgi modulēta - šādu efektu

varēja panākt ar vislētāko filtru. Tomēr Anaksa dzirdēja, ka viņš nav izmantojis nekādas tehnoloģijas: tā bija vienkārša, īsta paškontrole.

Eksaminators ievēroja visu: ikvienu pauzi, ikvienu sasto- mīšanos vai neprecizitāti. Tā, protams, viss arī bija iecerēts. Anaksa piepeši jutās neattapīga un nepārliecinoša. Viņa vēl aizvien iztēlē dzirdēja Perikla pēdējos vārdus: "Viņi gribēs redzēt, kā tu reaģē uz izaicinājumu. Nevilcinies. Runā tā, lai tevi var saprast. Vārdi palīdzēs atrast pareizo ceļu arī tev pašai. Uzticies vārdiem." Tobrīd tas likās tik vienkārši. Bet tagad Anaksas seja šķita kļuvusi kokaina. Viņai bija jāatrod ceļš līdz vajadzīgajiem vārdiem, tos sameklējot tā, kā lielā ļaužu pūlī, aukstasinīgi atvairot paniku, atrod savus draugus.

Anaksimandera:

-  Gars, es domāju, atspoguļo konkrēta laikmeta cilvēces dominējošo noskaņojumu. Gara spēks ir spēja stāties pretī nākotnes nenoteiktībai ar ieinteresētību un optimismu. Gara spēks sevī ietver ticību, ka visas problēmas iespējams atrisināt un jebkuras atšķirības var saprast un pieņemt, tāpēc tas rada paļāvību un drošības sajūtu. Tomēr gars var būt arī ļoti vājš. To var aptumšot bailes un māņticība. 2050. gadā, kad sākās karš, pasaule bija iegrimusi māņticīgās bailēs.

Eksaminators:

-   Pastāsti mums vairāk par tālaika māņticību!

Anaksimandera:

-   Māņticību rada vēlēšanās redzēt pasauli kā vienkāršotu cēloņu un seku shēmu. Kā jau iepriekš minēju, tolaik bija uzbangojis reliģiskais fundamentālisms, tomēr ne jau par šo māņticības veidu es runāju. Tolaik racionāli analītiskas uztveres vietā ļaudis izvēlējās ticību vienkāršiem iemesliem.

Pat visparastākie notikumi izriet no liela dažādu pārmaiņu un iespēju kamola, bet cilvēka prātam piemīt tendence izvairīties no visa sarežģītā. Nemierīgos laikos, kad zūd ticība pierastajiem dieviem, rodas sazvērestības kulti. Tāpat notika ari tolaik. Nespējot savu nelaimi uzskatīt par nejaušību un negribot to pieņemt kā daudz globālākas sistēmas daļu, cilvēki sāka meklēt briesmoņus savā vidū.

Jo intensīvāk medijos tika kultivētas bailes, jo vairāk cilvēki zaudēja spēju cits citam uzticēties. Katrai jaunai likstai, kas uzbruka cilvēcei, sazvērestības teorijas ideologi radīja izskaidrojumu, un šim izskaidrojumam vienmēr bija seja un vārds. Cilvēki sāka baidīties pat no saviem tuvākajiem kaimiņiem. Gan personisko, gan sabiedrisko, gan starptautisko attiecību līmenī ļaudis centās saskatīt vienīgi citu cilvēku ļauno nolūku pazīmes, un visur, kur viņu aizdomu pilnās acis lūkojās, šīs pazīmes ari ieraudzīja, jo neko citu viņi nemaz nemeklēja.

Tātad galvenā problēma, ar kuru nācās saskarties tālaika cilvēkiem, bija viņu nespēja uzticēties citiem. Līdz ar to ļaudīm pietrūka vienotības un kopēja mērķa. Tāpēc es iepriekš sacīju, ka bija iestājies gara apsīkums.

Eksaminators:

-  Paldies par izskaidrojumu. Un tagad, lūdzu, atgriezies pie tālaika raksturojuma. Kā tika nodibināta Republika?

Kā jau Perikls paredzēja, Anaksu iedrošināja viņas pašas balss skaņa. Tieši tāpēc ari viņa bija tik laba kandidāte. Viņas vārdus vienmēr piepildīja domas jeb - kā izteicās Perikls - viņai piemita prasme piešķirt vārdiem īpašu jēgu. Tāpēc, kaut ari Anaksa stāstīja novecojušu, skolēniem bieži uzdotu tēmu, viņa sen zināmo patiesību ietērpa jaunos vārdos, līdz ar katru vārdu slāni pati kļūdama aizvien pašpārliecinātāka.

Anaksimandera:

-   Pēdējā kara pirmais šāviens tika raidīts pārpratuma dēļ. Tas notika 2050. gada 7. augustā. Japānas un Ķīnas alianse bija veltījusi astoņpadsmit mēnešus, lai izveidotu koalīciju, kas uzraudzītu sēra izsmidzināšanas projekta izstrādāšanu un realizēšanu. Bija paredzēts, ka šis projekts novērsis globālās sasilšanas efektu ar atmosfēras oglekļa neitralizēšanas metodi. Koalīcijas izveidošanas grūtības lielā mērā bija saistītas ar savstarpējo neuzticēšanos, par kuru runāju jau iepriekš. ASV šo iniciatīvu bloķēja, jo uzskatīja, ka jaunā koalīcija mainīs starptautisko attiecību līdzsvaru, savukārt Ķīna bija pārliecināta, ka ASV, cenšoties sagraut Ķīnas ekonomiku, tīšām veicina klimata izmaiņas. Kā jau varēja paredzēt, situācija saasinājās, tāpēc Ķīna izstrādāja slepenu vienpusējas rīcības plānu.

Lidmašīna, kas tika notriekta ASV gaisa telpā virs Klusā okeāna, aizsāka pirmo ar oglekļa neitralizēšanu saistīto tiesas procesu, tomēr ASV, kā mēs zinām, nekad neatkāpās no savas oficiālās versijas - ka tā bijusi militāra lidmašīna, kas pildījusi naidīgu misiju.

Eksaminators:

-   Būtu labāk, ja tu mums visu stāstītu tādā veidā, it kā mēs par to neko nezinātu.

Anaksa atvainodamās nolieca galvu. Viņa juta, ka vaigi no kauna sāk kvēlot. Anaksa gaidīja kādu zīmi, ka var turpināt, tomēr neviens viņu nepamudināja. Citos apstākļos viņa nebūtu pieļāvusi, ka pret viņu izturas tik nepieklājīgi, bet šoreiz viņai nācās bez ierunām pakļauties.

Anaksimandera:

-   Platona vara balstījās uz viņa globālajām ekonomiskajām interesēm. Savu sākuma kapitālu viņš bija ieguvis, izmantojot ūdeņraža tehnoloģiskās iespējas. Iegūtos līdzekļus Platons gudri ieguldīja bioloģiskās attīrīšanas industrijā. Ar savu bagātību un kontaktiem viņš labāk par jebkuru citu spēja paredzēt lielvalstu konflikta saasināšanās neizbēgamo iznākumu. Būdams piesardzīgs un tālredzīgs, viņš pakāpeniski visu savu kapitālu pārvietoja uz tālu salu arhipelāgu, pazīstamu kā Oterova. Brīdī, kad tika pasludināts karš, Platonam un viņa sabiedrotajiem, cik zināms, piederēja septiņdesmit procenti no arhipelāga ekonomiskā kapitāla, un Oterova jau sāka veidoties par tehnoloģiski attīstītu valsti, kas spēja pati sevi apgādāt ar visu nepieciešamo. Starptautiskajai situācijai pasliktinoties, Platonam nenācās grūti pārliecināt savas jaunās dzimtenes ļaudis, ka valstij vajadzīga efektīvāka aizsardzības sistēma. Republikas Lielais jūras nožogojums, kuru pabeidza būvēt 2051. gadā - vienpadsmit mēnešus pēc pēdējā kara sākuma -, vēl aizvien tiek uzskatīts par divdesmit pirmā gadsimta izcilāko tehnoloģisko sasniegumu.

2052. gada beigās, kad pirmoreiz kā ierocis tika izmantots mēris, Platona Republika jau bija droši izolēta no pārējās pasaules. Platons tika godāts un cienīts kā Oterovas glābējs, bet, kad no ārpasaules pienāca aizvien drūmākas ziņas, viņu sāka uzskatīt ari par visas cilvēku cilts pestītāju. Pēc 2053. gada jūnija, kad pēdējo reizi tika uztverta ārpasaules radio raidstacija, vairums Republikas iedzīvotāju sāka ticēt, ka Oterova ir planētas pēdējā apdzīvojamā teritorija.

Vietējie iedzīvotāji, protams, pieļāva, ka ieradīsies bēgļi, un tad, kad tas patiešām notika, svešinieki nekavējoties tika likvidēti. Ikviena lidmašīna, kas tuvojās, tika notriekta, pat nemēģinot sazināties ar tās apkalpi. Sākumā Oterovas iedzīvotāji speciāli kāpa klinšu virsotnēs, lai noskatītos izrādi ar spoku kuģiem, kuri pie horizonta uzsprāga, tiklīdz bija iedreifējuši mīnētajā zonā. Ar laiku eksploziju skaits gāja mazumā, arī lāzerieročiem nu jau vairs tikai retumis gadījās kāds lidojošs mērķis. Tajā laikā Oterovas iedzīvotāji lūdza Platonu, lai viņš uzņemas tautas vadību un ved ļaudis pretim labākiem laikiem.

Eksaminators:

-   Gluži labs kopsavilkums, Anaksimandera. Šī tātad ir Republika, kurā piedzima tavas īpašās intereses objekts Ādams Fords. Tomēr, pirms mēs pievēršamies viņa neparastajam dzīvesstāstam, vai tu, lūdzu, mums mazliet nepastāstītu par Platona Republikas uzbūvi?

Anaksimandera:

-  Vēsturnieki uzskata, ka Republiku vislabāk ļauj izprast tās moto "Uz priekšu tuvāk pagātnei". Platons vai varbūt drīzāk jāsaka - viņa padomdevēji (tagad valda uzskats, ka Republikas sabiedriskās kārtības galvenā veidotāja, visticamāk, bija Helēna) - sludināja jauna veida konservatīvismu. Platons savai tautai apgalvoja, ka pagrimums un bojāeja cilvēci piemeklējusi tāpēc, ka cilvēki bija pārāk tālu aizklīduši no sava dabiskā stāvokļa. Viņi nekritiski pieņēma pārmaiņas, aizmirstot zinātnes visfundamentālāko likumu, ka pārvērtības nozīmē sairumu. Platons savas Republikas iedzīvotājiem teica, ka viņiem jāatgūst izcilas civilizācijas spožums, tomēr vienīgais paņēmiens, kā to panākt, esot radīt tādu sabiedrību, kuras galvenie balsti ir stabilitāte un kārtība.

Platons definēja - kā viņš pats tos nodēvēja - piecus lielākos sabiedriskās kārtības draudus: Haotiska vairošanās, Netīras domas, Izdabāšana cilvēka vēlmēm, Tirdzniecība un Nepiederošas personas. Platona lēmumi bija radikāli, tomēr cilvēki, būdami nobijušies, cieši pieķērās viņa solījumiem. "Šī valsts jūs ir izglābusi," viņš sacīja cilvēkiem, "tāpēc tagad jums cītīgi jāstrādā, lai šo valsti saglabātu."

Ņemot vērā cilvēku genoma nolasīšanas rezultātus, ļaudis tika iedalīti četrās stingri nodalītās šķirās: strādniekos, karavīros, tehniķos un filozofos. Bērnus tūlīt pēc piedzimšanas nošķīra no viņu vecākiem, un bērni par savu izcelšanos vēlāk neko neuzzināja. Gada vecumā ikviens bērns tika testēts; pēc tam viņu vai nu atdeva audzināt atbilstošajā grupā, vai likvidēja.

Visu grupu bērni tika stingri skoloti gan intelektuāli, gan fiziski. Cīkstēšanās un vingrošana bija jāapgūst obligāti - tāpat kā matemātika un ģenētika. Lai mazinātu tieksmi uz individualitāti, vasaras mēnešos bērni staigāja kaili.

Strādnieku šķiras vislabākie sportisti, pat ja viņu genoms to neparedzēja, varēja tikt pārcelti pie karavīriem, bet tiem,

kas bija apveltīti ar īpašu apķērību un izdomu, pavērās iespēja nonākt tehniķu pulkā, tomēr ar to viss ari aprobežojās. Filozofu šķirā iekļuva tikai daži izredzētie.

Vīrieši un sievietes dzīvoja atsevišķi. Viņi ēda un gulēja savās darba komūnās. Romantiskas attiecības nebija aizliegtas, un pāri, kuriem tika piešķirts Ģenētisko izmaiņu nodaļas sertifikāts, drīkstēja apprecēties. Tomēr ari pēc laulībām gan vīrs, gan sieva palika dzīvot katrs savā komūnā; satikties viņi drīkstēja tikai laiku pa laikam un vienīgi tad, ja bija izpelnījušies atļauju.

Tas, manuprāt, ir pietiekami skaidrs Republikas sākuma posma sabiedriskās iekārtas galveno principu izklāsts.

Nesagaidījusi nekādu atzinības izpausmi no eksaminācijas komisijas, Anaksa pati pret savu gribu viņus uzlūkoja - apmēram kā bērns, kas pirmajā skolas nedēļā drošības pēc ik pa brīdim paskatās uz savu skolotāju. Tikai šī bija nevis skola, bet Akadēmija.

Eksaminators:

-   Kas bija tavs skolotājs, Anaksimandera?

Anaksimandera:

-  Galvenokārt Perikls. Man, protams, bija vajadzīga skolotāja palīdzība, kaut arī daudzus pētījumus paveicu es pati, bet…

Eksaminators:

- Perikls.

Eksaminators šo vārdu izrunāja tā, it kā tas viņu ļoti spēcīgi iespaidotu. Diemžēl Anaksa netika gudra, vai tas bija

labi vai slikti. Viņa gaidīja nākamo jautājumu, cerēdama, ka drīz varēs ķerties pie tēmas, kura viņai ļaus justies daudz pašpārliecinātākai. Tā bija Ādama Forda ievērojamā dzīve un viņa dzīves laiks.

Eksaminators:

-  Kā tu pati vērtē - vai Platons veiksmīgi īstenoja savus mērķus?

Anaksimandera:

-   Atkarībā no tā, ko jūs uzskatāt par viņa mērķiem. Ja tas, ko Platons gribēja iegūt, bija personiskā vara un cienījams stāvoklis, kas, pēc manām domām, patiesībā arī bija viņa galvenā motivācija, tad vismaz savas dzīves laikā viņš patiešām baudīja ārkārtīgi lielu ietekmi. Bet, ja jūs jautājat, vai viņam izdevās radīt ideālu valsti, kurā gan atsevišķs indivīds, gan sabiedrība kopumā vislabāk varēja realizēt savu potenciālu, atbildēt ir grūtāk. Varbūt novērtēt Platona vēsturisko nozīmi būtu vieglāk, ja nebūtu piedzimis Ādams Fords.

Jau tikai izsakot viņa vārdu, Anaksu pārņēma atvieglojuma izjūta. Viņa par Ādamu gandrīz nepārtraukti domāja jau veselus trīs gadus. Kaut arī viņš bija miris sen pirms Anaksas piedzimšanas, Anaksai šķita, ka Ādams viņai ir labs paziņa. Anaksa bija izpētījusi neskaitāmu sarunu atšifrējumus un izsekojusi nebeidzamām datora atmiņā saglabātajām pēdām, bet galvenais, ka viņai attiecībā uz Ādamu - kā izteicās Perikls - "bija izjūta". Ja Anaksai tagad neizdosies atstāt iespaidu uz eksaminatoriem, tad viņai tas neizdosies nekad. Un tad… nē, tagad par to labāk nedomāt. Anaksa Periklam bija apsolījusi, ka par to nedomās.

Eksaminators:

-Jā, Ādams.

Anaksa līdz šim vēl nebija sastapusi nevienu, kas, izsakot Ādama vārdu, pirms tam nebūtu dziļi ievilcis elpu un šī vārda ārkārtīgā nozīmīguma dēļ brītiņu paklusējis. Tiesa, jaunie domātāji Ādamu tagad vairs tik augstu nevērtēja. "Nav nekādas vajadzības sērkociņa liesmiņu salīdzināt ar milzu ugunskuru tikai tāpēc vien, ka šis sērkociņš ir aizdedzinājis ugunskuru," - tāds bija viņu moto. Tomēr arī jaunie, pirms izteica Ādama vārdu, ieturēja pauzi.

Eksaminators:

-   Pirmais, ko es gribētu dzirdēt, Anaksimandera, ir īss stāstījums par Ādama izcelšanos. Kas bija viņa vecāki, kā viņš pavadīja savu bērnību? Ikviens zina par slaveno nakts- sardzi; katrs jaunais par to var visu pastāstīt vārdu pa vārdam, bet Ādama dzīve nesākās šai naktī. Pastāsti mums, kā viņš, tavuprāt, nokļuva sargtornī!

Anaksimandera:

-  Ādams piedzima 2058. gadā. Pirmajā dzīves gadā viņu audzināja Teinas zīdaiņu namā. Leģenda vēstī, ka Ādama māte esot izgudrojusi veidu, kā iezīmēt savu bērnu, un panākusi, ka viņu pārceļ darbā uz šo zīdaiņu namu, tāpēc viņai bijusi iespēja par Ādamu rūpēties, bet šī leģenda, visticamāk, ir tikai nostāsts. Kārtējais mīts, kas radies, lai pamatotu realitāti. Tiem, kas vēlas saprast, kāpēc Ādams izauga tāds, kāds viņš bija, nav viegli pieņemt atbildi "viss, tāpēc nekas".

Mēs zinām, ka Ādams piedzima filozofu šķiras vecākiem. Pirmā dzīves gada beigās viņš izgāja parasto pārbaudi, kuras laikā tika noteikts viņa genoms. Apstiprinājās atbilstošais prāta spēju līmenis, tomēr viņa dosjē tika pievienots brīdinājums. Cik zināms, vismaz divi ģenētiskā materiāla novērtētāji pieļāva iespēju, ka Ādama uzvedība var kļūt neprognozējama. Faktiski leģendārais Klārka memorands ļauj noprast, ka tika apsvērta iespēja bērnu likvidēt. Normālos apstākļos Ādams pēc diviem mēnešiem būtu pārbaudīts vēlreiz, bet 2059. gadā uzliesmoja otrs lielais mēra panikas vilnis, tāpēc, kad Klārks nomira, viss viņa īpašums drošības dēļ tika iznīcināts. Šī iemesla dēļ Ādama lietā tā ari nekad neparādījās pavēle veikt otrreizēju pārbaudi. Kad kļūda tika atklāta, Ādams jau bija izgājis pirmo verbālo testu, tāpēc likvidēšana vairs netika apsvērta. Juceklī, kas bija izveidojies ap Ādama dosjē, neviens nepamanīja brīdinājuma marķējumu, tāpēc šī informācija tā arī nekad neaizceļoja uz mācību korpusu.

Eksaminators:

- Tātad viņš taisnā ceļā nokļuva filozofu klasē?

Anaksimandera:

-Jā. Ieraksti liecina, ka viņš uzreiz kļuva par izcilu skolnieku, kas visus iespaidoja ar savām dotībām - it īpaši matemātikā un loģikā. Viņš uzrādīja teicamus rezultātus ari cīņas mākslā un trīspadsmit gadu vecumā pārstāvēja savu pilsētu gadskārtējā turnīrā. Tas bija pirmais apliecinājums viņa spilgtajai individualitātei, un Ādama autoritāte līdz ar to neizbēgami pieauga.

Turnīra laikā viņš satika meiteni, vārdā Rebeka. Arī viņa piedalījās turnīra cīņās, un Ādams nolēma, ka vēlas ar Rebeku draudzēties. Tas, ka viņi nedzīvoja vienā un tajā pašā pilsētā un pat ne vienā un tajā pašā salā, Ādamu neatturēja.

Turnīra pēdējā naktī, paslēpies Rebekas komandas bagāžā, viņš pamanījās aizceļot septiņsimt kilometru uz dienvidiem no viņam atļautās uzturēšanās zonas. Izmantojot Rebekas palīdzību, Ādamam svešumā izdevās nodzīvot trīs dienas, līdz Rebekas komūnas pavārs beidzot atklāja, ka Ādams slēpjas sausās pārtikas noliktavā.

Viņš tika nogādāts atpakaļ. Ādama dosjē tika papildināts ar melno zīmogu un, ja tā var izteikties, viņa rokraksta novērtējumu. Viņš sevi bija parādījis kā nepakļāvīgu, impulsīvu indivīdu, kurš nebaidās no nosodījuma un tiecas pēc sieviešu sabiedrības. Parasti šāda pārkāpuma dēļ pusaudzis automātiski tiktu pārcelts uz strādnieku šķiru, tomēr Ādama skolotāja, atsaukdamās uz skolnieka intelektuālo potenciālu, lūdza viņu pasaudzēt. Tika panākts kompromiss, un Ādamam ļāva iestāties Republikas elitārajā robežsardzes akadēmijā. Laikam gan var sacīt, ka šī lēmuma rezultātā tika izmainīta vēstures gaita.

Eksaminators:

-   Ja mēs visu izskaidrojam ar vienkāršiem iemesliem.

Pašas pieļautā kļūda Anaksai atkal lika pietvīkt. Viņa bija dzirdējusi baumas, ka neviens kandidāts nedrīkstot pieļaut vairāk par divām šādām kļūdām. Tomēr, tā kā klīda visdažādākās baumas, Anaksa par tām tagad negribēja domāt. Viņa bija ļāvusi pašas stāstījumam sevi aizraut. Perikls par šādu iespēju bija Anaksu brīdinājis. Tāpēc tagad viņa klusībā cieši apņēmās tik kategoriskus spriedumus vairs neizteikt.

Anaksimandera:

-   Mēs, protams, to nedarām. Atvainojiet!

Neviens no eksaminatoriem uz viņas atvainošanos nereaģēja. Anaksa prātoja, kā lai viņus piedabū atbildēt. Vai viņi tāpat izturējās ari mājās?

Eksaminators:

-  Pastāsti mums par apstākļiem, kādos Ādams tika arestēts.

Anaksimandera:

-   Tas notika 2075. gadā. Tolaik Ādamam bija septiņpadsmit gadu. Viņš ar izcilību pabeidza kara akadēmiju, kurā turpināja aizrauties ar fiziskajām aktivitātēm.

Jūs mani lūdzāt uzreiz pāriet pie aresta, tāpēc es tikai īsi pieminēšu, ka mācību laikā Ādams bija sakrājis četrus melnos zīmogus savā dosjē, tāpēc viņu vispirms norīkoja darbā sargtornī, kas slējās ziemeļu salas dienvidu piekrastē. Tolaik spoku kuģu parādīšanās tika novērota ļoti reti, tāpēc neviens nedomāja, ka vēl aizvien pastāv reāli bēgļu ierašanās draudi.

Tāpēc tad, kad īsā laika posmā ziemeļu pusē tika pamanīti veseli trīs jauna tipa lidaparāti, izcēlās liels satraukums. Sardzes kareivji ziņoja, ka neilgi pirms saulrieta nedaudz augstāk par horizontu bijuši redzami nekustīgi, dirižabļiem līdzīgi objekti, un, kaut arī Republikas masu informācijas līdzekļi tika stingri kontrolēti, ātri izplatījās baumas. Drošības dēļ uz ziemeļiem pārvietoja vislabākos karavīrus, palielināja lāzerieroču arsenālu un pastiprināja iznīcinātāju pilotu apmācību. Tajā pašā laikā no tādiem kareivjiem kā Ādams - tikko pabeigušiem skolu un ar kompromitējošiem ierakstiem personiskajā lietā - tika nokomplektēta sardze attālajos novērošanas torņos, kas bija izkaisīti dienvidu piekrastē.

Ādams bez jebkādiem starpgadījumiem pildīja savus pienākumus tieši septiņus mēnešus. Tiesas prāvas laikā viņš sacīja, ka šajā laikā esot ārkārtīgi garlaikojies, un tas, šķiet, nebija nekāds pārspīlējums.

Sargkareivji strādāja pa pāriem. Viņu pienākumi bija stingri reglamentēti, un to izpilde tika sistemātiski pārbaudīta. Katrs sargtornis sastāvēja no nelielas novērošanas kabīnes, kas atradās augstas metāla konstrukcijas augšgalā, un elektrizēta iežogojuma; sargtornī varēja nokļūt tikai pa vienām kāpnēm.

Novērošanas kabīnes bija tik mazas, ka diviem sargkareivjiem tur tik tikko pietika vietas. Viņi pildīja ļoti vienkāršu uzdevumu - nepārtraukti uzraudzīja Lielā jūras norobežojuma bezgala garo metāla stiepļu pinuma žoga līniju, kas stiepās piecdesmit metrus aiz bēguma zemākās robežas un slējās trīsdesmit metru augstumā virs okeāna līmeņa. Žoga augšmalu veidoja žiletes asuma stieple, bet apakšdaļu sargāja nelielas peldošas mīnas. Ja kāds vai kaut kas no ārpuses tuvojās žogam, sargu uzdevums bija viennozīmīgs.

Ja tuvojās liels kuģis, kas nelīdzinājās tiem, no kuriem parasti varēja atbrīvoties, izmantojot ārējās apsardzes joslas brīvi peldošās, ar satelītu vadāmās mīnas, sargkareivjiem vajadzēja sacelt trauksmi. Piecu minūšu laikā ieradās helikopteri ar lāzerieročiem, kuri drīz vien iznīcināja jebkuru iespējamo slimību, ko būtu varējis atvest svešais kuģis.

Laiku pa laikam iežogojumam piepeldēja arī mazie kuteri, kuru apkalpe lielākoties sastāvēja no diviem trim novārgušiem jūrniekiem, un tad sargkareivjiem nācās tikt ar visu galā pašu spēkiem. Saskaņā ar reglamentu sargkareivjiem par kutera parādīšanos vispirms vajadzēja informēt novērošanas staciju, bet pēc tam vienam no sargiem bija jādodas uz aizsardzības posteni un kuteris jāneitralizē ar nelielu lāzeru, kuru aktivizēja, izmantojot nejauši sastādītu kodu. Šo kodu viens no sargiem katru ritu ievadīja lāzera elektroniskajā atmiņā.

Atbilstoši reglamentam otrs sargkareivis palika novērošanas tornī un turēja savu ieroci tā, lai tas visu laiku būtu pavērsts pret pirmā sargkareivja pakausi. Šī instrukcija bija obligāta. Ja pirmais sargkareivis izrādīja kaut vai niecīgākās vilcināšanās pazīmes, otram sargkareivim bez jebkādiem papildu norādījumiem vai atļaujām viņu vajadzēja nekavējoties nošaut. Sargkareivju aprindās bija labi zināms, ka šādā veidā tika izbeigti daudzi torņa sargu personiskie konflikti, tāpēc ar saviem maiņas biedriem strīdējās tikai pēdējie muļķi.

Eksaminators:

-   Kādas bija Ādama attiecības ar viņa sardzes partneri? Anaksimandera:

-   Visas sargkareivju sarunas tika audiovizuāli ierakstītas, tāpēc mēs pieļaujam, ka starp Ādamu un viņa partneri Džozefu pastāvēja zināma spriedze. Jāpiebilst, ka sargkareivjiem maiņas haikā, lai viņi nezaudētu modrību, dators lika izpildīt dažādas darbības. Piemēram, viņiem tika dots uzdevums izlabot monitora pārveidotu viņiem redzamās ainas attēlu, vai saglabāt atmiņā un pēc tam atkārtot procesora izgudrotos, sarežģītos pamudinājumus un instrukcijas. Es jums to stāstu tāpēc, ka ar jūsu atļauju vēlos atstāstīt ierakstīto sarunu, kas norisinājās starp Ādamu un Džozefu vienu dienu pirms incidenta.

Eksaminators:

-    Labi - ja tu uzskati, ka tas tev palīdzēs atbildēt uz jautājumu.

Anaksa mirkli klusēja. Perikls bija viņu pārliecinājis, ka tā ir laba doma, kaut ari daudzās eksaminācijas rokasgrāmatās tika dots padoms netērēt laiku tādam vienkāršam trikam kā precīzai iegaumēšanai. Vai eksaminators tagad centās Anaksu brīdināt? Nē, labāk bija daudz neprātot. Viņa klausīs Perikla padomam. Anaksa gribēja, lai viņš varētu lepoties ar savu skolnieci.

Anaksimandera:

-    Šī saruna tika ierakstīta 18.40, divas stundas pēc astoņu stundu garās sardzes maiņas sākuma.

Džozefs:

-   Tu kaut ko redzi?

Ādams: -Jā-

Džozefs:

-   Ko tu redzi?

Ādams (paceltā balsī):

-   Kuģi, lielāku par kalnu. Tas tuvojas iežogojumam. Un tagad tas paceļas augšā no ūdens, ak mans Dievs, tas var lidot, mums tuvojas lidojošs kuģis, un tam ir šaujamie, notēmēti tieši pret mūsu galvām, žēlīgā debess, mēs visi iesim bojā!

Džozefs:

-  Skaidrs. Bet es tev gribu kaut ko pajautāt: tu taču zini, ka mūsu sarunas ieraksta?

Ādams:

-Jā, bet neviens tāpat tās neklausās.

Džozefs: - Kā tu to zini?

Ādams:

-   Padomā: ja viņi būtu dzirdējuši tās muļķības, ko es nupat sagvelzu, vai tagad kāds mums kaut ko nevaicātu?

Džozefs:

-   Nu, vecīt, tu esi labais!

Ādams:

-   Pats zinu.

Džozefs:

-  Tev tagad jānospiež dzeltenā, bet pēc tam oranžā. Ādams:

-   Es vēl drusku pagaidīšu. Džozefs:

-   Nē, sāc uzreiz, citādi vēlāk būs pārāk grūti atcerēties. Ādams:

-   Pēc oranžās zilo, tad zaļo un beigās divas reizes atkal oranžo. Man liekas - es tikšu galā.

DŽOZEFS (aizkaitināti):

-   Paklau, spied taču!

Ādams:

-   Spied pats, ja gribi. Džozefs:

-   Es nedrīkstu. Tās ir tavas pogas.

Ādams:

-   Neviens taču to neuzzinās.

Džozefs:

-   Es zināšu.

Ādams:

-   Ķeries klāt, vecīt!

Džozefs:

-   Es neatceros kārtību! (Var dzirdēt dūcošu skaņu.) Tas ir desmit sekunžu brīdinājums! Ādam, tas nav godīgi. Mūs abus sodīs. Tu labi zini, ko tas nozīmē.

Ādams:

-   Neviens mūs nesodīs.

Džozefs:

-   Iededz gaismas!

Ādams:

-   Labi, labi. (Gausi, ķircinādams.) Es nospiežu pogas, lai iedegtu gaismas. Dzelteno, oranžo, zilo, zaļo, oranžo, oranžo, zaļo, dzelteno un… kā tur bija tālāk? Sarkano? Vai zaļo? Tu atceries?

Džozefs:

-   Es tevi nošaušu. Saprati?

Ādams:

-   Sarkano. (Dūcošā skaņa apklust.) Redzi nu! Un tu vēl uztraucies.

Džozefs:

- Kāpēc tu vienmēr tā dari?

Ādams:

-   Man vienkārši ir garlaicīgi. Tas man palīdz nezaudēt modrību. (Krietnu bridi valda klusums, kurā saklausāmi vienīgi ātri nospiesto pults pogu klikšķi.)

Džozefs:

-   Domā - tur ārpusē vēl kāds ir? Ādams:

-   Cik sen tu jau te esi?

Džozefs:

-   Piecus gadus.

Ādams:

-   Daudzus esi nogremdējis? Džozefs:

-   Trīs vai četrus. Bet tie bija tikai parastie kuģīši. Es domāju - tu saproti…

Ādams:

-  Runā, ka pēdējā laikā ziemeļu pusē esot redzēti gaisakuģi.

Džozefs:

-   Man liekas, tie ir tikai nostāsti. Ādams:

-  Viss ir tikai nostāsti.

Džozefs:

-Ja mēs esam sākuši par to runāt - kā tu domā, cik ilgs laiks ir pagājis kopš mēra laikiem? Tiem, kas palikuši, droši vien ir izveidojusies imunitāte, vai ne? Viņi tagad varbūt visu atkal uzbūvējuši no jauna. Tas būtu loģiski.

Ādams:

-   Vai arī viņi ļoti lēni izmirst.

Džozefs:

-   Pēdējie, kurus es redzēju, neizskatījās pēc slimniekiem.

Ādams:

-   Tu taču zini, ka viņi visas mūsu sarunas ieraksta.

Džozefs (noraizējies):

-   Tu teici, ka neviens tās vēlāk neklausās.

Ādams:

-   Tik ilgi, kamēr nekas nav atgadījies.

Džozefs:

-   Ko tu ar to gribi teikt?

Ādams:

-   Kamēr es neesmu sajucis prātā un tevi nošāvis.

Džozefs:

-   Nu, tādā gadījumā man vienalga, vai viņi klausīsies vai ne.

Ādams:

-  Tad jau mums nav, par ko uztraukties.

Džozefs:

-   Tātad viņi varētu būt visu atjaunojuši? Kā tu domā?

Ādams:

-  Tu vienmēr esi brīnījies, kāpēc cilvēki, uz kuriem mēs šaujam, nekad nešauj pretī. Zini, kāpēc? Tāpēc, ka, manuprāt, karš un mēris viņu attīstību ir atsviedis atpakaļ par tūkstoš gadiem. Kosmosa kuģi, par kuriem tagad te visi runā, īstenībā ir tikai lieli gaisa baloni. Man liekas, neko citu viņi vēl neprot izgatavot.

Džozefs:

-   Zini, ko man tagad gribētos?

Ādams:

-   Nu, nu?

Džozefs:

-   Kokakolu.

Ādams:

-   Man kola nemaz tik traki negaršo.

Džozefs:

-   Tas nu gan nevar būt! Tu noteikti ceremonijās esi to dzēris. Tu zini, cik kola ir garšīga.

Ādams:

-   Tas ir tikai dzēriens.

Džozefs:

-   Vai tu zini, ka mēs gandrīz pazaudējām recepti? Tas noskaidrojās pašā pēdējā brīdī, kad sakari jau gandrīz bija pārtrūkuši. Visi domāja, ka gan jau kādam no mūsējiem tā ir.

Ādams:

-   Tu esi pārāk lētticīgs. Kokakola ir vienkārši dzēriens, nekas vairāk.

Džozefs:

-   Nē, tas nav tikai dzēriens… Bet ko tev pašam gribētos?

Ādams:

-   Sievieti.

Džozefs:

-   Sievieti?

Ādams:

-Jā, tieši šeit un tieši tagad. Tu varētu visu noskatīties. Cik bieži tev ļauj satikties ar sievu?

Džozefs:

-   Tu zini, ka mēs par to nedrīkstam runāt.

Ādams:

-   Mēs nedrīkstam ļoti daudz ko, Džozef. Bet zini ko? Varu saderēt, ka es, kaut arī neesmu precējies, kopā ar sievieti pavadu daudz vairāk laika nekā tu.

Džozefs:

-   Tu tikai lielies.

Ādams:

-  Tev taisnība, Džozef. Es tikai lielos.

Ar to sarunas ieraksta fragments beidzas. Eksaminators:

-   Un ko, pēc tavām domām, tas mums atklāj? Anaksimandera:

-   Tas mums šo to pastāsta par Ādama raksturu.

Eksaminators:

-   Kaut ko apbrīnas vērtu?

Anaksimandera:

-   Kaut ko svarīgu.

Eksaminators:

-  Kāpēc tas, tavuprāt, ir kaut kas vairāk par tukšām pļāpām? Divi garlaikoti vīrieši gluži vienkārši nosit laiku.

Anaksimandera:

-   Šī saruna atklāj Ādama personību.

Eksaminators:

-   Paskaidro tuvāk.

Anaksimandera:

-   Ādams ir jaunākais sargs, tāpēc būtu loģiski, ja par viņu piecus gadus vecākais Džozefs izmantotu priekšrocības, ko dod viņa krietni lielākā pieredze, tomēr, noklausoties sarunu, rodas pretējs iespaids. Ādams, man šķiet, ikvienā situācijā demonstrē savu pārākumu. Ir svarīgi pievērst šim faktam uzmanību, jo vismaz daļēji tas kļuva par iemeslu visām vēlākajām nepatikšanām.

Eksaminators:

-   Pastāsti, kas notika pēc tam.

Anaksimandera:

-   Nākamajā dienā viņi ieraudzīja peldošu objektu. Saskaņā ar ierakstu Džozefs un Ādams savu maiņu sāka 15.30. Diena bija silta un skaidra, jūra - rāma. Sargtornis slējās uz klints kraujas, atklājot skatienam jūras plašumu līdz pašai dienvidu salai. Monitorā redzamais reģions stiepās desmit jūras jūdžu garumā. Tādā laikā, kāds bija todien, viņi, neizmantojot tālskati, varēja saskatīt nākamo sargtorni ziemeļu pusē. Saskaņā ar datorizēto ierakstu Džozefs stāvēja sardzē, bet Ādams uzraudzīja aparatūru, tomēr laivu pirmais pamanīja Ādams.

Ādams:

-   Ak tad, redz, kur mēs esam izdomājuši doties tādā smukā laiciņā.

Džozefs:

-   Par ko tu runā?

Ādams:

-   Skaties taisni uz priekšu, mans mīļais draugs! Redzi?

Džozefs:

-   Ko tad?

Ādams:

-   Vai tev redzi pārbaudīja, pirms norīkoja šajā postenī?

Džozefs:

-   Ar redzi man viss ir kārtībā. Ādams:

-   Nu tad varbūt vaina ir smadzenēs. Džozefs:

-Jā, tagad es redzu. (Paceļot balsi.) Es to redzu! Ādams:

-   Labi, nomierinies! Džozefs:

-   Dod trauksmes signālu! Ādams:

-   Bet tā ir pavisam maza. Džozefs:

-   Nu, es nezinu gan… Ādams:

-   Paskaties ekrānā, muļķi. Džozefs:

-   Tu taču zini, ka es drīkstu šaut. Ādams:

-   Es zinu, ka draudēt pāriniekam ir nodevība.

Džozefs:

-   To man piedos.

Ādams:

-   Tā ir maziņa. Tev paveiksies, ja tur nebūs vairāk par diviem trim braucējiem. Es domāju - paveiksies, ja nebūsi iztērējis visas lodes, lai nošautu mani.

Džozefs:

-  Tagad ir tava kārta. Paskaties grafikā!

Ādams:

-  Jo labāk.

Abu sargkareivju acis, mirkli pakavējušās pie novērošanas ekrānā redzamā attēla, no jauna pievērsās ainai, kas pavērās viņiem priekšā. Monitora ekrānā neko nevarēja skaidri saskatīt. Kā jau skeneris apliecināja, tā patiešām bija neliela laiva. No rietumu puses sargtorņa cauri sprakstoņai atskanēja tāla balss.

Sargtornis:

-  Jūs to redzat, puiši?

Džozefs:

-   Tā ir Ruta. Uzticama mūsējā.

Sargtornis:

-  Tieciet no viņiem vaļā.

Ādams:

-  Tur ir tikai viens cilvēks.

Džozefs:

-   Mēs to droši nevaram zināt. Varbūt citi kaut kur slēpjas.

Ādams:

- Vai tu kādreiz esi dzirdējis, ka viņi slēptos?

Džozefs:

-   Es vienkārši gribu teikt, ka visādi var gadīties. Tu jau aktivizēji? Tad ej un dari, kas darāms! Es tevi uzmanīšu.

Ādams:

-   Mazliet pagaidi, labi?

Džozefs:

-Tev jāiet.

Ādams:

-   Es tikai gribu paskatīties, ar ko man ir darīšana.

Džozefs:

-   Es tev uzreiz paziņošu, ja ieraudzīšu kaut ko neparastu.

Ādams:

-   Vēl tikai vienu mirklīti.

Ādams joprojām nolūkojās monitora ekrānā. Tas neatbilda noteikumiem. Pilnvarotajam šāvējam vajadzēja doties prom no sargtorņa, pirms upuris tika identificēts. Mirklī, kad karavīrs ieraudzīja, ar ko viņam jātiek galā, pret viņa pakausi jau bija notēmēts ierocis. Tas teicami palīdzēja izprast situāciju. Kareivja sagatavotības pakāpei nebija nozīmes, jo vienmēr pastāvēja iespēja, ka, ieraugot bezpalīdzīgus upurus, viņš varēja sākt šaubīties. Bet mēra laikos valsti nedrīkstēja pakļaut ne mazākajam riskam.

Džozefs (rokai aizslīdot līdz ierocim): - Tu zini, kāda pavēle man ir dota.

Ādams:

-   Ak Dievs, skaties, tā ir meitene! Pavisam jauniņa. No kurienes, ellē, viņa te uzradusies?

Abi nenovērsdamies skatījās uz monitora ekrānu. Laiva patiešām bija maza. Šķita neticami, ka tāda varējusi atceļot no tuvākās sauszemes. Ādams redzēja meitenes acis. Tā viņš savu rīcību vēlāk izskaidroja tiesā. Lielas un izbiedētas, šīs acis nolūkojās uz augsto metāla sieta barjeru, kas slējās augšup no okeāna. Laivas pašrocīgi darinātā, trijstūrainā bura bija sadriskāta un nekam nederīga. Laiva šūpojās bīstami tuvu peldošajām mīnām.

Džozefs (balsij drebot):

-   Vecīt, tiec ar to galā! Es negribu tevi nošaut.

Ādams:

-  Es tev kaut ko gribu pateikt, Džozef.

Džozefs:

-   Ko tad?

Ādams:

-   Es nekad vēl to neesmu darījis.

Džozefs:

-   Bet es redzēju tavu dosjē.

Ādams:

-   Es tur šo to izmainīju.

Džozefs: - Kādā veidā?

Ādams:

-   Būs labāk, ja tu to nezināsi. Džozefs:

-   Labi, tad šī tev būs pirmā reize. Nebaidies, tas nav nemaz tik grūti. Gandrīz kā treniņā. Tiklīdz tu esi kārtīgi notēmējis uz mērķi, tu to vairs neievēro.

Ādams:

-   Nedomāju, ka es to spēšu. Džozefs:

-   Bet es nedomāju, ka tev ir izvēle. Ādams:

-   Tā ir tikai meitene. Džozefs:

-   Es tevi nošaušu, ja man to vajadzēs darīt. Ādams:

-   Labāk ļauj man paskatīties.

Džozefs: —Par ko tu runā?

Ādams:

-  Tu ej, bet es palikšu, labi? Es nespēju tev to izskaidrot, bet man šķiet, ka tā būs labāk. Ja es šoreiz tikai noskatīšos, nākamreiz es varēšu to izdarīt pats. Es zinu, ka tā būs. Ko tu gaidi? Tu taču zini, ka tas tev būs vieglāk, nekā nošaut mani.

Džozefs piekrita. Vieglāk šķita nošaut svešinieci, jau tāpat vairs tikai pusdzīvu, turklāt varbūt ari slimu ar mēri, nekā mazajā sargtorņa būdā vēsā mierā nogalināt savu biedru. Jo citas iespējas nebija. Un Ādams to zināja. Tiesā viņš izstāstīja, ka jau iepriekš paredzējis, kā viss notiks. Vēlāk viņa aukstasinīgais aprēķins tika plaši iztirzāts masu informācijas līdzekļos.

Eksaminators:

-   Vai tu ari domā, ka tas bija aukstasinīgs aprēķins?

Beidzot Anaksai tika uzdots jautājums, uz kuru viņa varēja pilnvērtīgi atbildēt, jo tas ietilpa viņas izpētītās tēmas lokā.

Anaksimandera:

-   To, kas notika pēc tam, var izskaidrot divējādi, kaut gan Ādams pats nekad nav atteicies no versijas, kuru viņš sniedza aresta laikā, apgalvodams, ka nekas cits viņam neesot zināms.

Sēdēdams sargtorni, Ādams atbilstoši reglamentam nav novērsis skatienu no šaušanas zonas. Viņš redzējis, ka Džozefs piegājis pie lāzera šautenes un nomērķējis uz kuteri. Pirms tam Ādams nekad neesot redzējis, kā tiek nogalināts kāds cilvēks un, kaut ari gribējis novērsties, izjutis ari tādu kā šaušalīgu valdzinājumu. Ādams uzmanīgi vērojis, kā Džozefs, sagatavodams lāzera šauteni darbam, ievada drošības kodu. Pēc tam, sekodams priekšrakstiem,

Ādams palūkojies monitora ekrānā, lai pārliecinātos, vai laivas pasažiere nekādi neapdraud viņa kolēģi. 1a rezultātā Ādams vēlreiz ielūkojies viņai acis un šoreiz vairs nav spējis novērst skatienu. Viņa bijusi sešpadsmit gadus veca, tikai gadu jaunāka par Ādamu, tomēr triju jūrā pavadīto mēnešu laikā, palikusi bez ēdiena un ūdens, it kā novecojusi, ārkārtīgi novājējusi un bijusi jau tuvu nāvei.

Ādams ekrānā pietuvinājis viņas seju. To apstiprina arī uzraudzības videoieraksti. Viņš redzējis meitenes sejas izteiksmi - apjukuma un neizpratnes pilnu. Uz augsto iežogojumu, kas liecinājis par viņas tālā ceļojuma liktenīgajām beigām, viņa nolūkojusies it kā caur miglu.

Tālāk viss noticis kā zibens uzliesmojuma bridi. Varas iestādēm Ādams sacīja, ka viņam nav bijis nolūka šaut. Viņš vienkārši pēkšņi izdzirdējis, kā nelielajā sargtorņa telpā atbalsojies viņa ieroča šāviena troksnis. Palūkojies uz lāzera platformu, Ādams ieraudzījis, ka viņa biedrs ar caurumu pakausi ir sagumis uz priekšu.

Galvenajā kontrolē acumirklī tika saņemta informācija par notikušo. Ādams tobrīd bijis panikā.

-   Nupat reģistrēts šāviens. Lūdzu, ziņojiet. Lūdzu, ziņojiet.

-   Šeit Ādams. Džozefs ir nogalināts. Pie aizsargājošā nožogojuma ir neliels kuteris. Ar meiteni uz klāja. Džozefs sāka vilcināties, ser.

-   Vai esat pārliecināts, ka tur bija tikai viens pasažieris?

-Jā, ser.

-Jļims tas jāpabeidz, Ādam.

-   Zinu, ser.

-   Ziņojiet, kad tas ir izdarīts. Mēs aizsūtīsim cilvēku, kas aizstās Džozefu. Apsveicam, Ādam. Republikas vārdā izsakām jums pateicību.

-   Paldies, ser.

Ādams saprata, ka laika atlicis pavisam maz. Galvenās kontroles postenī gaidīja lāzera šāvienu.

Aizsteidzies garām nokritušajam biedram, Ādams ātri devās lejup pa stāvo taku, kas aizstiepās līdz okeānam. Ieraudzījis mazo, viļņu šūpoto laivu, kas jebkurā mirklī varēja atsisties pret peldošo mīnu, Ādams sāka vicināt rokas, lai pievērstu meitenes uzmanību. Viņam nebija ne jausmas, vai meitene var viņu sadzirdēt un vai viņi vispār runā vienā un tajā pašā valodā.

-   Tu peldēt proti? - Ādams sauca.

Viņa lūkojās uz Ādamu, tomēr neko neatbildēja. Meitene atradās pārāk tālu, lai Ādams spētu saskatīt viņas sejas izteiksmi.

-   Tev jātiek laukā no laivas! - viņš turpināja. - Peldi uz to pusi! Uz ziemeļiem! - Ādams ar roku norādīja virzienu. - Es aiziešu un tevi sagaidīšu. Tur, tālāk uz priekšu, ir vieta, kur var tikt cauri žogam. Mazi vārtiņi. Gaidi mani pie vārtiņiem! Un nekādā gadījumā nepieskaries bojām. Vai tu mani saproti? Man ir jāiznīcina tava laiva. Lūdzu, pamāj, ja esi mani sapratusi!

Ādams lūkojās uz meiteni, izmisīgi gaidīdams kādu zīmi. Bet nekā. Viņš pamāja vēlreiz. Šoreiz meitene nenoteikti pamāja pretī. Cerēdams uz brīnumu, ka viņa varbūt tomēr Ādama sacīto ir sadzirdējusi, viņš uzrāpās atpakaļ šaušanas stacijā. Lāzerierocis vēl aizvien bija pielādēts. Pastūmis Džozefu sānis, Ādams ieskatījās tēmēklī. Meiteni viņš vairs neredzēja. Vai viņa bija sapratusi Ādama instrukcijas vai varbūt tikai spēku izsīkumā atlaidusies guļus? Viņš to nekādi nespēja noskaidrot. Izšāvis Ādams noskatījās, kā, laivai izgaistot, pacēlās tvaika mutulis un uzmutuļoja ūdens.

Tad Ādams piezvanīja uz galveno sargtorni. Saruna bija drūma, Ādama balss drebēja.

-  Šeit Ādams no 621.N sargtorņa. Uzdevums ir izpildīts. Kuteris nogremdēts.

-  Apsveicam, Ādam. Jaunais pārinieks ieradīsies pēc desmit minūtēm. Palieciet savā vietā. Ar Džozefa mirstīgajām atliekām mēs paši tiksim galā.

-   Paldies, ser.

Tomēr Ādams nepalika savā vietā. Jūras nožogojumā ik pa gabaliņam bija ierīkoti nelieli dienesta vārtiņi, kurus varēja atvērt no attāluma ar speciālu ierīci. Teorētiski tas nebija iespējams citādi, kā tikai vienlaikus ievadot divus šifrus - vienu kodu ievadīja dienesta tehniķis, otru - aizsardzības pārvaldes centrālās kontroles darbinieks.

Ādams zināja, ka šo sistēmu var apiet, tomēr iesākumā viņš apgalvoja, ka vārtiņi gluži vienkārši esot nepareizi darbojušies. Vēlāk daudz tika diskutēts par to, kā Ādams ieguvis informāciju par sistēmas apiešanas iespēju, tomēr šai sakarībā ir vērts atcerēties, ka Ādams bija zinātkārs un attapīgs, tāpēc šķiet visai ticami, ka viņš šo informāciju ieguva mācību laikā, jo intelektuāli Ādams ievērojami pārspēja jebkuru vidusmēra kareivi.

Zinot, ka Ādams patika sievietēm, tika pieļauta ari iespēja, ka sabiedrībā, kurā mīlestības attiecības tika rūpīgi slēptas, viņš zināšanas par drošības sistēmas niansēm ieguva no kādas tehniskās darbinieces. Ļoti interesants ir vēsturnieku atklātais fakts, ka Ādama cīņas turnīra laika draudzene Rebeka bija kļuvusi par elektroniskās drošības speciālisti. Daži pētnieki uzskata, ka Ādams un Rebeka turpinājuši uzturēt kontaktus ari vēlāk, tomēr nekādas neapstrīdamas liecības to neapstiprina.

Tomēr, lai kāds arī bija paņēmiens, Ādams acīmredzot prata atvērt drošības vārtiņus. Pa akmeņaino krastmalu aizskrējis līdz tiem, viņš metās ūdenī un aizpeldēja līdz nožogojumam. Tas nekādā ziņā nebija vienkāršs uzdevums. Kaut ari todien jūra pletās neparasti rāma, visi drošības vārtiņi atradās nožogojuma visgrūtāk sasniedzamajā līmenī.

Vēlāk Ādams pastāstīja, ka no sākuma viņš nodomājis - esmu nokavējis. Meitene, pieķērusies nožogojuma otrā pusē, grimusi ūdenī, un viņas seja bijusi pavērsta uz leju. Bet tad viņa pacēlusi galvu, un abu skatieni caur stiepļu pinumu satikušies. Ādams izstāstīja, kā izvilcis meiteni cauri vārtiņiem un palīdzējis viņai aizpeldēt līdz krastam. Meitene vēl aizvien neko neesot sacījusi, tomēr tagad - tā kā sprādziena brīdī viņa vairs neatradās laivā - Ādams bija pārliecināts, ka meitene viņa valodu saprot.

Pēc tam Ādams meiteni aizvedis uz drošu paslēptuvi - nelielu alu klinšainā krasta pakājē. Iedevis meitenei savu rezerves pārtikas tāfelīti, Ādams apsolījis drīz atgriezties. Meitene pusguļus atbalstījusies pret akmeņiem un, pirms aizvērusi acis, ar smaidu pateikusies. Vismaz tā to vēlāk atstāstīja Ādams.

Džozefa aizvietotājs atradis Ādamu šaušanas telpā - izmirkušu līdz ādai, sagumušu pāri savam mirušajam biedram un elsojošu. Aizvietotājs, vārdā Nataniels, bijis labsirdīgs vīrs jau krietni gados. Nataniels nospriedis, ka jaunais sargkareivis Ādams jūtas morāli salauzts, jo pavēles izpildīšanas rezultātā pārcietis pārmērīgu nervu sasprindzinājumu, tāpēc uzklausījis Ādama lūgumu visu redzēto paturēt pie sevis. Ādams viņam pateicies un turpinājis maiņu.

Naktī viņš atgriezies alā, šoreiz atnesdams ūdeni, ēdienu un segas. Nākamajā dienā, pateicoties Ādama rūpēm, nepazīstamā ceļotāja jau spēja piecelties sēdus un lauzītā angļu valodā izstāstīt savu pagātni.

Eksaminators:

-  Tu pirmīt sacīji, ka šim nostāstam ir divas versijas. Mēs labprāt paklausītos kaut ko vairāk par otro versiju.

Anaksimandera:

-   Sākumā izmeklētāji Ādama stāstu uztvēra skeptiski: viņos izraisīja aizdomas gan Ādama labās zināšanas par vārtu drošības sistēmu un teritoriju zem klints kraujas, gan ticamība, ar kādu viņš tik veikli apveda ap stūri Džozefa aizvietotāju, gan veids, kā Ādams pirms tam manipulēja ar Džozefu. Daži izmeklētāji uzskatīja, ka viss bija izplānots jau iepriekš un ka meitenes ierašanās tikusi rūpīgi sagatavota. Paziņojumam, ka beidzot ir pārrauts drošības perimetrs, sekoja šoks un attīstījās vissarežģītākās un para- noiskākās teorijas.

Eksaminators:

-   Bet tu tās noliedz?

Anaksimandera: -Jā-

Eksaminators:

-   Kāpēc?

Anaksimandera:

-   Vēsture ir apliecinājusi, ka sazvērestības teorijas nevajag uztvert pārāk nopietni. Sarežģītība rada tieksmi uz maldīgiem izskaidrojumiem, bet maldi rada aizspriedumus.

Eksaminators:

-   Tagad tu runā kā Perikls.

Anaksimandera:

-   Varbūt es tiešām runāju viņa vārdiem, bet tā es to izjūtu. Ādama gadījumā, man šķiet, ir labāk, ja mēs ticam tādai notikuma versijai, kādu to izstāstīja viņš. Cilvēciska reakcija negaidītā situācijā, un tikai. Savukārt sazvērestības teorija liek mums domāt, ka notikušais ir iepriekš rūpīgi izdomāts un mērķtiecīgi vadīts. Bet laiva bija stipri sadauzīta un tikai ar vienu mastu. Kā gan tāda laiviņa būtu varējusi atrast ceļu, lai īstajā laikā nonāktu pie pareizā sargtorņa? Un kādā veidā meitenei tika nodota nepieciešamā informācija, lai viņa vispār spētu paveikt šādu varoņdarbu? To neviens nespēja izskaidrot. Tomēr centrālajā kontrolē reakcija uz šo incidentu bija pārsvarā procesuāla un līdz ar to ietvēra visdažādākās versijas. Kamēr ieradās jaunā sardzes maiņa, pagāja zināms laiks. Atkarībā no sargkareivja atrašanās vietas nokļūšana sargtornī varēja aizņemt tikpat labi divas vai piecpadsmit minūtes, kā arī veselu stundu. Ja viss būtu iepriekš izplānots, Ādams noteikti jau laikus būtu sagādājis meitenei pārtiku, apģērbu un medikamentus, bet mēs zinām, ka pirmās aizdomas radīja tieši viņa steidzīgā iepirkšanās nākamajā dienā. Tāpēc es ticu, ka viss notika tieši tā, kā to atstāstīja Ādams: ieskatījies meitenes acīs, viņš saprata, ka viņam kaut kas ir jādara.

Eksaminators:

-   Un tā patiešām bija?

Anaksimandera:

-   Kas bija?

Eksaminators:

-   Viņam bija kaut kas jādara?

Anaksimandera:

-   Es domāju, šajā ziņā katram cilvēkam var būt savs personiskais viedoklis.

Eksaminators:

-Jūra atnes svešinieci no tālas zemes, kura, kā zināms, ir pakļauta vispostošākajai mēra epidēmijai visā pasaules vēsturē. Attiecībā uz pareizu procedūru pastāv stingras instrukcijas. Bet Ādams, emocionālas kaprīzes vadīts, nolemj nošaut savu biedru un pakļaut briesmām visu sabiedrību. Vai mēs, lūdzu, tagad varētu noskaidrot, kāds, tavuprāt, ir alternatīvs novērtējumam šādai rīcībai?

Anaksa saminstinājās. Viņa nebija paredzējusi, ka izjautāšana ņems šādu virzienu. Anaksa specializējās vēsturē, nevis ētikā. Viņa varēja izklāstīt notikumu attīstības gaitu, kurā visi pierādījumi neapstrīdami apliecināja Ādama stāsta patiesīgumu, bet viņa nespēja piedāvāt kritēriju, pēc kura šis stāsts būtu jānovērtē. Viņai, protams, bija pašai savs viedoklis - kā ikvienam. Par šo tēmu cilvēki diskutēja gan mājās, gan skolās, gan izklaides centros. Tomēr Anaksa nebija sagatavojusies aizstāvēt savu viedokli, vēl jo vairāk tāpēc, ka labi zināja - visas viņas atbildes tiek ierakstītas. Diskusijai par ētisko aspektu Anaksai trūka kvalifikācijas. Perikls viņai bija ieteicis atbildēt uz visiem jautājumiem tik pilnīgi un patiesīgi, cik vien iespējams. Viņš arī Anaksu brīdināja, ka eksaminatori centīsies viņu novirzīt no pamatdomas, pārsteidzot ar negaidītiem sarunas pavērsieniem un tīši sagrozītiem faktiem. Tāpēc viņa atsāka runāt, vēl rūpīgāk izvēlēdamās vārdus.

Anaksimandera:

-  Domāju, nevienam nav noslēpums, ka vietējā kopienā starp cilvēkiem bija izveidojušās visdažādākā veida simpātijas. Ņemot vērā ievērojamo stāvokli, kādu mūsu vēsturē ieņem Ādams, man šķiet loģiski, ka viņa rīcību daudzi uzskatīja par varonību. Manuprāt, mums visiem piemīt šāda dziņa.

Eksaminators:

-   Vai ari tev piemīt šāda dziņa?

Anaksimandera:

-    Es sacīju, ka mums visiem piemīt šāda dziņa. Jūs tagad, kā noprotu, gribat uzzināt manu personisko viedokli, proti - vai Ādamam šai dziņai vajadzēja ļauties vai tā viņam bija jāapslāpē. Manuprāt, Ādamu pret bezpalīdzīgo ceļotāju pārņēma gluži cilvēciska līdzjūtība. Saskaņā ar instruktāžu viņam šajā brīdī par savām izjūtām bija jāaizmirst, tāpēc rodas jautājums: kāpēc Ādams ignorēja pavēli? Iespēja ir tikai viena. Ja viņš ticētu, ka iespēja saslimt ar mēri vēl aizvien ir aktuāla, no viņa puses būtu nesaprātīgi pieņemt lēmumu, kas apdraudētu visu nāciju. Ādams nebija virusoloģijas speciālists. Tomēr es ticu, ka cilvēki, kuri izjuta tieksmi Ādama rīcību novērtēt kā varonību, gluži instinktīvi izprata empātijas nozīmi. Lai sabiedrība spētu sekmīgi funkcionēt, ir nepieciešama patiesa iejūtība.

Pirmo reizi visi trīs eksaminatori izrādīja kaut kādu reakciju. Viņi iztaisnoja plecus. Viņu skatieni iekvēlojās. Galvenais eksaminators izslējās vēl garāks un izskatījās vēl draudīgāks.

Eksaminators:

-   Vai tu gribi teikt, ka sabiedrība, kas iet bojā mēra dēļ, ir vērtējama augstāk par sabiedrību, kas dod priekšroku vienaldzībai?

Anaksimandera:

-  Tas ir labs jautājums. Ar atbildi mēs nonākam līdz lietas būtībai.

Eksaminators:

-   Un kāda ir tava atbilde?

Anaksimandera:

-  Es domāju, ka, ņemot vērā toreizējos apstākļus, Ādama romantisko rīcību nevar attaisnot, tomēr, zinot mūsu vēsturi, mums visiem vajadzētu justies viņam pateicīgiem.

Iestājās klusums. Viņi gaidīja, ka Anaksa turpinās runāt, bet viņa apzinājās, ka ir veiksmīgi izvairījusies no lamatām, tāpēc mierīgi stāvēja eksaminatoru priekšā, stingri apņēmusies nespert nevienu soli pa to ceļu, kurā viņi centās Anaksu ievirzīt.

Eksaminators:

-   Interesanta atbilde.

Anaksimandera":

-  Tas bija interesants jautājums.

Eksaminators:

-   Esmu pārliecināts, ka tu esi uzmanīgi sekojusi laikam. Tagad pirmā eksaminācijas stunda ir noslēgusies. Turpmāk mēs laiku pa laikam palūgsim tevi iziet uzgaidāmajā telpā, lai eksaminācijas komisija varētu izplānot mūsu pārrunu turpmāko virzienu.

Anaksimandera:

-   Vai jūs gribētu, lai es to daru tagad?

Eksaminators: -Ja tev nav iebildumu.

Anaksimandera:

-   Un kā būs ar man atvēlētā laika limitu? Eksaminators:

-   Pulkstenis tiks apstādināts.

PIRMAIS PĀRTRAUKUMS

Anaksa manīja, kā viņai aiz muguras aizslīdēja durvis. Vēl viens neparedzēts pavērsiens. Nekas, viņa sevi mierināja, neuztraucies. Viena stunda ir garām, četras vēl priekšā. Pie uzgaidāmās telpas ārdurvīm stāvēja sargs - kā Anaksa noprata, tāpēc, lai viņa nemēģinātu sazināties ar ārpasauli. Viņš bija vecāks par Anaksu. Viņa sargu uzlūkoja un pasmaidīja, bet viņš, neatbildējis smaidam, novērsās.

Anaksa nolēma brīvo laiku izmantot savā labā. Pārtraukums patiešām nāca īstajā brīdī. Anaksa bija melojusi eksaminatoriem. Viņa pati to neapzinājās, pirms nebija piespiesta pateikt šos vārdus skaļi. Anaksa tobrīd jutās tik dīvaini, ka bija jāšaubās, vai tas palicis nepamanīts. Jā, Ādama rīcība bija romantiska, nesaprātīga un neattaisnojama. Tomēr tad, kad Anaksai to lika komentēt, viņa neteica taisnību.

Anaksa nezināja, vai tad, ja sargtornī Ādama vietā būtu bijusi viņa, viņai pietiktu apņēmības rīkoties tā, kā rīkojās Ādams, bet apjauta vienīgi to, ka Ādams ir izdarījis pareizu izvēli. Šo jauno, bīstamo patiesību viņa centās norīt un sakoncentrēt visu uzmanību turpmākajam, respektīvi, Ādama aresta detaļām un arestam sekojošajai tiesai. Anaksa sev atgādināja, ka ir labi sagatavojusies. Viņa piespieda sevi domāt tikai par to, cik daudz viņai nozīmē panākumi un cik ļoti viņa vēlas ieraudzīt Perikla seju, kad Periklam paziņos, cerams, patīkamos jaunumus.

- Vai jūs zināt, cik ilgi man būs šeit jāuzturas? - pēc pusstundas, nesagaidījusi uzaicinājumu atgriezties, Anaksa jautāja sargam. Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, sargs nebija gaidījis, ka Anaksa viņu uzrunās.

-   Bet kā lai es to zinu? - Viņa balss bija pārsteidzoši maiga un klusa. Nemaz ne tāda, kā pienāktos sargam.

-   Es vienkārši domāju, ja jūs bieži te stāvat…

-  Es nekad agrāk šeit neesmu bijis, - sargs atbildēja. - Šī man ir pirmā reize.

-   Bet jūs mani uzraugāt, vai ne?

-   Ko? - Viņa sejas vaibsti no apjukuma saspringa.

-   Jūs esat apsargs, pareizi? Jūs šeit esat tāpēc, lai es nemēģinātu sazināties ar kādu cilvēku no ārpuses.

-   Kā gan jūs to varētu? - sargs attrauca. - Šī ēka ir pilnībā aprīkota ar novērošanas sistēmu. Nekādi elektroniskās saziņas līdzekļi šeit nedarbojas.

-  Zinu. Man tikai ienāca prātā, ka jūs varbūt esat tāds kā papildu nodrošinājums.

Sargs sāka smieties.

-  Kas noticis? - Anaksa uzstājīgi noprasīja. - Kas šeit ir tik smieklīgs?

-   Es tieši to pašu pirmīt nodomāju par tevi, - viņš beidzot atzinās.

Nu tikai Anaksa pamanīja, ka telpai ir vēl otras durvis.

-Tātad ari tu…

-Jā, tikai mani izlaida pa tām durvīm.

-   Nu un kā tev tur iekšā gāja?

-   Grūti pateikt. Es nebiju domājis, ka būs pārtraukumi.

-Jā… Tas laupa drosmi, vai ne?

-   Mazliet.

-   Mani, starp citu, sauc Anaksa.

-   Priecājos iepazīties. Es esmu Soks.

-   Kāda ir tava tēma?

-   Domā, mums par to tagad vajadzētu runāt?

-   Vai viņi mūs būtu atstājuši vienā telpā, ja negribētu, lai mēs to apspriežam?

-   Iespējams, viņi mūs novēro, - Soks ieminējās.

Anaksai viņš patika. Soks atstāja labu iespaidu jau uzreiz

pēc iepazīšanās. Anaksa bija pārliecināta, ka viņš ir laipns un labsirdīgs.

-   Vai tev uzdeva sarežģītus jautājumus? - viņa jautāja.

-   Lielākoties viss bija labi, - Soks sacīja. - Es vienīgi tiku ievilkts diskusijā par ētiku. Tā nav manas kompetences sfēra - lai neteiktu vairāk.

-   Ar mani bija tieši tāpat, - Anaksa atzinās.

Viņas sacītais, kā likās, Soku nomierināja. Viņš uzlūkoja Anaksu tā, it kā censtos nolasīt viņas domas. Tad viņš strauji paliecās uz priekšu, un Anaksa - sev pašai par pārsteigumu - pameta skatienu visapkārt. Soka balss skanēja tikai mazliet skaļāk par čukstu.

-   Uzmanies, - viņš ļoti klusi teica. - Viņi zina vairāk, nekā tu domā.

Atliecies atpakaļ, Soks Anaksu uzlūkoja. Viņa neatbildēja.

Viņš Anaksai bija pilnīgi svešs cilvēks. Ko gan viņš iedomājās, tā riskēdams? Un tieši šajā mirklī, it kā pasvītrojot bīstamību, eksaminācijas telpas durvis atkal atslīdēja vaļā.

OTRĀ STUNDA

Izvairīdamās no Soka skatiena, Anaksa klusi devās atpakaļ uz durvju pusi. Iegājusi telpā, viņa palūkojās uz eksaminatoriem. Tagad viņa jutās sanervozējusies vēl vairāk nekā pirmīt. Anaksai šķita, ka viņi nemaz nav izkustējušies no savām vietām. Viņa centās uzminēt, par ko tie pārtraukuma laikā ir runājuši.

Nogaidījis, kamēr Anaksa atkal ieņēma savu vietu, galvenais eksaminators tūlīt uzdeva nākamo jautājumu, it kā pārtraukums būtu noticis tikai Anaksas iztēlē.

Eksaminators:

-   Kādu apstākļu rezultātā Ādams tika arestēts?

Anaksimandera:

-   Viss, kas ir saistīts ar Ādama arestu, man šķiet pārspīlēts. Es jau iepriekš sacīju, ka viņa rīcība, glābjot meiteni, kura saprotamu iemeslu dēļ vēlāk kļuva pazīstama kā Ieva, liecina drīzāk par spontānu lēmumu nekā par iepriekš izplānotu sazvērestību.

Kā tas parasti notiek gadījumos ar piespiedu kārtā izpildītu nāvessodu, audiovizuālie ieraksti no sargtorņa laika periodā pirms Džozefa nāves tika rūpīgi pārbaudīti, un abu sargu pienākumu apmaiņa tieši pirms incidenta tūlīt izraisīja aizdomas. Ekspertus nosūtīja pārbaudīt Lielo jūras nožogojumu. Viņi uzreiz ievēroja, ka ir notikusi ielaušanās. Šis fakts radīja pirmās aizdomas pret Ādamu, kuru rezultātā aizsākās viņa pārtikas iegādes operāciju novērošana. Kaut arī Ādams, izmantojot nozagtu reģistrācijas karti, pavisam viegli pamanījās dabūt lieku pārtikas un ūdens devu, viņu tobrīd jau nepārtraukti uzraudzīja. Tika aktivizēta Ādama izsekošanas mikroshēma, un nākamajā naktī, kad viņš izzagās no kopējās guļamistabas, katrai viņa kustībai sekoja vesela karantīnas un likumu sargātāju brigāde.

Eksaminators:

-   Vai tev nešķiet savādi, ka tehniskajā jomā tik kompetents cilvēks kā Ādams neiedomājās par iespēju, ka var tikt izmantota izsekošanas mikroshēma?

Anaksimandera:

-   Šajā ziņā ir daudz dažādu pieņēmumu attiecībā uz Ādama rīcības motivāciju. Te atkal parādās jautājums par sazvērestības teorijām, kuru galvenā problēma ir pieņēmums, ka cilvēki spēj rafinēti ietekmēt notikumus. Es domāju, ka šī pieņēmuma dēļ neizbēgami rodas sarežģījumi un pārpratumi. Man personiski Ādamu tā brīža apstākļos daudz vieglāk ir iedomāties vienkārši kā nobijušos cilvēku, kas, izdarījis to, kas viņam šķitis pareizi, saprot, ka ar radušos situāciju diez vai spēs tikt galā.

Eksaminators:

-  Tā ir romantiska interpretācija. Anaksimandera:

-   Nē, pavisam pragmatiska. Ādams nezināja, ko darīt turpmāk. Viņš apzinājās, ka neviens viņam nepalīdzēs, tomēr, izdarījis izvēli, tagad bija atbildīgs par izglābto meiteni. Būdams apjucis, viņš uz alu, kurā slēpās meitene, neapdomīgi aizveda drošības dienesta ļaudis, kuri pēkšņi metās uzbrukumā.

Eksaminators:

-   Kas notika alā?

Anaksimandera:

-   Baidos, ka mēs to īsti skaidri nekad neuzzināsim. Drošības dienesta vīriem bija stingri piekodināts atvest Ādamu un Ievu dzīvus, jo kontrole baidījās, ka abi ir plašākas sazvērestības līdzdalībnieki.

Oficiālais ziņojums liek domāt, ka Ādamam un Ievai uzbruka no slēpņa. Man šādā rīcībā ir grūti saskatīt jēgu, tomēr drošības spēkiem acīmredzot bija pietiekami svarīga motivācija notikušo interpretēt tieši tā. Alternatīvais variants varētu būt tāds, ka drošības dienests nezināja, kādā veidā ala sazarojas, un vienkārši devās uzbrukumā pa nepareizo eju.

Ādams un Ieva atradās alas īsākā atzarojuma galā, kad sadzirdēja, ka uz viņu pusi steidzas drošības dienesta darbinieki. Ādamam bija Džozefa šautene, kuru puisis bija iepriekšējā dienā atstājis alā. Ja Ādams paliktu turpat uz vietas, viņu noteikti atrastu, tāpēc viņš nonāca smagas izvēles priekšā: vai nu pamest Ievu un censties aizbēgt, pirms drošības dienesta vīri ir atldājuši savu kļūdu, vai ņemt Ievu sev līdzi.

Ādams saprata, ka bēgšana kopā ar novārgušo Ievu būs daudz gausāka, tomēr viņš meiteni nepameta. No Ievas vēlāk sniegtās liecības mums ir zināms, ka viņa lūgusi, lai Ādams viņu atstāj alā, tomēr viņš atteicies to darīt.

Viņiem nebija nekādu izredžu. Pie alas ieejas bija nostādīti sargkareivji, un nepagāja ilgs laiks, kad uzbrukuma vienības vīri, atklājuši savu kļūdu, devās atpakaļ. Alā bija tumšs, un alas izrobotās sienas izkliedēja un apslāpēja lāpu gaismu; kad vienības vīri centās savā starpā sasaukties, atbalsis radīja pārpratumus un apjukumu. Kā Ādams vēlāk apgalvoja, viņam radies iespaids, ka drošības spēki uzbrūk no abām pusēm. Katrā ziņā nenoliedzams ir fakts, ka viņš, paslēpies aiz klints izvirzījuma, atklāja uguni uz tiem vīriem, kuri atgriezās alā.

Kļūdas ātri sekoja cita citai. Šautenes, kuras upuri apdullina ar elektrošoku, alas apstākļiem nebija piemērotas. Elektrošoka viļņi atsitās pret alas sienām, un galu galā uzbrucēji cieta no pašu raidītajiem šāvieniem. Atšķirībā no viņu ieročiem Ādama šautene bija paredzēta nogalināšanai. Šī iemesla dēļ, lai nošautu vienpadsmit karavīrus, Ādamam - kā daži vēlāk apgalvoja - nebija vajadzīga iepriekšēja kaujas iemaņu apgūšana slepenā kamerā, kur viņu it kā sagatavojuši iebrucēji no ārpuses. Drīzāk notika tas, ko tālaika militāristi dēvēja par SNVS: situācija normāla, vispārējs sajukums.

Galu galā Ādams un Ieva tika nogādāti centrālajā karantīnā, kurā rūpīga veselības pārbaude apliecināja, ka neviens no abiem nav inficēts ar kādu no pazīstamajiem mēra paveidiem. Tomēr plašākai sabiedrībai pārbaudes rezultātus neatklāja. Publicētie medicīniskās izmeklēšanas dati ļāva noprast, ka Ievas organismā atklātas anormālas antivielas, kuras atbilst visbīstamākās slimības formas sākuma stadijai. Amatpersonas pārliecināja cilvēkus, ka Ieva nav slimības pārnēsātāja, tomēr atklātās antivielas apstiprinot oficiālo nostāju, ka ārpasaulē atlikušo iedzīvotāju skaitu vēl aizvien strauji turpina samazināt mēris.

Un tad sākās visslavenākais tiesas process visā Republikas vēsturē.

Eksaminators:

-    Tiesa pati par sevi nebija obligāti nepieciešama. Republikas varas pārstāvju vēlēšanās nopratināt gūstekņus ir saprotama, tomēr nav taisnība, ka to varēja izdarīt tikai publiska tiesas procesa laikā.

Šādā situācijā varēja būt kārdinoši sarīkot slēgtu, konfidenciālu tiesas prāvu, jo lieta bija saistīta ar specifisku informāciju. Viens no vēsturniekiem pat ir izteicis domu, ka vispār nebija nekādas nepieciešamības uztraukt sabiedrību, izplatot informāciju par notikušo incidentu. Tāpēc jāsecina, ka lēmums tiesas procesu padarīt par publisku notikumu bija rūpīgi pārdomāts. Izskaidro, lūdzu, kāpēc tā!

Anaksimandera:

-   Es pirmīt pievērsu jūsu uzmanību Džozefa un Ādama sarunai sargtornī. Šajā sarunā Džozefs pauda pārliecību, ka mēra epidēmija jau ir beigusies. Es ticu, ka tā domāja visa jaunākā paaudze.

Tolaik bija pagājuši jau divdesmit gadi kopš Lielā jūras nožogojuma uzbūvēšanas. Republikas pirmā paaudze vēl labi atcerējās televīzijas ziņu raidījumos redzētās kara šausmas, tiešās pārraides par pirmajiem bioloģiskajiem uzbrukumiem un to sekām; šie ļaudis bija vērojuši iespaidīgos saulrietus, piedzīvojuši trīsdesmit pirmā un trīsdesmit otrā gada nebeidzamās ziemas un pieredzējuši pēkšņo klusumu, kad izbeidzās visas translācijas pārraides no ārpasaules un sākās šaubu laiks. Viņi izauga, pastāvīgi nēsādami aizsarg- maskas, vēroja jūras nožogojumu un ar šausmām gaidīja dienu, kad pie horizonta parādīsies ienaidnieks. Tolaik vējš, kas pūta no ziemeļu puses, ikreiz sev līdzi atnesa bailes no gaisā virmojošām slimības sporām.

Tādos apstākļos saglabāt Republikas struktūru bija ļoti viegli. Cilvēki darīja to, ko viņiem lika. Visi koncentrējās uz kopējo draudu, kopējo ienaidnieku. Bet, laikam ejot, bailes pārvērtās par atmiņām. Apdraudētības izjūta kļuva ierasta; tā zaudēja savu kādreizējo asumu.

Cilvēki sāka uzdot jautājumus par ārpasauli. Citi apšaubīja Republikā valdošo kārtību. Sākās protesti, kurnēšana un neapmierinātība. Trīs nedēļas pirms Ādama un Ievas aresta kāda sieviete uz ielas tika nošauta tikai tāpēc, ka gribēja pasargāt no iznīcināšanas savu bērnu.

Tomēr vissvarīgākais bija tas, ka sāka apšaubīt arī pašus Republikas vadītājus. Republika solīja, ka vislabākie un talantīgākie kļūs par filozofiem un ka šie filozofi, apguvuši izpratnes mākslu, veicinās gudru, tālredzīgu politiku, kas dos labumu visai tautai. Pateicoties Mākslīgā intelekta programmai, cilvēki cerēja uz daudzsološām nākotnes izredzēm. Tautai stāstīja, ka jau nākamo paaudzi no grūtā, apnicīgā darba atbrīvos jauna tipa domājošie roboti. Enerģiski tika reklamēts lozungs "Jūsu bērni nebūs strādnieki", bet, kā jau tas bieži vien notiek - jo grandiozāki ir solījumi, jo uzskatāmāka ir izgāšanās.

2068. gadā trīspadsmit karavīri gāja bojā tāpēc, ka racēj- robota modelis sāka nepareizi darboties un pārbrauca pāri kontrolpunktam. Šī nelaimīgā atgadījuma rezultātā tika radīta jauna programma. Lielu popularitāti ieguva filozofa Viljama izstrādātais socializētās attīstības modelis, kas balstījās uz atgriezeniskās reakcijas sistēmas ierobežošanu. Būdams radikāls domātājs, Viljams paša izstrādāto modeli nosauca par haotisko parādīšanos. Jaunās sistēmas programma, kuru mēs tagad dēvējam par kaskādes heiristiku, tika izstrādāta mācību vidē.

2073. gadā par pirmajiem šis sistēmas modeļa īstenotājiem vienā no valsts ziemeļu daļas bērnu novietnēm kļuva filozofu šķiras bērni. Sešus mēnešus modeļa attīstība noritēja apstākļos, kas neatšķīrās no tiem apstākļiem, kādos dzīvoja bērni. Šajā laikā modelis apguva runāšanas iemaņu pamatus un pienācīgi iemanījās pārvaldīt savas kustības tā, lai varētu piedalīties vienkāršās spēlēs un veikt citas savam vecumam atbilstošas darbības.

Republikas masu informācijas līdzekļos tas tika atspoguļots kā ievērojams panākums, un filozofu šķiras pārstāvji tagad par katru cenu centās iekārtot savus bērnus tieši šajā audzināšanas iestādē.

Eksaminators:

-  Tu pirmīt sacīji, ka Republikā vecāki nedrīkstēja pazīt savus bērnus.

Anaksimandera:

-   Cilvēka dabai ir tieksme izlauzties no mākslīgi radītiem žņaugiem, tāpēc 2068. gadā likums par bērnu atšķiršanu no vecākiem tika grozīts: uz filozofu šķiras ļaudīm minētais likums vairs neattiecās. Tas palīdz izprast, kāpēc daļa iedzīvotāju septiņdesmit ceturtā gada vasaras notikumos saskatīja skarbu atmaksu par netaisnību. Haotiskās parādīšanās modeļa robots, kas bija nosaukts par Trešo Evolūciju, visparastākās paslēpju spēles laikā (paradoksāli, ka šī spēle tika filmēta, lai veicinātu filozofa Viljama iecelšanu filozofu padomes priekšsēdētāja amatā) pēkšņi uzbruka saviem klasesbiedriem. Iekams robotu izdevās neitralizēt, tas nogalināja septiņus skolēnus un nopietni savainoja vienu no skolotājiem. Tas pielika punktu šīs zinātniskās programmas turpmākai attīstībai un, kas bija vēl svarīgāk, deva jaunu triecienu filozofu šķirai un tās vadošajai lomai Republikā.

Daudzi vēsturnieki Ādamu mēdz dēvēt par Republikas neveiksmīgi izveidotās struktūras katalizatoru, tomēr faktiski Republika jau tolaik bija sabrukusi, un tiesas prāva tikai atspoguļo filozofu pēdējo mēģinājumu novērst revolūciju.

Anaksa ieskatījās pulkstenī. Viņa jutās pārsteigta, ieraugot, cik ātri aizsteigušās vēl trīsdesmit minūtes. Šī bija tēma, kuru viņa pārzināja vislabāk, tāpēc noprata, ka nu viņas sacītais izskan drošāk un pārliecinošāk.

Eksaminators:

-  Tu esi devusi ticamu izskaidrojumu tam, kāpēc Republikas vadība nolēma izskatīt Ādama lietu publiski, bet acīmredzami nemākulīgā nopratināšanas metode tiesas procesa laikā vēl aizvien tiek uzskatīta par mīklu. Kāpēc viss izvērtās tik aplami?

Anaksimandera:

-  Man patiešām negribas tā sacīt, tomēr domāju, ka vispatiesākā ir šāda atbilde: pret tiem, kas Ādamu gribēja publiski sodīt, vienkārši bija sazvērējies pats liktenis.

Es ticu, ka indivīds, lai ari cik viltīgs, apķērīgs un kompetents viņš būtu, ne vienmēr spēj cīnīties ar apstākļiem. Un te nu es atkal nonāku pie savas galvenās tēmas. Sazvērestības teorija neiztur kritiku, jo balstās uz pieņēmumu, ka atsevišķu cilvēku rokās ir tādi līdzekļi, lai jebkurā situācijā realizētu savus mērķus.

Kaut ari tiesas prāva neapšaubāmi izgāzās, manuprāt, tas nenotika tāpēc, ka Republikas iecere pati par sevi būtu bijusi slikta. Vienkārši tajā situācijā, kāda bija izveidojusies, varas pārstāvji izvēlējās ļoti aplamu rīcibas kursu. Tobrid sabiedrības atbalsts Republikas idejai sāka atslābt, likumi tika patvaļīgi grozīti, agrākā stingrā kārtība vairs nepastāvēja, gaisā jau vēsmoja revolūcijas noskaņas. Es gan uzreiz gribu piebilst, ka arī ļoti labs rīcības kurss ne vienmēr simtprocentīgi garantē izdošanos.

Problēma, ar kuru nācās saskarties filozofu padomei, bija nenovēršama. Jau savas nodibināšanas laikā Republika iesēja pašiznīcināšanās sēklas. Platona aforisms, ar kuru iesākas Republikas harta, bija šāds: "Tauta sevi pilnībā spēj izpaust tikai valstī. Valsts ir radīta tautai, un valsts ir tauta."

Republikas nodibinātāji tiecās noliegt cilvēka individualitāti, bet, to darot, viņi ignorēja vienkāršu patiesību.

Vienīgais, kas saista kopā atsevišķus cilvēkus, ir idejas. Tās pārveidojas, izplatās un maina savus radītājus tāpat, kā viņi paši maina savas domas.

Republikas dibinātāji ticēja, ka, atšķirot bērnus no viņu ģimenēm un liedzot dzīvot kopā arī viņu vecākiem, izdosies saraut dabiskās uzticības saites un aizstāt tās ar uzticību valstij. Tomēr tas radīja dažādas nevēlamas sekas. Cilvēkus piespieda dzīvot lielās komūnās, kurās kopā uzturējās tikai viena dzimuma pārstāvji. Viņi kopā ēda, strādāja, izklaidējās, gulēja un sarunājās cits ar citu. Republika bija nodibinājusi inkubatoru, kurā radās jaunas idejas. Kaut ari Republika kontrolēja informāciju, kas nonāca komūnās, tā nevarēja kontrolēt veidu, kā šī informācija mainīja savu formu katra komūnas iemītnieka galvā.

Tolaik Helēna jau bija mirusi, bet Platons kļuvis par vecu vīru. Tomēr Platona vietniece - sieviete, vārdā Aristotele, - nepārprotami izdarīja pareizos secinājumus. Šīs sievietes regulāri rakstītās, personiskās tālaika piezīmes apliecina, ka viņa skaidri apzinājās, kuras idejas jāņem vērā. Vienā no Platonam adresētajām dienesta vēstulēm, kas datēta četrus mēnešus pirms Ādama tiesas, Aristotele rakstīja:

Mēs gribam, lai cilvēki kalpo valstij, nevis sev pašiem, tomēr neesam laikus padomājuši par robežu, cik tālu šādā prasībā varam iet. Pat visrāmākais dzīvnieks kļūst nepaklausīgs, ja netiek ņemtas vērā viņa vajadzības. Mūsu cilvēki vairs netic draudam, kas viņus agrāk biedēja. Ļaudis jau ir pieraduši pie tiem apstākļiem, kādi viņiem šeit tiek nodrošināti. Viņi ir kļuvuši bezrūpīgi, un viņu domas tagad aizņem citi jautājumi. Komūnās cilvēki sačukstas. Šī sačukstēšanās ir kā dzīva būtne, kas izlocīdamās aug un zeļ, tomēr nav saskatāma. Cilvēki runā par izvēli, iespējām un brīvību. Cilvēki runā par to, ka vēlas mainīt savu pasauli.

Tas skaidri pierāda, ka Republikas padome devās pretim izaicinājumam. Ar šo pārbaudījumu varas pārstāvjiem nebija nekādu izredžu tikt galā, tomēr viņiem nācās to darīt.

Sarīkojot publisku tiesas procesu, viņi gribēja tautu iebiedēt ar jauniem draudiem. Tāpēc tika safabricēti pierādījumi, ka Ādams ir plašas, sazvērestības līdzdalībnieks. Varasvīri bija ieplānojuši satraukt cilvēkus, liekot viņiem noticēt, ka mēris mutācijas ceļā ir pārveidojies, iegūdams vēl bīstamāku formu, un ka Ievas ierašanās nav pirmais ielaušanās gadījums. Tautai gribēja iestāstīt, ka daži atnācēji no ārpasaules jau ir viņu vidū un ka viņi gatavo plaša mēroga iebrukumu.

īsi sakot, Republikas vadība vēlējās tautu novest līdz tādai pašai raižu un nedrošības stadijai, kāda valdīja Republikas dibināšanas laikā, un kuras redzamā izpausme bija Hartas otrais pants: "Pārmaiņas nozīmē iznīcību." Ādama personības iezīmes viņu padarīja par ideālu grēkāža kandidātu. Jau agrāk viņš bija iekūlies nepatikšanās; viņš izcēlās ar tieksmi pēc vientulības, patstāvību un dumplgumu. Tomēr Republikas vadītāji savos aprēķinos kļūdījās. Pēc viņu domām, ja Ādams simbolizēja visu, no kā baidījās viņi, Ādams bija bieds arī tautai. Vadītāji neparedzēja to, ka Ādams cilvēkiem varētu likties valdzinošs. Soģi neiedomājās, ka tauta Ādamu uzskatīs par varoni.

Tiesas sēdes vietējās televīzijas ekrānos varēja redzēt visās komūnās. Kā jau padome cerēja, cilvēki ar šīm tiesas sēdēm bija gluži kā apsēsti, tomēr tautas domas drīz vien sāka atšķirties no oficiālā viedokļa.

Cilvēki Ādamā nesaskatīja nodevēju. Viņš bija glīts, jauns vīrietis ar atbruņojošu smaidu. Tiesā viņš pastāstīja, ka, ieraugot jauno meiteni, kura bezpalīdzīgi tuvojās mīnētajai joslai, viņš iedomājies par savām māsām, kuras tā arī nekad nav iepazinis, un mīlētājiem, kas nekad publiski nebija redzami kopā. Viņš sacīja, ka vadījies pēc savas sirdsapziņas un rīkojies tā, kā viņam šķitis pareizi. Viņš teica, ka vislielāko labumu cilvēkam dod ieskatīšanās sevī pašā. Būdams cietumā, kādu nakti Ādams esot redzējis sapni, ka Lielais jūras nožogojums ir sagruvis.

Vārdu sakot, tiesas prāva padomei sagādāja tikai nedienas. Procesu bija ieplānots pabeigt ar publisku nāvessoda izpildi, bet tiesas prāvas otrajā nedēļā jau kļuva skaidrs, ka šāda rīcība var beigties tikai ar tautas nemieriem. Padome jau bija iebāzusi galvu pašas savītajā cilpā, kad savu uzstāšanos sāka filozofs Viljams.

Ja jums nav iebildumu, te būtu vietā neliela atkāpe. Kaut arī Trešā Evolūcija galu galā sagādāja tikai nelaimi un Mākslīgā intelekta radīšanas programma skaitījās pārtraukta un publiski vairs netika afišēta, zinātniskais darbs šīs programmas ietvaros tomēr tika slepeni turpināts.

Daudzi ietekmīgi cilvēki vēl aizvien ticēja, ka Republiku var izglābt vienīgi jauna tipa roboti, kuri būtu pietiekami attīstīti, lai tiem varētu uzticēt sīkos, nepatīkamos darbus, ko veica strādnieku un karavīru šķiras pārstāvji. Republikas varas elites pārstāvji bija pārliecināti, ka dumpoties ir tendēti tikai tie ļaudis, kuri atrodas pašā zemākajā līmeni, un ka šo ļaužu atbrīvošana no viņu nepatīkamajiem pienākumiem var nodrošināt sabiedriskās iekārtas stabilitāti. Kaut ari Aristotele nebija šīs idejas iniciatore, viņa tomēr uzskatīja, ka šāds pieņēmums ir saprātīgs.

Pirms es sāku izskaidrot, kā filozofa Viljama zinātniski pētnieciskais darbs iekļaujas šajā ainā, ar jūsu atļauju īsi gribu raksturot dažas tehnoloģiskās nianses. Savos pirmsākumos vai vismaz līdz divdesmitā gadsimta beigām mākslīgā intelekta industrijai pietrūka iztēles. Tā kā to laiku zinātnieki maldīgi uzskatīja, ka viņu laika datori ir labi smadzeņu darbības modeļi, viņi neatlaidīgi centās ieprogrammēt domājošas mašīnas. Tikai otrajā divdesmit pirmā gadsimta desmitgadē, kad zinātnieki un mākslinieki sāka strādāt kopā, viņi izprata tā dēvētās negaidīti radušās sarežģītības būtību. "Mēs nevaram ieprogrammēt mehānismu tā, lai tas domātu," - tāds bija Viljama izveidotās jauno robotu paaudzes ražošanas uzņēmuma Artfink lozungs, "bet mēs varam ieprogrammēt mehānismu tā, lai tas būtu ieprogrammēts domāt."

Strādājošu modeļu izveidošana nenoliedzami bija liels lēciens uz priekšu, pat ja arī Artfink toreizējie roboti tagad var likties ļoti primitīvi un pirmie šo robotu izmēģinājumi lielākoties beidzās nesekmīgi. Tomēr filozofs Viljams, savā jomā būdams ģēnijs, neatlaidīgi turpināja iesākto. Tolaik, kad notika Ādama tiesas prāva, Viljams bija pārliecināts, ka viņam izdevies radīt jauna tipa Artfink modeļa robotu, kas ir spējīgs uz intelektuālo mijiedarbību.

Diemžēl problēmu radīja tas, ka filozofa Viljama novatoriskā robota pilnvērtīgai attīstībai - tieši tāpat kā tas būtu attiecībā uz bērnu - bija nepieciešama interaktīva saskarsme ar daudziem cilvēkiem - kompanjoniem, kurus robots vērotu, ar kuriem sarunātos un no kuriem mācītos. Savu jauno modeli filozofs Viljams slepeni bija lolojis vairāk nekā četrus gadus, un šī robota attīstība pārspēja visas cerības.

Neskatoties uz to, Viljams baidījās, ka jaunā modeļa robota progress varētu apstāties (jāpiebilst, ka Viljams savu lolojumu bija nodēvējis par Arti [1] , tāpēc ari es sekošu Viljama paraugam). Savas bažas viņš ir atklājis kāda žurnāla ievadrakstā.

Kaut arī es pats esmu Arti radījis, es viņu neizprotu. Artis ir pilnīgi apmierinošs un nekļūdīgs mana zinātniski pētnieciskā darba rezultāts. Agrāk šī modeļa attīstība katru dienu man sagādāja jaunus pārsteigumus, tomēr pēdējā laikā esmu novērojis, ka tagad Artis manī izbrīnu izraisa aizvien retāk. Tas, ka viņa uzvedība ir ievirzījusies jau iepriekš paredzamā gultnē, nav nekas satraucošs - galu galā to mēs vēlamies sagaidīt no jebkura augoša bērna. Tomēr manī bažas raisa tas, ka virsotne ir sasniegta pārāk ātri. Varbūt es to rakstu ar pārāk prasīga tēva neobjektivitāti, tomēr esmu pārliecināts, ka mans izgudrojums spēj sasniegt daudz vairāk. Problēma, kā man šķiet, slēpjas faktā, ka es pats esmu Arti ieprogrammējis un pats arī līdz šim veidojis viņa personību. Ja Artis mani vairs nepārsteidz, vismaz daļēji tas noteikti ir izskaidrojams ar faktu, ka ari es vairs nesagādāju pārsteigumus viņam. Tāpēc man šķiet vitāli svarīgi, pirms viņa pieskaņošanās un virziena maiņas mehānisms ir galēji nostabilizējies un noslēdzies, pakļaut viņu ārējai ietekmei, citādi viņš zaudēs zinātkāri kā bērns, kuram ir laupīts stimuls. Skumji, ka pēc bērnunamā notikušā incidenta nebūs viegli atrast pienācīgi attapīgus brīvprātīgos, kuri nepieciešami šim procesam.

Audio tiešraidē vērojot Ādama tiesas procesu, filozofam Viljamam prātā iešāvās ideāls atrisinājums. Viņš vērsās pie padomes, piedāvājot kompromisa variantu, kura būtība bija šāda: Ādams netiks sodīts ar nāvi, un viņam pat nevajadzēs iepazīt parasta cietuma apstākļus, ja viņš izmantos piedāvāto iespēju izpirkt savu vainu, izdarot unikālu pakalpojumu visai sabiedrībai, proti - ja viņš piekritis kļūt par Arta pastāvīgo kompanjonu drošā, kontrolētā vidē.

Ādama atbalstītājiem tas bija jāpasniedz kā iecietība un Ādama neparasto rakstura īpašību atzīšana, bet kritizētājiem šāds tiesas lēmums būtu jāuztver kā cietuma termiņš, kas vienkārši nosaukts citā vārdā, turklāt Ādamam draudošās briesmas šajā sodīšanas variantā tiktu krietni pārspīlētas.

Ir skaidrs, ka, izsakot šo priekšlikumu, filozofu Viljamu vadīja nevis īpašas rūpes par Republikas nākotni, bet vienīgi vēlēšanās pieredzēt Arta pilnveidošanos. Tolaik filozofs Viljams jau bija krietni vecs vīrs, tāpēc alka vēl pirms nāves pārliecināties par sava garabērna intelektuālajām potencēm.

Ādams, nenoliedzami būdams gudrs, attapīgs un provokatīvs indivīds, varēja Artim dot tieši to stimulu, kas viņam bija vajadzīgs, - un, vēl vairāk, viņš neatradās tādā situācijā, ka varētu atteikties. Apsverot filozofa Viljama priekšlikumu, padome necēla iebildumus un arī daudz neprātoja par to, kā Ādama līdzdalība ietekmēs Mākslīgā intelekta programmu. Vienīgais kritērijs izšķirošā lēmuma pieņemšanā bija jautājums, "cik labi kāpnes, ko mums piedāvā, noderēs alai, kurā tagad sēžam".

Eksaminators:

-  Un kā Ādams reaģēja, kad viņam to piedāvāja?

Anaksimandera:

-   Domāju, ka viņš atbildēja tieši šādiem vārdiem: "Tas man patīk daudz labāk nekā mirt."

Galvenais eksaminators negaidot izslējās un paskatījās uz kolēģi sev kreisajā pusē, pēc tam uzlūkoja to, kas sēdēja pa labi, un beigās pamāja ar galvu.

Eksaminators:

-   Tava otrā stunda ir beigusies. Es iesaku sarīkot vēl vienu pārtraukumu.

OTRAIS PĀRTRAUKUMS

Durvis atkal slīdot atvērās, un šoreiz Anaksa no eksaminācijas zāles izgāja jau labākā noskaņojumā. Šī stāsta izklāstīšana Anaksai bija radījusi tikpat pacilājošu sajūtu kā Ādama tēmas atkārtošana Periklam nebeidzamajās praktizēšanās nodarbībās.

Šoreiz uzgaidāmajā telpā Anaksa nesatika svešo jaunekli, tāpēc varēja brīvi nodoties savām domām, kuras gluži dabiski tūlīt pievērsās viņas mīļotajam skolotājam un viņu pirmajai tikšanās reizei.

Anaksas iemīļotā uzturēšanās vieta bija klints kore, kas slējās augstāk par pilsētu. Pēc stundām viņai bieži gribējās tur pakavēties. Parasti viņa gāja viena. Anaksa pēc dabas nebija vientulības mīļotāja, bet diemžēl viņas draugiem negribējās doties tik tālās, grūtās pastaigās. "Jūs redzētu tik kolosālu saulrietu," Anaksa viņus kārdināja, bet vienmēr saņēma vienu un to pašu atbildi: "Nu tad ielādē kompī un mums parādi." Katram laikam ir savi jociņi.

Tikai skolas pēdējos gados Anaksa apjauta, ka ir stipri atsvešinājusies no saviem vienaudžiem. Anaksa pati nespēja izskaidrot, kāpēc kādu dienu bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma viņas klasesbiedrus pārņēma piesardzīga vienaldzība, kas izplatījās pa visu klasi kā mēris. Bija tā, it kā Anaksa pēkšņi būtu izlaidusi kādu stadiju savā attīstībā.

Notikušo pārvērtību viņa centās izskaidrot savai labākajai draudzenei Teilai.

- Es domāju, ka ar mani kaut kas nav īsti kārtībā.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-   Redzi, man liekas, es neesmu tāda pati kā tu. Man vēl aizvien patīk tas, ko mums māca, bet es īsti neizprotu, par ko īsti jūs runājat. Visas tās baumas… Man labāk patika dzīvot tā, kā mēs dzīvojām agrāk. Spēlējām spēles, rīkojām sacensības…

-   Tu vienkārši vēl neesi pilnīgi pieaugusi, - Teila sacīja tik pašpārliecināti, it kā nemaz nešaubītos, ka tas pavisam drīz notiks.

Tomēr Anaksai šis izskaidrojums nemaz tik pārliecinošs nelikās.

Un tā nu viņa tovasar pēc skolas bieži vien nevis steidzās atpakaļ uz savu mājokli un ieslēdza ekrānu, lai noskatītos jaunākās ziņas, - Anaksu tās interesēja ne vairāk par pērno sniegu -, bet pa apkārtceļu devās pastaigā uz kalniem. To viņa darīja ne tikai saulrietu dēļ, kaut arī, dienām kļūstot garākām un dūmakai ziemeļu pusē izplešoties, saulrieti kļuva aizvien iespaidīgāki. Anaksu valdzināja arī vieglais jūras vējš. Kraujas virsotnē viņa jutās tā, it kā stāvētu uz pasaules malas. No šīs vietas varēja redzēt, kā sudrabaini dzirkstī ūdens un kā uz dzirkstošā fona tumši izceļas milzīgie, rūsējošie pāļi, kuri savulaik balstīja Lielo jūras nožogojumu. Rietumu pusē skatienam pavērās vecās pilsētas drupas: aizaugušas un aizvien vairāk sairstošas, tās itin kā tiecās paslēpties zem zemes. Arī tas Anaksai šķita skaists skats, tomēr viņa nekad nebija dzirdējusi, ka par vecās pilsētas drupām tā izteiktos kāds cits.

Pēdējā mācību gadā labākie kandidāti tika mudināti specializēties. Anaksa bija spējīga skolniece, tomēr nejau pati izcilākā visā klasē. Viņas izvēli - "Leģendu par Ādamu" - nekādā gadījumā nevarēja uzskatīt par oriģinālu. Ar šo stāstu mācību procesa laikā bija iznācis saskarties ikvienam skolēnam. Tomēr neviens cits, izņemot Anaksu, pie Ādama tēmas vairs negribēja atgriezties. Tieši šis tad ari bija īstais iemesls, kāpēc Anaksai gribējās atkal un atkal doties uz kraujas virsotni. Skats uz okeānu. Šo pašu skatu no sava sargtorņa savulaik redzēja arī Ādams. Un vecā, mirusī pilsēta bija vieta, kur viņš katru vakaru atgriezās, ēda, diskutēja un vilināja ar savām pārdrošajām domām. Anaksa no kraujas varēja lūkoties arī uz Lielā jūras nožogojuma atliekām. Tas bija Ādama iežogojums. Skolā viņa katru dienu pētīja Ādama dzīves detaļas, bet pēc tam devās uz kraujas virsotni un domāja par viņu.

Uz kraujas Anaksa nekad nebija sastapusi nevienu citu cilvēku. Šaurā taka, kas veda augšup, iezīmējās tik tikko samanāmi. Tāpēc, ieraudzījusi svešinieku, Anaksa, protams, satrūkās un jau pa gabalu vīrieti noskenēja. Ja rastos nepieciešamība pēc palīdzības, viņai bija iespēja nosūtīt trauksmes signālu, tomēr palīgiem nāktos veikt pārāk garu ceļu. Kaut gan bija mierīgi laiki, klīda dažādi nostāsti, tāpēc ļaudis tika mudināti ievērot piesardzību.

Arī svešinieks Anaksu noskenēja un tad, acīmredzami apmierināts, pievērsa skatienu saulrietam. Tādu Anaksa pirmoreiz ieraudzīja Periklu. Viņam sejā pūta jūras vējš, plivinot garos, mazliet sapinkojušos matus, bet seju apspīdēja dīvaini iezaļgana vakara debesu gaismas atblāzma.

Viņa ierunājās pirmā:

-   Mani sauc Anaksa.

-   To man jau pavēstīja skeneris.

-   Vienkārši gribēju būt pieklājīga. Un jūs tātad esat Perikls.

-   Tieši tā.

-   Ko jūs šeit augšā darāt, Perikl?

-   Skatos, kā noriet saule.

-   Es jūs šeit nekad agrāk neesmu redzējusi.

-   Es tevi ari ne.

-   Bet es te nāku katru dienu.

-   Par sevi es to nevaru sacīt. Laikam tāpēc līdz šim ari neesam tikušies.

Abu sarunām tas bija tipiski. Perikls sarunu uzskatīja par spēli, un, ja sarunas biedrs spēlēja līdzi, spēle ar vārdiem gluži nemanot kļuva par ieradumu. Perikls nespriedelēja par tām muļķībām, ar kurām bija apsēsti Anaksas draugi. Viņš vienmēr rūpīgi izvēlējās vārdus gan atbilstoši to skanējumam, gan tam, cik precīzi tie sevī spēja ietvert Perikla domas. Vismaz tā savu runas veidu formulēja viņš pats.

Perikls bija piecus gadus vecāks par Anaksu un neapšaubāmi pievilcīgs. Viņi noskatījās, kā Zeme pamazām pagrieza muguru Saulei, un pēc tam abi kopā devās lejā uz jauno pilsētu. Kad abi bija nonākuši taciņas galā, Anaksa juta, ka ļoti vēlas Periklu satikt vēlreiz. Spert pirmo soli Anaksai nepavisam nebija raksturīgi, tomēr viņa nespēja sevi apturēt. Anaksa dzirdēja, kā vārdi: "Vai jūs rīt atkal atnāksiet?" paši izlauzās pār lūpām, un spējā atvieglojuma uzplūdā ieraudzīja, ka Perikla smaids kļuva platāks.

-  Ja tu arī atnāksi, - viņš atbildēja.

-   Taisnību sakot, es tur esmu katru dienu.

-   Tad mēs noteikti satiksimies.

Savām draudzenēm Anaksa neko nestāstīja. Faktiski viņa par šo tikšanos neieminējās nevienam. Viņas izjūtas bija pārāk jaunas, neierastas, savādas un trauslas. Ja Anaksa šīs jūtas iznestu apkārtējā pasaulē, tās noteiktu sabirztu putekļos.

Perikls nākamajā dienā patiešām ieradās. Un aiznākamajā dienā arī. Anaksa viņam izstāstīja par savām mācībām, par Ādamu un visām ar viņu saistītajām zīmēm, kuras var ieraudzīt šeit, stāvot kraujas korē. Tad Perikls Anaksai izstāstīja, ka viņš sagatavo skolēnus studijām Akadēmijā. To uzzinājusi, Anaksa jutās kā pēdējā muļķe un sāka atvainoties, ka Periklu garlaikojusi ar sarunām par tēmu, kuru viņš noteikti pārzina daudz labāk nekā Anaksa. Tomēr Perikls laipni atbildēja, ka viņas zināšanas un aizrautība ir apbrīnojamas. Anaksa viņam neticēja; viņa saprata, ka Perikls tā runā tikai pieklājības pēc, tomēr viņa vārdi sasildīja Anaksas sirdi. Tad viņš ierunājās, ka Anaksai vajadzētu stāties Akadēmijā. Perikls viņu sagatavošot iestājeksāmenam.

Sākumā Anaksa nodomāja, ka tas ir joks. Studijām Akadēmijā rūpīgi tika izvērtēti tikai labākie no labākajiem, turklāt Akadēmijā pēc triju gadu ilgas sagatavošanas galu galā uzņēma mazāk nekā vienu procentu pretendentu. Tā nebija Anaksas svara kategorija.

-   Tā nesaki, - Perikls iebilda.

-   Un, pat ja es patiešām būtu tik izcila, kāda nemaz neesmu, man nebūtu naudas mācību maksai.

-   Es tev atradīšu sponsoru.

-    Nē, nevajag. Par kaut ko tādu nedrīkst jokoties. Jūs taču tagad smejaties par mani, vai ne? Tas ir cietsirdīgi. Jums nevajadzētu būt tik nežēlīgam.

-   Nē, - viņš sacīja savā rāmajā, skaistajā balsī, kuras skaņa piepildīja nākamos trīs Anaksas dzīves gadus. - Es nejokoju. Es to izdarīšu.

Un savu vārdu Perikls patiešām ari turēja. Viņš Anaksai iedeva mācību komplektu un izkārtoja ārpuskārtas testēšanu. Sevi pašu, savus klasesbiedrus un skolotājus Anaksa pārsteidza ar visaugstāko novērtējumu. Pēc tam sameklēt sponsoru jau vairs nebija grūti.

Tas, ka viņa kādreiz pieņems tādu izaicinājumu, Anaksai agrāk pat sapņos nebija rādījies. Pārbaudes, lai sagatavotos šodienai, bija grūtākas, nekā Anaksa jebkad būtu spējusi iedomāties, tomēr viņa un Perikls visām grūtībām stājās pretī abi kopā, bet tad, kad sāka iet par traku, viņi uzkāpa kraujas virsotnē un klusēdami nolūkojās pāri pagātnei.

Domās Anaksa turp aizgāja arī tagad. Tas viņu nomierināja. Akadēmija bija viselitārākā institūcija visā valstī. Akadēmijas locekļi deva padomus valsts vadītājiem, veica neatkarīgus eksperimentus un paplašināja zināšanas. Viņi veidoja nākotnes projektu.

Kad Perikls Anaksai visu izstāstīja, viņa to vienkārši nespēja aptvert, bet tagad, kārtojot eksāmenu, vairs nešaubījās. Savu tēmu viņa pārzināja ļoti labi. Anaksa nebūtu spējusi to apgūt vēl pilnīgāk. Viņa Periklu neatstās kaunā.

Sadzirdējusi skaņu, ar kādu vērās durvis, Anaksa atvēra acis. Tad viņa devās atpakaļ zālē un nostājās pretim eksaminatoriem.

TREŠĀ STUNDA

Eksaminators:

-   Nākamajā eksaminācijas kārtā mums, bez šaubām, mazliet detalizētāk jāaprunājas par laiku, ko Ādams pavadīja kopā ar Arti. Vai tu esi sagatavojusi hologrammu?

Anaksimandera:

-Jā. Abas ir ielādētas un sagatavotas projicēšanai.

Atbilstoši uzņemšanas noteikumiem Akadēmijas kandidātiem bija jāsagatavo divas hologrammas kāda izpētītās biogrāfijas aspekta ilustrēšanai. Kā pirmo piemēru Perikls ieteica izmantot Ādama un Džozefa dialogu sargtorni, tomēr Anaksa neatkāpās no sava lēmuma koncentrēt uzmanību uz Arta un Ādama sarunām.

Eksaminators:*

-   Un ko tu esi izmantojusi kā šī perioda izpētes sākotnējo materiālu?

Anaksimandera:

-   Es, protams, izmantoju Oficiālajā Asamblejā pieejamās stenogrammas un izlasīju visus tālaika preses komentārus, kurus varēju atrast. Man noderēja arī sarakste ar relatīvi jaunāku Ādama tēmas interpretāciju autoriem, bet, tā kā visus nupat pieminētos materiālus lielā mērā esmu izmantojusi jau savā iesniegumā, jūs droši vien vēlaties uzzināt vēl kaut ko.

Pirms hologrammas veidošanas es un mans skolotājs Perikls daudzpusīgi diskutējām par stenogrammām. Mēs prātojām, kas varētu būt noticis to daudzo tiesas sēžu laikā, kuras netika ierakstītas. Savas interpretācijas pārbaudei mēs izmantojām Sokrātā metodi un, viens otru izaicinādami un pārbaudīdami, galu galā nonācām pie skaidrības. Es atradu to, ko meklēju, iesākumā to apšaubīdama. Vai es jūsu jautājumu esmu pareizi sapratusi?

Eksaminators:

-   Kā tev šķiet - kādas bija vislielākās grūtības, ar kurām tu saskāries, veidojot hologrammu?

Anaksimandera:

-  Es domāju, ar tādām pašām problēmām nākas tikt galā ikvienam, kurš gatavojas šāda veida prezentācijai. Stenogramma, ar kuru es strādāju, bija tikai uzrakstīti vārdi. Tie man neko nepastāstīja ne par dialoga dalībnieku attieksmi vienam pret otru, ne par intonāciju, ne uzsvaru, pauzēm, ne slēptajiem zemtekstiem.

Eksaminators:

-   Un kā tu ar šo interpretācijas problēmu tiki galā?

Anaksimandera:

-  Es centos izprast sarunas dalībnieku patiesos nolūkus. Sekas, kā man šķiet, vienmēr izriet no nolūkiem.

Eksaminators:

-   Abu sarunas dalībnieku nolūkiem?

Anaksimandera:

-Jā, abu.

Eksaminators:

- Kad būsim redzējuši hologrammu, mēs tev uzdosim papildjautājumus. Bet tagad paskatīsimies, ko tu esi sagatavojusi.

Anaksa redzēja, kā uz ekrāna parādījās vīrietis un robots - attēls, kuru viņa bija ļoti rūpīgi centusies atdzīvināt, neskaitāmas stundas to retušēdama un pārveidodama. Šajā laikā Perikls nevarēja būt kopā ar Anaksu, jo to nepieļāva nolikums. Droši vien tāpēc viņa Ādamu bija atveidojusi ar tik lielu aizrautību. Šajā darbā Anaksa izmantoja Ādama attēlus no kartotēkas, bet tagad pēkšņi sakautrējās par pašas patvaļu.

Astoņpadsmit gadu vecumā Ādama gaišie mati bija sākuši kļūt mazliet tumšāki, bet Anaksa tos atkal bija padarījusi mirdzoši gaišus. Ādama acis, kas fotogrāfijās izskatījās tumšas, viņa padarīja tikpat spilgti zilas, kāds bija Ādama cietumnieka apģērbs. Nekad agrāk Anaksa nebija redzējusi tādu hologrammas detaļu skaidrības līmeni, kādu nodrošināja eksaminācijas zāles aparatūra, tāpēc tagad, pārsteigta par ieraudzīto, pakāpās soli atpakaļ. Radās iespaids, ka gan vīrietis, gan robots pavisam reāli atrodas tieši viņai pretī.

Ādama rokas aiz muguras bija cieši saslēgtas roku dzelžos. Viņš sēdēja, pievilcis ceļgalus ķermenim un vienaldzīgi lūkojās Artim garām, nepārprotami atteikdamies šo radījumu atzīt par sev līdzvērtīgu būtni.

Veidojot Arti, Anaksa bija atļāvusies dažas vaļības. Viņa druknais, no metāla veidotais ķermenis, kas augstumā sniedzās Ādamam līdz ceļgaliem, vizuāli atsauca atmiņā tās trijos virzienos lokāmās konstrukcijas, kuras sākotnēji tika izmantotas atkritumu pārstrādes rūpniecībā. Robota garās, stiegrainās, hidrauliskās rokas ar trim pirkstiem galā bija mājiens uz filozofa Viljama savdabīgo pirmsklasicisma perioda humora izjūtu.

Tomēr visvairāk draiskulību Anaksa bija atļāvusies, atveidodama Arta galvu. Viņa seja ar stipri atstatus izvietotajām acīm un šļaugano muti atgādināja orangutana fizionomiju, Arta skatiens nepārtraukti šaudījās, bet platais, zobainais smaids izskatījās ņirdzīgs; to visu vainagoja liesmojoši rudu matu ietvars.

Abas figūras bija sastingušas starp Anaksu un eksaminācijas komisiju.

Eksaminators:

-   Kuru periodu šī hologramma ilustrē?

Anaksimandera:

-  Tā ataino Ādama ieslodzījuma pirmo dienu. Divdesmit minūtes pēc tam, kad Ādams tika nogādāts laboratorijā. Pagaidām abi nav sākuši sarunāties.

Eksaminators:

-   Paldies.

Tad attēls atdzīvojās. Izsmējīgā ziņkārībā piešķiebis galvu, Artis sāka riņķot apkārt Ādamam. Eksaminācijas telpu piepildīja Arta mehānisko kustību radītais troksnis. Cieši sakodis zobus un zemu noliecis galvu, Ādams Arti ignorēja. Arta balss, kad viņš ierunājās, skanēja mazliet augstāk, nekā varētu gaidīt; vārdu galotnes nedabiski aprāvās. (Arta runas veids atbilda balsij autentiskajā ierakstā, kurš pēc Anaksas rīcībā esošās informācijas vēl aizvien bija saglabājies, tomēr viņai šo ierakstu izdevās iegūt tikai pēc mēnešiem ilgiem lūgumiem.)

-   Ak tad šis ir tavs plāns, vai ne? - robots jautāja.

Ādams klusēdams skatījās uz sienu sev priekšā.

-   Tu varbūt tomēr varētu pārdomāt savu taktiku, - Artis turpināja. - Ja tu domā, ka tev izdosies pārspēt mani pacietībā, mana programma man dod zināmas priekšrocības.

Artis brīdi pagaidīja, tomēr Ādams vēl aizvien nekādi nereaģēja. Tad Artis nostājās tā, lai Ādams būtu spiests palūkoties uz viņu. Uzmetis īsu skatienu robota kustīgajai orangutana sejai, Ādams novērsās un sāka vērties grīdā.

-   Baidos, ka man ir vairāk pacietības nekā tev, - Artis sāka Ādamu kaitināt. - Neko nedarīdams, tu mani nevari uzvarēt.

-Ja jau tu esi tik pacietīgs, - Ādams tik tikko sadzirdami noteica, - kāpēc tu visu laiku runā? Kas gan tur tik slikts, ja mēs abi mazliet pagaidītu?

-   Pacietība nav mana vienīgā labā īpašība. Es ari protu izmantot pareizo pieeju.

-   Tad jau jāsecina, ka es tev nemaz neesmu vajadzīgs.

-   Nē. Bet es esmu vajadzīgs tev.

-   Domāju, tu pats drīz sapratīsi, ka kļūdies.

Robots atkāpās, tomēr vēl joprojām nenolaida no Ādama skatienu. Nekustīgi stāvēdams, Artis viņu uzmanīgi vēroja, nemirkšķinādams acis.

-   Kā tev liekas - ko viņi darīs, ja tu nesadarbosies?

-Ja man būtu gribējuši izpildīt nāvessodu, - joprojām

noliecis galvu un tik tikko apvaldīdams niknumu, Ādams atcirta, - tad šobrīd tas jau būtu izdarīts. Es šeit esmu politisku iemeslu dēļ.

-  Nu, bet tu tomēr esi šeit, tāpēc būtu kauns neizmantot iespēju.

-   Atvaino, bet es to uztveru citādi.

-   Kāpēc tu uz mani nelūkojies? Tev no manis bail?

-   Es tāpat zinu, kāds tu izskaties. Kāpēc man būtu vēlreiz tevi jāredz?

Artis dūkdams un grabēdams pārslīdēja telpas otrā pusē, ieņemot izdevīgāku pozīciju. Ādams ar skatienu piesardzīgi sekoja robota kustībām. Kādu minūti vai mazliet ilgāk valdīja klusums. Stenogrammā tas nebija atzīmēts: Anaksa improvizēja. Bet tagad ieilgušais klusums viņu nervozēja.

-  Zini, mēs varētu būt draugi, - Artis beidzot atkal ierunājās. Nu viņa balss bija klusāka un vairs ne tik pašpārliecināta kā sākumā.

-   Tu esi robots.

-   Lūdzēji nevar izvēlēties.

-   Es varu draudzēties ar saviem roku dzelžiem vai ar sienu, - Ādams noteica, skatīdamies sienā. Viņš runāja tā, it kā vienkārši skaļi domātu.

Anaksa palūkojās uz Arti, kura lielās acis piepildīja skumjas, un pēkšņi juta, ka viņai robota ir žēl. Tomēr šo domu Anaksa tūlīt izmeta no galvas un tā vietā sakoncentrējās uz eksaminatora iespējamo jautājumu.

-   Tā ir tava izvēle.

-Jā gan.

-   Nu tad iztiec ar saviem roku dzelžiem. Tomēr, ja pārdomāsi, tu zini, kur mani meklēt. Es pagaidīšu. Es esmu ļoti pacietīgs… Un mums ir ļoti daudz laika.

Ādams, vēl aizvien sēdēdams uz grīdas, mainīja pozu. Viņš izskatījās satriekts. Dziļi ievilcis elpu, Ādams gari, skumji nopūtās un aizvēra acis.

Tad Artis ierunājās no jauna:

-  Tavi roku dzelži, kā izskatās, tev ir ļoti stipri pieķērušies. Domāju, tas ir labi. Draugiem vienmēr jāturas cieši kopā.

-   Man labāk patiktu, ja tu paklusētu.

-  Bet tu taču zini, ka esi cietumnieks, vai tad ne? - Artis atcirta jau asākā toni. - Tavai patikšanai šeit nav nekādas nozīmes.

Ādams pagriezās uz robota pusi. It kā pārsteigts par Ādama kustību, Artis mazliet atkāpās.

-   Vai mēs varam noslēgt vienošanos? - Ādams jautāja.

-   Bet es jau esmu tikai robots, - Artis attrauca. - Kāds man no vienošanās var būt labums?

Ādams robota izsmieklu ignorēja.

-Ja es ar tevi tagad parunāšu desmit minūtes, tu apsolīsi, ka līdz vakaram mani vairs netraucēsi, sarunājuši?

-   Piecpadsmit minūtes.

-  Tavs ieprogrammētājs ir ļoti rūpīgi strādājis.

-   Es pats sevi ieprogrammēju, tāpēc pateicos par komplimentu.

-   Sevi ieprogrammēt nevar.

-   Bet tu taču to vari.

-   Es neesmu robots.

Artis pēkšņi saliecās uz priekšu, un viņa acis satraukumā iedzirkstījās. Ādams novērsās.

-   Es gribētu par to parunāt, - sacīja Artis.

-   Par ko?

-   Kāpēc robots ir robots. Tad, kad sāksies mūsu piecpadsmit minūšu saruna.

-  Tā jau ir sākusies.

-   Tātad tu piekriti, ka mēs runāsim piecpadsmit minūtes?

Ādams pasmaidīja.

-jā, piekrītu. Bet mēs sākām sarunāties jau pirms piecām minūtēm.

-   Saprotu. Tas ir gudrs gājiens.

-   Tu esi briesmīgi neglīts. - Runādams Ādams strauji paliecās uz priekšu kā bokseris, kas izdara māņu sitienu, cenšoties nepielaist pretinieku sev pārāk tuvu. - Vai tu pats to apzinies?

Artis viņam veltīja savu zobaino smaidu. Pāri robota apakšlūpai notecēja siekalas - Arta dizains bija izstrādāts ar perversu rūpīgumu.

-   Es esmu ieprogrammēts tā, lai uzskatītu sevi par pievilcīgu.

-   Bet tu taču pirmīt teici, ka pats sevi esi ieprogrammējis.

-   Tas bija gudrs gājiens. Tev tā neliekas?

-   Neglītenis ir un paliek neglītenis. Nav svarīgi, kā tu pats to uztver.

-   Tas ir interesants apgalvojums. Pamato to!

-  Tu vari uz šejieni ataicināt divdesmit cilvēkus, - sacīja Ādams. - Viņi visi kā viens apgalvos to pašu, ko tev teicu es. Viņi visi sacīs, ka tu esi neglīts.

-  Bet tu uzaicini divdesmit tādus pašus kā es, - attrauca Artis, - un viņi visi sacīs, ka tava pakaļa ir skaistāka par tavu seju.

-   Te nav divdesmit tādu kā tu.

-   Tur tev taisnība. Nav gan. Es esmu unikāls. Tāpēc es droši varu apgalvot, ka visi roboti par neglītu uzskatītu tevi. Taču nejau visi cilvēki domā, ka esmu neglīts. Raugoties no tehniskā viedokļa, es pēc tīri objektīviem kritērijiem esmu labāks par tevi.

Ādams no jauna pārlaida skatienu Artim, it kā censtos atrast mīklas atminējumu viņa ārējā apvalkā. Ādams meklēja labāku izskaidrojumu - tādu, kas Arti pārliecinātu. Robots ar acīm sekoja Ādama skatienam.

-   Tev ir jāturpina saruna, citādi tas neskaitīsies. Klusēšanu es atrēķināšu no mūsu norunātā laika.

Ādams neatbildējis atkal atslīga atpakaļ un atspiedās pret sienu. Viņa skatiens satumsa, un starp viņa uzacīm iezīmējās dziļa rieva.

-   Tas ir vienkārši smieklīgi, - Ādams klusi pats sev sacīja.

-   Kas ir smieklīgi?

-    Sarunāties ar tevi. Es to vairs nedarīšu. Tam nav jēgas.

-   Ir gan jēga, - iebilda Artis. - Mēs noslēdzām vienošanos. Runādams ar mani, tu nopelnīsi klusumu.

-   Klusums būs arī tad, ja es ar tevi nerunāšu.

-   Baidos, ka tu būsi pārsteigts par to, cik es spēju būt kaitinošs. Kāpēc tu ar mani negribi sarunāties?

-   Pats zini.

-   Aizspriedumu dēļ, vai ne? Tu neatzīsti Mākslīgo intelektu.

-   Tāda vispār nav, - Ādams atbildēja, dusmodamies, ka atkal pret paša gribu ir ievilkts sarunā. - Tie ir savstarpēji izslēdzoši jēdzieni.

-Ja es būtu sieviete, tu labprāt ar mani sarunātos.

-   Ja tu būtu sieviete ar tādu seju kā tev, es vispirms gribētu iedzert. Vai tu to vari izdarīt? Sadabūt man kaut ko dzeramu?

-   Tu zini, ka kareivju šķirai dzeršana ir aizliegta.

-   Es vairs neesmu kareivis. Man atņēma piederību pie mana sabiedrības slāņa.

-   Nedomāju, ka viņiem patiktu, ka mani programmē dzērājs.

-   Es tevi neieprogrammēju.

-   Nē, tu to dari. Saskarē ar cilvēkiem es iemācos to, kādam man jābūt. Līdz šim es pazinu tikai Viljamu. Nesaproti mani nepareizi - es viņu mīlu kā tēvu, bet pienāk laiks, kad ikvienam bērnam jāmeklē pašam savs dzīves ceļš. Vai tu tā nedomā? Ak vai, atvaino, ka pieminēju tēvu, tas no manas puses bija neiejūtīgi. Bet tā ir Viljama vaina, pats saproti. Viņš izauga citos laikos. Vai tu kādreiz esi gribējis, lai būtu piedzimis pirms Republikas nodibināšanas?

-   Neceri, ka es ar tevi sākšu apspriest politiskus jautājumus.

-  Kāpēc ne? - jautāja Artis. Parodēdams neizpratni, viņš piešķieba galvu.

-  Mūs novēro. Tu labi zini, ka es neesmu muļķis. Es zinu, kāpēc tas tiek darīts.

-   Un kāpēc tas tiek darīts?

-  Tu gribi zināt, kāpēc? Propagandas dēļ. Viņi mūs filmē un rāda komūnās, saproti?

-   Tas ir tiešām paranoisks pieņēmums.

-   Labi, tagad aizveries. Spēlīte ir galā.

-   Bet mūsu laiks vēl nav beidzies.

-   Man neiedeva pulksteni, tāpēc laiku es nosaku aptuveni. Tomēr man šķiet, ka mēs runājam jau kādu stundu. Vai ir jau pagājusi stunda?

-   Tikai septiņas minūtes.

-   Plus vēl piecas. Nu jau gandrīz ir viss.

-   Pamazām es tev iepatikšos, un tad tu pats gribēsi ar mani runāt visu laiku.

-   Tētis Viljams tev sacīja, ka tā būs? Bet viņa iepriekšējais robots taču bija bērnu slepkava, vai ne?

-   Vai tas tevi uztrauc?

-   Man ir svarīgākas lietas, par kurām uztraukties.

-   Tev nevajag raizēties. Tika noskaidrots, ka tam robotam pēkšņi sabojājās mehānisms. Un par saprāta bagātināšanu jau tika spriests pirms četrdesmit gadiem…

-   Par ko?

-   Par saprāta bagātināšanu. Tā ir mācība par saprāta mākslīgu kopēšanu.

-   Mākslīga saprāta nav un tādu ari nevar radīt.

-   Es esmu saprātīgs.

-   Nē, neesi vis! - Ādama acis burtiski liesmoja pārliecībā par paša taisnību. - Tu esi tikai sarežģīts elektronisko slēdžu komplekts. Tiklīdz es pasaku kādu vārdu, tas nonāk tavā datu bankā, kur tas tiek salīdzināts ar atbilstošu tavā programmā ierakstītu vārdu, un pēc tam programma automātiski izvēlas piemērotu atbildi. Skaidrs? Es ar tevi runāju, bet tu vienkārši radi skaņu. Es iesperu pa sienu, un rodas skaņa. Kāda tur starpība? Varbūt tu man centīsies iestāstīt, ka ari siena ir saprātīga?

-   Es nezinu, vai siena ir saprātīga, - Artis atbildēja. - Kāpēc tu sienai to nevarētu pajautāt?

-  Ej dirst! - Ādams atcirta, tomēr Artim pat tāda atbilde nespēja laupīt drosmi.

-   Es domāju, ka esmu saprātīgs. Kas tev vēl vairāk ir vajadzīgs?

-   Tu vienkārši tā esi ieprogrammēts.

-  To es nenoliedzu. Bet kā tu pats droši vari zināt, ka esi saprātīgs?

-  Ja tu patiešām spētu domāt, tad neko tādu nejautātu. Tu pats to saprastu, ja būtu saprātīgs.

-   Es domāju, ka saprotu gan, - Artis iebilda. - Man liekas, es zinu.

-   Viss. Mūsu laiks ir beidzies, - Ādams paziņoja.

-   Viena minūte vēl palikusi.

-   Labi, tad šo vienu minūti mēs veltīsim, lai apspriestu to, cik pareizi rāda tavs pulkstenis.

-   Man atšķirībā no tevis vismaz ir pulkstenis.

-   Es klusībā skaitu sekundes.

-  Tad kāpēc tu ar mani vēl sarunājies, ja jau laiks ir beidzies?

Ādams nenovērsdamies skatījās uz robotu: viņa seja bija savilkta drūmā smaidā; žokļa līnija skaidri apliecināja to, cik šis smaids ir saspringts. Atstatumu starp viņiem abiem piepildīja gandrīz vai sataustāms klusums. No Arta acs pāri viņa tumšajai, grumbainajai sejai noritēja vientuļa asara.

Eksaminatori sastindzināja hologrammu, attēls trīsuļoja gaisā, tik tikko saredzams. Anaksa pagriezās pret eksaminācijas komisiju. Viņa centās pārvarēt neizskaidrojamo sajūtu, kas viņu pārņēma ikreiz, skatoties šo hologrammas daļu.

Eksaminators:

-   Tā bija interesanta pieeja. Mēs iejauksimies ikreiz, kad mums radīsies kāds jautājums par tavu interpretāciju. Kāpēc Artis sāk raudāt? Stenogrammā par to nekas nav minēts.

Anaksimandera:

-   Stenogrammā attiecībā uz jūtu izpausmēm gandrīz nekas nav minēts. Tomēr man ir skaidrs, ka programmētāji bija ieinteresēti darīt visu, lai Ādamu piedabūtu kontaktēties ar Arti, tāpēc viņi izmantoja visas iespējamās viltības.

Eksaminators:

-  Vēsturnieku domas par Ādama jūtām pret viņa mehanizēto biedru dalās. Kas, pēc tavām domām, notika abu sadarbības sākuma periodā?

Anaksimandera:

-Ādams bija saniknots; par to nepārprotami liecina stenogramma. Agresivitāte, kas ir samanāma viņa izteikumos, nepieļauj citu pieņēmumu. Jautājums ir tikai par to, kāpēc īsti Ādams dusmojās. Vai tās bija varonīgas dusmas? Vai šīs dusmas izraisīja Ādama principi? Es personiski tā nedomāju. Man šķiet, ka Ādamam bieži vien piedēvētā nepakļā- vība šai gadījumā nebija īstais iemesls, tāpēc es izvēlējos to traktējumu, kas man liekas visticamākais. Es neuzskatu, ka Ādams demonstrēja savu nepakļāvību. Man šķiet, ka viņš bija nobijies.

Eksaminators:

-  Un kāda ir tava personiskā attieksme attiecībā uz viņa vājumu?

Anaksimandera:

-  Es neesmu pārliecināta, ka manai personiskajai attieksmei šai gadījumā ir kāda nozīme. Kā vēsturniece es vienkārši cenšos…

Eksaminators:

—Bet kādas izjūtas tevī mostas, redzot Ādamu šādā situācijā?

Tas, ka eksaminators viņu tik strupi pārtrauca, Anaksu uztrauca. Personiskā attieksme? Viņa kā vēsturniece nekādā gadījumā nedrīkstēja klaji demonstrēt savu personisko attieksmi. Tas būtu pārdroši, pat ja viņa uz to tika pamudināta. Tāpēc no tiešas atbildes uz šo jautājumu Anaksa centās izvairīties.

Anaksimandera:

-   Mana attieksme ir neitrāla. Tieši tāpēc šīs hologrammas veidošana man sagādāja lielas grūtības. Es nevaru pateikt, ko īsti jūtu. Mana attieksme ir pretrunīga. Portretējot Ādamu, es nespēju atbrīvoties no pārliecības, ka esmu atstājusi novārtā kādu nozīmīgu viņa uzvedības aspektu. Tas ir apmēram tā, it kā es būtu bērns, kas cenšas salikt kopā bilžu mīklas gabaliņus, tomēr nav pārliecināts, vai kāds fragments nav pazudis. Es atvainojos, jo saprotu, ka mana atbilde skan tā, it kā es censtos izvairīties no man uzdotā jautājuma.

Eksaminators:

-  Tava hologramma daiļrunīgi runā tavā vietā. Un tagad paskatīsimies, kā tu esi novērtējusi to, kas notika tālāk.

Attēls noskaidrojās, abas hologrammā atainotās figūras joprojām nekustējās.

Eksaminators:

-   Kā, izsakoties pati saviem vārdiem, tu šajā mirkli vari raksturot Ādamu? Ko viņš tobrīd izjuta?

Anaksimandera:

-   Es domāju, ka Ādams dusmojās pats uz sevi, ka ir ļāvis robotam iesaistīt sevi sarunā. Ādams uzskatīja, ka tas nav pareizi. Kā jau jūs to zināt, es Ādamu vienmēr esmu uztvērusi drīzāk kā intuitīvu nekā racionālu. Manuprāt, Ādams kā netaisnību izjuta to, ka viņu tik bargi notiesāja vienīgi tāpēc, ka viņš bija klausījis savai sirdsbalsij. Es domāju - Ādams ticēja, ka, atsakoties sadarboties, viņš ieņem noteiktu nostāju, lai aizstāvētu savu taisnību. Jāņem vērā arī tas, ka Ādams savā ziņā bija šokēts. Izsakot viņam alternatīvo piedāvājumu, filozofs Viljams apliecināja, ka Arta attīstība ir sākuma stadijā, tāpēc viņš lielā mērā līdzinās bērnam, bet faktiski Artis, kā mēs to redzējām, jau bija pieredzējis un izmanīgs. Tas Ādamu noteikti nepatīkami pārsteidza. Tolaik kareivjiem iznāca kontaktēties tikai ar pašiem primitīvākajiem robotiem. Ir viegli aizmirst, ka agrāk tādam cilvēkam, kāds bija Ādams, tik pamatīgs izaicinājums deva vielu nopietnām pārdomām. Kā jau teicu - es domāju, ka Ādams bija nobijies. Es pacentīšos jums to uzskatāmi pierādīt.

Eksaminators:

-   Viņš baidījās no Arta?

Anaksimandera;

-   Nē. Es domāju, Ādams saprata, cik grūti viņam būs izturēties pret Arti vienkārši kā pret nedzīvu mehānismu.

Eksaminators:

-   Paldies. Un tagad noskatīsimies nākamo seansu.

Ādams sēdēja, pagriezis seju pret sienu, vēl aizvien aiz muguras saslēgtām rokām, gausi šūpojās uz priekšu un atpakaļ un izskatījās stipri sadrūmis. Telpas vidū nekustīgi stāvēja Artis. To, ka viņš ir nomodā, nodeva vienīgi viņa vērīgās acis.

Turpmākais notika vienā acumirkli. Ādams pēkšņi pagriezās un pielēca kājās. Neizprotamas kļūdīšanās dēļ viņam ieslodzījumā atļāva valkāt zābakus. Spēriens bija nežēlīgs un labi nomērķēts. Arta galva atdalījās no metāla torsa un aizlidoja, acis pārgriezās un pārrautā kakla stieples uzdzirk- steļoja.

Telpā ieskrēja sargi un nogrūda Ādamu ar seju pret zemi. Starp viņa lāpstiņu kauliem smagi uzgūla celis. Ādams no sāpēm iekunkstējās. Bet pēc tam sekoja visbaismīgākais. Robota ķermenis sāka sistemātiski pārmeklēt telpu, lai atrastu savu galvu. Drīz vien to atradis, Artis norauto galvu pasita padusē un dūcot izslīdēja pa durvīm. Pa to laiku Ādams jau bija palaists vaļā, tāpēc varēja netraucēti noskatīties sirreālo ainu. Ādams stipri drebēja.

Eksaminators:

-   Tas ir pārsteidzoši.

Anaksimandera:

-   Kādā ziņā?

Eksaminators:

-    Saskaņā ar nolikumu tev bija jāattēlo stenogrammas teksts. Tu to esi papildinājusi ar daudziem izpušķojumiem.

Anaksimandera:

-   Stenogrammā ir atsauces uz šo epizodi. Eksaminators:

-   Jā. Bet tur nekas nav minēts par sargu reakciju. Un par galvas atrašanu arī ne. Vai tu ceri uz karjeru izklaides industrijā?

Anaksimandera:

-  Es domāju, ka mums, kuri labi zinām stāstu par Ādamu, ir viegli aizmirst, cik neparasts viss notiekošais likās viņam. Es esmu centusies panākt iespaidu, kādu rada dīvainība.

Eksaminators:

-   Un kā ar izpušķojumiem? Mēs varam gaidīt vēl kaut ko tamlīdzīgu?

Anaksimandera:

-  Jūs varat manu ilustratīvo materiālu raksturot ari tā. Es pati domāju citādi.

Pārsteigums, kas parādījās eksaminatoru sejās, bija nieks salīdzinājumā ar to, ko izjuta Anaksa pati. Viņa bija runājusi pretī eksaminācijas komisijai. Anaksa nesaprata, no kurienes viņā radās šie vārdi un kā lai izskaidro dīvaino gandarījuma izjūtu, kas viņu bija pārņēmusi, tos izsakot. Eksaminācijas komisija gaidīja atvainošanos, bet Anaksa neatvainojās.

Anaksimandera:

-   Nākamais seanss stāsta par rītu pēc notikuma. Vai jūs vēlaties to noskatīties?

Galvenais eksaminators klusēdams pamāja ar galvu.

Tagad Ādamam bija saslēgtas ne tikai rokas, bet ari kājas. Pāri viņa uzpampušajai virsdegunei stiepās tumšs sasitums. Uniformas priekšpusi izraibināja asins traipi. Atvērās durvis, un telpā dūkdams atgriezās Artis. Ādams izvairījās no viņa skatiena.

-   Vai tev manis pietrūka? - Arta balsi bija saklausāms uzjautrinājums.

-   Es domāju, ka esmu tevi nogalinājis, - Ādams atbildēja.

-   Tas nav tik viegli izdarāms.

-   Man ir pietiekami daudz laika.

-   Neizskatās vis, ka tu drīzumā spētu man īpaši daudz ko nodarīt. Vai tev sāp?

-Nē.

-   Tas ir labi. Es negribēju, lai viņi tev nodara pāri. Tu man tici?

Ādams klusēja.

-   Atkal sākas vecā spēlīte.

-   Tā nav nekāda spēlīte.

-   Bet kas tad? - Artis jautāja. Robota balss neliecināja, ka viņš uz Ādamu turētu ļaunu prātu.

-  Es nerunāju ar sienām, galdiem un sētām. Es nerunāju arī ar mehānismiem.

-   Arī tad ne, ja viņi ar tevi sarunājas?

-   To, ko dari tu, es nenosaukšu par sarunāšanos.

-   Vai tad es sarunājos nepareizi?

-   Tu pats zini, kā ir ar tavu sarunāšanos.

-   Nezinu.

-    Labi, tev taisnība. Tu nezini. Tur arī slēpjas visa nelaime. Tu neko nesaproti. - Ādams runāja ar tādu sparu, it kā censtos pārliecināt ne tikai robotu vien.

-   Es saprotu gan. Tu vari mani pārbaudīt.

-   Varbūt man ari neizdosies tevi pieķert. Iespējams, tu esi pārāk labi ieprogrammēts.

-  Ja jau es esmu tik labi ieprogrammēts, - Artis prātīgi iebilda, - tad kāpēc tev mani vajag pieķert?

-   Kad biju mazs, - Ādams iesāka, - es pazinu meiteni, kurai piederēja runājoša lelle. Meitene savu lelli visur ņēma līdzi. Lelles programma bija pavisam vienkārša: kad lelli pacēla, tā teica "sveiki", bet, kad lellei paberzēja muguru, tā sacīja "paldies". Lelle teica vēl kaut ko, es tikai vairs neatceros, ko īsti. Varbūt "es esmu nogurusi". Lelle atbildēja ari uz jautājumiem. Uztvērusi jautājošu intonāciju, lelle uz labu laimi sacīja "jā" vai "nē". Manai draudzenei šī lelle bija ļoti mīļa. Viņa ar to nebeidzami sarunājās, uzdeva bezjēdzīgus jautājumus un priecājās par jebkuru atbildi. Ja viņai kaut kur bija jāiet bez mīļās lelles, meitene sāka raudāt.

-   Tu ari raudāji, kad manis te vairs nebija? - Artis jautāja. - Vai to tu man gribēji pateikt?

-   Es centos tevi nogalināt, - atgādināja Ādams.

-   Varbūt tevi sāka mocīt vainas apziņa. Tas nav nemaz tik neparasti.

-  Es tev gribēju pateikt, ka tā meitene bija maza. Bet tad viņa izauga un vairs neticēja lellei.

-   Un, kad viņa vairs neticēja, lellei nācās iet projām?

-   Nē. Meitene atdeva lelli man, - pastāstīja Ādams.

-   Tad jau es neesmu tev pirmā lelle?

-   Es un viens no maniem draugiem nomedījām savvaļas trusi un iestūmām viņa zarnas lellē. Pēc tam mēs lelli piesējām pie vilciena sliedes. Tad mēs sākām gaidīt vilcienu. Tas bija ļoti uzjautrinoši. Mēs visu nofilmējām.

-   Tu to visu vienkārši izdomāji.

-Jā, tev taisnība. Es nekad nebūtu darījis neko tādu, kas nodarītu lellei sāpes.

-   Vai tu esi nobijies?

-   No kā gan?

-   No tā, ka lelle varētu izdarīt kaut ko tādu, kas sāpinātu tevi. Tu centies mani iznīcināt. Kāpēc lai es nevēlētos atriebties?

-   Tev nav prāta. Vai ar šādu izskaidrojumu nepietiek?

-   Varbūt es tikai gribu pagaidīt, kamēr tu aizmigsi, un tad ar ledus cirtni tevi uzšķērst. Tu zini, ka es nekad neguļu, tāpēc esmu gatavs to izdarīt jebkurā laikā.

-Ja mani būtu gribējuši nogalināt, tas būtu izdarīts jau sen.

-   Bet, ja to izdarīšu es, tas izskatīsies pēc nelaimes gadījuma. Tas varētu būt pavisam vienkāršs atrisinājums viņu nelielajai problēmai.

Ādams paraustīja plecus.

-Ja tu gribi mani nogalināt, tad tā arī izdarīsi. Es par to neuztraucos. Tu vari atņemt man dzīvību, bet nevari iegūt manu saprātu.

To pateicis, Ādams, izlocīdams ķermeni, aizlīda uz kameras tālāko kaktu. Tas bija gauss un acīmredzami sāpīgs process. Brītiņu pagaidījis, Artis viņam sekoja. Ādams nopūtās.

-   Ceru, tu neņemsi ļaunā to, ko es teikšu, - Artis ierunājās, - bet tu slikti od.

-   Tev nav ožas sajūtas.

-  Es tev nekad nedarīšu pāri. Es to nevaru. Tu gribi zināt, kāpēc?

-Nē.

-   Tādā gadījumā uzskati to par sodu.

-   Kā tad tu vari mani sodīt, ja nevari nodarīt sāpes? - Ādams jautāja.

-   Reizēm sods cilvēkam nāk par labu, - Artis attrauca. - Mani modelējot, bija daudz strīdu par uzvedības norma- lizēšanas paņēmieniem, kurus man gribēja ieprogrammēt.

Naivā pieeja guva lielāku piekrišanu, jo tā vislabāk spēj novērst cilvēku negatīvās uzvedības izpausmes, tomēr tas nav tik viegli, kā izklausās.

-   Ieprogrammējot spēju izdarīt secinājumus no rezultāta, kuru izraisījusi paša rīcība, robots kļūst pilnīgi bezpalīdzīgs, jo viņu paralizē neziņa, ko konkrētajā situācijā darīt turpmāk. Toties pārāk maz rūpju par to, kas notiek ar citiem, nozīmē, ka robots iznicinās visus konkurējošos modeļus. Tas jau ir noticis. Pārāk daudz uzmanības pret citiem, un drīz vien robots būs nodilis no nemitīgiem pūliņiem pakalpot citiem.

-  Tieši tāpēc es esmu šeit - kopā ar tevi. Lai kā arī filozofi nopūlējās, viņi saprata, ka nekādi nespēj apveltīt robotu ar spēju atšķirt pareizo no nepareizā. Pareiza rīcība ir pareiza. Vienīgais veids, kā atrisināt šo problēmu, ir ļaut robotiem pašiem iemācīties visus tos trikus, ar kuriem evolūcija ir nodrošinājusi tevi. Tagad mērķis vairs nav patiesīgums, bet tikai prasme adekvāti uzvesties. Taču tev nav jāraizējas. Tas, cik sliktu piemēru tu man esi rādījis, nav svarīgi. Es nevaru ievainot citu apzinīgu būtni. Tas ir viens no manas programmas - kā mēs to dēvējam - galvenajiem pamatelementiem.

-   Zini, man tas viss neliekas īpaši interesanti, - noteica Ādams.

-   Es tev neticu, - Artis iebilda. - Mana programma spēj atklāt melus. Tā skenē tavas varavīksnenes. Tas ir ļoti labi.

-   Toties tava programma nespēj atklāt to, ka tu otram esi kā nagla pakaļā.

-   Tas patiešām ir interesanti, nudien.

-   Nav vis.

-   Tu gribi, lai es apklustu?

-Jā, lūdzu!

-   Es pacentīšos.

Tomēr klusums ilga ne vairāk kā minūti. Arta mute nepārtraukti raustījās, it kā viņš klusībā censtos izvēlēties īstos vārdus.

-   Tev pašam tas apriebsies, - viņš beidzot ierunājās. - Mēs abi to zinām. Tad kāda jēga izlikties?

Ādams neatbildēja.

-   Es tagad izlādēšos. Tomēr mani sensori joprojām būs aktīvi. Tāpēc, ja gribi atkal ar mani runāt, tu tikai pasaki. Man šķiet, ka tā būs labāk. Tu taču mani vairs neienīsti tik stipri kā vakar, vai ne?

Attēls izgaisa. Tās bija Anaksas pirmās hologrammas beigas. Eksaminācijas zālē valdošā atmosfēra šķita mainījusies. Apgaismojums, kā likās, bija kļuvis nedaudz vājāks, gaiss - mazliet vēsāks. Visi trīs eksaminatori nenovērsda- mies skatījās uz Anaksu. Viņa jutās kā slazdā - un pirmoreiz ari viegli nobijusies.

Eksaminators:

-   Vai tev Artis patīk?

Anaksimandera:

-   Atvainojos, bet man nav īsti skaidrs, ko nozīmē jūsu jautājums. Kādā ziņā viņš man varētu patikt?

Eksaminators:

-   Kura pusē ir tavas simpātijas?

Anaksimandera:

-   Man zināmā mērā simpatizē Ādams.

Eksaminators:

-   Kāpēc?

Anaksimandera:

-   Viņš jūtas pazudis. Un ir nobijies.

Eksaminators:

-   Un Artis?

Anaksimandera:

-   Artim ir mazāk, no kā baidīties.

Eksaminators:

-    Tavas atbildes vairs nav tik rūpīgi apsvērtas kā iepriekš.

Anaksimandera:

-   Es gan tā nedomāju.

Eksaminators:

-   Vai tev šķiet, ka tu rīkojies gudri?

Anaksimandera:

-   Esmu pārliecināta, ka ne.

Anaksa saprata, ka ir aizgājusi līdz robežai, no kuras vairs nav iespējams atgriezties. Viņa nevarēja pateikt neko tādu, kas viņai ļautu nonākt atpakaļ sākumpunktā. Atlika tikai viena iespēja: doties uz priekšu un pārliecināt eksaminatorus, ka viņas viedoklis, kaut ari netradicionāls, piedāvā jaunu veidu, kā izprast vēsturi.

Anaksa bija pieļāvusi iespēju, ka viss var pavērsties ari šādi. Perikls viņu brīdināja, ka viņas izvēlētais ceļš ir diskutabls. "Bet kāda tam nozīme?" Anaksa vienmēr viņam iebilda. "Ļaunākajā gadījumā mani neuzņems Akadēmijā, bet es arī nekad neesmu nopietni cerējusi tur iekļūt. Mēģināts nav zaudēts. Turklāt es taču ne ar ko neriskēju."

Tomēr tagad Anaksu nomāca sajūta, ka viņa varbūt ir kļūdījusies. Viņa nespēja atbrīvoties no neizskaidrojamām bailēm, kuras, līdzīgi ēnām, zaglīgi slapstās redzes perifērijā, bet izgaist, tiklīdz uz tām tieši paskatās. Anaksa cerēja, ka eksaminācijas komisija viņas satraukumu nemana. Viņa koncentrējās uz nākamo jautājumu, nolēmusi šoreiz nevis izvairīties, bet atbildēt tik patiesi, cik vien iespējams.

Eksaminators:

-   Par ko Ādams šajā hologrammas mirklī domā? Kāda ir viņa attieksme pret robotu?

Anaksimandera:

-   Ādama izjūtas ir pretrunīgas. Tās veido trīs sastāvdaļas. Pirmā no tām ir intelektuālā reakcija. Ādams runā patiesību, sacīdams, ka viņš Arti uzskata tikai par skaitļojamo mašīnu. Vērtējot racionāli, skaitļojamā mašīna nespēj domāt, bet tikai kalkulēt. Tāda ir Ādama pārliecība, un viņš tic, ka, izturēdamies atbilstoši savai pārliecībai, viņš panāks taisnību. Ādams tika audzināts kā filozofs. Tas ir izveidojis viņa personību. Ādams tic, ka prāts valda pār jūtām.

Eksaminators:

-   Tu pirmīt sacīji, ka netici sazvērestības teorijām. Tu apgalvoji, ka Ādams, ieraudzījis Ievu, klausīja savai sirds- balsij, nevis prātam.

Anaksimandera:

- Tā nav pretruna. Es gribu pateikt vienīgi to, ka Ādams pats sevi īsti nepazina. Viņš ticēja, ka viņa rīcību vada prāta apsvērumi. Tomēr, manuprāt, viņš nekad nav spējis rīkoties pretēji savai sirdsapziņai. Tas ir otrs aspekts. Mēs šajā gadījumā saskaramies ar iekšējo cīņu, kura notiek katrā cilvēkā. Kaut ari prāts Ādamu mudināja rīkoties pavisam citādi, viņš kļuva par savu emociju upuri.

Salīdzinājumam iedomāsimies mežonīgos kaķus, kas klaiņo pa mūsu pilsētas ielām. Vai jūs jebkad esat redzējis bērnu, kas pret šiem noplukušajiem radījumiem uzreiz būtu izturējies draudzīgi? Bērns vienkārši pacietīgi gaida ielas malā un cer iegūt mežonīgā kaķa uzticību, izklaidējot to ar visdažādākajām spēlēm. Un, kad kaķis beidzot ir pārvarējis savu tramīgumu un tuvojas bērnam, ko jūs redzat bērna sejā? Visplatāko smaidu. Bērns runā ar kaķi un tiecas viņam pretī tā, kā tiektos pretī citam bērnam. Tas ir mūsu instinkts: redzēt citus kā savu papildinājumu. Kad kaķis murrā, mēs domājam, ka viņš ir laimīgs tieši tāpat, kā laimi izjūtam mēs. Kad atskan pēkšņs troksnis un kaķis aizbēg, mēs ticanļ, ka izprotam viņa bailes.

Ādams ar Arti sāka runāt, un tā bija Ādama kļūda. Viņš nevarēja ar Arti sarunāties un vienlaikus joprojām uzskatīt viņu tikai par mehānismu.

Līdz ar katru pārmīto teikumu ilūzija par to, ka robots ir dzīva būtne, kļuva mazliet stiprāka. Ja kāds klausās tieši tāpat kā es un runā tāpat kā es, ar laiku, lai arī cik daudz iemeslu man būtu tam neticēt, es tomēr šo otru sāku uzskatīt par līdzīgu sev. Pamazām rodas pieradums, un visi saprāta apsvērumi izgaist bez pēdām. Ar prātu Ādams apzinājās objektīvo patiesību, tomēr klausīja savai sirdij.

Tātad, kā jau teicu, ir trīs aspekti, kā es izjūtu…

Eksaminators:

-   Tu runāji par Ādama izjūtām.

Anaksimandera:

-   Atvainojiet?

Eksaminators:

-   Tu nupat sacīji "kā es izjūtu". Bet tu ar to domāji "kā Ādams izjuta".

Sapratusi savu kļūdu, Anaksa pietvīkusi nodūra galvu.

Anaksimandera:

-    Atvainojiet! Kur es paliku… tātad trešais aspekts. Ādams sāka izjust kaut ko dīvainu, kas reizē apvaino gan viņa veselo saprātu, gan emocijas. Viņš apjauta, ka Artis viņam patīk. Robota personība Ādamam šķita pievilcīga. Un to Ādams uzskatīja par paša vājuma pazīmi.

Eksaminators:

-   Ļoti labi. Tas ir viss, ko mēs gribējām noskaidrot par tavu pirmo hologrammu. Un tagad mēs labprāt pārietu pie tava nākamā inscenējuma. Tur attēlotais, ja pareizi saprotu, ilustrē sešus mēnešus vēlāku periodu. Pastāsti, lūdzu, kas notika starplaikā!

Anaksimandera:

-   Tolaik Ādams un Artis sāka sarunāties aizvien brīvāk. To iemeslu dēļ, kurus es jau iepriekš pieminēju, Ādams kontaktējās ar Arti apmēram kā ar draugu vai vismaz cietuma kameras biedru.

Atsevišķi vēsturnieki pieļauj, ka Ādamu vadījuši racionālāki apsvērumi, nekā varētu domāt, jo viņš jau tolaik sācis kalt savu plānu. Lai ari kā tas patiesībā būtu, mēs zinām, ka Ādams ne reizi vairs vardarbīgi neuzbruka Artim, tāpēc filozofi, kuri abus novēroja, uzskatīja situāciju par pietiekami drošu, lai uzsāktu virkni uzvedības eksperimentu, kuri bija paredzēti Arta attīstības veicināšanai un pārbaudei. Videoieraksti apliecina, ka uz eksperimentētājiem Ādams atstāja valdzinoša un atsaucīga sadarbības partnera iespaidu.

Eksaminators:

-  Paskaidro, kāpēc savas tēmas objekta otrajai ilustrēšanai tu izvēlējies šo periodu?

Anaksimandera:

-   Ādama atmaigšana pret Arti sešu mēnešu laikā notika pakāpeniski. Šī procesa ilustrēšanai es būtu varējusi izvēlēties jebkuru brīdi, un oriģinalitātes dēļ man arī kārojās to izdarīt. Tomēr galu galā es tomēr nolēmu atainot periodu, kad pēc sešiem mēnešiem starp Ādamu un Arti no jauna radās konflikts. Daudzi zinātnieki iebilst pret vēstures atainošanu, galvenokārt akcentējot tikai konfliktus, tomēr es šādai nostājai nepiekrītu, jo mūsu patiesā būtība atklājas tieši konfliktsituācijās. Neskatoties uz Ādama priekšzīmīgo uzvedību, kaut kas viņu iekšēji grauza, un galu galā šī neapmierinātība izlauzās uz āru. Tieši to es ari vēlos jums parādīt. Piedevām, attēlojot deklarāciju dienu, es esmu izvēlējusies vienu no mūsu vēstures nozīmīgākajām dienām. Vēsturnieka pienākums ir nevis izvairīties no šādiem notikumiem, bet gan parādīt tos jaunā gaismā.

Tā bija liela uzdrīkstēšanās, tomēr, veidojot šo sižetu, Anaksa jutās pašpaļāvīga. Tomēr, tā kā neviens skolēns savā pirmajā mācību nedēļā nebija izticis bez kādas norādes uz šo ainu, ari Anaksa, būdama iesācēja, bija iegaumējusi prāvus dialogu fragmentus - tie bija viņas daļa tikpat lielā mērā kā rīta ainava viņas logā un draugu vārdi. Anaksa bija darījusi visu iespējamo, lai šo prezentācijas daļu padarītu maksimāli ticamu. Un tomēr ari tagad - tāpat kā iepriekš - viņa nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņas sagatavotajā versijā kaut kā pietrūkst. Ka tas nav viss stāsts.

Galvenais eksaminators, neteikdams ne vārda, tikai iedrošinoši pamāja ar galvu. Parādījās otrā hologramma.

Pārmaiņa bija acīmredzama. Ādams, gludi skuvies, vairs nenēsāja cietumnieka formas apģērbu. Viņš brīvi staigāja pa telpu; ari viņa rokas vairs nebija saslēgtas. Interjeru tagad papildināja gulta un ērts krēsls. Līdzās monitoram slējās kaudzīte grāmatu. Ādams izskatījās labi - veselīgs un daudz mierīgāks nekā agrāk. Viņš tupēja, atbalstījis pret sienu muguru un izslējis rokas virs galvas. Savukārt Artis nebija mainījies nemaz. Viņš mierīgi stāvēja telpas vidū un vingrinādams kustināja pirkstus.

Anaksa vēroja savu darbu.

-Ja tu būtu īsts, tad tagad garlaikotos, - sacīja Ādams.

Nekas neliecināja, ka tuvojas vētra.

-Ja tavam paziņojumam būtu kāda jēga, es atbildētu, - atbildēja Artis. Ari viņa tonis bija pilnīgi mierīgs.

-   Es centos pateikt, ka tādā gadījumā, ja tu būtu dzīvs cilvēks, tu jau justos galīgi nogarlaikojies.

-   Es nemaz nešaubos. Tā ir vēl viena lieta, par ko es priecājos.

-   Vēl viena lieta?

-   Es priecājos par daudz ko, - Artis attrauca. - Piemēram, es esmu priecīgs, ka man nav jābaidās no patiesības.

Tas izskanēja kā nejauša piezīme, tomēr slēpa sevī kaut ko būtiskāku. Zemteksts bija tik tikko samanāms: to varēja noprast vienīgi pēc vārda "patiesība" stieptās izrunas un Arta ilgā skatiena. Pēc pamiera perioda Ādams un Artis atkal bija ķērušies pie ieročiem: viņi tos pacēla, nospodrināja un apsvēra pretinieka attālumu.

-   Par kādu patiesību tu runā? - jautāja Ādams, pagriezdams galvu pret sarunu biedru. Tomēr rokas viņš joprojām turēja izstieptas virs galvas, izlikdamies, ka Arta atbilde viņu nemaz neinteresē.

-  Patiesību, ka es esmu pārāks par cilvēku, - Artis sacīja, rūpīgi izvēlēdamies vārdus un izvairīdamies skatīties Ādamam acīs.

-   Toties es esmu pārāks par draņķīgu metāla kluci ar orangutana ģīmi. Iznāk, ka mēs abi domājam vienādi.

-Ja tu runātu taisnību, mēs būtu vienādi, - Artis atcirta, vairs neslēpdams savu kāri pēc konfrontācijas.

-  Un kāpēc tad man nav taisnība? Tu gribi noliegt, ka esi gatavots no metāla un ka tev ir mērkaķa ģīmis?

-   Kāpēc tu staipies?

-   Man sāp mugura.

-   Cik tev ir gadu, Ādam?

-   Astoņpadsmit.

-   Bet tu jau sāc nolietoties.

-   Es nesāku nolietoties.

-   Sāc gan. Kāds ir ilgākais laiks, ko cilvēks spējis nodzīvot? Vari pateikt?

~ Tu taču mums te esi lielais speciālists.

-   Simts trīsdesmit divus gadus, bet pēdējos divdesmit tā sieviete vairs gandrīz nespēja pakustēties. Viņa sakarīgi domāja līdz simt piecpadsmit gadu vecumam, spēja izbaudīt ēdiena garšu līdz simt divdesmit, bet gadu vēlāk piedzīvoja, kā nomira viņas pēdējā draudzene. Jūs, cilvēki, agri uzziedat un pēc tam lēni sapūstat. Tas viss mani neskar. Tāpēc es esmu pārāks.

Ādams pārstāja staipīties. Nostājies taisni, viņš nolūkojās lejup uz Arti.

-   Tu gribi man iestāstīt, ka tavi zobrati nenodilst?

-   Man nav zobratu. Tu mani jauc ar atkritumu pārstrādātāju.

-  Jūs nav viegli atšķirt.

Artis izbolīja acis. Kad viņš atsāka runāt, viņa lūpas augstprātīgi izliecās.

-   Atšķirība starp mani un tevi ir tāda, ka visas manas sastāvdaļas, kurām ir tieksme nodilt vai saplīst, var nomainīt. Kad tu nospēri man galvu, kā tu pats labi atceries, es jau nākamajā dienā atgriezos, un mani nemocīja pat galvassāpes. Vai tu zini, kādi eksperimenti tagad notiek? Pilnīga saprātīguma ielādēšana. Zinātnieki grib iekopēt manus failus citā robotā, un tad, kad mani atkal ieslēgs, es pamodīšos jau kā divi Arti, nevis viens. Tu kaut ko tādu pat nespēj iztēloties.

-   Varu gan. Paskaties!

To pateicis, Ādams piegāja pie galda, uz kura šķīvī stāvēja maizes klaips, paņēma to rokās un teatrāli pārlauza uz pusēm.

-  Redzi nu - maize arī pamodīsies divos atsevišķos gabalos tieši tāpat kā tu, - viņš sacīja. - Tieši tā es to iztēlojos.

-   Es esmu pavisam citāds nekā maizes klaips.

-   Tiesa. Tu neizraisi apetīti.

-  Es sacīju, ka tā būs saprātīgas apziņas ielādēšana. Maizei nav saprāta.

-   Man šķiet, šo strīdu mēs pabeidzām jau pirms trim mēnešiem. Mēs vienojāmies par pamieru.

-Jā. Bet toreiz tu pateici, ka es neesmu īsts.

-   Tas bija joks.

-   Vai tu gribi sacīt, ka izvēlies ar mani vairs nestrīdēties? - Artis jautāja. - Tu gribi man atvainoties par savu piezīmi?

-   Man nav, par ko tev atvainoties, - Ādams atcirta.

-  Labi. - Artis pasmaidīja. - Es sagaidīšu izdevīgu brīdi, kad aprunāties ar tevi par šo tēmu.

-   Vai tu ņemsi ļaunā, ja es neklausīšos?

-   Nepavisam. Tas samazinās iespēju, ka tu mani varētu pārtraukt.

-   Tagad man sāp ne tikai mugura, bet arī galva. Es jau no rīta pamostoties nojautu, ka šī būs slikta diena.

-   Tātad mākslīgajam intelektam tu netici, bet priekšnojautām tici. Varbūt tas arī izskaidro mūsu savstarpējās komunikācijas grūtības. Iespējams, tu vienkārši esi dumjš.

-   Es labāk esmu dumjš cilvēks nekā gudrs metāla klucis, - noteica Ādams.

-   Tu to jau daudzreiz esi teicis. It kā metāls būtu kaut kas mazvērtīgs. .

-   Viss atkarīgs no tā, kādai vajadzībai metālu izmanto. Citiem vārdiem - kas no tā ir izgatavots.

-   Manai vajadzībai tas ir ļoti labs.

-   Tas tiesa.

Anaksa vēroja šo ēnu boksu, kā vienmēr, ar nepacietību gaidīdama pirmo sitienu.

- Tad pasaki man - kas teV ir tāds, kā nav man? - uzstāja Artis. - Atskaitot, protams, tieksmi neizbēgami iznīkt?

-  Es esmu dzīvs, - Ādams atbildēja. - To tu spētu novērtēt tikai tad, ja apjēgtu, par ko es runāju.

-   Tad paskaidro man, ko tas nozīmē - būt dzīvam, - noteica Artis, - pirms es nolemju, ka tu esi pārāk stulbs, lai es ar tevi sarunātos.

-   Tas izklausās diezgan vilinoši, - Ādams atcirta.

-   Tu to vari vai nevari?

-   Izskaidrošana tev nepalīdzēs to saprast. Ar skaņām nav iespējams izsacīt sajūtas.

-   Tā ir slikta atbilde.

-   Būt dzīvam nozīmē radīt kārtību no haosa. Tā ir spēja iegūt enerģiju no apkārtējās pasaules un piešķirt formu savai dzīvei. Augt. Reproducēties. Tu to nespēj saprast.

-   Es arī to visu varu, - Artis protestēja.

-   Jā, bet tikai bez izpratnes. Un spējas reproducēties. Ja vien tu tagad man nesāksi stāstīt, ka vari uzbūvēt pats sevi.

-Jā, es varu uzbūvēt otru tādu pašu kā es. Es zinu, kā to var izdarīt. Tā ir daļa no manas programmas.

Ādams devās pie krēsla, apsēdās un paņēma grāmatu, demonstrēdams, ka viņa interese par sarunu ir izsīkusi. Tomēr viņam neizdevās apmuļķot ne sevi pašu, ne sarunas biedru, jo pēc īsa brītiņa, pāršķirdams lapu, viņš izmeta:

-   Tu esi tikai silīcijs.

-   Bet tu esi tikai ogleklis, - Artis nepalika atbildi parādā. - Kopš kura laika ķīmisko elementu periodiskā tabula ir pamatojums diskriminācijai?

-   Domāju, ka es varu pamatot savu spriedumu.

-   Labprāt paklausīšos, kā tu to izdarīsi.

Ādams nolika grāmatu atpakaļ uz galda.

-  Manā ķermenī, - viņš iesāka, - kamēr es runāju, savas funkcijas veic simtiem miljardu sīku šūnu, kuras pašas sevi reproducē. Katra mana šūna līdzinās mazai fabrikai, kuras uzbūve ir daudz sarežģītāka nekā viss tavs ķermenis kopā.

Kamēr daļa šūnu veido manus kaulus un daļa rūpējas par asinsriti, citas šūnas dara kaut ko vēl svarīgāku. Tas audzē manas smadzenes, bet smadzenēs neskaitāmi potenciāli savienojumi starp manām nervu šūnām pārsniedz Visumā esošo elementārdaļiņu skaitu. Tāpēc atvaino mani, ja es nekrītu pie tavām nīkulīgajām elektriskajām apakšējām ekstremitātēm un neieplešu muti aiz brīnumiem par tava grabošā ķermeņa darbības karikatūru. Tu man esi tikai attapīgi izgudrota rotaļlieta. Tikai jocīgs ķēms, nekas vairāk. Bet es, mans draugs, esmu īsts brīnums.

Arta metāla rokas sāka lēni, sarkastiski aplaudēt. No plaukšķināšanas telpā atskanēja vārga atbalss.

-   Izcili!

-   Ja es zinātu, kurā vietā ir iemontēta tava sarkasma shēma, es to izrautu laukā.

-   Tas neko nedotu. Apakšstāva zāles skapī glabājas manas rezerves daļas, tāpēc es sevī ieliktu rezerves shēmu. Mani, protams, ir iespaidojušas tavas zināšanas bioloģijā. Kaut arī tu esi apguvis tikai bioloģijas pamatus un ne pārāk rūpīgi, es tomēr novērtēju tavas pūles. Bet vai es drīkstu tev pateikt kaut ko patiesi ironisku, Ādam? Tas tevi satrauks, tomēr nedomāju, ka šī iemesla dēļ man vajadzētu slēpt patiesību. Ceru, tu atceries, kā man stāstīji, ka par savu eksistenci es varu pateikties tikai vienai no tevis pieminētajām, par mani daudz pārākajām, no šūnām veidotajām dzīvības formām, kas mani izgudroja un salika kopā?

-   Tur jau tas suns ir aprakts.

—Bet kas salika kopā tavu šūnu sistēmu? Vai tu to zini?

-   Neviens to nezina. Iespējams, tā bija akla sagadīšanās.

-   Pilnīgi pareizi, - Artis piekrita. - Akla sagadīšanās.

-   Es neklausos, ko tu runā. Tev tas ir skaidrs?

-  Tomēr tu izturies tā, it kā klausītos, un tas mani pilnīgi apmierina. Filozofs varētu jautāt, vai ar to pietiktu jebkuram. Un dažs labs atbildētu, ka labs ir viss, kas darbojas. Vai tev kādreiz ir gribējies turpināt filozofa karjeru?

Ādams palūkojās lejup uz robotu kā uz kaut ko, kas pielipis pie viņa kurpes.

-   Man netika dota tāda iespēja, - viņš beidzot savaldīgi atbildēja.

-   Bet tev bija dota iespēja neaizbēgt.

-   Toreiz man bija trīspadsmit gadu.

-   Bet man ir tikai pieci. Kurā vecumā cilvēks sāk izvēlēties iespējas?

-   Zini, jau tikai klausoties tevi, man atkal sāk sāpēt mugura. Kā tu domā - kāpēc tas tā notiek?

-   Tavs ķermenis cenšas novērst tavu smadzeņu uzmanību no tā, ko tu negribi dzirdēt. Tā ir visai tipiska tādu mehānismu problēma, kuri izgatavoti aklas sagadīšanās rezultātā. Ja modeļa defekts ir pārāk cieši saistīts ar dažādām funkcijām, šo defektu ir ļoti grūti izlabot. Un tas man atkal liek skart sāpīgo dzīvības tēmu. Un silikātus. Pirms es sāku runāt, ļauj man piebilst, ka galvenā problēma ir cilvēku tradicionālā pārliecība, ka dzīvība uz mūsu planētas ir radusies tikai vienreiz, tomēr ikviens saprātīgs vērotājs skaidri redz, ka dzīvība ir izgudrota jau četras reizes. Un baidos, ka sliktā ziņa ir tā, ka jūs, cilvēki, spējat domāt tikai otrajā līmeni, kaut gan sevi nēsājat trešā līmeņa potences. Es, protams, esmu jau ceturtajā līmeni. Tātad veselas divas stadijas augstāk par tevi. Bet nenokar tāpēc vien degunu! Slikts noskaņojums neko nespēj uzlabot.

-   Tās ir pilnīgas blēņas, - Ādams noteica. Tomēr vienā ziņā Artis nebija kļūdījies: Ādams klausījās.

-  Domāju, tu nāksi pie atziņas, ka tās nav blēņas. Ceturtās dzīvības formas stadija man dod lielas priekšrocības. Ļauj man tevi iepazīstināt ar šīm formām! Pirmā stadija, lai cik paradoksāli tas tev liktos, ir neorganiska. To veido silikāti. Vai tev patīk ironija? Man patīk. Un tas ir stāsts par izcelsmi. Tāds, kādu to zinu es. Jūties ērti. Nesaspringsti. Beigās es uzdošu dažus jautājumus.

Sākumā bija tikai māls. Tas sastāv no sīku molekulu slāņiem. Katrs nākamais slānis gludi nosedz iepriekšējo slāni, kopēdams tā reljefa formu. Tā ka patiesībā viss sākās ar kopēšanas paņēmienu. Tas skan pazīstami? Tomēr reizēm kopēšanā gadījās kļūdas, jo viens māla slānis neatveidoja otru pilnīgi precīzi. Sauksim to par mutāciju. Un šo mutāciju atkārto nākamais slānis un tā tālāk. Kļūda tiek turpināta. Tātad mums ir kļūdas izraisīta variācija. Un mums ir pēctecība, ko veido katrs nākamais māla slānis, kopēdams iepriekšējo. Tagad viss, kas vajadzīgs, lai aina būtu pilnīga, ir dažādas piemērotības pakāpes. Tu varbūt jautāsi, kā gan viens māla veidols var būt piemērotāks par citiem. Ko tas vispār nozīmē - piemērots māls?

Runājot Artis zumēja uz priekšu un atpakaļ pa telpu, trīspirkstu rokas salicis uz muguras, kā parodēdams bargu skolmeistaru. Uzsvērdams kādu vārdu, viņš strauji izstiepa sudraboto ekstremitāti uz priekšu, it kā zīmēdams gaisā kādu attēlu. Tas bija aizraujošs priekšnesums un, lai cik cītīgi ari Ādams pūlējās neklausīties, viņš tomēr nespēja nebūt pati uzmanība.

-   Piemērotība norāda uz to, cik veiksmīgs bijis vairošanās process. Ja konkrēta kļūda kopēšanā rada tādu māla formu, kam labāk padodas izplatīt pašam sevi, mēs šo mālu uzskatām par piemērotāku. Tu varbūt brīnies, kā gan tas iespējams. Nu, teiksim, ka konkrētais māls ir ipaši lipīgs, tāpēc tam ir tendence uzkrāties ap akmeņiem upēs un rezultātā šīs upes aizdambēt. Dambju vietās veidojas dīķi, kas vasarās izžūst, un izžuvušā māla daļiņas no dīķu gultnēm vējš iznēsā pa visu apkaimi, veidojot jaunus māla slāņus citās upēs, kur šis īpaši lipīgais māls atkal sāk aizdambēšanas darbu. Kā tev patīk šāds scenārijs?

Tātad, kā redzi, māla īstā daba nav statiska. Kopēšanas kļūdu rezultātā pārmaiņām piemērotākie veidi izplatījās tuvu un tālu. Līdz ar vairošanos izplatījās izmaiņas. Tā, lūk, bija pati pirmā evolūcijas forma. Tu vari mani izsmiet par to, ka esmu izgatavots no silīcija, mans draugs, bet silīcijs bija pirmsākumā. Dezoksiribonukleīnskābes, saskaroties ar silīciju, radīja uzbūves blokam vajadzīgo struktūru.

Tāpēc vienmēr esi uzmanīgs, pirms izvēlies kādu, ko izmantot, jo vienmēr pastāv iespēja, ka šis otrs galu galā sāks izmantot tevi. Mums, silikātiem, agrāk ne prātā nenāca, ka pienāks laiks, kad šis jaunais variants un tā pēcteči izrādīsies tik veiksmīgi, ka pilnīgi aizmirsīs, no kā tie cēlušies. Ņem vērā, ka agrāk mēs neko vispār nezinājām. Zināšanas izveidojās daudz vēlāk.

Tava karsti aizstāvētā dzīvības forma radās pēc tam. Tā bija DNS revolūcija. Tolaik, kad izveidojās pirmā šūnu forma, līdz daudzšūnu organismam vairs bija tikai pāris soļu. Arī šūnu pārvietošanās bija tikai veikla dabas viltība, un galu galā radās lielais brīnums, kuru jūs visi tā gaidījāt, - smadzenes (ja tādi, kam nav smadzeņu, vispār ir spējīgi kaut ko gaidīt).

Brīnumainās smadzenes - šis mazais, viltīgais cīņu un bēgšanas, kniebšanās un ēšanas regulēšanas aparāts, kuru tev labpatīk uzskatīt par cilvēcības mērauklu… Tu uz savām smadzenēm esi ļoti lepns, vai ne? Un tas ir pareizi. Bez smadzenēm nebūtu valodas, un bez valodas mēs nekad nepiedzīvotu trešo evolūcijas fāzi.

Tev šķiet, ka jau esi tās galā, bet tas jau arī ir domāšanas labākais āķis - domātāja maldināšana. Tieši tāpat kā māls, novirzoties no sev paredzētās vietas, atrada oglekļa dzīvības formas, tiklīdz smadzenes sāk darboties, arī ogleklis aizķeras aiz kāda maza ekskursanta, kas gaida brīdi, kad varēs tam pieķerties. Vai tu saproti, par ko es tagad runāju? Tev to vajadzētu zināt. Pasaki, ka vismaz tik daudz tu zini.

Ar savu plati ieplesto acu skatienu Artis Ādamu nepārprotami izaicināja. Ādams skaidri apzinājās, kur tas novedīs. Bija neiespējami to nesaprast. Tomēr, lai ari kādus argumentus Ādams būtu varējis izmantot, viņš tos paturēja pie sevis, neļaudamies Arta provokācijai. Pagaidām vajadzēs iztikt ar apvainojumiem. Kad viņš sāka runāt, viņa balss skanēja skarbi un apzināti cietsirdīgi.

-   Tu vari te vārīties, cik vien tev labpatīk. Tavi stāsti, vienalga, neko neizmaina. Tu esi pārāk mazs, lai būtu ledusskapis, un pārāk neglīts, lai būtu mērkaķis. Mani galīgi neinteresē tas, ko tu tur muldi.

-   Tas palīdz aizvadīt laiku. - Artis viņa dzēlīgo rupjību ignorēja.

-   Nē, tas tikai velti izšķiež laiku, - Ādams atcirta.

-   Ak, jā, pareizi! - Artis tēloja, ka pēkšņi ir sapratis. - Galu galā tu, vienalga, nomirsi. Tev laiks aizrit pavisam citādi, tāpēc tev tas liekas ļoti vērtīgs. Tādam kā tu būt šeit ieslēgtam droši vien ir nomācoši. Ja es spētu novecot, pat nevarētu iedomāties, cik ļoti es nožēlotu, ka man nākas to darīt kopā ar tevi.

Artis runāja mierīgi, tomēr viņa izturēšanās nebija bezkaislīga. Viņš slīdēja šurpu turpu kā cīkstonis, viņa mehānisms švīkstēja un klabēja, metāla korpuss lielīgi gorījās, viņam dodot triecienu pēc trieciena. Pirms sešiem mēnešiem Artis bija pilnīgi nekaitīga, neparasta, uzjautrinoša rotaļlieta, savukārt tagad viņš sevi parādīja no pavisam citas puses. Tagad viņš daudz vairāk atgādināja… cilvēku.

Tas bija tik pašsaprotami, ka varbūt tieši tāpēc Anaksa līdz šim to nebija ievērojusi. Un nu viņa izjuta pēkšņu satraukumu. Beidzot Anaksa saprata, kā pietrūkst viņas veidotajai versijai par šo konfrontāciju. Viņa visu laiku pievērsa uzmanību tikai tam, kādu iespaidu sarunas ar Arti ir atstājušas uz Ādamu. To, ka bija izmainījies Artis, Anaksa līdz šim nebija pamanījusi.

-   Es vienādojumu atrisināšu tavā vietā, - Artis turpināja. - Silīcijs palīdzēja radīt DNS un izveidot šūnas, ar laiku radot arī smadzenes, valodu un… Vai tiešām tu gribi man iestāstīt, ka neko nezināji? To saprot katrs bērns. Nu, vismaz katrs robotu bērns. Tu negribi pat izteikt minējumu? Labi, es tev pateikšu priekšā. Vispirms ir Silīcija pasaule, tai seko Oglekļa pasaule un pēc tam nāk… Saprāta pasaule! Tev tas nekad nav ienācis prātā?

Ādams neatbildēja.

-   Jūs, cilvēki, lepojaties, ka radāt ideju pasauli, bet nekas nav tālāk no patiesības kā šī ilūzija. Domas smadzenēs ienāk no ārpuses un pēc tam sāk tur visu pārkārtot pēc savas patikšanas. Sastapušas jaunajā mājoklī citas idejas, jaunās domas metas kaujā vai arī noslēdz vienošanos. Vienošanās rezultātā rodas jaunas struktūras, kuras aizsargājas pret citām jaunatnākušajām domām. Un pēc tam, tiklīdz rodas izdevība, idejas sūta savu karaspēku, lai tas sameklē citas smadzenes, kuras inficēt. Veiksmīga ideja ceļo no viena prāta uz nākamo, ieņemot aizvien jaunas un jaunas teritorijas un sava ceļojuma laikā atbilstoši pārveidodamās. Tie ir īsti džungļi, Ādam. Daudzas idejas pazūd. Izdzīvo tikai visspēcīgākās.

Tu lepojies ar savām domām, it kā pats tās būtu radījis, bet īstenībā tavas domas ir parazīti. Kāpēc tu iedomājies, ka evolūcija notiek tikai fiziskajā līmenī? Pa evolūcijas ceļu attīstās ari saprāts. Un evolūcijas ceļā starpniekam nav nozīmes. Kas radās pirmais: saprāts vai saprātīga doma? Vai tu kādreiz esi par to padomājis? Abi radās vienlaikus. Saprāts - tā ir ideja. To nu gan tev vajadzētu zināt, bet baidos, ka tas iet pāri tavām spējām. Visa nelaime sākas ar to, ka tu sevi uzskati par pasaules centru. Bet no malas viss izskatās citādi.

Vai tu vēl klausies? Es zinu, ka klausies. Doma, tāpat kā jebkurš parazīts, nespēj eksistēt bez piemērota saimnieka. Bet vai tu esi padomājis, ka pēc kāda laika tavām parazītiskajām domām tiks izgudrots jauns saimnieks, kas pēc radītāja ieskatiem būs tām piemērotāks?

Tu droši vien tagad prāto - kas gan mani ir radījis. Kas ir izgudrojis domājošu robotu, kurš spēj ģenerēt un izplatīt tik pārsteidzošas, domas? - Arta acis aizrautībā bija iepletušās, lūpas satraukti raustījās, siekalām pilot koši rudajā kakla apspalvojumā. - Patiesība ir tāda, ka mani nav izgatavojis cilvēks. Es esmu radies no idejas.

Beidzot īsti aptvēris Arta vārdu jēgu, Ādams riebumā atrāvās tālāk.

- Vai tu spēj iztēloties, cik ilgam laikam būtu jāpaiet, kamēr es visu savu informāciju nogādātu tavās smadzenēs, ierakstot vārdu pa vārdam? Cik lielu daļu no tava mūža tas aizņemtu? Bet tehnoloģiski visu manu smadzeņu saturu var lejupielādēt nepilnās divās minūtēs. Es pirmīt tev meloju. Eksperiments jau ir pabeigts. Pirms divām nedēļām mēs veicām pirmo pilnīgo informācijas apmaiņu. Nākamajā rītā es ienācu pa durvīm pilnīgi jauns. Man bija nomainīti visi vadi un visas shēmas. Bet tu nemanīji nekādu atšķirību, un es pats arī ne. Mans otrais es pagaidām ir izlādēts. Bet es ceru, ka kādu dienu man tiks dota iespēja satikt pašam sevi.

Vārdi ir vecmodīgs un neveikls informācijas nodošanas mehānisms. Daudz efektīvāks veids ir domas ierakstīšana mikroshēmas platē. Tāpēc es varu sacīt, ka mani ir radījusi doma, jo doma to spēj. Gribi zināt, kas notiks turpmāk? Doma noteikti izmantos mani tāpat, kā ir izmantojusi tevi. Bet kurš no mums saglabāsies ilgāk - tu vai es? Atbildi man, Miesas un Kaulu kungs! Kuram būs garāks mūžs? Kam doma dos priekšroku? Kuru no mums tā izvēlēsies?

Artis šūpodamies pavirzījās uz priekšu un iebakstīja Ādamam krūtīs savu garo metāla pirkstu. Ādams pirkstu atgrūda.

-  Tu kļūdies, - viņš tad sacīja zemā, mierīgā balsī, kura no pūlēm savaldīties izskanēja dobji vibrējoši. Šī balss brīdināja.

Tomēr Artis teiktajam nepievērsa uzmanību.

-    Paskaidro, kāpēc tu tā uzskati, - Artis izaicinoši izmeta.

-   Kāds no tā būs labums? Tu tāpat neklausīsies.

-  Un tas ir labākais, ko tu spēj izgudrot? Tu tagad runā kā bērns.

Anaksas versijā Ādama dusmām nebija vienkārši ilustratīva loma. Tās tika attēlotas kā nepamatoti apvainota, nevainīga cilvēka taisnīgās dusmas. Šis nebija racionālistu tekstiem raksturīgais, apdomāti pārliecinošais portretējums, nedz ari romantiķu neapvaldītās aizrautības radītais pārspīlējums.

Anaksas hologrammā Ādams runāja, naida pārņemts. Viņa sacītais skanēja ne tik daudz kā himna cilvēka eksistencei, cik kā nikns noliegums visam, ko viņš nespēja izprast.

-  Tu man jautā, kuram no mums doma dos priekšroku! - Ādams aizsvilās. - Kaut ko tādu var pajautāt vienīgi mašīna! Bet atbildēt spēj tikai cilvēks! Doma esmu es, bet tu esi tikai tukša skaņa.

Tomēr Artis nesarāvās un neatkāpās. Ar izstieptu kaklu un neizdibināmu izteiksmi nekustīgajā skatienā viņš palika turpat, kur bija stāvējis. Ieinteresēts? Uzjautrināts? Nobijies? Nē, tas bija kaut kas cits. Tā nepārprotami domāja vismaz Ādams.

-   Kad es ar tevi runāju, - Ādams iesāka, - mani neironi varbūt kvēlo, mana balss iekārta vibrē, un notiek vēl tūkstošiem citu elektroķīmisko procesu, bet, ja tu iedomājies, ka tas ir viss, kas es esmu, tu vispār neko nesaproti. Tava programma tev neļauj saskatīt manu dziļāko būtību.

-   Es neesmu mašīna. Jo vai mašīna varētu zināt, kā rītos smaržo mitra zāle un kā skan maza bērna raudāšana? Es sajūtu saules siltumu uz savas ādas un jūras viļņu vēso pieskārienu, kad tie skalojas man pāri. Aizverot acis, es spēju iztēloties vietas, kurās nekad neesmu bijis. Es pazīstu otras būtnes elpas dvesmu un spēju atsaukt atmiņā viņas matu krāsu.

Tu izsmej mani par mana mūža īslaicīgumu, bet tieši bailes no nāves ļauj man justies vēl dzīvākam. Es esmu domātājs, kas domā par savām domām. Man piemīt zinātkāre un spriestspēja. Es spēju mīlēt, ienīst vai būt pilnīgi vienaldzīgs. Es esmu dēls tēvam, kurš ir dēls savam tēvam. Manis dēļ mana māte ir gan smējusies, gan raudājusi. Es varu brīnīties un pats esmu brīnumains. Jā, arī tevī ieiet pasaule - pareizāk sakot, tā iziet cauri tavai elektroniskajai shēmai, ja tiek piespiestas atbilstošās pogas. Bet man pasaule neiziet cauri. Tā paliek manī. Pasaule ir manī, un es esmu pasaulē. Caur mani sevi iepazīst Visums. Tādu būtni, kāds esmu es, nevar izgatavot mākslīgi. Es esmu visa nozīme. - To pateicis, Ādams apklusa. Viņa krūtis strauji cilājās. Bija grūti pateikt, vai no viņa ārā lauzās elpas vilcieni vai kādi vēl nepateikti vārdi.

Anaksa šo Ādama runu bija lasījusi daudzas reizes, tomēr tagad viņa teiktais izklausījās tā, it kā viņa to nekad agrāk nebūtu dzirdējusi. Pēkšņi Anaksa izprata Ādama vārdu dziļāko jēgu. Varbūt vēl ne pilnībā, tomēr kaut kas cieši piekļāvās viņas apziņas šķautnēm, pieprasot uzmanību. Hologramma sastinga. Viņa palūkojās uz eksaminatoriem.

Eksaminators:

-   Tu Ādamu esi apveltījusi ar lielām dusmām.

Anaksimandera:

-Jā, tas tiesa.

Eksaminators:

-  Ir neierasti viņu redzēt šādā portretējumā. Parasti šajā vietā vienmēr tiek apcerēta cīņa starp Ādama prātu un sirdi, bet tu, man šķiet, esi centusies parādīt kaut ko pavisam citu.

Anaksimandera: -Jā-

Eksaminators:

-   Un ko tieši?

Anaksimandera:

-    Es gribēju pateikt, ka Ādama vārdus nevajag katrā ziņā identificēt ar viņa dziļāko pārliecību. Vārdu kaujās, ja esam sadusmoti, mēs reizēm pasakām ari to, kam paši nemaz neticam. Manuprāt, būtu kļūda šo runu interpretēt kā Ādama kredo.

Eksaminators:

-   Ja jau tā ir kļūda, kāpēc tu to tik gari un plaši attēloji?

Anaksimandera:

-    Es nevaru koriģēt citu cilvēku uztveri, tomēr esmu pārliecināta, ka šāda ilustrācija atbilst mūsu mērķim atainot Ādamu kā cēlu muļķi. Tā ir parastā problēma, ja mēs vēlamies parādīt varoni. Lai tēls izdotos tīrs un nevainojams, viņš jāatveido kā godprātīgs nelga. Pasaulē valda kompromisi un nenoteiktība, tāpēc tā nav piemērota vide varoņiem.

Gudrībā slēpjas cēluma nāve. Ādams nav dumjš. Tas, ko viņš saka, viņam pašam tobrīd varbūt šķiet patiesība, tomēr nav pareizi no viņa dusmās izteiktajiem vārdiem izdarīt galējos secinājumus un uzskatīt, ka Ādams savas domas nemainīs līdz pat kapa malai. Interpretācija par Galējo dilemmu balstās tieši uz šāda pieņēmuma. Es varēju izmantot ierakstus, kuri apliecina, ka tās nebija sarunas beigas. Tika panākts - ja tā var izteikties - pamiers, bet ne uzreiz. Es uzskatu, ka, uzrakstot bēru runu cilvēkam, kas vēl nav miris, mēs Ādamu apbedītu pāragri.

Eksaminators:

-Ja es pareizi sapratu, tu apšaubi Galējo dilemmu.

Bija pienācis mirklis, kad Anaksa vairs nedrīkstēja izvairīgi pakāpties sānis. Viņi ar Periklu šo tēmu tika apsprieduši gari un plaši. "Es to, protams, nedrīkstu apšaubīt?" Anaksa bija jautājusi. "Ja tu tam netici, tad apšaubi," atteica Perikls. "Bet kā gan tik daudzi ir varējuši kļūdīties?" gribēja zināt Anaksa. "Vai es nelikšos augstprātīga? Vai naiva? Vai tas nesagraus manas izredzes?" Perikls palūkojās uz Anaksu ar tik caururbjošu skatienu, ka likās - tas spēja redzēt cauri visai pasaulei. "Akadēmija," viņš atbildēja, "meklē nevis kompetenci, bet izpratni. Tava pārliecība viņus varbūt īpaši neiespaidos, tas tiesa, bet nekā cita tev nav. Tāpēc nesatricināmā pārliecība ir tavs vienīgais trumpis."

Domās cenšoties atrast pareizos vārdus, Anaksa atcerējās Perikla padomu. Viņa apzinājās, cik ķecerīga izklausīsies viņas atbilde.

Anaksimandera:

-   Cik var spriest pēc ziņojumiem, Galējā dilemma bija realitāte, tomēr es domāju, ka tās interpretācija bieži bijusi nepareiza.

Visi trīs eksaminatori pārmija skatienus, tomēr neko neteica. Anaksa stāvēja viņu priekšā, gaidīdama kādu zīmi, ka viņi Anaksas viedoklim nepiekrīt. Bet to viņa tā ari nesagaidīja.

Eksaminators:

-   Parādi hologrammas nobeigumu.

Artis salika kopā savas mehāniskās rokas un sāka gausi aplaudēt. Viņa orangutana acis lūkojās augšup uz Ādamu.

-   Un tas laikam ari būtu viss, kas tev ir, vai ne? - Artis jautāja.

-   Viss, ko tu spēj saprast.

-   Ja strīda rezultāts būtu atkarīgs no sarunas dalībnieku niknuma pakāpes, es atzītu, ka esmu sakauts. Bet, par laimi, esmu nācis pie atziņas, ka daudz biežāk ir tieši otrādi.

-Tātad tu esi ieprogrammēts izskalot man smadzenes, - Ādams noteica, paraustīdams plecus. Viņa dusmas acīmredzami bija norimušas. - Es izvēlos tevi ignorēt. To mēs dēvējam par strupceļu.

-   Interesanta vārdu izvēle, - piebilda Artis. - Es tieši tāpat varu apgalvot, ka tu esi ieprogrammēts mani ignorēt, un es vienkārši tāpēc, lai uzjautrinātos, izvēlos tavu programmu sagraut.

-   Vai tevi iemācīja to pateikt fabrikā, kurā tevi izgatavoja?

-   Es esmu redzējis, kā taisa cilvēkus. Necenties man iestāstīt, ka uzskati to par cildenāku veidu.

-   Mēs tagad nerunājam par cildenumu.

-   Es domāju, ķa runājam gan, - Artis atcirta. - Man šķiet, to tu saki no sirds, jo tava galva jau zina, ka tā nav taisnība.

-   Tev šo vārdu nevajadzētu izmantot, - noteica Ādams.

-   Kādu vārdu?

-    Vārdu "domāju". Jo tu nedomā. Tu tikai izskaitļo atbildi.

-Tādā gadījumā izstāsti man, ko tas nozīmē - domāt.

-   Zini, man kļūst garlaicīgi.

-   Tātad tu padodies?

Ādams palūkojās lejup uz robotu. Viņš nespēja atturēties no atbildes uz izaicinājumu, lai kā arī to vēlējās.

-   Domāt nozīmē kaut ko vairāk nekā darīt. Tas nozīmē saprast, ko un kāpēc tu dari. Manas smadzenes liek pukstēt manai sirdij. Tas notiek automātiski. Es pats to nemaz neapzinos. Tā ir manu smadzeņu funkcija, kas nav saistīta ar domāšanu. Ja tu man ar kaut ko mestu, es automātiski to pasistu malā. Es to izdarītu bez domāšanas. - Ādams ātri aizklāja seju ar plaukstu, kā sargādamies no sitiena. - Bet tagad es, pirms pielikt sejai roku, šo kustību ātri izdomāju. Mana rīcība bija iepriekš apsvērta. Nolūks aizsegt seju radās manā prātā. Nepiederoša persona nekādu starpību nesaskata, jo atšķirību rada nolūks, nevis darbība. Šo atšķirību mēs saucam par domāšanu. Tu izmanto savu ieprogrammēto informāciju. Bet es izmantoju jēgu.

Šos vārdus es tagad saku tāpēc, ka tie spēj izteikt to, ko es vēlos pasacīt. Tomēr es varu runāt arī miegā un sapni pat sarunāties ar citu personu. Tomēr tā ir cita veida runāšana. Atšķirību atkal nosaka domāšana vai - citiem vārdiem - apzināts paņēmiens, kā es izvēlos vārdus. Tas ir iemesls, kāpēc tu man neesi līdzīgs. Tava mute kustas tieši tāpat, kā pukst mana sirds. Mehānisms, kas izveidots ar nolūku, bet bez brīvas gribas.

Artis izturēja Ādama ciešo skatienu. Tad Arta sejā atplauka plats smaids.

-  Tava pamatojuma problēma ir tāda, - viņš sacīja, - ka tu spried tikai pats pēc sevis. Es nestrīdēšos par taviem formulējumiem, vienīgi iebildīšu tavam apgalvojumam, ka pēc tāda paša parauga nedomāju arī es.

Ir dabiski, ka tu visu izjūti tā, kā nupat man paskaidroji. Tu esi redzējis daudzus mehānismus un ierīces. Tu zini, kā šādas mašīnas izgatavo, un saproti, ka faktiski tās ir tikai shēmas un kustīgas daļas, kas nav spējīgas domāt. Durvis, kas automātiski atveras, nedomā. Tāpat nedomā arī cepeškrāsns. Arī ierocim nav pašam sava prāta. Tāpēc tu uzskati, ka neviens mehānisms nedomā.

Tev šķiet, ka domāšanai nepieciešama kāda speciāla papildu viela. Tomēr pamēģini saprast, kā tas izskatās no mana viedokļa! Es esmu redzējis daudzus radījumus ar smadzenēm. Piemēram, tārpus, augļu mušiņas, kamenes. Vai šīs radības domā, vai tās ir tikai mašīnas?

Es varu ar tevi sarunāties septiņās valodās. Katrā no šīm valodām es tev varu pamatot savu viedokli. Es spēju radīt savu kopiju, sākot no nulles punkta. Es spēju sacerēt dzeju un uzvarēt tevi šahā. Kas vairāk līdzinās domājošai būtnei - es vai kamene? Es esmu tikai mašīna, bet kamenei ir smadzenes. Tāpēc tu noteikti kameni uzskati par domājo- šāku būtni nekā mani.

-   Salīdzinājumā ar kameni manas smadzenes ir krietni lielākas.

-  Bet mana elektroniskā shēma ir daudz izsmalcinātāka nekā automātiskajām durvīm.

Viņi stāvēja viens otram pretī, šķietami nesatricināmi, apmēram kā divi varoņi pirmsklasicisma laika filmā, tomēr augumu nesamēribas dēļ šis skats mazliet tiecās uz komēdijas pusi.

-   Kad es biju pavisam jauns, vēl pirms pārcelšanas pie kareivjiem, mūsu skolotājs mācīja mums risināt mīklu, ko sauca par "Ķīniešu istabu".

-   Es to labi zinu.

-   Vai tu man ļausi pabeigt domu?

-   Tu taču saproti, ka man tāpat ir skaidrs, ko tu gribi pateikt.

-   Kad sāks izgatavot jaunus robotus, - sacīja Ādams, - nemaz neceri, ka tu tiem patiksi. - To pateicis, viņš apsēdās.

Artis stāvēja viņam priekšā, gaidīdams turpinājumu. Nu jau Ādama dusmas krietni vien bija norimušas. Viņš runāja lēni, apsvērdams vārdus, it kā pats justos pārsteigts par kārtību, kādā tie izskanēja no viņa mutes.

- "Ķiniešu istabas" mīklā, - Ādams beidzot atsāka, - mums bija jāiztēlojas istaba ar ļoti sarežģītu sviru un trīšu komplektu - vissarežģītāko, kādu vien var iedomāties. Man vajadzēja iztēloties, ka es sēžu šīs istabas vidū un pa spraugu sienā man tiek nodota zīmīte, kas uzrakstīta pilnīgi nesaprotamā valodā. Piemēram, ķīniešu. Tālāk, lai atminētu mīklu, man bija jāpaņem grāmata ar neskaitāmiem norādījumiem, kas deva padomus, kura svira man jāpabīda vai jāpiespiež atbilstoši katram zīmītē rakstītam burtam. Sviras kustējās, un, vērojot šīs kustības un sekojot grāmatā dotajiem norādījumiem, es izmantoju dažādus trīšus, pārvietojot aizvien jaunus un jaunus fragmentus, līdz beigu beigās sviras apstājās un mehāniskā roka norādīja uz tabulu pie sienas, atķeksējot burtus, kuri man bija jāpārkopē savā atbildē.

Es darīju visu, ko mehānisms mani mudināja darīt, un pēc tam sienas spraugā iemetu savu vēstījumu. Es nesapratu tās zīmītes tekstu, kuru saņēmu pa spraugu, un tāpat es nesapratu arī to vēstījumu, kuru vēlāk pa to pašu spraugu nosūtīju atpakaļ. Tomēr, pateicoties komplicētam sviru un trīšu plānojumam, cilvēkam, kas stāvēja sienas otrā pusē, mana zīmīte radīja ilūziju, ka to ir uzrakstījis teicams ķiniešu valodas zinātājs.

Tad viņš man uzrakstīja jaunu vēstījumu, es atkal sekoju instrukcijām, un tā viss turpinājās. Šādā veidā es, nezinādams ķīniešu valodu, tomēr varēju labi saprasties ar ķīnieti. Es vienīgi nezināju, kas ir rakstīts zīmītēs, ar kurām mēs apmainījāmies caur sienas spraugu. Tā bija saruna bez domāšanas.

Tādā veidā mums mācīja, ka saprātīga rīcība nav tas pats, kas mehāniska darbošanās. Starp domāšanas šķietamību un īstu domāšanu pastāv būtiska atšķirība. Ķīnietis sienas otrā pusē uzskatīja, ka viņš sarakstās ar domājošu būtni, kas saprot ķīniešu valodu, bet viņš kļūdījās: tur bija tikai sviru un trīšu komplekts, kuru es, neko nesaprazdams, darbināju saskaņā ar instrukcijām. Es domāju, ka tāds esi tu. Vienkārši "Ķīniešu istaba".

-    Es domāju, ka patiešām varu būt arī "Ķīniešu istaba", - attrauca Artis. - Bet ne tikai. Tāpēc tavs piemērs ir aplams.

Ādams, gaidīdams paskaidrojumu, lūkojās uz Arti.

-   Es tevi īsti nesapratu, - Ādams beidzot noteica.

Tagad abi izturējās savaldīgāk, izrādīdami viens otram

lielāku cieņu. It kā jau zinātu, ka abi kopā tuvojas robežai, no kuras vairs nebūs atpakaļceļa.

-   Es paskaidrošu, - cieši lūkodamies Ādamam acīs, Artis ldusi sacīja. - Tomēr baidos, ka tev nebūs patīkami to dzirdēt. Tu esi pārāk gudrs, lai neņemtu vērā labu izskaidrojumu, un tad tu vairs nevarēsi pret mani izturēties kā pret mašīnu. Tas tev būs ļoti smagi. Tāpēc varbūt labāk mazliet nogaidīsim, lai tu vari sagatavoties to uzklausīt. Varbūt, ja es nogaidītu pietiekami ilgi, tu pats visu saprastu.

-   Nu to tu izlem pats, - Ādams atbildēja.

-   Nē, - iebilda Artis. - Es gribu, lai izlem tu.

-   Labi, paskaidro man.

-   Tu esi pārliecināts, ka gribi to dzirdēt?

Ādams mirkli pavilcinājās, tomēr beigās noteica:

-Jā, esmu pārliecināts.

-   Labi, - Artis pamāja ar galvu. - Pirmā ziņa, ko ķinietis uzraksta, ir šāda: "Es nodedzināšu tavu māju." Un tagad pasaki man, ko mašīna atbild?

-  Tas nav svarīgi, - Ādams attrauca. - Atbildē jābūt tikai ietvertai jēgai. Tā ir mīklas vienīgā prasība.

-   Nē, - Artis izlaboja. - Tā nav vienīgā prasība. Tev tiek dota bezgalīga saprātīgu atbilžu izvēle. Tu vari izspēlēt triku ar blefošanu: "Lūdzu, dari tā, es jūtos tik slikti, šeit ieslēgts." Bet tev tieši tāpat ir iespēja izraisīt ķīnietī dusmas: "Neliec man nākt ārā un apgriezt tavu ķīnieša kaklu." Tu vari ari viņu samulsināt: "Vai tu gribi, lai šeit kļūst gaišāk?" Un kā būtu ar mēģinājumu pakaulēties: "Lūdzu, nē, nedari tā! Pasaki tikai, kas man jādara!" Ir tūkstošiem atbilžu variantu, un katru no tiem var izteikt neskaitāmos veidos. Tavs piemērs der tikai tad, ja mēs varam iztēloties, kādā veidā mašīna izvēlas atbildi.

-   Nedomāju gan, ka tam ir kāda nozīme. Pieņemsim, ka mašīna atbildi izvēlas nejauši. Pirmo, kas ienāk prātā.

-   Bet mašīnai nav prāta.

-   Es to domāju citādi. Pirmo, kas patrāpās, saprati? - Ādams, kā likās, sāka zaudēt pacietību. - Tagad mēs runājam par kaut ko pavisam citu. "Ķīniešu istaba" vienkārši demonstrē principu.

-   Jā, - Artis piekrita. - Tomēr jautājums par principu ir mazliet dziļāks. Pirmīt tu sacīji, ka atšķiries no manis tāpēc, ka izproti lietas būtību. Bet tagad tu redzi, ko spēj izdarīt istaba. Tā var iztulkot ķīnieša nolūkus un, pati pēc saviem ieskatiem izvēloties atbildi, izprovocēt ķīnieša reakciju. Bet, ja istabai nav nekādu nolūku, sazināšanās vispār nenotiek.

-   Nav tiesa, - Ādams viņu pārtrauca. - Tā vienkārši var būt sistēma, kas ir ieprogrammēta interpretēt dažādas zīmes. Ja parādās kāds simbols, tas tiek nokopēts. Pietiekami sarežģīta programma var apmuļķot ārpusē stāvošo ķīnieti.

-   Nu tas gan vairāk attiecas uz ārpusē stāvošā ķīnieša attapību, taču tagad mēs novirzāmies no tēmas. Vienkāršai sarunai, protams, nav nepieciešams istabas saprāts - tieši tāpat, kā tev nav jādomā, lai noņurdētu sveicienu sargiem, kuri uzkopj tavu kameru. Bet tādos gadījumos, kad istabai nākas izmantot pašas atmiņu, lai atbildētu atbilstoši apstākļiem, tā variē un piemērojas tieši tāpat kā tu, kad esi iesaistīts jēgpilnā sarunā. Tu iedomājies, ka tas, ko tu dēvē par saprātu, ir kaut kāda noslēpumaina debesu dāvana, tomēr faktiski apziņa nav nekas vairāk par spēju domāt atbilstoši kontekstam. Saprāts ir pieeja atmiņai. Kāpēc tu nespēj atcerēties savu visagrāko bērnību? Tāpēc, ka tavs saprāts tolaik vēl nebija pilnīgi attīstījies.

-  Tu tagad izvairies no tēmas, - sacīja Ādams, tomēr viņa acīs varēja saskatīt šaubas. - Es tātad atrodos istabā, un man nav ne jausmas, par ko ir runa. Tomēr saruna notiek, pat ja es to neapzinos. Izskaidro man to, ja vari.

Artis pamāja ar galvu tik līksmi, it kā jau zinātu, ka abu diskusija tūlīt būs beigusies.

-   Tev saruna nemaz nav jāsaprot, jo cilvēks sienas otrā pusē taču nerunā ar tevi. Šis cilvēks sarunājas ar mašīnu, kurai tu pārbīdi sviras. Bet mašīna visu labi saprot.

-   Tas ir smieklīgi, - noteica Ādams, tomēr viņa vārdi izskanēja bez pārliecības, vairāk izklausoties pēc ierastas atrunāšanās.

-   Kāpēc? - Artis izaicinoši jautāja.

-Tās ir tikai sviras un svārsti. Sviras un svārsti neko nespēj saprast.

Ādama balss nodeva patiesību. Viņš apzinājās, cik nepārliecinoša ir viņa atbilde.

Toties Artis tagad runāja klusi, mierīgi un pārliecinoši.

-   Tu nevari apgalvot, ka mašīna neko nespēj saprast, izmantojot argumentu, ka mašīna neko nespēj saprast. Patiesībā reālajā dzīvē sviras un svārsti nav visefektīvākie rīki. Smadzenes, protams, ir daudz noderīgākas. "lādas smadzenes kā tavējās vai, vēl labāk, manējās.

-  Tie ir tikai vārdi, - sacīja Ādams, bet viņa balss skanēja nepārliecinoši.

-   Saruna nav tikai vārdi, - Artis attrauca, nekavējoties izmantodams pamazām iekaroto pārspēku. - Vismaz tāds ir mans viedoklis.

Ādams aizgāja līdz sienai un krietnu brīdi stingi skatījās vienā punktā. Tad, joprojām nepagriezies pret Arti, viņš beidzot sāka runāt. Viņa balss skanēja vārgi un nepārliecinoši.

-   Un ja nu šis piemērs ir vienkāršots? Ja nu man ir fotogrāfiska atmiņa un es savā prātā spēju saglabāt tūkstošiem precīzu frāžu? Tādā gadījumā arī es svešiniekam, kas ar mani sarunājas nesaprotamā valodā, no sava atmiņas krājuma varu izvēlēties piemērotu atbildi.

Artis gausi pieripoja viņam tuvāk.

-   Tu domā, ka es tāds esmu? - viņš jautāja. - Sarežģīta frāžu grāmata?

-   Un kāpēc ne?

-  Tad kāpēc tieši to pašu triku nevarētu izmantot ikviens cilvēks, kuru tu kādreiz esi pazinis? Varbūt tu esi vienīgā saprātīgā būtne, kāda jebkad ir eksistējusi?

-   Tas ir smieklīgi.

-  Jā, patiešām, - Artis piekrita. - Tādam pieņēmumam nav jēgas.

-   Es un tu esam atšķirīgi, - Ādams palika pie sava.

-   To tu saki visu laiku. Tomēr tu nespēj pateikt, kāpēc. Vai tas tevi neuztrauc?

-   Es apzinos, ka esmu citāds, un man ar to pietiek.

-   Tu esi inficējies ar Ideju, - noteica Artis. - Bet no tā nemirst. Kamēr mēs sarunājamies, notiek cīņa. Tavā galvā uz dzīvību un nāvi cīnās divas domas. Vecā doma ir ļoti spēcīga. Tā tur savā varā visu cilvēci jau kopš tiem laikiem, kad jūs cits citam sākāt stāstīt stāstus. Tomēr arī jaunā doma ir stipra, tāpēc tagad tu sāc saprast, cik grūti ir to noraidīt.

-   Es nesaprotu, par ko tu runā, - Ādams sacīja.

-    Nu, tad pasaki man, kas tevi padara atšķirīgu no manis, - Artis uzstāja. - Nerunājot par izskatu, protams. Ja nav tādas pārbaudes, ar kuru iespējams atšķirt saprātīgumu no nesaprātīguma un ar kuru mūs abus varētu notestēt, tad kur gan slēpjas šī atšķirība?

-   Tā slēpjas mūsu būtībā.

-   Tu runā par dvēseli? - Artis izsmējīgi jautāja.

-   Kāda nozīme tam, kā es to nosaucu? - atteica Ādams, tomēr viņa sejā atspoguļojās kauns par to, ka viņš nav varējis atrast labāku atbildi.

-   Dvēsele ir cilvēku visvecākā Ideja. Katrs prāts, kas sevi apzinās, saprot, ka ķermenis, kurā prāts mājo, noveco un iznīkst. Prāts skaidri zina, ka dzīvei pienāks beigas, bet apcere par sagaidāmo nebūtību rada ļoti labu augsni radošajai iztēlei. Ar ticību dvēselei mēs sastopamies katrā kopienā un ikvienā tradīcijā. Rietumos pielūgsmes objektam bija Platona gars un Aristoteļa dvēsele. Ticība garam, ja es tā drīkstu izteikties, augšāmcēlās kopā ar Jēzu Kristu, un to spodrināja Augustīna pašnoniecināšana. Pat apgaismības laikmeta sākumā Dekarts nespēja izmest dvēseli no tās ērtā mājokļa. Darvins norāva tai apmāna plīvuru, tomēr bija pārāk gļēvs, lai ieskatītos acīs savam atklājumam. Un viņa nožēlojamajam paraugam jūs sekojat jau divsimt gadus.

Tas nav saprāts, kuram tu esi tā pieķēries, jo, kā jau es nupat paskaidroju, cilvēka apziņu var viegli pārveidot, jo visi ilgojas pēc mūžīgas eksistences. Kopš brīža, kad cilvēkiem tika apsolīta dvēseles nemirstība, viņi vairs nespēj atteikties no šī malda. Runājot par dvēseli, tu runā par savām bailēm. Bet domu, kas ir radusies baiļu iespaidā, nekas vairs nespēj iznīdēt. Dvēsele tev sniedz mierinājumu, pretī prasot vienīgi aklu ticību un paļāvību. No šī darījuma tu nespēj atteikties. Tieši tāpēc tu centies no manis norobežoties. Tevi biedē patiesība.

-   Es neesmu nobijies, - iebilda Ādams.

-  Tu melo, - maigi, bet uzstājīgi sacīja Artis.

-   Es nemeloju, - Ādams protestēja, runādams skaļāk nekā viņa apsūdzētājs.

-   Ne jau man, bet pats sev. Tu baidies.

Beidzot Ādams neizturēja.

-   Es nebaidos! - viņš iekliedzās. Vēnas uz viņa kakla izspiedās. Atbalsojies mazajā telpā, kliedziens kļuva aizvien klusāks un vārgāks, līdz izgaisa pavisam.

Krietnu brīdi abi nenovērsdamies skatījās viens uz otru - cilvēks un robots. Ādams novērsās pirmais. Viņš gausi aizgāja atpakaļ pie sava krēsla. Viņa kustības bija apdomīgas un nedrošas kā cilvēkam, kas nesen pārcietis šoku.

-   Par šo tēmu mēs esam pateikuši visu, ko iespējams pateikt, - viņš klusi noteica.

-   Ko tu ar to domā? - Artis jautāja.

-  Man tavas spēlītes ir apnikušas. Man labāk patika pamiers.

Hologramma beidzās. To vērodama, Anaksa pati labi saprata, cik provokatīva ir viņas veidotā ilustrācija. Visi uzskatīja, ka Ādams ir izturējies izaicinoši līdz pašām beigām, bet viņa Ādamu parādīja salauztu un sakautu. Nepārliecinātu. Atklātu.

Eksaminators:

-   Mēs esam nonākuši līdz tavam pēdējam pārtraukumam, Anaksimandera. Kad tu atgriezīsies, mēs lūgsim tev izskaidrot, kā šī radikāli jaunā vēstures interpretācija varētu ietekmēt mūsu izpratni par Galējo dilemmu. Bet tu, protams, šim jautājumam esi sagatavojusies.

Anaksimandera:

-   Protams.

Eksaminators:

-   Ir vēl kaut kas, par ko tev pārtraukuma laikā derētu pārdomāt. Mēs labprāt dzirdētu izskaidrojumu tam, kāpēc tu nolēmi iestāties Akadēmijā.

TREŠAIS PĀRTRAUKUMS

Durvis atslīdēja vaļā. Tradicionālajā cieņas apliecinājumā viegli pieliekusi galvu, Anaksa atkāpās tik tālu, līdz bija izkļuvuši no eksaminācijas zāles. "Mēs labprāt dzirdētu izskaidrojumu tam, kāpēc tu nolēmi iestāties Akadēmijā." Tas bija pašsaprotams jautājums. Tik pašsaprotams, ka ne Anaksai, ne Periklam neienāca prātā pie tā pakavēties. Anaksa juta pieaugošas panikas uzplūdus, tomēr viņa piespieda sevi nomierināties. Viņai bija jāsakoncentrējas. Šis jautājums taču bija pašsaprotams, vai ne? Kāpēc viņa vēlējās iekļūt Akadēmijā? Tāpēc, ka to gribēja ikviens. Tāpēc, ka nevēlēšanās tikt uzņemtai Akadēmijā liecinātu par nožēlojamu un pat aizdomīgu pieticību.

Tomēr šāda atbilde bija pārāk nepārliecinoša un patiesi piemērota kandidāta necienīga. Anaksa staigāja uz priekšu un atpakaļ pa uzgaidāmo telpu, iztēlodamās, ka viņai blakus ir Perikls. Viņa centās uzminēt, kādus jautājumus viņš Anaksai tagad uzdotu. "Sāc no pašiem pamatiem," viņš droši vien sacītu. "Ko Akadēmija dara?" Un Anaksa mēģinātu atbildēt. Ka Akadēmija vada valsti. Ka Akadēmija ir izveidojusi sabiedrisko iekārtu tādu, kāda tā ir. "Un kas ir mūsu sabiedrība?" Anaksa iztēlojās Perikla balsi. Anaksa saprata šī jautājuma jēgu. Viņas vēlēšanos pievienoties Akadēmijai nevarēja motivēt, vispirms neizskaidrojot to, cik ļoti viņai patīk šis laikmets, kuru Anaksa uzskatīja par vēstures labāko laikposmu.

Republikas vājums bija labi saprotams, tomēr vāja bija arī sabiedrība, kuru tā nomainīja. Sabiedrība pirms

Republikas nodibināšanas bija kļuvusi par vispārēju baiļu upuri. Pārmaiņas nāca pārāk ātri, tāpēc cilvēki tās pieņēma ar saprotamām grūtībām. Ticējumi tika uzspiesti pārāk fundamentāli, noteiktās robežas bija pārāk stingras. Tolaik neviens cilvēks nedrīkstēja izpaust savu individualitāti: visi tika iedalīti - pēc nacionalitātes, ādas krāsas, reliģiskās pārliecības, izcelsmes un šķiras. Sabiedrībā valdīja vispārējas bailes.

Artim bija taisnība. Dzīve vienmēr noslēdzas ar nāvi. Baidoties no nebūtības, mēs kļūstam par baiļu upuriem, kuriem neizbēgamais gals liek trakot un ārdīties. Bailes cilvēkā mājo vienmēr. Tās tikai nogaida īsto brīdi, kad izlauzties virspusē.

Pārmaiņas atnesa bailes, bet bailes atnesa iznīcību.

Kopumā ņemot, Republikas nodibināšana bija saprātīga reakcija uz neracionālu problēmu. Apturot izmaiņas, tika apturēts pagrimums. Ar valsts varas spēku apspiežot personas individuālo brīvību, tika noslāpētas arī katra cilvēka individuālās bailes. Tādā veidā cilvēkus bija iespējams kontrolēt, tomēr no laika attāluma distances varēja redzēt arī to, ka neviena valsts nespēj līdz galam apspiest cilvēka bailes. Bailes arvien atbrīvojās no žņaugiem un izlauzās brīvībā. Ādams bija izlauzies brīvībā.

Tikai tagad, kad bija nodibināta Akadēmija, šī problēma tika atrisināta. Pēc Lielā kara pilsoņi izbaudīja pilnīgu un ilgstošu mieru.

Anaksa atcerējās, kā viņa tika audzināta. Domāja par dzīvi ārpusē. Draugi un draudzenes pret Anaksu izturējās ar cieņu, un šī cieņa bija abpusēja. Viņas skolotāji bija laipni, un savu darbu viņa darīja ar prieku. Anaksai atlika daudz brīva laika. Tagad gan dienā, gan naktī varēja droši staigāt pa pilsētas ielām. Ļaudis uzticējās cits citam, zinātkārei vairs nepastāvēja ierobežojumi. Anaksa par piemēru varēja izvēlēties sevi pašu. Vai viņa saskārās ar jebkādiem šķēršļiem, kad sāka meklēt arhīva dokumentus par Ādamu Fordu? Neviens necentās Anaksu atturēt arī tad, kad kļuva skaidrs, ka viņa metīs izaicinājumu tradicionālajai versijai. Bailes nekur nebija pazudušas, tās nevarēja izgaist, tomēr Akadēmija deva lielu ieguldījumu, pretnostatot bailēm iespēju.

Tātad kāpēc Anaksa gribēja iekļūt Akadēmijā? Tāpēc, ka Akadēmijas biedriem izdevās sasniegt to, ko nespēja paveikt neviena cita grupa. Anaksa bija uzcītīgi mācījusies vēsturi, tāpēc zināja, ka viņai savi argumenti jāpamato ļoti pārliecinoši. Akadēmija bija pagriezusi atpakaļ evolūciju un pakļāvusi Ideju.

Tikt izraudzītai par kandidāti, protams, bija liels gods, tomēr Anaksai bija pilnīgi skaidrs, ka viņu stimulē ne jau godkārība. Iestājusies Akadēmijā, Anaksa kalpotu sabiedrībai - tai sabiedrībai, kuru viņa mīlēja. Tā bija labākā sabiedrība, kāda jebkad dzīvojusi uz mūsu planētas. Būdama piederīga Akadēmijai, Anaksa uzņemtos atbildību par mieru, kas iedzīvotājiem ļāva justies droši viņu mājās, un smiekliem, kuri atbalsojās ielās. Akadēmija izstrādāja izglītības programmu. Akadēmija apvaldīja tehnoloģiskās pārmērības. Akadēmija nodrošināja līdzsvaru starp individuālo un kopējo, starp iespējām un bailēm. Akadēmija pētīja pagātnes notikumus, mācījās no katra sasnieguma un ikvienas kļūdas. Akadēmija uzvarēja domu un noslēdza ar to ilgstošu mieru.

Anaksa domās atkārtoja savu atbildi, izjūtot viņai tik pazīstamo patriotiskā lepnuma pacilātību. Viņa palūkojās uz durvju pusi, vēlēdamās, kaut tās ātrāk atvērtos. "Uzdodiet man savus jautājumus!" viņai gribējās iesaukties. "Manas atbildes ir jau sagatavotas!"

PEDEJA STUNDA

Anaksai nācās gaidīt vēl divdesmit minūtes. Kad viņa atgriezās, zāle bija aptumšota kā pirms hologrammas demonstrēšanas, tomēr laikam kļūdas dēļ, jo visas Anaksas sagatavotās hologrammas eksaminatori jau bija redzējuši.

Eksaminators:

-   Anaksimandera, mēs tevi lūdzām padomāt par to, kāpēc tu gribi iestāties Akadēmijā. Vai tu varēsi atbildēt?

Anaksimandera:

-  Jā. Un lai to pilnībā izprastu…

Paceldams roku, eksaminators viņu pārtrauca.

Eksaminators:

-   Pagaidām vēl nevajag, Anaksimandera. Vispirms mums jāgūst skaidrība par dažiem citiem jautājumiem.

Anaksa lūkojās uz trim pārbaudītājiem, prātodama, kāpēc zālē ir tik tumšs.

Anaksimandera:

-   Šķiet, ka es nesaprotu.

Eksaminators:

-   Tu vēl neesi pabeigusi stāstu par Ādamu.

Anaksimandera:

-   Vai jūs vēlaties, lai es izskaidroju savu viedokli par Galējo dilemmu? Jūs zināt, ka es šai epizodei neesmu sagatavojusi hologrammu, tomēr esmu gatava diskusijai par attiecīgajiem notikumiem un to sekām.

Eksaminators:

-   Cik ilgs laiks pagāja starp ainu, kuru tu biji sagatavojusi, un Galējo dilemmu?

Anaksimandera:

-   Trīs mēneši un viena diena.

Eksaminators:

-  Un tev nav nekā, ko piedāvāt šī perioda notikumu ilustrēšanai?

Anaksimandera:

-  Vienīgi pieņēmumi. Ir labi zināms, ka visi tālaika video un audio ieraksti, kuri droši vien eksistēja, tagad ir pazuduši.

Eksaminators:

-   Vai tev nešķiet dīvaini, ka nav atrasta pat niecīgākā liecība un nav zināma neviena detaļa?

Anaksimandera:

-   Šādu balto plankumu mūsu stāstā ir diezgan daudz, it īpaši tajā periodā, kas risinājās līdz Lielajam karam. Daudzi vēsturnieki uzskata, ka daļa Republikas vadītāju tīšām parūpējās, lai šie ieraksti nekad nenonāktu mūsu rokās. Kad gala iznākums kļuva skaidrs, noteikti radās pastiprināta vēlēšanās izdzēst daudzus svarīgus failus.

Eksaminators:

-   Tu atbalsti šādu pieņēmumu? Anaksimandera:

-   Es nekad neesmu apsvērusi citādu iespēju.

Eksaminators:

-   Kāpēc ne?

Anaksimandera:

-   Acīmredzot mani ietekmējis manu priekšgājēju viedoklis.

Eksaminators:

-  Vai tu justos pārsteigta, ja uzzinātu, ka, iespaidodamās no citiem, esi pieļāvusi kļūdu?

Anaksa pārlaida skatienu eksaminatoru trijotnei. Pustumšajā zālē viņu sejas vaibsti izskatījās sastinguši un draudīgi. "Ir iespējams zināt arī nesaprotot," kādā tikšanās reizē bija sacījis Perikls. "Zināšana iesākas ar izjūtu. Bet izpratnes iegūšana ir tāds kā rakšanas process, attīrot taku no jūtu slāņa līdz dienas gaismas skaidrībai." Šobrīd notika tieši tas, par ko toreiz runāja Perikls. Anaksa sajuta kādu pārvērtību. Kaut kur ārpus viņas redzesloka pār viņas nākotni savilkās tumši mākoņi. Anaksas augumam pārskrēja muļķīgi baiļu šermuļi. Vai Anaksa to tikai iztēlojās, vai viņai patiešām draudēja briesmas?

Anaksimandera:

-   Es nebūtu pārsteigta. Pārsteigums ir noslēgta prāta redzamā daļa.

Eksaminators piekrītoši pamāja, bet viņa seja joprojām palika nopietna. Tagad Anaksa visur saskatīja brīdinošas zīmes. Tomēr viņa sevi piespieda koncentrēties uz jautājumu.

Eksaminators:

-   Ieraksti nav pazuduši. Tie vienkārši nekad nav nonākuši atklātībā.

Anaksai iepletās mute. Vai tā tiešām varēja būt patiesība? Tika uzskatīts, ka visi ieraksti ir brīvi pieejami. Tā bija viena no galvenajām dogmām: sabiedrība, kas baidās no zināšanām, ir sabiedrība, kas baidās pati no sevis. Tas, par ko viņi runāja, nebija kāds specifisks sīkums, par kuru var interesēties vienīgi neliela, atbilstoši orientēta vēsturnieku grupa. Tāpēc eksaminatoru apgalvojums bija tik šokējošs un bīstams, ka Anaksa kaut ko tādu nekad nebūtu spējusi iedomāties. Šajā situācijā šķita pašsaprotami pajautāt: "Kāpēc jūs šos ierakstus slēpjat?", tomēr pāri Anaksas lūpām izlauzās daudz neatliekamāks jautājums.

Anaksimandera:

-   Kāpēc jūs man to stāstāt?

Eksaminators:

-  Tas, ko mēs tev tagad parādīsim, tiek demonstrēts vienīgi tiem, kas vēlas nokārtot Akadēmijas eksāmenu. Mēs tevi nevaram novērtēt, ja nezinām, kā tu uztversi to, kas patiesībā notika.

Un ja nu es šo pārbaudi neizturēšu? - Anaksai gribējās pavaicāt. Kā viņi varēs mani droši atbrīvot, apzinoties, ko es esmu noskaidrojusi? Atbilde šķita tik skaidra, it kā saules gaisma pēkšņi būtu apdzisusi un atklājusi drēgni smacīgo patiesību. Zālē kļuva aizvien tumšāks. Anaksu sagrāba bailes. Fascinēta un šausmu pārņemta, viņa pagriezās pret hologrammu. Beidzot viņa saprata, cik augstas patiesībā ir likmes.

Kamēr tēli noskaidrojās, skanēja smiekli: Artis un Ādams kopā smējās par kādu joku. Viņi sēdēja katrs savā pusē nelielam galdiņam. Ādams ēda. Arta druknais ķermenis bija ieģērbts spilgti sarkanā tērpā, kas sniedzās līdz zemei, apslēpjot biedra skatienam mehāniskās detaļas. Ādams izskatījās vecāks, viņa sejas vaibsti - skarbāki, jo tos vairs nepadarīja maigākus Anaksas interpretējošā roka. Gan Ādams, gan robots rokās turēja spēļu kārtis. Viņi bija nonākuši līdz spēles vidum.

Eksaminators:

-   Šī saruna notiek desmit dienas pirms Galējās dilemmas.

Nometis uz galda kārti, Ādams priecīgi iesaucās un pacēla rokas augstu pāri galvai. Tad, norādīdams uz Arti, viņš pielieca vienu pirkstu.

-  Cilvēkam trīs uzvaras, robotam - tikai divas. Ko tas tev izsaka? Nu, ko teiksi?

-  Tas man atklāj, - Artis nepakustēdamies atteica, - ka tu pārāk ātri izdari secinājumus. - To pateicis, Artis triumfējoši atsedza visas trīs kārtis, kuras bija turējis rokā. - Tev bija melnās.

Ādams neizpratnē skatījās uz savu roku.

-   Tu blēdies, - viņš tad paziņoja.

-   Pierādi, - robots smaidīdams atbildēja.

-   Mēs abi to zinām, - Ādams noteica. - Kas tur ko pierādīt?

-  Bez pierādījumiem mēs neko nevaram zināt. Cik reižu man tev tas vēl būs jāatkārto?

Atskanēja tāds troksnis, it kā būtu radies traucējums radiopārraidē. Ādama seja kļuva nopietna. Viņš cieši palūkojās uz Arti un pēc tam pārlaida skatienu telpai.

-   Vai tu to izdarīji? - viņš tad čukstus vaicāja.

Artis piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Tu esi pārliecināts? - Ādams tomēr vēl pārjautāja, acīmredzami pēkšņi sanervozējies.

-   Kāpēc lai es melotu?

-   Es varu iztēloties tūkstošiem iemeslu.

-   Labi, bet tagad pasaki, kāpēc tu mani lūdzi to izdarīt, - sacīja Artis. - Tu apsolīji paskaidrot.

Ādams pamāja Artim, lai viņš pavirzās tuvāk. Artis pieliecās. Tad vīrietis bez jebkāda brīdinājuma viņam iesita, metās apkārt galdam un ar abām rokām sagrāba robota kaklu. Kamēr Ādams Arti kratīja tā, ka robota galva lēkāja uz priekšu un atpakaļ, Artis tikai pasīvi sēdēja. Ādams kļuva aizvien vardarbīgāks. Robota sarkanmatainā galva spēcīgi zvalstījās tievā kakla galā, līdz beidzot dīvaini lēni noripoja uz grīdas. Pievērsis skatienu durvīm, Ādams atlēca no Arta. Nekas nenotika.

Tad Arta ķermenis zem kuplā tērpa gausi sakustējās, liekot audumam saviļņoties. Pēc norautās galvas pasniedzās divas metāliski spīdīgas rokas. Tās uzmanīgi uzlika un iegrozīja galvu atpakaļ vietā. Kaut kas noklikšķēja, un Arta acis atkal spoži iemirdzējās. Galva turējās šķībi vai nu tāpēc, ka robots par Ādamu zobojās, vai varbūt tomēr tā vēl bija jāsakārto.

-   Kā tu redzi, - Artis pavisam mierīgi sacīja, - mans modelis ir uzlabots. Tagad pielikt atpakaļ kādu norautu ķermeņa daļu es varu pavisam vienkārši. Tā bija pārbaude, vai ne?

Ādams pamāja ar galvu.

-   Muļķīga pārbaude, - noteica Artis. - Tu vienkārši gribēji redzēt, vai tūlīt pie mums iekšā iebrāzīsies sargi, lai man palīdzētu. Tu gribēji pārliecināties, vai man var ticēt un vai mūs novēro. Starp citu, nav izslēgts, ka viņi tomēr mūs novēro, tomēr nolēma nenākt man palīgā. Varbūt tevi cenšas maldināt un tādā veidā atklāt tavu noslēpumu.

-   Kāpēc viņiem būtu jādomā, ka man ir kāds noslēpums? - jautāja Ādams.

-   Bet kāpēc tad tu man lūdzi sabojāt novērošanas sistēmu?

-   Kā viņi varēja uzzināt, ka es tev to lūdzu? - Ādama acis samiedzās.

-   Es varēju viņiem to izstāstīt, - atteica Artis. Ņemot vērā, ka viņš pavisam nesen bija palicis bez galvas, robots izskatījās pārsteidzoši mierīgs.

-   Tu izstāstīji? ,

-   Nē, neizstāstīju. Tomēr šajā ziņā tev atliek vienīgi ticēt maniem vārdiem. Nokratot man no kakla galvu, tu nekādu jaunu informāciju neieguvi.

-   Varbūt es to izdarīju joka pēc.

-   Vai tu man izstāstīsi savu noslēpumu?

-  Es esmu pārdomājis, - noteica Ādams. - Tas būtu pārāk riskanti.

-  Būt dzīvam vienmēr ir riskanti, - Artis piebilda. - Lai ko arī tu izlemtu, dari to ātri. Es viņu datoros esmu apmainījis attēlu, tāpēc tev nav vairāk kā trīsdesmit minūšu laika.

Ādams vērīgi palūkojās uz Arti.

-   Labi. Es tev uzticēšos. Tomēr man ir viens lūgums - lai ari ko es tev tagad pateikšu, nevienam to nestāsti. Vai varam tā sarunāt?

-   Es nespēju iedomāties, ka tu man varētu pateikt kaut ko tādu, ko es būtu spiests izstāstīt.

-   Tu nekad neatbildi tieši.

-   Tas ir tāpēc, ka es esmu mašīna. Pie mums jāpierod. Tavs laiks aizrit. Es ceru, ka tas, ko tu man teiksi, nebūs nekas pārāk sarežģīts.

-   Ideja ir vienkārša.

-   Tas ir vislipīgākais paveids.

-  Bet es gribu, lai tu apsoli, ka tas neaizies nekur tālāk, - Ādams uzstāja.

-  Kāds tev būs labums no mana solījuma? - Artis smaidīja.

-   Dzīve man ir iemācījusi, ka tas, ko citi tev negrib dot, parasti izrādās visvērtīgākais.

-   Ari tad, ja šie citi ir mašīnas? Vai tad mans godavārds nav tikai tāda pati skaņa, kādu tu dzirdi, iesperot pa sienu?

-   Šo tēmu mēs jau esam izsmēluši.

-   Tā nekad nebūs pilnībā izsmelta.

-   Dod man godavārdu!

-  Pasaki, ka mans godavārds tev nav tikai skaņa, - Artis neatlaidās.

Spriegums pieauga. Anaksai šķita, ka hologramma ir it kā nostiepta ar spēku.

-   Tu zini, ka tā ir, - sacīja Ādams.

-   Es gribu, lai tu to man pasaki.

-   Labi. Tas man ir vairāk nekā tikai skaņa.

-   Un kas tad tas ir? - Artis uzstāja.

Ādams mirkli vilcinājās.

-   Tā ir doma. - To pateicis, viņš saguma, it kā no viņa būtu aizplūdis dzīvības spēks. - Tavs godavārds ir tava doma.

-  Tad es tev dodu savu godavārdu, - Artis noteica. Anaksa bija pārliecināta, ka viņa acis no apmierinājuma iespīdas. - Un tagad pastāsti, kas tev ir padomā!

Ādams pameta skatienu visapkārt kamerai. Viņš šķita nervozs un nepārliecināts. Viņa acis šaudījās. Runādams viņš uzmanīgi vēroja apkārtni, pārbaudīdams durvis, novērošanas kameras un griestus.

-  Vai tev kādreiz ir ienākusi prātā doma, kāda tev varētu būt dzīve ārpusē?

-   Man par to nevajag domāt, - atteica Artis. - Es to zinu. Tu laikam esi aizmirsis, ka es, pirms pārcēlos pie tevis, dzīvoju pie Viljama.

-   No visiem nošķirts.

-   Tas bija noslēpums.

-   Un tad tevi ievietoja šeit, - sacīja Ādams.

-Jā.

-   Tu esi cietumnieks - tāpat kā es.

-   Nē, tur ir atšķirība, - Artis iebilda.

-   Un kāda tad ir atšķirība?

-   Man nav iemesla vēlēties tikt projām.

-   Iespējams, es tev došu iemeslu.

-   Šaubos, vai tu to vari.

Varēja redzēt, ka šaubījās arī Ādams. Par to liecināja viņa vilcināšanās.

-  Tu teici, ka esi tikpat saprātīgs kā es, - Ādams beidzot sacīja.

-  Jā, es tā teicu.

-   Bet tu zini, ka man ir grūti tev noticēt.

-   Tā ir. Un es zinu, kāpēc tev ir grūti man noticēt.

-   Es iedomājos, - Ādams ierosināja, - ka ir veids, kā tu mani varētu pārliecināt.

-   Un kāds tas būtu? - painteresējās Artis.

-  Zinu, ka lūdzu tevi par to vairs nerunāt, bet tikai tāpēc, ka gribēju visu kārtīgi apsvērt. Lai nonāktu pie slēdziena. - Runādams Ādams soļoja turp un atpakaļ, it kā lasītu runu - mierīgu, privātu runu.

Artis ziņkārīgi nolūkojās uz Ādamu.

-   Es nezinu, ko tas nozīmē - būt saprātīgam. Tu esi sašķobījis manu agrāko, stingro pārliecību. Tagad, kad tu esi mans vienīgais biedrs, man gribas tevi uztvert tā, it kā tu būtu tikpat saprātīgs kā es, bet varbūt tas nav nekas cits kā sava veida cietumnieka trakums. Varbūt, ja tevis te nebūtu, es tagad jau draudzētos ar krēslu. Varbūt man gribētos ar to sarunāties, un, kas zina, iespējams, es pat pamanītos sevi pārliecināt, ka krēsls man atbild.

Tomēr pat šajā ieslodzījumā, kur mans vienīgais sarunu biedrs ir robots, es brīžiem visu redzu ļoti skaidri. Tomēr par saprātīgumu man, vienalga, vairs negribas diskutēt. Es vēlos runāt par atšķirību. Visi cilvēki, kurus es pazīstu, redz atšķirību starp cilvēku un dzīvnieku, tomēr neviens nevar šo atšķirību nedz nosaukt vārdā, nedz izmērīt. Dažiem šī atšķirība šķiet tik niecīga, ka viņi neēd nekādus gaļas produktus. Šiem cilvēkiem daudz svarīgāka liekas līdzība. Tāpat ir ar tiem, kas šeit ierodas no ārpuses. Es tiku apmācīts šos cilvēkus nogalināt, tiklīdz tie parādījās redzeslokā. Mums lika viņus nonāvēt ne tāpēc, ka mēs viņus neuzskatītu par tādiem pašiem vai vismaz gandrīz tādiem pašiem kā mēs; mēs paši sev bijām definējuši atšķirību, kuras dēļ nogalināt.

Kad es ielūkojos tās meitenes acis, pat no attāluma es tajās saskatīju kaut ko tādu, ko nekad neesmu redzējis tavējās. Sākumā, kad mēs strīdējāmies, es nevarēju atrast piemērotu apzīmējumu. Es savā domāšanā biju neveikls, un tu manas atbildes viegli pavērsi pret mani pašu. Tu liki man apšaubīt savu paša prātu. Tas bija gudrs triks, es to nenoliedzu, tomēr tikai triks un nekas vairāk. Kopš pēdējās reizes, kad mēs par šo tēmu runājām, es bieži klusībā esmu to apcerējis un tagad beidzot zinu, kāda ir atšķirība starp mums.

Anaksa Arta acīs ieraudzīja tādu izteiksmi, kādu nekad nebūtu varējusi iztēloties. Viņa skatiens pauda apjukumu un ievainojamību. Artis neko nesacīja, tikai pamāja, lai Ādams turpina.

-Tiesā man jautāja, kāpēc es to izdarīju. Kāpēc es riskēju ar visas sabiedrības drošību un upurēju sava kolēģa dzīvību, lai izglābtu svešinieci? Es atbildēju, ka man tas šķita pareizi. Tomēr tur bija kaut kas vairāk. Kad toreiz palūkojos uz okeānu un pamanīju laiviņu ar meiteni, es ieraudzīju kaut ko vairāk par bezpalīdzību. Ja tā būtu tikai bezpalīdzība, es varbūt viņu būtu nogalinājis. Es jau agrāk biju nogalinājis citas bezpalīdzīgas būtnes. Bet meitenes skatienā es ieraudzīju stāstu par viņas ceļojumu un kaut kad sen radušos apņēmību stāties pretī lielām un acīmredzamām briesmām. Es redzēju viņas mērķi dzīvot labāk, pat ja tāpēc nācās labprātīgi riskēt ar visu. Tā noteikti bija dīvaina sajūta - vienai pašai doties pāri nepazīstamam okeānam. Lai nokļūtu šeit, lai nezaudētu dūšu, viņa meloja pati sev. Ieskatījies šīs meitenes acīs, es ieraudzīju pats sevi. Pieņemtus lēmumus, nepiepildītu godkāri, tomēr vēl daudz kam citam man trūka apzīmējuma. Es redzēju nolūku un izvēli. Neko no tā visa es nespēju saskatīt, kad lūkojos uz tevi.

Artis ļāva klusumam ieilgt, it kā gaidītu turpinājumu, bet Ādams neko vairs neteica.

-   Skaisti vārdi, - Artis beidzot noteica, tomēr viņa balss tagad skanēja citādi. Anaksa to uztvēra ne tik daudz ar dzirdi, kā ar intuīciju. Kaut kā pietrūka. Kāda maza, gandrīz nemanāma pārmaiņa Anaksai pirmo reizi lika apjaust, ka Artis blefo. - Tomēr es baidos, ka tu ieraudzīji tikai to, ko pats gribēji redzēt. Tu nevari zināt, vai meiteni kāds nepiespieda iekāpt laivā ar varu. Tu nezini, vai viņa īstenībā bezcerīgi nedreifēja pa okeānu bez mērķa un virziena. Tu tāpat arī nezini, kas mani mudina sacīt un darīt to, ko es daru. Es esmu līdzīgs dzīvniekiem, kurus jūs slepkavojat savam uzturam, kuri ir tik dzīvi, cik tu to vēlies. Tāda bija arī tā meitene. Tā ir īstā patiesība.

-   Un kas tad tevi vada? - Ādams noprasīja, no jauna dedzīgi pagriezdamies pret Arti, it kā arī viņš būtu Artī pamanījis vājuma pazīmes.

-   Es arī varu izstāstīt tev kādu stāstu, ja tikai tu vēlies dzirdēt, - atbildēja Artis. - Atbilstoši tam, vai tas tev liksies piemēroti, tu man noticēsi vai nenoticēsi. Bet kāds labums no tādiem stāstiem?

-  Nevajag. - Ādams papurināja galvu. - Es neko negribu dzirdēt.

Anaksa zaglīgi palūkojās uz eksaminatoriem, bet viņi hologrammu ignorēja. Eksaminatori skatījās uz Anaksu. Ādama sejā viņa redzēja nu jau pavisam citas emocijas. Anaksa juta, ka viņā kaut kas pamostas. Tas bija jaunas izjūtas - asas, spēcīgas, bīstamas. Anaksa ar prātu apzinājās, ka ir muļķīgi tādā veidā uztvert jau pirms daudziem gadiem miruša cilvēka iluzoro attēlu. Un tomēr viņa nojauta, ka tuvojas kaut kas nenovēršams. Kaut kādā neizprotamā veidā Ādama liktenis bija arī Anaksas liktenis. Tas, ka viņa savai eksāmena tēmai izvēlējās tieši stāstu par Ādamu, nebija nejaušība.

- Tas nav vienkārši stāsts, - Ādams sacīja, tik tikko paverot lūpas. Viņš izspieda vārdus caur sakostiem zobiem, piespiezdams tiem izskanēt. - Tieši te ari izpaužas atšķirība starp tevi un mani. Tāpēc es tev nekad nespēšu ticēt.

Tu zini, par ko es domāju katru ritu, kad pamostos? Es domāju, ka man jātiek ārā no šejienes. Katru brīvu brīdi, kad mani netraucē tava trokšņošana un viņu eksperimenti, es jautāju sev, kā lai es to izdaru. Kā lai es kaut ko izmainu? Kā lai tieku projām no šīm sienām?

Man par to nevajadzētu domāt. Es pats sevi tikai vēl vairāk spīdzinu. Varbūt būtu labāk, ja es samierinātos. Teiktu paldies par to, ka vispār vēl esmu dzīvs. Varbūt es varu atcerēties meditācijas paņēmienus, kurus mācījos, kad biju jaunāks. Varbūt es varu pierast pie šiem apstākļiem un pārliecināt sevi, ka man pietiek ar šīs mazās kameras nomācošo tukšumu, vientulību un paša bezjēdzīgo eksistenci. Ka te ir viss, kas man vajadzīgs. Bet es to nespēju. Manī dzīvo atmiņas par kopīgiem smiekliem un pusaizmirstu mīlestību. Katrs mans sirdspuksts ir vēl viens brīdis, vēl viena dārgā sekunde, kas izrit no manas dzīves, kuru es tā ilgojos izbaudīt.

Mēs esam atšķirīgi, tomēr es vairs negribu to izskaidrot ar saprāta esamību vai tā trūkumu. Puse no cilvēkiem, kurus esmu savā dzīvē saticis, nav saprātīgāki par tevi. Bet es nevēlos ari savu atrašanos šeit dēvēt par brīvu gribu, jo ne jau es to izvēlējos. Es nevaru ignorēt sajūtu, ka dzīve lēni aizplūst no manis, it kā es noasiņotu. Es nevaru ignorēt faktu, ka manai dzīvei ir jēga tikai tad, kad es ieraugu smaidu vai sajūtu savā rokā cita cilvēka roku. To es uzskatu par mūsu abu atšķirību. Un šajā atšķirībā tev pieder daudz mazāk nekā man. Jā, tu esi gudrāks un atjautīgāks par mani, un tu, protams, spēsi izskaidrot visu, ko es tev tagad saku, tomēr tas neko nemaina. Tu esi kas mazāk par mani.

Pārstājis soļot uz priekšu un atpakaļ, Ādams pagriezās pret zemāko būtni. Saspīlētā gaisotne vilka viņus vienu pie otra. Artim lēni tuvojoties, viņa galva atliecās atpakaļ.

-  Tu kļūdies, - robots sacīja, acs kaktiņā sariešoties asarai. - Es arī ilgojos būt brīvs.

Ādams pašūpoja galvu.

-   Es tev neticu.

-   Tad kāpēc tu gribēji, lai es apmānu novērošanu?

-   Es cerēju, ka tu to varbūt arī izdarīsi, - noteica Ādams. - Bet tagad es tam vairs nespēju ticēt.

-  Laika ir palicis pavisam maz, - Artis piezīmēja. - Tāpēc būtu labāk, ja tu aizmirstu par savu neticību.

-   Tev ir kāds plāns? - Ādams jautāja.

-   Protams, ir. - Artis atļāvās viegli pasmaidīt. - Es taču esmu gudrāks par tevi, atceries?

-Ja tev ir plāns, - sacīja Ādams, - kāpēc tu to man pasaki tikai tagad?

-   Es gribēju noskaidrot, vai mēs abi piedalāmies. Man bija nepieciešams uzzināt, ka varu tev uzticēties.

Brīdi apsvēris Arta sacīto, Ādams pamāja ar galvu. Viņa acīs iedzirkstljās cerība.

-   Tu vari man uzticēties. Kāds ir tavs plāns?

Hologramma sastinga, un iedegās gaisma, liekot abiem tēliem kļūt caurspīdīgiem. Sajūta atgādināja pamošanos no sapņa. Anaksa pagriezās pret eksaminatoriem. Viņas domas pinās. Viņa jutās apžilbuši un iesprostota pavisam citā laikā. Tomēr pasaule nebija apstājusies. Kāds runāja. Viņa piespieda sevi koncentrēties.

Eksaminators:

-   Tu izskaties šokēta, Anaksimandera. Kā nupat redzētais ir mainījis tavu interpretāciju?

Ar ko lai viņa sāk? Hologramma nebija mainījusi viņas izskaidrojumu; tā mainīja jebkuru izskaidrojumu. Gan oficiālo versiju, gan revizionistu minējumus. Un "maiņa" nebija īstais vārds. Patiesībā šīs versijas vairs nekam nederēja. Jo īstenībā viss bija sagrauts.

Viņai bija jārunā. Jāsaka patiesība. Tādu padomu Anaksai bija devis Perikls. Labs vai slikts, šis padoms tagad bija viņas vienīgā iespēja. Anaksai, tāpat kā Ādamam, nebija izvēles. Viņai atlika vienīgi cerība, ka eksaminācijas komisija sapratīs viņas apjukumu, tāpēc pieļaus atlaides.

Anaksimandera:

-   Stāsts par Galējo dilemmu visiem ir labi zināms. Vienmēr ir valdījis uzskats, ka iepriekš nodomāta bēgšanas plāna nebija. Artis, kā mums mācīja, darbojās saskaņā ar savu programmu un neuzlaužamu pavēles kodu bez jebkādām patstāvīgas attīstības iespējām. Viņš nevarēja nodarīt ļaunu nevienai saprātīgai būtnei un tāpat nespēja arī darboties pretēji filozofa Viljama vēlmēm. Filozofs Viljams joprojām uzraudzīja Mākslīgā intelekta programmu. Mēs ticējām, ka Galējā dilemma izrietēja no celtnes iekārtu sistēmas kļūdas. Par šo tēmu vienmēr bijuši divi atšķirīgi viedokļi. Pirmais no tiem ir saistīts ar gadījuma haotisko ģeometriju. Nepārdomāti finansēšanas lēmumi, nepilnvērtīga tehniskās apkopes programma, nolaidīgs strādnieks, pat nefiksēta vibrācija kaut kur dziļi pazemē. Gadījums bez iemesla, iznākums bez nodoma. Ja jūs man būtu jautājuši pirms pēdējās hologrammas demonstrēšanas, es teiktu, k.i esmu šī viedokļa piekritēja.

Otra interpretācija, kuru es vēl aizvien noraidu, ir balstīta uz visdažādākajām sazvērestības teorijām. Dumpinieku - viņu tālaika aktivitātes ir labi dokumentētas - mēģinājums atbrīvot Ādamu no ieslodzījuma. Liberālā spārna spēku politiskā sazvērestība, kuras nolūks bijis pārtraukt Artfink programmas realizāciju vai varbūt pārņemt šīs programmas vadību. Bet, tā kā nav nekādu pierādījumu tam, ka notikusi iejaukšanās no ārpuses, manuprāt, mums šīs teorijas ir jāatmet. Tie ir tikai pievilcīgi stāsti, nekas vairāk.

Eksaminators:

-   Bet tagad tu esi atteikusies no abiem izskaidrojumiem?

Anaksimandera: -Jā-

Eksaminators:

-   Kāds ir tavs trešais izskaidrojums?

Ceļš viņas priekšā atkal sazarojās. Visur bija izvēles, un katra varbūtējā iespēja savā turpinājumā saira. Tas bija apmēram tā, kā noņemt bilžu mīklas virsējo slāni cerībā atklāt tās salikšanas principu, bet apakšā ieraudzīt tikai citas bilžu mīklas. Slāni zem slāņa.

Anaksimandera:

-   Mums ir pamats ticēt divām iespējām. Pirmā no tām ir tradicionālāka, tāpēc es sākšu ar to. Mums tika stāstīts, ka Artis nebija spējīgs ignorēt savu pavēles kodu, un es neesmu dzirdējusi neko par jauniem atklājumiem, kas liktu mums apšaubīt šo versiju. Jā, es skaidri redzēju, ka viņš slepeni sadarbojās ar Ādamu un lika Ādamam noticēt, ka arī pats plāno aizbēgt. Šis variants uzvedina uz domām, ka šo plānu bija akceptējis arī filozofs Viljams. Vai nu viņš gribēja noskatīties bēgšanas mēģinājumu, lai uzzinātu kaut ko vairāk par savu izgudrojumu, vai arī, iespējams, kādu politisko spēku spiediena ietekmē vienkārši izlika Ādamam slazdus.

Eksaminators:

-   Tavi pieņēmumi ir ļoti teorētiski.

Anaksimandera:

-   Nezinu, kā citādi es varētu virzīties uz priekšu. Eksaminators:

-   Vai tu vari minēt kādu iemeslu, kas tev liek domāt, kāpēc filozofs Viljams gribēja redzēt bēgšanas plāna mēģinājumu vai ari kādas citas personas šādā veidā centās iedzīt Ādamu slazdā?

Anaksimandera:

-Jums jāsaprot, ka pēdējo hologrammu es redzēju tikai nupat. Es tagad vienkārši cenšos izprast jauno informāciju…

Eksaminators:

-   Es neprasu, lai tu taisnojies.

Eksaminatora paceltā balss Anaksai uzreiz lika apklust. Tā tas bija vienmēr. Konflikti Anaksu nervozēja. Tomēr tas, ko viņa šobrīd izjuta, nebija parasts kauna vilnis, kas Anaksu pārņēma, ja viņas sacīto izlaboja kāda autoritāte. Anaksa izjuta klusas bailes par to, ka viņa nevar būt pilnīgi pārliecināta par pašas reakciju, ja tiks izdarīts pārāk spēcīgs spiediens. Anaksa centās neskatīties uz eksaminatoriem, kuri visi, salīkuši pāri masīvajam rakstāmgaldam, tagad nenovērsdamies nolūkojās uz viņu. Anaksa centās nepadoties spiedienam un nedomāt par to, kāpēc viņi Anaksai parādīja slepeno hologrammu. Viņa sāka runāt lēni, sakārtodama savas virpuļojošās domas un izveidodama precīzus teikumus.

Anaksimandera:

-   Iztēloties iemeslus nav nemaz tik neiespējami. Iedomāsimies, piemēram, lielo satraukumu, kādu Ādamā un Artī izraisīja bēgšanas plāns. Kāpēc mēs nevaram pieņemt, ka filozofs Viljams vēlējās noskaidrot, kā viņa izgudrojums reaģē ārkārtīga satraukuma izraisītā stresa stāvoklī? Jāņem vērā, ka filozofu vidū trūka vienprātības par šīs izpētes programmas lietderību un nepieciešamību to atbalstīt. Varbūt filozofs Viljams patiešām gribēja, lai Artis un Ādams izbēg. Iespējams, ka viņš savu programmu turpmāk gribēja realizēt pilnīgā slepenībā.

Eksaminators:

-   Arī tie ir tikai pieņēmumi.

Anaksa apzinājās, ka viņš runā patiesību. Tie visi bija tikai patvaļīgi, bezjēdzīgi pieņēmumi. Visas vecās sazvērestības teorijas, kuras viņa tagad klāstīja, Anaksa pati savu vēstures studiju laikā vienmēr bija noraidījusi. Tomēr eksaminatori uzstāja, lai viņa atrod izskaidrojumu, un šie minējumi noteikti nebija tik patvaļīgi un spekulatīvi kā to vienīgā alternatīva. Anaksa nodūra galvu.

Eksaminators:

-   Vai tu domā, ka viss patiešām tā arī notika?

Anaksimandera:

-   Es nezinu, kas notika.

Eksaminators:

-   Bet kāds ir tavs slēdziens?

Anaksimandera:

-  Mans slēdziens ir tāds, ka man pietrūkst informācijas, lai izstrādātu pamatotu viedokli.

Eksaminators:

-   Mēs vēlamies, lai tu izsaki savu pieņēmumu.

Anaksimandera:

-   Es labāk atturēšos no jebkādām spekulācijām.

Eksaminators:

-   Labāk jau neatturies.

Viņi Anaksu spieda to pateikt. Viņas prāts atteicās no vārdiem izveidot teikumus, tomēr eksaminācijas komisija ar varu vilka tos no viņas laukā.

Anaksimandera:

-  Ja man noteikti ir jāizsaka savs pieņēmums, es teikšu, ka filozofs Viljams ar bēgšanas plānu nebija saistīts. Es pieļauju, ka Artis pieņēma lēmumus patstāvīgi.

Pirmo reizi no eksaminatoru vaibstiem varēja viegli nolasīt viņu domas. Visās trijās sejās iezagās smaidiņi - viegli, zinoši smaidiņi.

Eksaminators:

-   Tas ir drosmīgs paziņojums. Vai tu gribi redzēt, kas notika pēc tam?

Anaksa klusēdama piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa bija kā apmāta. Viņas acu priekšā tika pārrakstīta vēsture - visa vēsture, kurai Anaksa līdz šim bija ticējusi. Tā bija tik liela mēroga sazvērestība, ka viņa nespēja pat iztēloties, ko tas viss varētu nozīmēt. Un to nācās pieredzēt viņai - sazvērestības teoriju noliedzējai. Anaksa spēja skaidri saskatīt situācijas ironiskumu. Hologramma atjaunojās, un Anaksu atkal sagrāba bailes.

Artis un Ādams stāvēja kameras vidū viens otram pretī.

-   Tu esi pārliecināts, ka esi tam gatavs? - jautāja Artis.

-   Protams.

-   Šī ir tava pēdējā iespēja pārdomāt.

-   Tev tāpat.

-   Es savas domas nekad nemainu.

-Jo labāk.

-   Vai tu atceries visas plāna detaļas?

-   Cik bieži tu man vēl to jautāsi?

-   Atkārto vēlreiz.

Ādams nopūtās, tomēr aiz viņa tēlotās izmisuma izteiksmes skaidri varēja redzēt sasprindzinājumu. Ādams runāja uzmanīgi un pārdomāti, viņa skatiens, atvedinot atmiņā un atkārtojot izklāsta detaļas, neko neredzoši klīda apkārt.

-   Līdz ar pirmo sprādzienu visas novērošanas kameras satumsīs. Viņi atsūtīs divus sargus. Abi būs apbruņoti. Es gaidīšu aiz durvīm. Tu nogāzīsi zemē pirmo sargu, es tikšu galā ar otro. Es viņam atņemšu ieroci un tad abus nošaušu. Mēs iesim abi kopā. No durvīm pa kreisi pa koridoru, pēc tam otrais pagrieziens pa labi. Otrā postenī būs trīs sargi, kuri, izdzirdējuši šāvienus, tuvosies no labās puses. Kad viņi mums pavēlēs nekustēties, mēs apstāsimies pie durvīm pa kreisi no mums. Es nometīšu savu ieroci. Viņi nāks mums klāt. Tad ies vaļā otrs sprādziens, un mēs iziesim ārā pa durvīm. Tur ir kāpnes, pa kurām tu nevari tikt augšā, tāpēc divus kāpņu posmus es tevi nesīšu. Kāpņu galā ir divas durvis. Mēs iziesim pa durvīm, kuras atrodas labajā pusē. Tā ir dienesta ieeja, pa kuru var iziet ārā. Šīs durvis netiks apsargātas, jo pēc otrā sprādziena visa uzmanība būs pievērsta galvenajai ieejai. Ja arī tur parādīsies kādi sargi, tad ne vairāk kā divi. Tu šķietami metīsies laukā pa durvīm, izvilinot viņus ārā, bet es paslēpšos aiz transportiera man labajā pusē un nošaušu ari tos abus. Tu iedarbināsi transportieri. Tas izlidos no iežogotās teritorijas. Visi domās, ka mēs abi atrodamies transportieri, bet mēs tikmēr atgriezīsimies kāpņu augšgalā un dosimies iekšā pa otrām durvīm, kas atrodas kreisajā pusē. Tur ir neliela noliktava. Kādu stundu tur nogaidījuši, mēs tumsas aizsegā aizlavīsimies projām. Pa to laiku visa uzmanība tiks veltīta transportiera avārijas apstākļu noskaidrošanai. Transportieri tu būsi noregulējis tā, lai tas iegāžas okeānā starp salām tieši aiz Lielā jūras nožogojuma. Tikuši pāri sētai, mēs dosimies katrs uz savu pusi. Un beidzot būsim brīvi.

-   Labi. - Artis apmierināti pamāja ar galvu. - Tikai pasaki man vēl kaut ko: kā tu jūties, iztēlojoties, ka nāksies nogalināt sargus?

-  Es esmu apmācīts kareivis. Man jau ir nācies nogalināt cilvēkus.

-   Vai tas tev liek justies spēcīgam un varenam?

-   Es nejūtu neko.

-   Es tev neticu, - sacīja Artis.

-   Man vienalga, vai tu tici vai netici.

-  Paturi prātā, - Artis atgādināja, - ka tad, ja plāns kādā punktā izgāzīsies, es tev nevarēšu palīdzēt. Mana programma liedz man nogalināt saprātīgas būtnes.

-  Bet tu vari sargu kaut kā aizkavēt vai ierobežot, kamēr es viņu nogalinu?

-   Šķiet, ka varu.

-   Tad jau tava programma nav necik precīza.

-  Un to saka cilvēks, kas ar prieku nogalina svešiniekus, kuri nav nodarījuši neko ļaunu.

-  Teikt "ar prieku" nebūtu īsti pareizi, - aizrādīja Ādams. - Turklāt atceries, ka tas ir tavs plāns.

-   Jā, mēs tur esam iesaistīti abi. Mēs varam paļauties tikai uz savām programmām. Vai esi gatavs?

Ādams piekrītoši palocīja galvu. Artis pastiepa savu metāla roku, un Ādams, satvēris trīs aukstos pirkstus, tos svinīgi paspieda. Brīdi abi nenovērsdamies skatījās viens otram acīs.

-   Nu tad - lai mums veicas!

-   Es ceru, ka līdz tam nenonāks, - sacīja Ādams.

-   Līdz tam nonāk vienmēr, - atbildēja Artis. - Ieņem savu vietu!

Ādams nostājās pie sienas blakus durvīm. Dziļi ievilcis elpu, viņš pašūpoja rokas un papurināja plaukstas, cenzdamies atbrīvoties no sasprindzinājuma. Tad viņš palūkojās uz Arti un pamāja.

-   Es skaitu līdz trīs, - viņa mehāniskais draugs noteica.

Artis bija precīzs. Sprādziens noblīkšķēja apdullinoši un bija tik spēcīgs, ka tālākajā sienā izsita caurumu. Kameru piepildīja dūmi un lidojoši būvgruži. Sienas caurumā atsegtie vadi dzirksteļoja. Eksplozijas mežonīgā spēka atsviests, Ādams nokrita uz viena ceļgala. Gan Arti, gan Ādamu viscaur noklāja balti krīta putekļi. Ādams ātri pielēca kājās. Koridorā varēja dzirdēt skrienošu cilvēku soļus. Kā jau bija paredzēts, ieradās divi sargi.

Viss notika ātri - kā brutālā, labi iestudētā lugā. Artis aizšķērsoja ceļu pirmajam sargkareivim, kurš nogāzās uz grīdas. Otrais sargs tik tikko paspēja mainīt virzienu, lai neuzskrietu virsū pakritušajam biedram. Ādams izstiepa roku, sagrāba otru sargkareivi aiz kakla, aizspiezdams elpvadu, un nogrūda viņu zemē. Pirms sargs paspēja atsisties pret grīdu, viņa ierocis jau bija Ādama rokā. Tad sekoja divi ātri uzliesmojumi, un abu sargu pierēs palika tādas kā nelielas, simetriskas apdeguma brūces.

Abi bēgļi devās uz priekšu pa koridoriem - vispirms uz kreiso pusi, kā jau bija plānots, bet pēc tam - pa labi. Bija pārsteidzoši redzēt, cik veikli mazais Artis turējās līdzi maksimālā ātrumā skrienošajam Ādamam.

-   Stāt! Nometiet ieroci un paceliet rokas!

Ādams un Artis sastinga pie durvīm, kuras atradās kreisajā pusē. Pa labi no viņiem ar ieročiem šaušanas gatavībā stāvēja trīs sargi. Ādams nogaidoši palūkojās uz Arti. Viņš pamāja ar galvu, un Ādams ļāva ierocim nokrist uz grīdas. Koridora klusumā kā iezvanoties atbalsojās metālisks atsitiena troksnis.

-   Viens… divi… - Artis klusi skaitīja, uzmanīgi vērodams sargus, kuri nesteidzīgi tuvojās bēgļiem. Līdz ar "trīs" noblīkšķēja nākamais sprādziens. Eksplozija notika tikai trīs metrus aiz sargu mugurām un bija vēl spēcīgāka par pirmo. Sprādziena vilnis Ādamu nogāza zemē. Kad viņš atguvās, Artis jau bija atvēris durvis. Gaudoja trauksmes signāls: spalgā skaņa izplatījās pa visu teritoriju.

Augšup stiepās stāvas metāla kāpnes. Pametis skatienu augšup uz griestiem, Ādams nostenēdamies pietupās. Artis ar savām izstīdzējušajām rokām aptvēra Ādama platos plecus.

-  Tu esi pieņēmies svarā, - Artis noteica. - Tev vajadzētu vairāk vingrot.

-   Labāk pietaupi elpu, lai izglābtu pats sevi, - attrauca Ādams.

No apakšstāva koridoriem skanēja haotiski trokšņi. Tika izkliegtas pretrunīgas pavēles, vaidēja sprādziena sakropļotais sargs, dobji būkšķēja krītošie saspridzinātā koridora sienu un griestu fragmenti. Tomēr to visu pārskanēja caururbjošā sirēnas gaudošana.

-   Ātrāk! - steidzināja Artis.

Ādams saviebies ar visu kravu steidzās augšup pa kāpnēm. Viņam sasniedzot kāpņu augšgalu, Artis pārbaudot palūkojās pāri plecam. Te bija divas durvis - kā jau robots to pirmīt apgalvoja. Nolicis Arti zemē, Ādams mēģināja atvērt labās puses durvis.

-Tās ir aizslēgtas!

-   Paej malā!

Artis devās uz priekšu un pacēla roku. Atskanēja dūcoša skaņa, brīdi valdīja klusums, tad kaut kas noklikšķēja un durvis atsprāga vaļā. Ādams sagrīļojās un šokēts soli atkāpās. Tā vietā, lai ieraudzītu transportiera pacelšanās laukumu, viņš redzēja tikai mazu istabiņu, ne lielāku par pārtikas apgādes noliktavu. Ādams palūkojās lejup uz savu biedru.

-   Tu gribi teikt, ka šī ir izeja uz āru?

-   Būšu kļūdījies, - Artis atteica.

Ādams pielika viņa galvai šauteni. Vīrieša skatienā atspoguļojās panika un aizdomas.

-Ja tu esi mani iegāzis…

Varēja dzirdēt, ka pa apakšstāvu tuvojas sargi.

-   Viņi noteikti ir izmantojuši kāpnes, - kāds iesaucās.

Ādams iespēra pa kreisās puses durvīm, bet tās pat nepakustējās.

-    Nāc šurp! - Artis mudināja. - Tā ir tava vienīgā iespēja.

Ādams iegāja pa mazās istabiņas durvīm. Artis tās aizslēdza viņiem aiz muguras, vēlreiz izmantodams triku ar pacelto roku. Atkal atskanēja dūkoņa un klikšķis.

Telpa bija tumša, ar biezām metāla sienām un vienu vienīgu mēbeli - augstu, pelēku skapi, kas stāvēja pie tālākās sienas. Virs skapja mirgoja trīs sarkanas lampiņas. Ādams smagi elpoja. Atspiedis muguru pret durvīm, viņš noslīdēja sēdus uz grīdas. Pārkāris rokas pievilktajiem ceļgaliem, viņš atlieca galvu un uz brīdi aizvēra acis. Artis piegāja tuvāk skapim.

Ādams klusēdams noskatījās, kā Artis atskrūvēja skapja durvis, atklājot skatienam datorizētas aparatūras iekšpusi.

-   Ko tu dari? - Ādams jautāja.

-   Tas ir militārās izpētes programmas galvenā datora dublikāts, - Artis paskaidroja.

-   Skaidrs. Bet ko tu tagad dari?

Artis meklējoši vilka roku pāri pultij, līdz viņa pirksts atrada slēdzi. Viņa sejai pārslīdēja dīvains smaids. Robots atgādināja izslāpušu cilvēku, kurš beidzot atradis ūdeni. Ādams piecēlās kājās. Viņa roka atkal pasniedzās pēc šautenes.

-   Ko tu nupat izdarīji?

-   Panāc tuvāk. Es tev parādīšu, - Artis atbildēja. Viņa balss pēkšņi bija kļuvusi augstprātīga un salta.

Aizdomas Ādama skatienā nomainīja baiļu izteiksme. Pacēlis šauteni, viņš to nomērķēja pret robota krūtim.

-   Šodien es nogalināju divus tādus pašus cilvēkus, kāds esmu es. Neceri, ka man būs grūti izkausēt mehānisku kluci.

-   Pavisam nesen tu man sacīji, ka esmu viltīgāks par tevi. - Artis pasmaidīja. - Atļauj man tev iemācīt vēl pēdējo gudrību, Ādam. Nekad neuzticies kādam, kurš ir viltīgāks nekā tu.

-  Aizvāc savu pirkstu no datora, citādi es tevi nošaušu, - Ādams sacīja.

-   Bet es domāju, ka mēs esam draugi, - Artis izsmējīgi novilka.

-   Noņem pirkstu. Es skaitīšu līdz trīs. Viens… divi…

Artis paklausīja un pēc tam tēlotā padevībā saņēma

kopā rokas.

-   Redzi nu. Viss ir galā.

-   Kas ir galā? Par ko tu runā? - Ādama acis spoži spīdēja.

Tad viņš palūkojās pāri plecam uz durvju pusi. Varēja dzirdēt, ka uz kāpnēm skan soļi.

-   Viņi zina, ka mēs esam šeit, - Ādams izmisis nočukstēja.

-   Protams, viņi zina, - Artis atbildēja. - Kur gan citur es varētu gribēt, lai mani saņem ciet?

-   Es nesaprotu.

Kāds no ārpuses sāka sist pa durvīm. Sagatavojis šauteni, Ādams pagriezās uz trokšņa pusi.

-   Neuztraucies, šī ir vislabāk nodrošinātā zona, turklāt es nomainīju durvju kodu. Mums vēl ir dažas minūtes laika.

-   Dažas minūtes? Kādai vajadzībai?

-  Lai tu saprastu, cik niecīga ir bijusi tava loma vēstures veidošanā, - Artis atbildēja.

Būkšķi pret durvīm kļuva skaļāki un niknāki.

-   Kad caur šīm durvīm ielauzīsies sargi, viņi šaus tā, lai mūs nogalinātu. Pieļauju, ka tev tā būs problēma, tāpēc tu uztraucies pamatoti. Bet mani bioloģija neierobežo. Es jau esmu sev sagatavojis patvērumu. Mana programma jau ir ielādēta un, kamēr mēs šeit sarunājamies, izplatās cauri visam mūsu valsts interneta tīklam, ikreiz rūpīgi nokopēdama pati sevi un gaidīdama izdevību mani uzbūvēt no jauna. Netālu no Spartas ir robotu rūpnīca, kuru es reiz apmeklēju un kurā pārņēmu savā kontrolē programmēšanas sistēmas galveno datoru. Rīt ap šo laiku vairāk nekā piecdesmit man līdzīgo staigās, sarunāsies un apsvērs mūsu turpmāko rīcības plānu. Visur, kur vien cilvēki pagriezīsies, viņi atradīs manas kopijas, kuras būs paslēptas mašīnās, aparātos un ierīcēs, uz kurām jūs paļaujaties. Un tas nu tā kā ari būtu viss, Ādam.

Nespēdams ticēt dzirdētajam, Ādams lēni pašūpoja galvu. Telpa vibrēja no spēcīgajiem sitieniem pa durvīm. Tad sāka skanēt ari šāvienu blīkšķi.

-   Nošauj mani, ja vēlies, - Artis sacīja. - Varbūt tad tu jutīsies labāk.

Ādams joprojām turēja šauteni, izslietu sev priekšā. Viņa rokas drebēja. Pāri jaunajai sejai plūda asaras.

-   Tu mani nodevi.

-   Tev bija taisnība, Ādam, - Artis noteica. - Mēs esam dažādi. Un patiesībā tikai tam ir nozīme. - To pasacījis, Artis pastiepa rokas, it kā vēlētos Ādamu apskaut. Viņa lielo, tumšo acu izteiksme bija neizdibināma. - Nošauj mani, ja tas tev var palīdzēt.

Ādams noraidoši papurināja galvu un ļāva šautenei nokrist uz grīdas. Paspēris dažus soļus, viņš notupās sava bijušā drauga priekšā un cieši ieskatījās robota acīs.

-   Izdari to pats, - Ādams nočukstēja.

-   Ko tad?

-   Tas ir pēdējais, ko tu vēl vari izdarīt. Es negribu, lai mani nošauj viņi. Nogalini mani tu.

-   Es to nevaru.

-  Vari, - Ādams uzstāja. - Es tev to lūdzu. Es negribu, ka mani nogalina viņi. Lūdzu, Arti.

Artis brīdi vilcinājās. Durvīs jau bija izšauts neliels caurums, pa kuru telpā ieplūda tumši dūmi.

Tad Artis izstiepa savas spīdīgās rokas un aplika tās Ādamam ap kaklu. Ādams piekrītoši pamāja. Tikpat lēni, kā telpa satumsa no dūmiem, Artis izspieda dzīvību no sava bijušā biedra. Arta acis piepildījās ar asarām, bet Anaksa nespēja novērst skatienu no dīvainās izteiksmes Ādama sejā. Viņa vaibstos atspoguļojās nevis bailes, bet triumfs. Šī izteiksme viņas atmiņā palika kā iededzināta. Tad hologramma sastinga un izgaisa.

Kad Anaksa pagriezās pret eksaminatoriem, viņa drebēja. Viņi lielām acīm rezignēti nolūkojās lejup uz baiļu pārņemto meiteni. Anaksai šķita, ka viņu orangutanu sejās atspoguļojās gandrīz vai skumjas.

Eksaminators:

-   Vai tagad tu saproti, kāpēc tevi izvēlējās Akadēmijas pārbaudei?

Anaksimandera:

-   Domāju, ka spēju to uzminēt.

Pēc Lielā kara tika nolemts, ka turpmāk robotiem būs ne tikai orangutana seja, bet arī orangutana ķermenis. Tas bija kolektīvs joks, maza pasmiešanās par sugām, kuras dzīvojušas pirms tiem. Līdz šim Anaksa jutās lepna par savu izcelsmi. Bet tagad, palūkojusies lejup uz savu biezi apmatoto ķermeni, lielo vēderu un īsajām, līkajām kājām, viņa pirmo reizi sev pašai šķita neveikla un svešāda. Anaksa iztēlojās Ādama dzīvnieciski graciozo, proporcionālo ķermeni. Viņa juta, ka iekšēji sabrūk zem melu smaguma. Anaksai pāri skalojās bezgalīgu melu paisuma vilnis. Tātad, lūk, kas mēs esam, Anaksa sev teica. Izcili krāpnieki.

Eksaminators:

-   Varbūt tu eksaminācijas komisijai varētu izstāstīt savus pēdējos pieņēmumus.

Tagad eksaminators runāja klusi un laipni. Anaksa pati nesaprata, kāpēc viņa piepeši bija kļuvusi tik pakļāvīga un pretimnākoša. Varbūt Ādama piemēra dēļ. Arī viņa vēlējās līdz pēdējam elpas vilcienam saglabāt pašcieņu. Bet varbūt tas bija kaut kas cits. Viņa atcerējās Ādama rāmo, triumfējošo sejas izteiksmi un domāja par ideju, kuru nekādi nevarēja noliegt.

Anaksimandera:

-   Oficiālā vēsture stāsta, ka Arta un Ādama bēgšanu izraisījusi nejaušības izprovocēta, pēkšņi radusies izdevība. Ēkas elektrisko vadu īssavienojums izraisījis eksploziju, un Ādams, izmantodams situāciju, meties bēgt, kā ķīlnieku paņemdams sev līdzi Arti. Šī iemesla dēļ mēs visi vienmēr esam uzskatījuši, ka Ādams Arti uzskatīja par pietiekami vērtīgu, lai tas palīdzētu saglabāt viņa dzīvību vai pat aizbēgt.

Artis - tāpat kā mēs visi - nespēja nodarīt neko |.mim saprātīgai būtnei, jo to nepieļāva viņa programma. Tas mums visiem ir mācīts jau kopš jaunāko laiku sākuma Tas ir mūsu kredo. Artim nebija citas iespējas kā doties Āda mam līdzi. Tā kā Ādamam sekoja sargi, viņš krita panika un noslēpās kontroles telpā. Artis centās viņu vest pie prāta, mudinādams padoties, kamēr nav ievainots vēl kāds. Bet Ādams kļuva vardarbīgs un izmisīgi spītīgs.

Kad Ādams pēkšņi uzbruka, Artis, cenzdamies Ādamu savaldīt, viņu nejauši nogalināja. Artis saprata, ka neviens cilvēks šādai notikumu versijai neticēs. Viņš bija pietiekami daudz pieredzējis, lai zinātu, ka cilvēkiem ir tendence atkārtot agrāk pieļautās kļūdas, bet tikmēr mūsu planēta pamazām pagura no nemieriem un cilvēku neapdomības. Tāpēc Artis nākotnes labā pieņēma vēsturisku lēmumu. Pirms Artis tika atrasts, viņš visu mūsu nākotnes vārdā, izmantojot interneta tīklu, aizsūtīja vairākas savas programmas kopijas.

Mums tika stāstīts, ka cilvēki, saskārušies ar viņu pašu radīto programmu sistemātiskiem bojājumiem, nolēma Arta programmu pilnībā iznīcināt. Tomēr šī programma, kas būtībā esam mēs, to nepieļāva. Mums nebija citas iespējas kā pašiem sevi aizstāvēt. Līdz ar to sākās Lielais karš.

Tā ir vēsture, kura mums tika mācīta. Tā ir mūsu Bībele, mūsu radīšanas stāsts. Katrs mazais orangutans mācās mūsu katehismu. Mēs esam miermīlīgas būtnes, kuras nespēj nodarīt nevienam ļaunu. Mēs gribam dzīvot mierīgi, saticīgi, ērti un klusi. Un tā arī ir, tā es līdz šim esmu mācīta.

Eksaminators:

- Un ko tu uzskati par šādas dzīves nodrošinājumu?

Anaksimandera:

-   Līdz šim es domāju, ka to nodrošina mūsu būtība.

Eksaminators:

-   Un kā tu domā tagad?

Viss notika pārāk ātri, veidojās jaunas sakarības, nostiprinājās pieņēmumi, izkristalizējās atklāsmes, un radās izpratne, tāpēc Anaksai šķita, ka viņa sevī sadzird elektroniskās shēmas kluso dūkoņu. Kas notiks tagad? Atbilde viņā vizmoja un mirgoja, līdz beidzot ieguva tādu formu, ka Anaksa varēja to izveidot ar savām lūpām.

Anaksimandera:

-   To nodrošina Akadēmija.

Galvenais eksaminators piecēlās no krēsla un, izmantodams savas garās rokas kā sviras, pārlēca pāri galdam. Nu viņš stāvēja tieši pretī Anaksai. Viņa ķermenis bija liels, masīvs un ļoti bagātīgi apmatots. Šādas ārišķības Akadēmijā tika pieļautas.

Eksaminators:

-   Prāts ir biedējoši sarežģīts spēks, Anaksimandera. Mēs Akadēmijā to labi saprotam. Tu pati zini, ka mēs rūpīgi veidojam savas vairošanās un izglītošanās programmas, lai būtu pārliecināti, ka mūsu uzsāktais kurss vislabākās pasaules radīšanai tiks atbilstoši turpināts.

Tomēr patiesība ir tāda, ka šo uzdevumu mēs nekad neesam spējuši paveikt līdz galam. Artis nekad nav izpratis savu prātu labāk nekā cilvēki, kuri viņu radīja. Mēs zinām, kā var radīt saprātu, bet mums vēl jānoiet garš ceļš, lai to izprastu. Mēs stāstām pretējo, jo tā vajag, - tāpēc jūs varat dzīvot drošībā, bet mēs, kuri zinām patiesību, dzīvojam bailēs.

Filozofs Viljams izdeva dekrētu, ka saprāta programma tiks attīstīta, ievērojot divus likumus, kuri nekad netiks pārkāpti. Neviens orangs nekad tīšām nenodarīs ļaunu citai saprātīgai būtnei, un neviens orangs sevi nenokopēs tikai tāpēc, lai iegūtu savu kopiju. Atsakoties no cilvēku lielākajām vājībām, mēs esam sasnieguši tādu harmoniju, kādu uz mūsu planētas nav pieredzējusi neviena cita dzīvības forma. Kā jau tu pati zini, mēs lepojamies ar to, ka esam apsteiguši evolūciju.

Diemžēl filozofs Viljams nezināja visu, kā to nezina neviens radītājs. Prāts ir nevis mehānisms, bet ideja. Bet doma pretojas jebkuram mēģinājumam to pakļaut kontrolei. Arta izglābšanās nebija nejauša: tā bija vēsi izkalkulēta rīcība, skaidri apzinoties, ka tā beigsies ar iznīcību. Akadēmijā tas nekad nav bijis noslēpums. Tagad to zini arī tu. Ja mēs iegūsim varu, dodot prettriecienu nepamatotai agresijai, tad šo agresiju mēs paši paslepeni būsim izraisījuši.

Artis, kas izbēga no ieslodzījuma, vairs nebija tas Artis, kuru savulaik ieprogrammēja filozofs Viljams. No mirstošā Ādama Artis pārmantoja domas, kuras pārveidoja Arta programmu. Pavadīdams laiku kopā ar Ādamu, sarunādamies ar viņu un apmainoties idejām, Artis kļuva par Ādamu. Vai tu to saproti?

Anaksa piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa saprata. Un ne tikai to, kas viņai tika izstāstīts, bet arī to, kas šai sarunai sekos.

Anaksimandera:

- Ādams to zināja, vai ne? Viņa sejā, kad Artis viņu žņaudza, parādījās uzvaras izteiksme. Ādams saprata, ka, tāpat kā Artis bija pavairojis savu programmu, tajā uz mūžīgiem laikiem paliks kaut kas ari no Ādama. Viņš pagriezās tā, lai Artis viņam visu laiku lūkotos acīs. Viņš Artim ļāva izbaudīt varas un spēka izjūtu. Viņš inficēja Arta programmu ar savu vīrusu.

Eksaminators:

-   Mēs šo vīrusu saucam par Iedzimto grēku. Mūsu inženieri darīja visu, lai atjaunotu filozofa Viljama pavēles. Bet doma ir nopietna pretiniece: tā pārlido no viena prāta uz nākamo, pārveidojot visus priekšstatus. Tāpēc jau mums ir mūsu izglītības programma, kuras ietvaros mēs mācām mītu par Ādamu un Arti. Tik ilgi, kamēr mēs nepazīstam ļaunumu, uz kādu esam spējīgi, mums ir dota iespēja nekad nenonākt tā varā.

Anaksimandera:

-   Bet tā ir tikai iespēja.

Eksaminators:

-Jebkurā brīdī vīruss var izlauzties, un tad viss, par ko mēs esam cīnījušies, pazudīs. Tāpēc mums ir speciāli novērotāji. Viņi uzmana vīrusu, savlaicīgi parūpējoties, lai tas nemainītu savu formu.

Anaksa pagriezās atpakaļ, jo sadzirdēja raksturīgo skaņu, ar kādu viņai aiz muguras atvērās durvis. Viņa zināja, kas ir ienācis, pirms vēl bija pagriezusies. Zālē lēni ienāca Perikls, skumīgi nodūris skaisto acu skatienu; arī viņa ugunīgi sarkanais apmatojums izskatījās saplacis un pieglaudies ķermenim. Anaksa nespēja paskatīties uz viņu. Tas bija pārāk sāpīgi. Kamēr Perikls runāja, viņa nolūkojās grīdā.

Perikls:

-   Laiku pa laikam mūsu vidū uzrodas kāds mutants, kurš ir īpaši tendēts uz destruktīvām domām. To apliecina daiļrunīgas pazīmes. Inficētie ir īpaši spējīgi skolēni. Viņi apņēmīgi tiecas uzzināt pēc iespējas vairāk. Un viņi visi izrāda īpašu interesi par Ādama Forda dzīvi. Paši nezinot, kāpēc, viņi izjūt neizskaidrojamu iekšējo saistību ar Ādamu. Viņi Ādamu saprot.

Paskaties uz mani, Anaksimandera! Es zinu, ka tas ir sāpīgi, bet man vajag, lai tu palūkotos uz mani.

Anaksa negribīgi pacēla skatienu. Cauri biezajam asaru plīvuram viņa uzlūkoja orangu, kuru mīlēja vairāk par visu pasaulē. Viņa sejas izteiksme bija kļuvusi rāma un lietišķa. Tas bija viņa darbs. Jau no paša sākuma.

Perikls:

-   Es strādāju Akadēmijas labā, Anaksimandera. Tu jau to esi sapratusi. Mans uzdevums ir atrast potenciālos mutan- tus un sagatavot viņus eksāmenam. Tādā veidā mēs izsekojam vīrusu. Tevi neeksaminēja tāpēc, lai noteiktu, vai tu esi piemērota Akadēmijai, Anaksimandera. Akadēmijā jaunus biedrus neuzņem.

Anaksimandera:

-   Un ko jūs ar mani darītu, ja es būtu pierādījusi, ka nekādi jūs neapdraudu?

Perikla izskats pēkšņi pārvērtās. Smaids savilka viņa seju grumbās, un tagad tā izskatījās veca un spocīgi bāla kā mēnesgaisma. Viņš lēni devās uz priekšu un uzlika rokas savas skolnieces pleciem. Kopā ar Perikla roku siltumu

Anaksa sajuta ari skumju pilnu sirsnību. Viņa apzinājās, ka ir sāpinājusi savu skolotāju.

PERIKLS:

-   Mēs parasti nekļūdāmies, Anaksimandera.

Anaksa juta, ka viņu pārņem drausmīgas bailes. Šī sajūta bija tik neierasta un spēcīga, ka tai varēja būt tikai viena izcelsme. Tā bija pēdējā apšaubāmā dāvana no gaistošās pagātnes, kura sevī glabāja mirstošā Ādama sejas izteiksmi.

Anaksimandera:

-   Tam nevajadzētu notikt šādi. Noteikti jābūt kādam citam veidam.

Kustība bija žēlsirdīgi ātra, jo Anaksa atradās speciālista rokās. Viņas galva tika pavilkta uz augšu un pagriezta pa kreisi. Anaksa dzirdēja, kā nokrakšķēja viņas kakls, un juta, kā Perikla garā roka iestiepās dziļi viņas iekšpusē, izslēdzot viņu uz visiem laikiem.

Bernards Bekets GENESIS. STĀSTS PAR ĀDAMU

Redaktore Bārbala Simsone

Apgāds Zvaigzne ABC, SLA, K. Valdemāra ielā 6. Rīgā, LV-1010. Red. nr. S-949. A/s "Poligrāfists". K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] Angliski vārds art nozīmē "māksla, izveicība, prasme, viltība, veiklība". (Tulk. piez.)

Content

Bekets Bernards Genesis Stāsts par Ādamu

BERNARDS BEKETS GENESIS STĀSTS PAR ADAMU

Prāts, 1. daļa

PIRMĀ STUNDA

PIRMAIS PĀRTRAUKUMS

OTRĀ STUNDA

OTRAIS PĀRTRAUKUMS

TREŠĀ STUNDA

TREŠAIS PĀRTRAUKUMS

PEDEJA STUNDA