Isomeki Risto

Jūras pūķa sala

Risto Isomeki

Jūras pūķa sala

Prologs

Galvenās sajūtas viņa prātā nebija bailes, bet gan dusmas par pasaules netaisnību. Jo tas, kas ar viņu pēc mirkļa notiks, nepavisam nešķita godīgi.

Viņš drīz mirs, pēc dažām sekundēm vai, ilgākais, dažām minūtēm. Tas šobrīd bija skaidri un nenovēršami, un savā ziņā viņš to pat varēja pieņemt. Visi kādreiz nomirst, un šis, iespējams, bija salīdzinoši ātrs un viegls veids, kā aiziet. Viņš noteikti nepaspēs neko daudz sajust. Vai, ja paspēs, augstākais, .sekundi vai divas. To taču viņš izturēs.

Bet, kad viņš bija mazs puika, viņam bija kļuvis žēl dižslieku, caur kuru ķermeņiem pēkšņi tika izdurts ass makšķerāķis. Viņš zināja, ka sliekas ir pavisam primitīvas radības, kam pat nav smadzeņu, tikai ganglijveida nervu sistēma. Tātad tās nespēj just, tām nevar sāpēt. Tās nekādi nevar sajust bailes vai skumjas.

Viņš tomēr bija jutis līdzi dižsliekām, jo tās bija bezpalīdzīgi locījušās uz makšķerāķa un neveikli mēģinājušas atbrīvoties no ķermeni caurdūrušā tērauda. Viņš negribēja domāt, vai tās kaut ko izjūt tad, kad pietuvojas par tām nesalīdzināmi lielāka, no viņu skatpunkta vismaz zilā vaļa izmēra līdaka vai asaris.

Bieži viņš bija ierosinājis vecākiem vai draugiem, ka, klau, kā būtu, ja nodarbotos ar ko citu, makšķerēšana galu galā bija diezgan garlaicīga. Viņam noteikti bija izdevies izglābt no nežēlīga likteņa vismaz dažus desmitus dižslieku.

Tādēļ tagad, kad lomas piepeši neizprotamā veidā bija mainījušās, tas, kas ar viņu notiks pēc mirkļa, šķita ārkārtīgi negodīgi.

No otras puses, viņam nevajadzēs ar šo netaisnību sadzīvot ilgi.

1

Lēzena, tik tikko virs jūras līmeņa pacēlusies akmens saliņa bija vairs tikai divsimt metru no kajaka. Uz saliņas joprojām nekustīgi sēdēja pāris simti lielu, tumšu putnu. Viņam vienmēr bija patikuši jūras kraukļi. Kad tie nira, tie nevis peldēja, bet lidoja caur ūdeni vai kustējās uz priekšu, šķietami nekā nedarot, kā dzīvas torpēdas. Tie bija krāšņi, mistiski un aizvēsturiski radījumi. Tiem bija tāda pati līdzība ar pirmputniem kā melnkakla un brūnkakla gārgalēm vai pelikāniem, itin kā tie piederētu citam laikmetam. Dinozauru laikam, iielo karalisko ķirzaku valdīšanas laikam.

Daļa jūras kraukļu neuzticīgi lūkojās uz viņu. Viņu baltie knābji kustējās augšup un lejup. Daži jau cilāja kājas un vēcināja spārnus. Tad tie atkal nomierinājās, kā viņš jau bija paredzējis.

Viņš bija sācis tuvoties saliņai rīta krēslā, ļoti lēni un pēc iespējas cilvēkam neraksturīgā veidā, līkumojot un apstājoties, tāpēc putni jau bija paspējuši pie viņa pierast un sākuši uztvert kā daļu savas apkārtnes. Tie gan zināja, ka cilvēki varēja būt bīstami, bet nezināja, ko tiem vajadzētu domāt par viņu un viņa kajaku. Laiva taču nekustējās tā, kā cilvēki mēdza kustēties. Cilvēki uz priekšu devās ātri un mērķtiecīgi, tieši uz priekšu. Tā bija cilvēku pazīme.

Cilvēkiem raksturīgās tiešās, uz priekšu virzītās kustības neievērošana bija viņa pamatmetode, un tā viņam bija kalpojusi labi. Viņš vairākkārt bija ticis gandrīz rokas stiepiena attālumā no gulbjiem vai ziemeļbriežiem un reiz pat bija piedabūjis no akmeņaina krasta tuvojošos zebieksti pārlēkt

viņa gumijas zābaka purngalam. Viņš vienkārši bija sastindzis uz vietas un izlicies par akmeni, daltoniskais mazais plēsoņa viņu vairs neatšķīra no apkārtnes.

Tagad viņš jau pusstundu bija ļāvis divlāpstiņu airim atpūsties uz sarkanā kajaka. Viegla vēja pūsma dzina laivu gar saliņu tik lēni, ka jūras kraukļiem bija laiks piemēroties apstākļu maiņai.

Simt piecdesmit metru no saliņas viņš pielika pie acīm binokli, izvairoties no pēkšņām kustībām. Tagad viņš tos uzreiz ieraudzīja. Acis un ūsas, mutes un purnus. Vispirms to nebija, un tad tie pēkšņi skaidri iezīmējās aiz jūras kraukļiem. Tas bija kā dzīvs rēbuss. Tagad tu mūs neredzi, tagad atkal redzi.

Protams, runa bija tikai par cilvēka smadzeņu datora programmām. Programmatūru. Un figūrām. Par smadzenēs iebūvēto vai tajās vēlāk saglabāto programmu spēju meklēt un radīt zināmas figūras no acu uztvertās informācijas fragmentiem. Smadzenēm bija savas programmas, ar kuru palīdzību tās mainīja acu pārraidīto informāciju par jēgpilniem, saprotamiem attēliem. Ar kuru palīdzību tās nolēma, ko cilvēks redz.

Salas otrā malā aiz jūras kraukļiem bija trīs jauni pelēkie roņi. Tie bija mazi, tikai mazliet lielāki par pogaino roni, droši vien iepriekšējās vasaras metiens. Tie bija pavisam sīki salīdzinājumā ar tālāk atklātajā jūrā gulšņājošajiem, trīsarpus metru garajiem četrsimtkilogramīgajiem tēviņiem. Tie ziņkārīgi blenza uz viņu, un tad viņš redzēja, kā ceturtais pelēkais ronis pēkšņi parādās kā no zila gaisa un papeld zem smailītes, aizskarot tās dibenu. Tas pacēla galvu virs ūdens tikai dažus metrus tālāk un skatījās tieši virsū milzīgi lielām un siltām acīm.

Perfekti, domāja Marti Ritola.

Jaunā pelēkā roņa galva iegrima atpakaļ ūdenī un pazuda no redzesloka tikpat ātri kā parādījusies, neizraisot ne mazāko šļakstu. Virsmā neizveidojās pat trauslās figūras, ko izplešoties veidoja ūdens apļi.

Šķiet, ka jūs savu amatu pieprotat, nodomāja Marti. Viņš prātoja, vai pelēkie roņi patiešām nejauši bija novietojušies uz tā paša akmens, uz kura tupēja jūras kraukļi. Varbūt akmens bija tikai patīkamā vietā vidū

jūrai, kas līdzena pletās vairāku kilometru garumā, netālu no labiem zivjūdeņicm. Vai arī pelēkie roņi saprata, ka tos ir gandrīz neiespējami ieraudzīt aizjūras kraukļiem? Vai viņi apzināti aizsegam izmantoja jūras kraukļu uz saliņām saaudzētos raupjos, melnos matus? Cik gudri tie īstenībā bija?

Putni, jūras zīdītāji un citi dzīvnieki bija fascinējuši viņu visu apzināto dzīvi. Pirmais, ko viņš spēja atcerēties no bērnības, bija pāva skatiens Turku, Kupitas parkā. Neizprotams, svešs skatiens. Un tam līdzās izplesta pāva aste kā grezns, raibs apmetnis zaļā, tirkīza un zilā krāsā. Viņš atcerējās arī meža pīļu tēviņu zaļās galvas, muskuspīles un gulbjus.

Pamazām viņš bija iemācījies saprast, ka pasaule nav veidota tikai no vienas patiesības, ka tā ir kā neskaitāmu paralēlu un pārklājošos patiesību tīkls. Ka pastāv liels pulks citu būtņu, kas dala pasauli ar cilvēkiem, bet katrs savā teritorijā un pēc saviem noteikumiem.

Visās tajās svešajās radībās viņu visvairāk valdzināja to citādība. To pārsteidzošā atšķirība. Kā arī, protams, jautājums par to, cik gudri tie ir, ko saprot un kā uztver pasauli.

Vēja pūsma virzīja kajaku tuvāk saliņai. Jūras kraukļi un pelēkie roņi skatījās uz viņu satraukti, nezinot, kā tiem vajadzētu pret viņu izturēties. Marti mēģināja būt pēc iespējas nekustīgāks, lai tie neizbītos. Tuvākais ronis skatījās uz viņu domīgi. Kas gan tavā galvā notiek, prātoja Marti. Ja vien es varētu ieraudzīt pasauli ar tavām acīm, kaut vai uz dažām sekundēm. Bet tas bija kaut kas, ko cilvēks nekad nespēs. Diemžēl.

Pēc brīža saliņa jau bija aiz muguras. Jūras kraukļi nomierinājās un atsāka kustēties dzīvīgāk un brīvāk.

Nu tad atā, domāja Marti. Līdz nākamajai nedēļai.

Marti nogaidīja, līdz smailīte bija aizpeldējusi vēl gabalu tālāk. Tad viņš iecēla dubultairi ūdenī un uzņēma ātrumu, no sākuma lēnām un uzmanīgi un tad pamazām aizvien stiprākiem grūdieniem. Ūdens šalca gar laivas priekšvadni. Roņu un jūras kraukļu apdzīvotā saliņa palika aizvien tālāk, un Marti juta, kā viņā iezogas pazīstamās skumjas. Būtu bijis brīnišķīgi ienirt dziļāk pelēko roņu vai jūras kraukļu pasaulē. Uz mirkli pavisam atdalīties no cilvēka paša būtības.

Vispirms dzīvnieki viņam kā bija logs uz citām patiesībām. Uz pasaulēm, kurām cilvēks spēj tikai šad tad mazliet pieskarties, bet kuras viņš nekad nevarēs izprast līdz galam.

Lielās pilsētās Marti vienmēr bija juties mazliet nemierīgs. Tās, viņaprāt, bija kā skudru pūžņi, kukaiņu metropoles, kas atradās ārpus citu saprātīgu sugu ietekmes. Cilvēks gandrīz visu laiku pavadīja tikai ar savējiem un dienu no dienas atkārtoja precīzi tādas pašas kustības, tādus pašus žestus, tādas pašas darbības. Arī cilvēku rīkotie kultūras pasākumi, mākslas izstādes, koncerti un filmas, pēc Marti domām, savā ziņā bija daļa no tās milzīgās pasaules, ko cilvēki būvēja paši sev un saviem sugasbrāļiem, un no vissliktākās puses tas viss bija vienīgi klaustrofobisks labirints.

Dabas sniegtā pieredze viņam bija daudz svarīgāka, jo tā nepārvaldīta pastāvēja ārpus viņa sugas. Mežonīgā un neparedzamā pieredze. Kaut kas pavisam citāds.

Karstās pavasara dienās putnu novērošanas tornī, kad augstu debesīs starp gaisa strāvām riņķoja simtiem savu vārdu saucošu dzērvju un daudz zemāk laidelējās daži spalgi kliedzoši klijāni — tik zemu, ka viņš jau baidījās, ka tie ar nagiem aizķers galvvidu, — viņš brīžiem spēja iedomāties sevi gluži citā pasaulē. Tāpat viņš bija juties arī pirms daudziem gadiem, tajā maģiskajā dienā Boka del Soledad, kad viņi ar Izabellu bija peldējuši mazā laiviņā starp tūkstošiem pelēko vaļu. Redzeslokā visu laiku bija vismaz trīsdesmit piecas saulē dzirkstošas ūdensstrūklas. Par viņiem piecsimt reižu smagākie vaļi cits pēc cita bija peldējuši pie laivas, diedelējot glāstus kā pie cilvēkiem pieraduši klēpjsunīši. It kā tie nebūtu piederējuši citai, bet viņu — cilvēku pasaulei.

Saule pacēlās augstāk. Kad tā mazliet pagriezīsies, tā diemžēl sāks spīdēt tieši acīs. Bet līdz krastam bija vēl tikai daži kilometri.

Viņa priekšā tagad bija miniatūrs arhipelāgs, ko veidoja vismaz simt līdzeni nogludinātu saliņu un asi, raupji akmeņi, kas stāvus pacēlās virs jūras. Tic bija prāvi, smaili vadakmeņi, un virs ūdens varēja redzēt tikai to virsotnes. Viņš zināja, ka dziļumā ir simtiem mazāku akmeņu, kas nav gluži tik lieli, lai izsniegtos cauri piecus sešus metrus dziļajam ūdens matracim.

Tā bija ideāla vieta, kur dzīvot un mājot, ja te gadītos pelēkais ronis. Turpretī laivotājiem, par spīti mūsdienu navigācijas ierīcēm, šī teritorija bija īsts murgs, pat ar kajaku tur varēja izpeldēt tikai tad, ja jūra bija pavisam mierīga.

Viņš pabrauca garām milzīgam jūras dibena smiltis gulošam vadakmenim. Tas bija augstam tornim līdzīgs akmens stabs, kas pacēlās no dziļumiem gandrīz līdz virsmai, bet Marti zināja, ka laiviņas iegrime ir tik maza, ka tā nesaskrāpēta pārpeldēs akmeni. Turklāt smailīte bija tik viegla, ka niecīgs pieskāriens tās apakšai nenodarītu kaitējumu. Tās dibens jau bija tūkstošiem līdzīgās sadursmēs iegrebtu zīmju izrakstīts.

Akmeņu apveidi ieslīdēja viņa redzeslokā smailītes abās pusēs, it kā apakšā būtu dzelmē nogrimušu milžu armija. Kādā mirklī viņš redzēja arī ātru plūdlīniju zibsni, kad jauns pelēkais ronis slēpdamies ienira starp diviem lieliem bluķiem. Tad jau akmeņi bija aiz muguras, un viņš uzņēma ātrumu, izbaudīdams saspringumu un sāpes, kas pamazām uzradās plecos un rokās, izbaudīdams to, kā viņa muskuļi spēj vēl izturēt pēc tik gara daudzu stundu ceļa, kā tie vēl jaudā saspringt jaunai piepūlei un dzīt laivu uz priekšu ar joprojām lielu ātrumu.

Kad viņš nokļuva krastā, jūra vēl aizvien bija neparasti mierīga. Akmens bluķu un mākoņu atspulgi ūdenī iezīmējās skaidri un detalizēti. Viņa lielā zemnieku burulaiva Seikkailu mierīgi šūpojās starp boju un enkuru. Krasta smiltīs staigalēja pāris jūras žagatu ar burkānkrāsas knābjiem, un gāginādams garām palidoja bars meža zosu.

Debesis bija dzidri zilas. Diena būs skaista. Arī nakts bija bijusi maiga, jūras ūdens no ilgās svelmes bija sasilis tik dziļi kā reti kad.

Viss ir tā, kā tam arī jābūt, viņš domāja. Viss ir ideāli, man nekā netrūkst. Nekā tāda, ko patiešām vajadzētu, nekā tāda, kas mani tiešām interesētu.

Izņemot, protams, sievu un bērnus, viņam ienāca prātā.

Bet arī to viņš, visticamāk, nespētu. Varbūt kādreiz, bet vēl ne. Ne agrāk kā tad, kad viņš būs aplaizījis savas rētas un atkopies no tās katastrofas, par kādu izvērtās viņa iepriekšējās attiecības. Viņam un Līsamaijai nekad nebūtu vajadzējis saiet kopā. Atskatoties atpakaļ, viss projekts bija piedzimis

jau nedzīvs un nolemts iznīcībai no pirmajiem mirkļiem. Abi tikai bija meklējuši sabiedroto.

Pēc Marti domām, mīlestība bija, maigi izsakoties, viena vienīga elle, un, ja viņš kādreiz varētu izvēlēties ņemt sev jaunu sievu, plaušu vēzi vai tuberkulozi, viņš visdrīzāk izvēlētos kādu no abiem pēdējiem. Pret visām zināmajām antibiotikām rezistentā tuberkuloze nogalinātu ātrāk nekā jauna sieva, un ar plaušu vēzi būtu vieglāk sadzīvot.

Dzīvošana vienam bija labs, harmonisks risinājums. Cilvēku attiecības nesa līdzi tikai strīdus, konfliktus un grūtas izvēles un arī citādi padarīja dzīvi nepatīkamu un sarežģītu. Ja gribas dzīvot mierīgi un laimīgi, skaidrs, kādam jābūt pamatnoteikumam: izvairīties no tuvām attiecībām, it kā tās būtu nāvējoša slimība.

Marti uzstūma kajaku krasta smiltīs un izstaipīja muskuļus. Tad viņš iegāja iekšā un novilka slapjās drēbes. Viņš ievēlās gultā, pārvilka sev pāri segu un gandrīz uzreiz arī iemiga.

Viņš pamodās jau pēc dažām stundām, kad saule sāka spīdēt acīs. Man būtu vajadzējis nolaist žalūzijas, viņš nodomāja. Viņš aizgāja tās aizvērt un mēģināja vēlreiz notvert miegu, bet no tā nekas nesanāca. Viņš vairs neiemiga.

Marti apmeta halātu un devās uz virtuvi. Uz sienas bija lielizmēra karte, kas bija izveidota no divpadsmit mazākām jūras kartēm. Viss kopums noklāja lielāko daļu virtuves ziemeļu sienas. Zilo jūru izrakstīja simtiem lielu un tūkstošiem mazāku salu. Tomēr kartē nebija attēloti Somijas ūdeņi, bet gan Halonas arhipelāgs Vjetnamā.

Marti iepildīja automātā ūdeni un kafiju un izgāja laukā pēc dienas pasta. Pāri zemu pārlidoja vairāki desmiti dzērvju un piepildīja debesis ar kliedzieniem.

Marti bija uzskatījis putnus par mūslaiku dinozauriem, jau pirms šis viedoklis tika atzīts oficiāli. Tieši tā iemesla dēļ viņu visvairāk interesēja sugas, kuru veidols, pēc viņa domām, tādā vai citādā veidā līdzinājās dinozauru pasaulei vai bija kā citādi aizvēsturisks. Ķā dzērves, jūras kraukļi, gārgaļveidīgie un pelikāni. Pa lauku soļojoša dzērve viņam atgādināja velosireptorus un citas krīta perioda plēsīgās ķirzakas.

Jauns baltastes briedis metās bēgt, kad viņš pienāca pie pastkastītes. Viņš apbrīnoja tā graciozās formas un augstos lēcienus. Baltā aste zibēja cauri kokiem vēl ilgi pēc tam, kad dzīvnieku citādi vairs nebija iespējams izšķirt. Baltastes briedis bija šai zemē ievesta sveša suga, bet Marti, atšķirībā no daudziem šaurpierainiem kolēģiem, pret to neiebilda. Viņaprāt, tā gluži vienkārši bija viena no planētas skaistākajām zīdītāju sugām, tikpat piemīlīga kā Āfrikas krūmāži vai lielais kudu.

Tagad man ir viss, viņš vēlreiz nodomāja. Man tagad ir viss, ko man vajag. Ne pēc kā neilgojos. Viņš juta sevi laimīgi ieņurdamies.

Pastkastītē bija daži rēķini, pāris reklāmu — un no Vjetnamas atnākusi vēstule, no Kienas Huas Kao. Uz aploksnes bija divas skaistas pastmarkas, kurās attēloti Vjetnamas dzīvnieki. Pelēkais vērsis un ūdensbifelis. Labi izvēlēta tēma, Marti domās nosmaidīja. Bet kāpēc Hua viņam raksta?

Viņš nolika pastu uz virtuves galda un ielēja pilnu krūzi stipras, melnas kafijas. Pa atvērto logu ieplūda jauna dzērvju bara kliedzieni. Viņš atvēra Huas vēstuli.

No aploksnes izbira kaudzīte avīžu izgriezumu. Daļa no tiem bija angliski, bet lielākā daļa — vjetnamiski. Tiem aizmugurē bija piespraustas papīra strēmeles, uz kurām rakstīts tulkojums angļu valodā. Hua atkal jau bija ļoti rūpīga un precīza.

Lai arī Marti mazliet prata vjetnamiešu valodu, angliski viņš lasīja daudz ātrāk. Izgriezumā bija īsa ziņa vienā slejā. Marti izlasīja virsrakstu un juta, kā viņa plaukstas nosvīst.

SEA DRAGON FOUND DEAD ON SHORE

Krastā atrasts beigts jūras pūķis.

Debesīs kliedzošo dzērvju balsis izgaisa. Pēkšņi bija pavisam kluss, un viņš dzirdēja tikai sirdi strauji dauzāmies.

Dievs pasarg, viņš nodomāja. Vai tas varēja būt…

Mazas Halonas līča saliņas krastā pagājušajā ceturtdienā atrasts

zinātniekiem nepazīstama jūras radījuma ķermenis, kas izskalots

smiltīs. Pēc to atradušo zvejnieku sacītā, dzīvnieks bijis pēc formas iegarens, pat atgādinājis čūsku. Radījuma ķermenis beidzies ar trīsdaļīgu asti. Pēc zvejnieku vērtējuma, jūras dzīvnieks bijis sešpadsmit metru garš. Viņi teikuši, ka dzīvnieka āda nav mīksta un staipīga, bet gan izskatās pēc cieta apvalka. Zvejnieki tic, ka atradums ir miris kon rit, milzu simtkājis jeb jūras pūķis, no kā Halonas līcis ir ieguvis savu nosaukumu.

Marti pamanīja, ka krūtīs sāk spiest. lasot tekstu, viņš bija aizturējis elpu.

—  Beidzot, — viņš skaļi nopūtās.

Cik ilgi gan viņš ko tādu jau bija gaidījis!

Viņam prātā uzplaiksnīja atmiņas par Austrumķīnas jūru. Kad viņš bija bērns, kāds īss mirklis, varbūt piecpadsmit, divdesmit sekundes, bija mainījis visu viņa dzīvi. Mainījis to, kā viņš raudzījās uz pasauli. Viņš visu atcerējās skaidri, katrs attēls bija ass un spilgti iekrāsots.

Pasažieru tvaikonis vienmērīgā ātrumā bija peldējis pa Austrumķīnas jūru ceļā no Kualalumpuras uz Džakartu. Jūra bija sastingusi un dzidri zila, debesis skaidras un bez mākoņiem, ja neņem vērā kuģa skursteņa atstāto balto līniju, kura pamazām izzuda.

—  Skatieties, kas tur ir? — kāds pēkšņi bija iesaucies viņam aiz muguras. Viņš bija pagriezies, lai paskatītos, un ieraudzījis taisnu, melnu svītru,

kas atgādināja baļķi, kurš šūpojas ūdenī, vai otrādi apgāzušos kanoe. Bija neiespējami noteikt, cik tā bija gara. Tā kā jūra bija pavisam mierīga, viņš nevarēja noteikt baļķa garumu salīdzinājumā ar viļņu augstumu, arī citu salīdzināmu objektu nebija. Un tad, dažas sekundes vēlāk, baļķis bija pēkšņi… Atmiņas nomainīja cita.

Tenočtitlānas, acteku lielās galvaspilsētas, atliekas gandrīz Mehiko pilsētas ccnlrā, netālu no Sokalo laukuma. Tūkstoš gadu veci mūra gabali, izrakumi, šur tur ārzemnieku un meksikāņu tūristu grupas. Starp drupām un tūristiem desmit, divpadsmit metru gara skulptūra, kurā attēlota dīvaina čūskveida radība. Kecalkoatls, lielā spalvu čūska. Acteku galvenais dievs.

Liela galva. Lielas acis, kas lūkojas uz priekšu. Kupls spalvu pušķis galvvidū.

Te tev nu bija miers, nodomāja Marti.

Tagad man ir viss, kas vajadzīgs, tagad man vairs nekā netrūkst, viņš ironiski nodomāja. Un, velns, cik gan ļoti reizēm var kļūdīties! Viņš paņēma telefonu un atrada Huas numuru. Cik gan Vjetnamā varētu būt pulkstenis?

Vēl atmiņu ainas plūda caur viņa prātu.

Teotivakānas senpilsēta, dažus desmitus kilometru uz ziemeļaustrumiem no Tenočtitlānas. Milzīga, noslēpumaina vieta, kuru meksikāņi atrada pamestu un par kuras sākotnējiem iedzīvotājiem nebija zināms gluži vai nekas. Meksikāņi to sauca par Vietu, kurā radīja dievus. Marti atkal redzēja acu priekšā no Mēness piramīdas vedošo Mirušo ceļu un desmitiem atraktu tempļa ēku akmeņainās ielas abās pusēs. I'ālāk mierā atstāti zem zemes paslēpušies tempļi un citas celtnes, piramīdu formas pauguri, uz kuriem auga biezi, platlapaini opunciju puduri.

Karstumu izstarojoša saule debesīs, dedzinoša sajūta galvvidū un roku pirkstos. Kaklu kņudinoši putekļi gaisā.

Un atkal Kecalkoatls, lielā spalvu čūska. Augstas akmens skulptūras, no kurām daļā attēlots Kecalkoatls no sāniem un daļā — no priekšpuses.

Marti atcerējās Kecalkoatla seju. Augstos, greznos spalvu pušķus uz galvas.

Bet vairāk par visu acis. Vienmēr vairāk par visu tieši acis. Lielas, uz priekšu lūkojošās acis.

Marti paskatījās pulkstenī un izrēķināja laika starpību. Vjetnamā bija stunda pirms pusnakts. Tas nepavisam nebija pārāk vēls laiks, lai zvanītu. Hua noteikti sapratīs.

Marti uzspieda Huas mājas numuru. Signāls noskanēja reizi, divas. Tad Hua atbildēja.

—  Hallo.

Marti pazina Huas balsi.

—  Sveika, Hua, šeit Marti no Somijas.

—   Labsvakars, Marti, — sieviete teica angliski ar patīkamu, mazliet dziedošu akcentu. — Prieks dzirdēt tavu balsi. Pieļauju, ka izgriezumi nonākuši galā.

Marti uzreiz šķita, ka Huas balsi bija tāds kā… rezervēts tonis. Kāpēc? Vai kaut kas nebija kārtībā?

—  Protams, tie atnāca! — Marti atcirta. — Es pat nezinu, cik ilgi esmu to gaidījis. Kāpēc neatsūtīji man e-pastu? Tas būtu atnācis daudz ātrāk.

—  Dīvaini, — brīnījās Hua. — Sūtīju ziņu vismaz četras reizes, bet no tevis nebija nekādas atbildes.

Ak jā, Marti nokaunējies nodomāja. Viņš nebija lasījis savu e-pastu vismaz nedēļu. Sasodīts.

—   Es braucu turp, — Marti kļuva steidzīgs. — Tūdaļ pat rezervēšu lidojumu uz Hanoju. Ceru, ka uz rītdienu vēl ir kāda biļete. Ja rīta lidojumā vēl ir vietas un no lidostas dodamies pa taisno uz Halonu, būsim tur jau…

—   Paklau, Marti, man tev jāteic, ka…

Marti pagriezās, lai palūkotos uz sienas sakombinēto karti. Tā nosedza visu apvidu, visas Halonas līča vairāk nekā trīs tūkstoš salas.

—  Vai esi jau noskaidrojusi precīzi, uz kuras salas radījums ir izskalots? — viņš jautāja. — Vai vari mums noīrēt kādu piemērotu mazu laivu?

Tad Marti dzirdēja, kā Hua nopūšas, un viņa noskaņojums sašļuka. Viņai ir sliktas ziņas, nodomāja Marti. Cerams, ka runa ir tikai par kādu mazu birokrātisku problēmu, nevis par ko nopietnāku.

—   Man diemžēl jāliek tev vilties, — brīdināja Hua.

—  Ko tu ar to domā? — jautāja Marti. — Vai runa ir tikai par parastu preses pīli? Vai… neesi vēl noskaidrojusi salas atrašanās vietu?

—  Nē, nē, es, starp citu, domāju… ka notikums ir patiess, — apstiprināja Hua. — Vai vismaz tas man šķiet gandrīz neparasti ticams. Noskaidroju arī, par kuru salu ir runa. Bet…

Marti gaidīja, sirdij dauzoties kaklā, un baidījās no sliktākā.

—   …mums šeit bija jau otrais taifūns, un zvejnieki stāsta, ka tas aizskalojis līķi prom no krasta. Apvidū ir spēcīgas zemūdens straumes. Tās var aiznest ķermeni dievs vien zina līdz kurienei. Daudzus kilometrus tālāk, varbūt pat vēl vairāk.

Marti nespēja neko sacīt. Vilšanās bija pārāk smaga.

—  Man žēl, — Hua vienkārši teica. — Zinu, ko tas tev nozīmē.

—  Tā nav tava vaina, — Marti izmocīja.

Viņš skatījās uz Halonas līča karti un izmisīgi centās izdomāt kaut ko, kas varētu līdzēt. Kaut ko, kas dotu viņiem cerību, pēdējo cerību stariņu.

—         Vai mums tiešām nav nekādu iespēju to atrast? — vaicāja Marti.

—   Vai tad mums nevajadzētu vismaz pamēģināt? Šī varētu būt vienīgā iespēja, ko iegūstam. Otra tāda pati pavisam noteikti mūsu dzīves laikā vairs neradīsies.

Vispār jau tāda gadījuma noteikti nebūs vairs nekad, drūmi domāja Marti. Nevienam. Pat pēc tam, kad mēs paši būsim miruši. Kad kāda suga reiz pazūd no zemes virsas, tā ir prom uz visiem laikiem.

Mūžīgi.

—   Nu… pavisam teorētiski…

Marti gandrīz spēja sadzirdēt, kā Hua apdomā sakāmo.

—  Varbūt tas nebūtu pavisam neiespējami, — Hua beidzot teica. — Halonas līča ūdeņi nav diez ko dziļi, dibenu ir viegli sasniegt nirstot.

Marti juta, kā viņa cerības atdzīvojas.

—  Tomēr ūdens ir tik dziļš, ka dibenu redz tikai dažās vietās, — Hua turpināja. — Turklāt ūdens ne tuvu nav tik dzidrs kā tālāk jūrā. Nirējs nevar reizē izķemmēt vairāk par metrus divdesmit platu joslu. Tas nozīmē, ka jau hektāru platas teritorijas izskatīšana ir visai grūts pasākums.

—   Par cik lielu platību mēs tagad runājam? Apmēram.

Hua atkal mirkli padomāja, pirms atbildēja.

—   Desmitiem kvadrātkilometru.

Tas nenoliedzami ir diezgan daudz, Marti domāja.

—   Mums vajadzīgi vismaz divi nirēji, eholote un pāris laivu uz vairākām nedēļām, — Hua rezumēja. — Lai mums būtu vismaz teorētiska iespēja, ka tas izdosies. Tas maksātu diezgan daudz. Vai tev ir iekrājumi kam tādam?

—   Nu, laikam nav vis, — atzina Marti, zaudējis dūšu.

Iestājās nepatīkams, ilgs klusums.

—   Marti, man patiešām ir ārkārtīgi žēl,— Hua visbeidzot teica.

Hua izklausījās nokaunējusies, it kā tā būtu viņas vaina.

—  Neuztver to personīgi, — aizrādīja Marti. — Taifūni dara, ko paši grib. Bet, klau, es vēl mazliet par to padomāšu. Piezvanīšu tev, ja kaut kas ienāks prātā.

—   Darām tā, — Hua skanīgi teica. — Saudzē sevi!

Marti nolika klausuli un mēģināja norīt vilšanos. Viņš iedzēra malku kafijas. Tā bija jau atdzisusi. Viņš izlēja auksto dzērienu izlietnē un ielēja jaunu no kafijas automāta kannas. Perkeleen perkeleen perkeleen perkele, domāja Marti. Par laimi, somu valodā bija ļoti labi un salīdzinājumā ar citām zemēm izcili spēcīgi lamuvārdi. Tas reizēm palīdzēja, vismaz mazliet. Tad, kad kaut kas patiešām saniknoja, saniknoja ne pa jokam.

Mājas telefona zvanīšana pārtrauca viņa domas. Viņš iegāja istabā un pacēla klausuli.

—   Ritola, — viņš norūca.

—   Sveiks, šeit Līsamaija, — teica bijušās sievas balss.

Šī nav mana diena, nodomāja Marti.

Viņš nespēja sarunāties ar Līsamaiju. Ne tagad, tikai dažas minūtes pēc tam, kad viņa Lielais Sapnis vispirms bija šķitis piepildāmies un tad — gandrīz tajā pašā mirklī — sagruvis kaudzē kā kāršu namiņš.

2

Veiko Nurminens skatījās uz slimības vēsturi, kas bija izklāta uz galda, un vēlējās, kaut viņš atrastos kur citur, citā zemē, citādā situācijā. Kāpēc viņš nebija izmācījies, piemēram, par juristu vai žurnālistu?

Nurminens bija beidzis Turku Universitātes Medicīnas fakultāti jau pirms trīsdesmit gadiem. Laika gaitā viņš bija aprūpējis tūkstošiem pacientu un redzējis daudz. Visu to, ko dažādas kaites un nelaimes spēj cilvēkam nodarīt. Bet par spīti tam, ko viņš bija pa ceļam redzējis un pieredzējis, viņš joprojām šādās situācijās jutās tikpat bezpalīdzīgs kā jauns palīgs, medicīnas bakalaurs.

Pēc mirkļa viņam būs ilggadējā ģimenes drauga meitai jāvēsta sliktas ziņas, un uzdevums šķita ļoti grūts. Nurminens domās nopūtās. Nav iemesla vilkt garumā. Tas nevienam nepalīdzēs. Viņš savienoja zvanu ar reģistratūru.

—   Aiciniet Kamillu Norstrandu iekšā.

Nurminens gaidīja. Pēc brīža durvis atvērās un ienāca izskatīga gara auguma sieviete, varbūt mazliet zem četrdesmit, ģērbusies matu krāsai stilīgi pieskaņotā gaiši brūnā kostīmā. Tas stingri iezīmēja ķermeņa formas. Viņai bija pāri mugurai krītoši zeltaini mati. Seja bija klasiski skaista un simetriska. Nurminens zināja, ka Kamilla Norstranda ir augstākajā sabiedrībā izslavēta skaistule gan Somijā, gan daudzās Eiropas valstīs.

Gandrīz tajā pašā sekundē, kad Kamilla ienāca Nurminena kabinetā, viņas telefons sāka pīkstēt. Nurminens nāca Kamillai pretī. Kamilla paspieda Nurminena labo roku, bet vienlaikus skatījās kreisajā rokā skanošā telefona ekrānā, kas ir zvanītājs.

Redzot numuru, Kamilla nopūtās.

—  Atvaino, bet man pilnīgi noteikti ir jāatbild, — teica Kamilla, kā piedošanu lūdzot. — Jā, te es. Tātad, ko tieši viņi teica?

Man vajadzētu viņu pārtraukt, domāja Nurminens. Vai, ja tā padomā, varbūt tas vēl brīdi var pagaidīt. Varbūt nemaz nav tik lielas steigas. Ja viņš mazliet pagaidītu, Kamillas laimīgā dzīve turpinātos vēl dažas dārgas minūtes.

—  Vai tas ir viņu pēdējais piedāvājums? — iesaucās Kamilla. — Nu, nē, tas ir pilnīgi izslēgts. Nekādā gadījumā. Nevaram tik tālu iet.

Kamilla paskatījās uz Nurminenu. Viņas lūpas izveidoja nedzirdamu “piedod”.

—  Saki viņiem, ka tas neiet krastā, — turpināja Kamilla. — Ka neparko neiet.

Kamilla pacēla trīs pirkstus. No tā Nurminens saprata, ka Kamilla centīsies pabeigt sarunu pēc trim minūtēm, un piekrītoši pamāja. Kamilla brīnījās, kāpēc viņš tā dara. Nurminens parasti nebija tik saprotošs. Viņas telefons arī agrāk bija daudz reižu iezvanījies, līdzko viņa bija ienākusi Nurminena kabinetā, un parasti viņš necentās slēpt aizkaitinājumu. Turklāt Nurminens izskatījās… saspringtāks? Vai… vairāk norūpējies nekā parasti? Pakļāvīgs? Kamillai bija grūti nolasīt, kas notiek aiz Nurminena acīm. Varbūt viņu vienkārši sarūgtināja, ka Kamilla atkal jau ieradusies uz vizīti, telefonam zvanot, lai gan aiz durvīm jau bija gara pacientu rinda.

No otras puses, Nurminens tikpat labi būtu varējis pateikt analīžu rezultātus Kamillai pa telefonu vai nosūtīt pa pastu, kā Kamilla bija lūgusi. Viņa taču zināja, kāpēc Nurminens pavisam noteikti bija gribējis, lai viņa ierastos pati personīgi.

Ainas horeogrāfija būs tāda pati kā vienmēr. Nurminens savā nopietnajā un tēvišķajā stilā viņai dos kaudzi norādījumu, kas attiecas uz veselīgāku dzīvesveidu. Viņš stāstīs, ka Kamillas asinsspiediens pakāpies līdz satraucošai robežai, kā tas, nenoliedzami, bija nolicis jau vairākus gadus. Nurminens aizrādīs, ka viņai vajadzētu dzert mazāk alkohola. Ka viņai vajadzētu strādāt īsākas darbadienas un ik pa laikam paņemt kārtīgu atvaļinājumu.

Ka viņai vajadzētu nodarboties ar kaut ko, kas mazina stresu. Teiksim, garām pastaigām, jogu vai transcendentālo meditāciju.

Nurminens lielākoties viņai deva vienas un tās pašas norādes vienmēr, kad viņi tikās. Padomos kā tādos nebija nekādas vainas, jo visi Nurminena labprāt sniegtie padomi noteikti bija ļoti labi. Teorētiski. Nurminens tikai nevēlējās saprast, ka realitātē Kamillai nebija nekādas iespējas ievērot ārsta ieteikumus. Vismaz tik ilgi, kamēr viņa turpinās būt visa Norstrandu koncerna direktore.

—  Saki viņiem, lai nolaiž zemāk vismaz par divdesmit miljoniem, — nokomandēja Kamilla. — Tad sāksim runāt par lietu. Bet, ja viņi tā nedarīs, darījums nenotiks. Saki, ka mums ir ari citi varianti. Jā, jā, jā, jā, bet viņi par to nevar būt droši. Viņi taču nezina, ka… Tici man, tas nostrādās. Tikai dari tā, kā es saku. Galvenais, neatstāj nepārliecinošu iespaidu.

Nurminens ar rādītājpirkstu norādīja uz pulksteni. Kamillai solītās trīs minūtes bija pagājušas.

—   Klau, man tieši tagad ir jādara kas cits, — atvainojās Kamilla.— Piezvanīšu tev… teiksim, pēc pusstundas. Ok, atā.

Kamilla nolika klausuli.

—   Lūdzu, sēdies, — ieteica Nurminens.

—   Varu jau ari pastāvēt, — Kamilla teica.

Viņas domas joprojām bija kaut kur pavisam citur.

Bet tad Kamilla ieskatījās Nurminenam cieši acis un redzēja, ka zem šīs cietās sejas izteiksmes bija saredzams kas biedējošs. Žēlums un līdzjūtība, un varbūt vēl kas cits. Skumjas?

—  Tu negribi to dzirdēt, stāvot kājās, — teica Nurminens.

Pēkšņi Kamilla bija pilnīgi klāt, koncentrējusies un sastingusi bailēs. Viņa juta, ka asinis aizplūst no sejas un sareibst galva.

Viņa apsēdās.

—  Tātad man ir… vēzis? — Kamilla aizžņaugti vaicāja.

—  Nē, tā tev nav, — Nurminens mierinoši teica. — Nekas uz to nenorāda. Bet man ir jābrīdina, ka ziņas tāpat nav nekādas īpaši labās.

Kamilla gaidoši skatījās uz Nurminenu.

—  Esam beidzot noskaidrojuši, no kā rodas tās tavas periodiskās reiboņu lēkmes, — teica Nurminens. — Tev ir Rēmera-Stauta sindroms.

—  Atvaino, kas? — jautāja Kamilla.

Viņa nekad nebija dzirdējusi par tādu… kā nu tur bija… sindromu.

—  Tā ir reta autoimūna slimība, — paskaidroja Nurminens. — Tātad slimībā, kuras laikā cilvēka imūnsistēma sāk uzbrukt paša audiem.

Kamilla cīnījās pret pamazām uznākošo reiboni. Autoimūna slimība. Viņa izgaršoja vārdu ar savu mēli. Tas izklausījās biedējošs. Pa īstam baiss.

—  Vai to var ārstēt? — jautāja Kamilla. Viņa brīnījās, kāpēc gan viņas balss piepeši ir tik aizsmakusi..

Nurminens pašūpoja galvu.

—   Neviens nezina, no kā slimība rodas. To atklāja tikai pagājušajā gadā.

—  Tātad nekādu zāļu nav?

—  Man žēl, — teica Nurminens. — Jaunas autoimūnās slimības mūsdienās parādās kā no zila gaisa, katru gadu vairākas pavisam jaunas kaites. Neviens nezina, no kā tās rodas, vai runa ir par vides piesārņojumu vai par ko citu. Tā vienkārši notiek.

Kamilla norija siekalas.

—  Vai es miršu? — viņa vaicāja.

Viņa nepazina savu balsi. Viņai bija grūti noticēt, ka viņa nupat pajautājusi ārstam ko tādu. Nāve ilgi viņai bija šķitusi pavisam tāla un abstrakta. Kopš tā laika, kad viņa bija atgriezusies no Ruandas. Tādām steidzīgām biznesa sievietēm kā viņa nebija laika domāt par nāvi. Tai ir jābūt kļūdai, domāja Kamilla.

—  Mēs visi kādreiz nomirsim, — teica Nurminens. — No RēmeraStauta sindroma līdz šim ir miruši apmēram divsimt cilvēku. Viņi ir miruši vidēji sešdesmit divu gadu vecumā. Bet es tagad gribētu uzsvērt, ka tas ir tikai vidējais rādītājs. Turklāt simptomi ilgstoši ir diezgan nemanāmi un tikai laika gaitā tie sāk ietekmēt ikdienas dzīvi.

Sešdesmit divi gadi, domāja Kamilla. Nez, kas ir tas cilvēka sagaidāmais vidējais vecums?

Tad viņa redzēja, ka Nurminena seja ietrīcas aiz līdzjūtības.

—   Diemžēl tai līdzi nāk vēl kas,— teica Nurminens.

3

Nelaime nenāk viena, domāja Marti Ritola. Gribējās nolikt klausuli, jo viņam joprojām nebija īpašas degsmes pļāpāt ar bijušo sievu. Viņi gan atkal sarunājās, tāpēc normālos apstākļos situācija nebūtu šķitusi pārāk nomācoša. Bet tagad, kad viņš nupat bija lidinājies mākoņos un uzreiz nokritis atpakaļ uz zemes…

—   Nu, čau, — Marti vārgi teica.

—  Tu nu gan šodien izklausies vēl nožēlojamāk nekā parasti, — teica Līsamaija.

Cik mīļi teikts, nodomāja Marti. Šī saruna būs tikpat jautra kā zoba nerva raušana.

—  Vai ir noticis kas slikts? — tincināja Līsamaija.

—         Neviens nav nomiris vai zaudējis locekļus, — apliecināja Marti.

—  Vismaz es ne.

—  Tomēr kaut kas slikts?

Līsamaija mani pazīst pārāk labi, nodomāja Marti.

Marti un Līsamaija bija satikušies neilgi pēc tam, kad Marti bija atgriezies Somijā pēc trim Kekertarsuakā, Grenlandes Disko salā pavadītiem gadiem. Viņš bija meklējis starp Disko līcī ziemojošajiem Grenlandes vaļiem daļu populācijas, kas būtu uzvedusies tik atšķirīgi no sugasbrāļiem, ka tos varētu jau uztvert par atsevišķu kultūru. Grenlandē Marti pirmo reizi bija sapratis — pirmo reizi pa īstam sapratis —, ko oglekļa dioksīda emisijas izraisītā jūras virskārtas paskābināšanās nozīmē sliktākajā gadījumā.

Apjausma bija iebliezusi kā ar bomi pa pieri, un viņš bija nolēmis mainīt pētniecības jomu. Roņi un vaļi bija palikuši tikai kā aizraušanās, lai gan tie joprojām bija viņa lielā mīlestība.

Jo vairāk laboratorisko izmeklējumu viņš un citi Kopenhāgenas Universitātes pētnieki Disko salā bija veikuši, jo biedējošāka aina pavērās. Tās radības, kam bija kaļķa apvalki, vienkārši izšķīda apkārtējā ūdenī, kad tā pH līmenis pārlieku pieauga. Bet arī citi jūras dzīvnieki bija spiesti izlietot aizvien lielāku daļu enerģijas, lai saglabātu savu jonu līdzsvaru, kad ūdens kļuva skābāks. Viņi auga lēnāk un kustējās slinkāk. Tad nomira. Pašlaik ar oglekļa emisiju cilvēks mainīja jūras skābumu rekorda ātrumā. Perspektīvas bija biedējošas, jo simt reižu lēnāk notikušās dabiskās pārmaiņas zemeslodes ilgās vēstures laikā bija spējušas iznīcināt lielāko daļu jūras sugu dažādības.

Tas viss bija tik nospiedoši, ka Marti sāka ilgoties pēc kaut kā mierinoša, lai līdzsvarotu darbu, pēc ilgstošām cilvēcīgām attiecībām. Helsinkos viņš bija saticis Līsamaiju un gandrīz uzreiz sācis kopdzīvi, lai gan viņiem nebija nekā daudz kopīga. Nebija ne kopīgu sapņu vai mērķu, ne arī īsti kopīgu interešu. Patiesībā — gluži nekā, uz kā būvēt attiecības. Izņemot varbūt “Brokastis Tifānijā” un vēl kādas filmas. Toties pastāvīgas spriedzes un uzskatu un vēlmju atšķirību bija tik daudz, ka viņi bija sākuši kašķēties jau pirmajos mēnešos.

—  Nu, tad nestāsti, ja negribi, — Līsamaija teica. — Bet es varētu pastāstīt tev kaut ko, kas spētu tevi interesēt. Jo tev vēl aizvien nav jaunas sievietes.

Marti juta, kā viņā aug aizkaitinājums.

—  Kā tad tu vari zināt, vai man ir jauna sieviete vai nav? — Marti tincināja.

Līsamaijai bija slikts paradums jaukties lietās, kas ne mazākajā mērā neattiecās uz viņu. Marti tas vienmēr bija šķitis ārkārtīgi kaitinoši.

—   Elementāri, dārgais Vatson, — skaidroja Līsamaija. — Ja tev kāda būtu, tad jau daudzas reizes man būtu izklāstījis, cik brīnišķīga viņa ir un ko tik visu pēdējā laikā jūs esat kopā darījuši. Tu taču neatstātu neizmantotu tik lielisku iespēju man iedzelt. Ja nu gadījumā man mazliet sāpētu.

Kāpēc gan sievietes vispār izdomātas, Marti rūgti nodomāja.

Pats muļķīgākais noteikti bija tas, ka viņi viens no otra pārāk nebija attālinājušies, neraugoties uz aizvien apnicīgākiem kašķiem. Viņiem bija izdevies izšķiest pārmērīgi daudz laika un sāpināt otru nevajadzīgi daudz un dažādos veidos. Neveiksmīgām attiecībām ir nelāgs paradums izvilkt no cilvēka viņa vissliktākās īpašības un izaudzēt tās briesmīgās proporcijās, nekas cits pašapziņai nenodara lielāku kaitējumu kā naidīga un slikta izturēšanās pret pašu tuvāko.

Kāpēc mēs neizšķīrāmies jau agrāk, domāja Marti.

Viņi bija pārtraukuši attiecības, kad Ālto Universitāte bija noraidījusi Marti pēdējās pētniecības programmas finansēšanu. Pētījums bija saistīts ar jūras gultnes bioloģisko daudzveidību, lūras dzelmē dzīvoja vairāk dažādu radību nekā tropiskajos lietus mežos, iespējams, pat simt miljoni dažādu sugu. Tas bija mīklaini un iracionāli, jo lielākā daļa jūras dibena bija ļoti līdzena. Marti bija sācis pieļaut, ka atšķirības jūras ūdens skābumā un skābekļa daudzumā ūdeni no sugu skatpunkta gultnes līdzenumus iedalīja miljonos mazu saliņu. Daudzas sugas nespēja pārlīst vai aizpeldēt no vienas jūras dibena salas uz citu cauri ūdeņiem, kuri bija vai nu pārāk skābi vai kuros trūka skābuma, un attīstījās par patstāvīgām sugām savos apvidos. Hipotēze bija jauna, bet Ālto Universitātes vadītājs uzskatīja, ka ideja ir pārāk radikāla. Viņš gribēja koncentrēt aizvien vairāk savas naudas uz retākiem un lielākiem profesionālajiem centriem, kuri verdziskāk sekoja citur pasaulē izdarītiem pētījumiem.

Marti bija kļuvis par gabaldarbu strādātāju, un viņa ienākumu līmenis bija sarucis. Situācija bija radījusi starp viņu un LIsamaiju jaunu spriedzi un apzīmogojusi viņu attiecību likteni. Viņi bija sākuši strīdēties ari par dzīvokļa kredīta termiņa saīsināšanu, un tas jau bija par daudz.

—  Liecies mierā, — Marti norūca klausulē. — Es esmu, tā teikt, izaudzis par cilvēku pēc tam, kad tiku no tevis vaļā.

—  Vai esi drošs, ka gribi spriest par lietām, kuru nozīmi pats nesaproti? — Līsamaija iedzēla. — Tam, zini, ir savs risks! Vispār jau, manuprāt, būtu patīkami, ja tev būtu jauna sieviete, jo tad mani vairs negrauztu

sirdsapziņa. Tu varbūt tam neticēsi, bet mani joprojām mazliet moka vainas apziņa, lai ari man šķiet, ka tu biji vismaz tikpat vainīgs un, iespējams, vēl daudz vainīgāks pie visa nekā…

Mums jāpārtrauc šī saruna, pirms atkal sākam veco dziesmu, domāja Marti. Nav nekādas jēgas atkārtot to, ko abi esam teikuši viens otram miljons reižu.

Kad viņiem beidzot bija izdevies pārdot kopīgo dzīvokli, Marti par savu daļu bija nopircis divdesmit reižu vairāk kvadrātmetru nenozīmīgā, gandrīz pilnībā no pastāvīgiem iedzīvotājiem tukšā jūras piekrastes ciematā. Līdzi nāca tik daudz meža, ka viņa dzīvošanas izdevumi bija pietuvojušies nullei. Māju apsildīja ar malku, sauli un pasīvo zemes siltumu, un laukos bija gana, ka salaboja to, kas salūza vai ko vajadzēja remontēt.

Kad pārgāja sākotnējais šoks, Marti pamanīja, ka jaunā kārtība viņam ir izcili piemērota. Viņam bija vairāk brīva laika nekā agrāk, arī naudas viņam, laukos dzīvojot, nevajadzēja daudz. Viņa darbi, kas tika sūtīti uz dažādiem pasaules stūriem, ienesa vairāk, nekā viņam īstenībā vajadzēja. Mežs deva ēdienu, un jūrā tā bija gandrīz tikpat daudz, ja zināja, kur meklēt. Zeme joprojām aizvien ātrāk virzījās pretī iznīcībai, bet vismaz viņš atkal varēja izbaudīt pats savu dzīvi.

Ar to viņam pilnīgi pietika. Līdz I lua pēkšņi atsūtīja ziņu no Vjetnamas.

—  Varētu beidzot pateikt, kāpēc īsti zvani, — Marti pārtrauca Līsamaijas runas.

—  Uzmini, ko es satiku vakar preses konferencē, — Līsamaija tincināja.— Kamillu Norstrandu!

Kamilla, domāja Marti. Kamilla Norstranda. Spoki no tālas pagātnes mūsu seriālā.

—   Vai viņa gadījumā nebija tava pirmā mīlestība? — Līsamaija jautāja.

—   It kā tu to nezinātu.

Bet tas bija ļoti sen, domāja Marti. Pirms mazas mūžības.

—  Vai tu man piezvanīji tikai tādēļ, lai pateiktu, ka esi redzējusi Kamillu Norstrandu? — Marti brīnījās.

—   Dzirdēju pirms kāda laika šo to par viņu no kādas draudzenes. Vai, pareizāk sakot, šo to par viņas tagadējo vīrieti.

—   Mani neinteresē tenkas, — atcirta Marti.

—  Varbūt ne, bet tikai tāda maza piezīme, ka, ja viņa tevi joprojām interesē, tad pēc dažām nedēļām varētu būt labs laiks, lai sazinātos. Tas tā, mājienam. Tici man.

—   Aklai vistai es vairāk uzticētos. Vai tavas avīzes horoskopiem.

—   Paldies! — Līsamaija priecīgi teica. — Bet tikai zināšanai — tā mana draudzene, kuras vārdu tagad neminēšu, jo tev nepatīk tenkas, satiekas ar Kamillas Norstrandas vīru. Viņi ir bijuši kopā jau divus gadus un plāno precēties nākamajā rudenī.

Marti skatījās pa logu uz jūru un sāka skaitīt no ūdens izskalotos akmeņus. Viens, divi, trīs… četrdesmit astoņi.

—   Vai tu tur vēl esi? — vaicāja Līsamaija.

—  Ja gribētu klausīties tenkas, nopirktu tenku kalendāru, — apstiprināja Marti.

—  Tādu nemaz nav, — nošņācās Līsamaija.

—   Es nesaprotu, kāpēc mani vajadzētu interesēt…

—   Kamilla ir ārkārtīgi izskatīga sieviete. Un naudas viņai kā spaļu.

Nu ja, domāja Marti. Lai arī tā manta, par kuru bija runa, nebija pasaulē tīrākā nauda. Vismaz tā daļa, kas bija saistīta ar uzņēmuma Forest, Paper and Pulp Consulting darbību.

Prātā atausa atmiņas par to, kā Palangkarajā bija izskatījies, kad viņš pēdējo reizi bija mēģinājis tur tikt. No kūdras dedzināšanas radies dūmu mākonis bija karājies virs pilsētas un purva biezs kā rīta migla Alpu ielejās. Lidmašīna nevarēja nolaisties dūmu mākoņa dēļ, tā bija spiesta atgriezties Džakartā.

—  Hallo? — vaicāja Līsamaija. — Vai tu tur vēl esi? Vai kaut kur pavisam citur?

—   Tev ir vēl kas sakāms? — atjautāja Marti.

Līsamaija smējās.

—  Tev nav daudz tā saucamo labo pušu, bet nauda tev nekad nav rūpējusi, — viņa labsirdīgi teica. — Tas tev spīd cauri. Tāpēc tieši tev vajadzētu būt iespējai attiecībā uz Kamillu tagad, kad viņai apkārt noteikti

spieto kāds miljons lišķ… potenciālo līgavaiņu, kurus visvairāk interesē tie divsimt miljoni eiro, ko viņa mantoja no vecākiem. Turklāt tu viņu pazini vēl tad, kad viņu ģimenes uzņēmums bankrotēja.

—  Vai tu varētu koncentrēties uz savām lietām un izbeigt spēlēt savedējas lomu? — Marti ierosināja. — Tas gadījumā nav pat nelikumīgi?

—  Nepateicība — pasaules alga, — žēlojās Līsamaija. — Es tikai domāju, ka tevi tas varbūt varētu interesēt.

—  Okei, tas bija interesanti. Paldies.

—   Satiekamies kaut kad?

—  Varbūt nākamajā dzīvē, — teica Marti.

Līsamaija nopūtās.

—  Tas gan bija mīļi, — viņa teica. — Bet piezvani viņai! Viņa noteikti priecāsies.

Līsamaija nolika klausuli, pirms Marti paspēja vēl kaut ko pateikt.

4

TtUiFONA klausule pīkstēja Marti rokā. Viņš brīdi uz to skatījās un tad nometa vietā ar gluži nevajadzīgu spēku. Viņš jutās vienlaikus aizkaitināts, vīlies un tāds kā izsmelts. Kā Līsamaijai tas izdevās? Piecas minūtes, un viņa dvēseles miers bija izgaisis. No otras puses, viņš bija spiests sev atzīt, ka lielākā daļa vētrainuma, kas malās viņa prātā, tagad bija saistīta ar ko pavisam citu nekā Līsamaiju. Ar Huas sūtīto vēstuli un varbūt pavisam mazliet arī ar… Kamillu.

Kamilla Norstranda, domāja Marti. Cik ilgs laiks gan pagājis, kopš viņi pēdējo reizi satikās? Neiespējami ilgi. Piecpadsmit, divdesmit gadu? Noteikti lielos vilcienos apmēram tā. Kurš gads gan tagad jau bija?

Vai tev tur tiešām ir patīkami? Viņš piepeši dzirdēja Kamillas kaut kad sen, pirms puses cilvēka mūža kādā neaizmirstamā situācijā izteiktos vārdus. Ja ne, tu tikpat labi varētu nākt ar mani saunā.

Kamilla.

Vesels atmiņu krājums pēkšņi applūdināja viņa prātu. Notikumi, kurus viņš nebija atcerējies vai vismaz par tiem domājis dievs zina cik ilgi. Lietas, kuras viņš domājās jau esam aizmirsis.

Viņi bija iemīlējušies vidusskolas otrajā klasē. Marti bija tikko pārvācies uz Somiju ar saviem vecākiem diplomātiem pēc trim Āfrikā un pieciem Vjetnamā pavadītiem gadiem. Kamillas vecāki bija nonākuši līdz drošam bankrotam. Tolaik visiem bija skaidrs, ka Kamillai mantojumā paliks vienīgi pliks gaiss vai sliktākajā gadījumā lieli parādi.

Nākamajā vasarā viņš un Kamilla kopā bija ceļojuši uz Murmanskā organizēto miera un vides nometni. Krievija tolaik vēl bija daļa no Padomju Savienības, bet Ļeņina impērija jau šķendējās par to, ka ir vienā savienībā ar perestroiku un glasnoslj. Divi tūkstoši Ziemeļvalstu jauniešu bija virzījušies cauri Murmanskas daudzstāvu ēku guļamrajoniem, līdzi ņemot ar mieru un vidi saistītus plakātus un karogus. Cilvēki bija nākuši pie logiem un balkoniem, lai skatītos uz viņiem. Katra ziemeļu pilsētas daudzstāvu ēka atmodās kā skudru pūznis pavasarī. No lielo daudzstāvu ēku balkoniem un logiem uz viņiem raugošās cilvēku sejas bija bez izteiksmes, kā akmenī cirstas. Neviens Murmanskas iedzīvotājs nebija uzdrošinājies pievienoties neoficiālam un tāpēc apšaubāmam miera gājienam. Reizēm ir ļoti grūti izprast pat pašam savas sugas pārstāvju idejas, domāja Marti.

Kamilla īsajos minisvārkos, platu jostu ap gurniem un kailām kājām izskatījās graujoši. Pārsteidzošā kārtā viņi bija tikuši līdz ostā noenkurota bruņukuģa klājam. Marti atcerējās skaistu jaunzēlandiešu meiteni, kurai bija balta jūrnieku cepurīte, gari, sarkani svārki un plīvojoši sarkani mati. Meitene bija uzkāpusi uz bruņukuģa klāja un pakārusi savu cepuri uz milzu lielgabala stobra.

Pēc eksāmeniem Kamilla bija aizbraukusi mācīties uz Savienotajām Valstīm, uz Kalifornijas Universitāti Bērklijā. Velna universitāti, kā Marti toreiz bija teicis. Lai arī Kamillas vecāki bija uz bankrota robežas, tas neietekmēja naudu, kas jau sen bija glabāta Kamillas izglītībai Savienotajās Valstis. Viņš atcerējās, kā Kamilla lidostā bija raudājusi viņam klēpī un solījusi rakstīt katru dienu. Sākumā viņi tiešām sarakstījās gandrīz ik dienu, bet drīz vien tikai ik pēc nedēļas un tad jau vien reizi dažos mēnešos. Vēstules kļuva īsākas, un tajās bija iezadzies samākslots un daļēji arī izvairīgs tonis. Vai varbūt Marti to tikai bija iztēlojies. “No acīm prom, no sirds laukā,” viņš atcerējās sevi domājam, aizvien pārliecinātāks par to, ka attālums neizbēgami virza viņu attiecības uz galu.

Marti bija dabūjis stipendiju Lapasas Universitātē, Meksikā. Viņš gribēja pētīt pelēko vaļu, kuprvaļu un zobenvaļu savstarpējo mijiedarbību no savu, ar dzīvnieku izturēšanos saistīto hipotēžu skatpunkta. Lapasas Universitātes

vaļu pētnieki bija lasījuši viņa maģistra darbu, un ideja viņus uzreiz bija ieinteresējusi. Turklāt Lapasa bija tikai krietnus divus tūkstošus kilometru no Bērklijas un Kamillas.

Bet tad viņš bija saticis Izabellu mazā Sanignasio lagūnas saliņā, kurā bija uzcelta Lapasas Universitātes pelēko vaļu pētnieku telšu pilsētiņa, kādu laiku pēc tam viņš redzēja un dzirdēja vien to, ko Izabella Valensija gribēja viņam pateikt.

Apmēram tajā pašā laikā Kamilla bija pārstājusi viņam rakstīt, bet viņš to pat nebija pamanījis, jo jau līdz ausīm bija samīlējies Izabellā. Viņi bija sekojuši līdzi tam, kas notiek, kad pelēkie vaļi un zobenvaļi satiekas, un redzējuši daudzas asiņainas epizodes. Atvaļinājumos viņi bija niruši kopā ar pieradinātiem jūras lauvām, cilvēkos ieinteresētām milzu rajām, vaļhaizivīm un plankumainajiem delfīniem. Viss bija skaisti un brīnišķīgi.

Izabellas Valensijas vecāki tomēr bija vecmodīgi Meksikas kastīlieši no Idalgo provinces, un viņiem bija mazliet citi plāni attiecībā uz vecākās meitas precībām. Marti nebija uzlabojis savas izredzes, pajautājot donam Rafaelam, kāpēc Meksikā joprojām rāda tikai spāņu televīzijas programmas, lai arī zeme bija kļuvusi neatkarīga jau pirms diviem simtiem gadu. Izabella bija turējusies pretī divus gadus, bet beigās pakļāvusies vecāku gribai. Viņa bija teikusi Marti, ka mīl viņu, bet ka nevar atsacīties no saviem vecākiem, brāļiem un vecvecākiem. Viņi ir mana pasaule, Izabella bija teikusi, mierinoši raudot, visa mana pasaule.

Marti bija pabeidzis disertāciju, un viņa vārds savas jomas starptautisko pētnieku aprindās bija visiem uz mēles, un viņš saņēma vilinošus darba piedāvājumus no dažādām pasaules malām. Reiz viņš atkal bija mēģinājis sazināties ar Kamillu, bet viņas adrese bija mainījusies, un vēstule bija atnākusi atpakaļ kā bumerangs. Pēc tam bija pagājuši gadi, pirms viņš atkal bija dzirdējis par Kamillu. Beigu beigās viņš bija uzzinājis, ka Kamilla strādājusi Āfrikā, pazīstamā starptautiskā ātrās palīdzības organizācijā. Viņa bija gadījusies pa vidu gadsimta beigu drausmīgākajai masu slepkavībai. Kamilla bija redzējusi tūkstošiem cilvēku mirstam nežēlīgā veidā un atgriezusies Somijā, nogurusi kā apdedzis vraks. Marti bija dzirdējis viņu runājam radio. Viņš bija klausījies Kamillas vienlaikus pazīstamajā, bet jau

pavisam svešajā balsī. Kaut kas KamiUas balsī bija izdzisis, un Marti atcerējās skumjas par to, ka agrākā Kamilla vairs nepastāv.

Viņš bija mēģinājis iztēloties, kā viss bijis, ko Kamilla redzējusi. Viņš jau daudzas reizes gandrīz bija paņēmis klausuli, lai zvanītu Kamillai, bet tad atmetis ar roku. Viņš bija gribējis palīdzēt viņai, dzirdēt viņu, atbalstīt un mierināt, palīdzēt viņai atlabt. Bet Kamilla, kā stāstīja avīzes, tolaik jau bija precējusies ar nepieklājīgi bagātu zviedru magnātu, un Marti negribēja jaukties viņas dzīvē.

Kamillai tagad ir pietiekami daudz problēmu ari bez manis, Marti bija domājis. Bet Llsamaija apgalvoja, ka Kamillas bagātība tagad ir… Cik nu tur bija… Divi simti miljoni eiro. Vai Llsamaija tiešām tā bija teikusi? Summa izklausījās neticami liela. No otras puses, Marti ik pa laikam bija iekritis acis, ko avīzēs stāstīja par Kamillu. Norrstrarīd Oy bija izvairījies no draudoša bankrota, kad tā rīcībā esošo Nokia akciju vērtība pārsteidzošā kārtā divsimt reižu bija pārsniegusi agrāko augstāko līmeni. Kad Kamillas vecāki bija gājuši bojā autoavārijā, viņa bija kļuvusi par vienu no Somijas bagātākajiem cilvēkiem. Tagadējā Kamilla, pēc avīžu nostāstiem, bija ārkārtīgi bagāta, pašpārliecināta un stingra biznesa sieviete.

Starp citu…

Vai viņš varētu lūgt Kamillai atbalstīt ekspedīciju uz Halonas līci veco laiku vārdā? Kamilla tagad pāris dienās varēja nopelnīt vairāk, nekā vajadzētu ekspedīcijai.

Vai Kamilla maz atcerētos par Marti eksistenci? Nu, droši vien. Tā tomēr gribētos domāt. Viņu attiecības taču abiem bija pirmā mīlestība. Bet vai Kamilla gribētu palīdzēt? Tas nešķita visai iespējams. Kāpēc lai tas viņu interesētu? Turklāt viņi sen nebija tikušies. Ko Kamilla domās, ja Marti pēkšņi uzradīsies kā zibens no skaidrām debesīm, ubagojot pie viņas durvīm? Vai tas nebūtu vairāk kā mazliet apkaunojoši?

Marti atkorķēja aukstu alus pudeli un piegāja pie datora. Viņš ierakstīja meklētājā vārdus “Kamilla Norstranda” un “Norrstrand Oy”. Rādījās, ka pirmie teksti visi bija saistīti ar Kamillas ģimenes dzīvi. Viņas vira uzvārds varbūt tad bija Peters Bekstrems.

Marti malkoja alu no pudeles kakliņa un atvēra nākamo rakstu. Vismaz Norrstrand Oy kartona iepakojumu rūpnīcām veicās diezgan labi. Biznesa avīzes Optio stāsts apliecināja, ka globalizācija ir palielinājusi pieprasījumu pēc labas kvalitātes iepakošanas kartona un ziemeļu skujkoku mežu joslas garšķiedru koksne ir īpaši piemērota tā izgatavošanai.

Tas ir liels mīnuss Norrstrand Oy eko bilancē, domāja Marti. Lai apstādinātu klimata pārmaiņas un jūras skābuma paaugstināšanos, ziemeļu skujkoku mežu joslā īstenībā vajadzētu audzēt lapukokus vai lapegles, nevis mūžzaļas egles un priedes, izņemot varbūt retus, audzelīgus baļķu kokus. Tumšie skujkoki, redz, gada laikā atstaro daudz mazāk gaismas nekā lapu un jaukto koku meži. Skaidrs, ka vislielākā starpība ir pavasarī. Tā kā lapu koki nomet savas lapas rudenī, saules stari gandrīz katrā vietā tieši skar sniega kupenas, un sniegs un ledus lielāko daļu saules radiācijas atstaro atpakaļ kosmosā. Tumšie un biezie skujkoku meži atstaro tikai dažus procentus.

Marti reiz bija saskaitījis, ka somu mežu pārvēršana par milzīgiem skujkoku mežiem vismaz līdz tam bija sasildījusi zemeslodi daudz stiprāk, nekā virs Somijas atmosfērā izdalītais oglekļa dioksīds. Turklāt biezās egļu vai priežu audzes ziemeļos ir grūti atjaunot bez zemes garozas cietās daļas mainīšanas, aršanas vai ecēšanas. Visteņu un citu ēriku dzimtas augu izdalītās uzbrūkošās ķimikālijas nogalina dzinumus vai kavē sēklu dīgšanu. Aršana iznīcina krūmājus un atvieglo skujkoku augšanu, bet vienlaikus tie arī atbrīvo gaisā lielāko daļu tādu aramkārtas organisko vielu kā oglekļa dioksīds.

Kā viņš varētu lūgt palīdzību Kamillai, ja šis uzņēmums pārstāv visu to, ko viņš ienīda vairāk par visu pasaulē? Bezprincipiāla sava labuma gūšana uz vides un visas cilvēces nākotnes rēķina.

Tad vēl bija FPPC. Forest, Pulp and Paper Consulting. Pasaules lielākais mežsaimniecības konsultāciju uzņēmums, kura lielāko daļu akciju pirms dažiem gadiem bija nopircis Norrstrand Oy. Lietus mežu aktīvisti apgalvoja, ka liela daļa Āzijas un Āfrikas lietus mežu izcirsti saskaņā ar FPPC izveidotajiem mežsaimniecības plāniem. Pēc viņu izvirzītās apsūdzības, FPPC bija īpaši nozīmīga loma Indonēzijā. Kamillas īpašums šķita esam viss cits, tikai ne tīra nauda.

Kā Marti vispār varēja apdomāt sadarbību ar Norrslrand Oy?

No otras puses, laika nebija daudz. Ja konrita, jūras simtkāja, ķermenis ir aizskalots līdzi Halonas līča zemūdens straumēm, katra diena un katra stunda aiznesa to aizvien tālāk. Drīz to būs neiespējami atrast. Ziedojumu vākšana šeit nepalīdzēs.

Kādi vēl viņam bija varianti? Vai, no citas puses domājot, ko gan viņš varētu pazaudēt, piezvanot Kamillai? Kāds no tā būtu ļaunums? Vai Indonēzijā tad degtu mazāk mežu, kūdras un akmeņogļu, ja viņš nesazinātos ar KamiUu?

Varbūt Kamilla pat nezina, ar ko nodarbojas uzņēmumu klasteris, kas daļēji ir viņas īpašumā. Somu mediji nerakstīja daudz par to, ko visu FPP Consulting bija panācis Indonēzijā. Kamilla bi ja ļoti aizņemts cilvēks, diez vai viņa bija paspējusi pati aizbraukt un apskatīt Kalimantānā, Fapua vai Sumatrā izpostītos purvainos lietus mežus. Varbūt Marti pat varētu pastāstīt Kamillai to, par ko viņa vēl nezina, bet ko labākajā gadījumā viņa varētu ietekmēt.

Tā pasniegta, izvēle galu galā bija pavisam viegla. Varbūt pat pārāk viegla, domāja Marti. Jaunākajās filmās nelabais gandrīz vienmēr ir sieviete, un, kad iedod velnam mazo pirkstiņu…

Marti ieskatījās pulkstenī un pieņēma lēmumu. Tagad labāk rīkoties ātri. Viņš uzspieda Huas numuru.

—  Hua? Klau, vai tev būtu laiks noskaidrot, cik maksātu labas eholotes īre vai pirkšana?

—  Tas ir… Halonas līcim? — Hua pārbaudīja. — Tad mēs tomēr dosimies meklēt…

—   Jā, — teica Marti. — Tagad vai nekad.

—  Aha. Vai tu esi…

—  Vai tu varētu pie reizes pavaicāt arī niršanas piederumu un piemērotu laivu cenas?

—  Jā, saprotams, bet… Vai Ālto Uņiveristāte brauks līdzi? Tas ir pārsteidzoši. Nebūtu ticējusi, ka…

Marti sparīgi pakratīja galvu, lai arī zināja, ka Hua to nevar redzēt.

—   Mūsdienās universitātes neuzdrošinās darit neko tādu, kas varētu apdraudēt viņu uzticamību sponsoru acīs.

—   Bet kā tad tu…

—   Nesatraucies, — apstiprināja Marti. — Es kaut kur dabūšu naudu. Tādā vai citādā veidā.

Marti nolika klausuli un palūkojās pa logu. Viņš skatījās uz pagalma kokiem, saimniecības ēkām un krastā šūpojošos Seikkailu. Ja ar šo izies slikti, pazaudēšu visu, viņš domāja. Un pavadīšu visu dzīves nogali parādu gūstā.

5

Apjukusī Kamilla Norstranda atvēra mājas durvis. Kā es spēšu visu izstāstīt Peteram, viņa domāja.

Kā spēšu paskaidrot viņam, kas notiks pēc desmit, piecpadsmit vai, vēlākais, divdesmit gadiem? Un kā es varēšu viņam pateikt, ka mums nekad…

Viņa nespēja pabeigt domu, pat klusām pie sevis. Tas sāpēja pārāk daudz. Jo viņa tomēr visu laiku, par spīti steigai, bija cerējusi, ka kādu dienu viņiem… nu tā. Tas nenotiks. Nekad.

Jācer, Peters vēl nav pārnācis, domāja Kamilla, ejot iekšā, bet Peters jau bija mājās. Viņš sēdēja istabas dīvānā un izskatījās pavisam nopietns. It kā viņš jau zinātu, ko Kamilla grasās teikt. Tas nekādā gadījumā nebija iespējams. Nurminens nekad nebūtu atklājis ziņas par viņas veselības stāvokli nevienam, pat ne Peteram.

Man noteikti viņam ir jāsaka uzreiz, domāja Kamilla. Viņa iegāja istabā. Bet kāpēc Peters izskatās tik nomākts? Kas viņam lēcies?

—    Sveika, — teica Peters. — Kāda tev bija diena?

—     Ja godīgi, tad nekādā jēgā, — atzinās Kamilla.

—     Žēl gan.

—     Klau, Peter, mums jāparunā. Nopietni.

Petera seja mainījās. Piepeši viņš izskatījās mierīgs un atvieglots.

—     Priecājos, ka tu esi tādās pašās domās, — teica Peters. — Vai, pareizāk, patīkami pārsteigts. Tas visu padara daudz vieglāku. Es domāju, ka…

Tas ir, baidījos, ka tu negribēsi… Bet tad jau mēs esam viens otram daudz tuvāki, nekā es domāju. Šajā ziņā.

Kamilla apstulbināta skatījās uz Peteru.

—   Piedošanu, bet kādus brīnumus tu vispār īsti runā?

Petera sejā parādījās apjukums.

—   Nu, vai tad tas tagad… ko tad tu pati domāji? Man šķita, ka…

Kamilla pēkšņi sajuta vieglu reiboni. Par ko īsti Peters gribēja ar viņu

runāt? Kāpēc viņš izskatās tik nemierīgs? Kāpēc viņa balss tonis ir tik vēss un atsvešināts?

Slikta priekšnojauta iezagās Kamillas prātā, bet viņa to pagrūda malā, jo tai taču noteikti nevarēja būt nekāda sakara ar īstenību.

Nevarēja?

Viņa jutās tā, it kā būtu redzējusi murgu. Baismīgu murgu, no kura nespēja pamosties, lo tālāk šī diena gāja, jo tumšākus toņus tā nesa.

—  Vai tu, lūgtum, varētu paskaidrot, — teica Kamilla. — Par ko tu gribi ar mani runāt?

—   Nu, par šķiršanos, saprotams. Par mūsu laulības šķiršanu.

Kamilla satrūkās, it kā Peters viņai būtu iesitis pa seju.

Viņa dziļi ievilka elpu un mēģināja nomierināties. Bet reibonis pieauga, un viņai vajadzēja atbalstīties pret krēslu.

Tā nevar būt patiesība, viņa domāja. Es tūlīt pamodlšos, un viss būs atkal labi. Peters gulēs man blakus, un man nebūs nekāda autoimūnā sindroma, kas tūlīt sāks sagraut mana ķermeņa audus.

—   Vai tu saprati, ko es teicu? — jautāja Peters.

Viņa balss bija kā ledus, un viņa seja bija cieta, bez izteiksmes, kā mironim. Tajā vairs neredzēja pat atliekas no tā siltuma un pieķeršanās, ko viņš agrāk bija veltījis Kamillai. Par mīlestību nemaz nerunājot.

Tātad tā ir patiesība, domāja Kamilla. Tas tiešām notiek.

Bet ar to var tikt galā arī izdzīvojot, Kamilla steidzīgi nodomāja. Daudzi cilvēki ir pieredzējuši to pašu, un viņi ir izdzīvojuši. Vismaz daži no viņiem. Vispirms jūties slikti, bet tad pamazām sāk kļūt labāk un laika gaitā aizvien labāk. Drīz atkal esi tik drošs uz kājām, ka spēj pat aiziet pats uz veikalu.

Pakausis pēkšņi šķita pavisam nejutīgs, it kā tas būtu sasalis. Sajūta izplatījās galvā, no tās uz pleciem un pa visu ķermeni. Viņas asinsvados plūda ledus. Viss sastinga, viņa vairs nejuta neko.

Viņa saspieda krēsla atzveltni, līdz pirkstu kauliņi kļuva balti, un cīnījās pret reiboni. Grīda draudēja piecelties stāvus, bet viņa neļāva tam notikt. Viņa zināja, ka tad, ja viņa to ļaus, grīda sašķaidīs viņas seju.

Sāpes sāka pulsēt kā ieplīsusi stikla pudele. It kā kāds būtu pēkšņi izvārtījis visus viņas iekšējos orgānus stikla lauskās un pēc tam aptinis tos ar dzeloņdrātīm. Elpošana sāpēja. Bet vienlaikus viņa bija dīvainā veidā pavisam sastingusi, dzīslās plūstot saldējošam ledainumam. Kā izlieta betonā. Kā gan viņa varēja vienlaikus just tik lielas sāpes un nejust nekā?

Jocīgi, Kamilla distancēti nodomāja. Dzīve reizēm ir ļoti dīvaina.

Viņa sakopoja spēkus, lai spētu ieskatīties Peteram acīs. Vēl mirklis, un viņa to spēs izdarīt. Bet vēl ne. Beidzot viņa uzdrošinājās sev atzīt, ka droši vien jau kādu laiku, vismaz dziļi zemapziņā, bija baidījusies no sliktākā un gaidījusi ko šādu. Tomēr bija stindzinoši dzirdēt to no Pētera paša mutes. Dzirdēt viņu dažos īsos un strupos teikumos apstiprinām visas tās bailes, kas bija sākušas dīgt pašas prātā.

Tagad gan man tas jādara, domāja Kamilla. Viņa pievērsa skatienu Petera sejai. Tajā nebija pat žēluma. Viņš vairs nejūt nekā, Kamilla skumji nodomāja. Kāpēc man vēl jājūt pret viņu tik daudz, ja viņš vairs nejūt itin nekā? Tas nav godīgi. Turklāt kāpēc viņam jābūt tik nolāpīti skaistam ar gaišajiem matiem, platajiem pleciem un garajām skropstām?

Dzeloņdrāts un stikla lauskas viņā pulsēja tumšās, asinssarkanās sāpēs.

—   Vai tu saprati?

—  Tu to pateici diezgan skaidri, — teica Kamilla.

Viņas balss bija aizžņaugusies, bet viņa vismaz neraudāja. Vēl ne. Viņa nolēma, ka neraudās, Peteram redzot. Vismaz tik daudz lepnuma viņai vajadzēja saglabāt. Pie tā viņai stingri jāturas. Citādi pazemojums būs pilnīgs. ,

—  Tad… tā, ja? — Kamilla mēģināja sevi savākt. — Tā uzreiz cauri, neko nepaskaidrojot?

—  Domā, ka situācija uzlabosies, velkot garumā? Es tādā veidā ietaupu daudz mūsu abu laika.

Kamilla juta, kā spiedoša sāpe sagrābj krūškurvi. Es taču nedabūšu sirdstrieku, viņa paspēja nodomāt. Šis taču ir tikai stresa simptoms.

Tad sāpes atbrīvoja vietu sašutumam. Tas sagruva pār viņu kā melns, visu pārklājošs vilnis.

—  Kā tu tā vari? — kliedza Kamilla. — Kā tu vari tā aizsviest visu prom? Visu, ko mēs kopīgi esam izveidojuši? Visus mūsu kopīgos gadus? Kopīgo nākotni? Tikai tāpēc, ka esi saticis kādu citu sievieti, kas pēkšņi tev šķiet interesantāka nekā es?

Feters nopūtās.

—  Tā jau nu īsti nemaz nav. Vai tad mums, tavuprāt, pēdējos gados ir bijis kaut kas kopīgs?

Peters pēkšņi izskatījās bezgala skumjš. Tik skumjš, ka Kamilla juta spiedošo naidu zaudējam spēku un aizplūstam prom. Viņa to vairs nevarēja notvert.

—   Bet vai tad mums tagad… — izstomīja Kamilla. — Tu taču nevari patiešām teikt, ka…

—  Tu mani vairs neesi redzējusi, kopš kļuvi par vadītāju, — apsūdzēja Peters. — Pēc tam tavas mājas ir bijušas uzņēmuma birojā, nevis pie manis. Pēc tam esi pa īstam dzīvojusi tikai savai firmai. Es esmu bijis kā tāds atraitnis. Lai arī mana sieva taču bija dzīva.

—   Bet…

—  Savā ziņā ir vēl vientuļāk būt dzīvas sievas atraitnim, nekā sērot par mirušu dzīvesbiedri, — Peters rūgti noteica.

—  Vai šeit ir runa par to, ka es kļuvu bagāta tajā pašā laikā, kad tu pazaudēji savu bagātību? — mēģināja Kamilla. — Es varu pārrakstīt daļu savu akciju uz tava vārda, ja tu tā gribi. Es tikai nebūtu iedomājusies, ka tas ir tik svarīgi. Man droši vien būtu vajadzējis to izdarīt jau sen. Piedod. Nesapratu, ka…

Peters pacēla roku, lai Kamilla pārstātu.

—   Nē, nav runa par to. Es negribu tavu naudu. Pat ja būris ir apzeltīts,

tas tik un tā ir būris. Pasaule ir lielāka par būri. Tik liela, ka tajā var pat elpot.

—  Cik… cik ilgi tu esi bijis ar viņu kopā? — Kamilla nomainīja sarunas tematu.

—   Divus gadus, — teica Peters.

Tas bija kā jauns trieciens sirdī. Kamillai aizcirtās elpa. Divus gadus? Kāpēc es nekad neko nepamanīju? Tikai tik vien kā pēdējā laikā? Tikai tagad, lai arī Peteram jau ilgi vajadzēja domāt vienīgi par to, kā viņš man to varētu pateikt?

—  Tik ilgi, — nopūtās Kamilla.

—   Man bija diezgan aizvainojoši, ka tu nekad nekam nepievērsi uzmanību, — piezīmēja Peters. — No sākuma jutos patiešām kā slikts cilvēks. Cietu elles mokas savas vainas apziņas dēļ. Bet, kad tu nekad neko nepamanīji, pilnīgi neko, es sapratu, ka… ka varbūt tas, ko daru, nemaz nav tik nepareizi. Es sāku domāt gluži otrādi, ka darītu nepareizi, paliekot dzīvot šo melīgo dzīvi kopā ar tevi.

—  Ej dirst, Peter, — atcirta Kamilla.

Viņai tagad vajadzēja kaut ko darīt, kaut ko, jebko, tāpēc viņa pakampa no galda grāmatu, ko Peters bija lasījis, un svieda to tieši virsū tik stipri, cik spēja. Peters viegli izvairījās no grāmatas. Tā nosvilpa gar viņa galvu un nobūkšķēja uz parketa.

—  Cik pieauguši un oriģināli, — Peters sausi komentēja. — Vai tev ir vēl kas sakāms, vai arī tas būtu viss?

Nē, nodomāja Kamilla un juta, kā viņā aug panika. Tas taču nevarēja tā vienkārši beigties. Ne tik pēkšņi.

—   Dod man vēl otru iespēju, — viņa teica. — Es labošos. Darīšu, ko gribēsi. Kaut vai pametīšu visu uzņēmumu un pievērsīšos mums.

—  Vairs nesanāks, — nopūtās Peters.

Viņa seja kļuva maigāka. Redzot no tās plūstošo žēlumu, Kamilla beidzot saprata, ka ir par vēlu. Peters vairs pat nebija nikns uz viņu. Viņš bija nolēmis aiziet. Viņš tikai izlikās dusmīgs, lai padarītu visu vienkāršāku pats sev un Kamillai.

—  Es tev viņu piedošu, — nomurmināja Kamilla. — Vai esi ar viņu tik ilgi, cik gribi. Tik ilgi, kamēr alksi pēc viņas. Tad atstāj viņu un atgriezies pie manis.

Peters nicīgi novaikstījās.

—  Tas jau bija diezgan bezcerīgi. Ardievu, Kamilla. Žēl, ka tam šādi vajadzēja beigties.

Peters pagriezās un izgāja pa durvīm.

Nē, griezies atpakaļ, kāpēc tu pat nepagriezies atpakaļ, paskaties vismaz uz mani, vēl reizi, tas nevar…

Peters aizvēra durvis, vairs nepaskatījies uz Kamillu, un pār viņu nolija tukšums.

6

Kamilla blenza uz sava kabineta sienu, neko neredzēdama. Bija pavisam kluss, no pārējās ēkas nākošās skaņas bija pieklusušas. Bija tā, it kā laiks būtu apstājies. Smags spiediens sāka uzgult krūtīm, un Kamilla pamanīja, ka ir aizturējusi elpu.

Viņa bija iztēlojusies, ka atgriešanās Keilarantas 'lower palīdzēs, ka atgriešanās darbavietā piedabūs viņu domāt par ko citu.

Bet tas nelīdzēja.

Viņas dzīve nupat bija beigusies, pat ne vienreiz, bet būtībā divas reizes vienas dienas laikā.

Tad kā viņa varētu domāt par kaut ko citu? Par ko lai viņa domātu? Nekas vairs nebija palicis pāri!

Stacionārais telefons iezvanījās. Zvans nāca no viņas sekretāres Maijas Lākso.

—    Te būtu tāds zvanītājs kā Marti Ritola, kas sakās tevi labi pazīstam. Viņam esot kas svarīgs un steidzīgs runājams. Es gan nekad neesmu dzirdējusi viņa vārdu, bet domāju tomēr pārbaudīt.

Nu tad tomēr kaut kas, domāja Kamilla. Marti. Marti Ritola. Neizprotama sakritība, ka viņš zvana tieši tagad. It kā Marti būtu zinājis, ka viņai tieši tagad nepieciešams atbalsts. Vai Marti būtu attīstījis telepātiskas spējas?

Es tev rakstīšu. Katru dienu.

No kurienes vārdi ienāca viņai prātā? Vai viņa tiešām tos bija teikusi? Kaut kad sen, citā dzīvē. Pirms daudzām dzīvēm.

—  Vai tu tur vēl esi? — vaicāja Maija.

—   Marti Ritola? — Kamilla brīnījās. — Vai patiešām?

—   Tā viņš vismaz ar sevi iepazīstināja. Vai teikt, ka neesi uz vietas?

—  Saki… saki, ka es viņam piezvanīšu. Paņem numuru un saki, ka es piezvanīšu viņam.

Sī ir īpatnēja diena, domāja Kamilla. Pārāk daudz dīvainu sakritību, it kā kāds ārpusē rakstītu scenāriju manai dzīvei. Patiesībā diezgan neuzmanīgi, nemaz neraugoties uz statistiskām iespējamībām un neiespējamībām vai uz to, kā lietām reālajā dzīvē vajadzētu notikt. Ar mani vienlaikus notiek pārāk daudz kas. Mana galva sprāgst pušu.

—  Te rindā ir daudz zvanu, — uzmanību pievērsa Maija. — Daži šķiet svarīgi. Gribi noklausīties?

Tagad nespēju ne uz ko koncentrēties, domāja Kamilla. Pieļaušu tikai neuzmanības kļūdas, ja mēģināšu pievērsties darbam.

—  Baidos, ka man tuvojas migrēna, — viņa meloja. — Domāju, ka došos mājās un mēģināšu tikt no tās vaļā, pirms vēl nav par vēlu.

—   Izklausās prātīgi, — teica Maija.

—   Ja tā paspēj uznākt pavisam, var palikt vairākas dienas.

Ja vien runa būtu tikai par migrēnu, domāja Kamilla, nevis par to, ka visa mana dzīve ir sagruvusi. Viņa nobrauca ār liftu uz stāvvietu četrdesmit stāvu zemāk un atslēdza mašīnas durvju signalizāciju. Viņa palaida elektromotoru tukšgaitā un mēģināja nomierināt prātu, pirms devās ceļā. Par spīti tam, viņa brauca neuzmanīgi, izdarīja vairākas kļūdas un vienreiz nomainīja joslu, neatcerējusies pirms tam ieskatīties spogulī. Viņa dzirdēja aiz sevis kaucošas bremzes un niknu taurēšanu, bet buferi, par laimi, nesasitās.

Viņa iebrauca Lexus garāžā un kā pusmiegā izgāja cauri dārzam. Skatiens notvēra labi kopto pagalmu aptverošo trīs metrus augsto mūri un dzeloņdrāti, kas vijās virs tā. Mūra mērķis bija noturēt visus pasaules sliktumus ārpusē. Diemžēl bija lietas, kuras pat tas nevarēja apstādināt.

Viņa ielēja sev krietnu viskija glāzi un apsēdās istabas dīvānā. Istaba bija divsimt kvadrātmetru plaša, tajā bija tīkkoka parkets un pavisam maz

mēbeļu. Visa siena pret jūru bija no īpaša ložu izturīga stikla, un skats uz jūru, kas no tā pavērās, noteikti bija viens no galvaspilsētas visbrīnišķīgākajiem. Vēl iepriekšējā vakarā viņa bija tik ļoti lepna par savām mājām un īpaši par šo istabu. Tagad tās aplūkošana nedeva mierinājumu. Tūkstoš divi simti kvadrātmetru, viņa domāja. Ko es darīšu ar tūkstoš diviem simtiem kvadrātmetru? Vientuļš cilvēks. Viena.

Viskijs dedzināja muti, taču nepadarīja sajūtas vieglākas. Viņa iztukšoja glāzi un ielēja jaunu porciju. Tad viņa pārdomāja un svieda glāzi pret sienu. Vienlaikus viņa skaļi izkliedza niknumu, skumjas un daudz ko citu. Glāze sašķīda drumslās, kas aizlidoja uz visām pusēm. Glāzes dibens nobūkšķēja pret parketu un ieripoja kaktā. Uz gaišās sienas parādījās liels plankums un lēnām uz leju tekošas lāses zīmēja neglītas, brūnas līnijas.

Kamilla juta, kā asaras sūrst acīs, bet joprojām nespēja raudāt. Esmu kļuvusi pārāk cieta, viņa domāja, es vairs pat neprotu raudāt. Tikpat labi es varētu būt mirusi.

Tad viņa atkal atcerējās Marti zvanu. Es apsolīju viņam piezvanīt, domāja Kamilla. Bet es tagad nespēju. Man nepieciešami visi spēki, lai kaut cik savāktos. Citādi sākšu kaukt balsī un pēc brīža apjautīšu, ka vairs nespēju apstāties.

Vai tev tur tiešām ir patīkami?

Teikums uzradās apziņā, bet viņa uzreiz neatcerējās, ar ko tas saistīts. Tad visa notikumu ķēde atgriezās prātā, un maza, sērīga, smaidu vien attāli atgādinoša izteiksme uzplaiksnīja lūpās.

Vai tas viss tiešām bija noticis? Tam bija grūti noticēt. Notikumi šķita kā redzēti kinoteātrī, ne pašas dzīvē.

Bet tad viņa atcerējās, kā pret viņas tēvu bija ierosināta krimināllieta un no viņa bija pieprasīta trīsdesmit miljonu kompensācija par kredītpiedzinēju krāpšanu, nodokļu apiešanu un citiem sabiedrībai tīšām nodarītiem kaitējumiem.

Viņa atcerējās, kā skolā vienas dienas laikā bija kļuvusi par tādu kā neaizskaramo. Untouchable. Dalit. Izstumtais bez kastas.

Vecie draugi bija pametuši viņu bez žēlastības, pat nelūguši piedošanu

par nelojalitāti un piekaslgumu. Neviens vairs negribēja runāt ar meiteni, kuras tēvam bija jāiet cietumā un kuras vecāku ļaunprātīgās rīcības un nolaidības dēļ tik daudz citu cilvēku bija pazaudējuši darbu vai ietaupījumus. Viņa joprojām spēja atcerēties, kā tas bija licis justies.

Viņa saprata, ka ilgu laiku nav atcerējusies, ka kaut kas tāds reiz bija noticis. Atmiņas acīmredzot bija tik sāpīgas un apglabātas tik dziļi, ka viņa līdz tām vairs nebija tikusi. Tās bija iesprostotas zem cietas garozas, un viss notikums it kā bija pārstājis būt.

Izņemot tikai to, ka tagad viņa atkal bija ielauzusies tajā vecajā sprostā. Nurminena izstāstīto jaunumu un Petera aiziešanas izraisītais šoks bija saplēsis apvalku, un nu viņa, it kā no liela attāluma, spēja izpētīt, kas vēl tajā kapsulā atrodas.

Viņa atkal atcerējās, kā bija sēdējusi viena pie ēdnīcas stūra galdiņa, agrāko draugu atgrūsta, asarām acīs. Tad Marti piepeši bija atnācis parunāt ar viņu un apsēdies pie galda viņai pretī. Tas bija atkausējis ledu, un arī citi atkal bija atsākuši ar viņu runāt, kaunēties par savu vājumu un gļēvulību.

Viņa bija pateicīga Marti, bet toreiz vēl nejuta pret viņu neko vairāk.

Tad viss bija mainījies. Trakā ballītē, kurā mūzika nudien bija skanējusi pārāk skaļi un visi bija dzēruši pārāk daudz. Marti kādā brīdī bija pazudis, Kamilla tam nebija pievērsusi uzmanību. Bet, ejot ārā ieelpot svaigu gaisu un apskaidrot galvu, Kamilla bija atradusi Marti mežā vemjam.

Viņa bija piegājusi pie Marti ar vīna pudeli rokā.

Nu, čau. Tas izskatās jautri.

Ļauj man mierīgi nomirt.

Vai tev tur tiešām ir patīkami!' Vai arī nāksi ar mani saunā? Tad, kad būsi ticis ar to galā.

Viņa vairs nespēja atsaukt prātā, kāds impulss bija licis tā sacīt. Varbūt viņa tikai gribēja atbalstīt Marti neveiklā brīdī, tāpat kā viņš pirms dažiem mēnešiem bija palīdzējis viņai. Kamilla bija aizvedusi Marti uz saunu un palīdzējusi noskalot muti, vairākas reizes. Daudz vēlāk, saulei jau lecot, viņi bija mīlējušies uz saunas grīdas. Tā bija pirmā reize, kad viņi to darīja. Bet nekādā ziņā ne pēdējā.

Es tev rakstīšu katru dienu.

Tu mani ātri aizmirsīsi.

Nē, es tevi nekad neaizmirsīšu.

Viņa bija satikusi Peteru, mācoties Bērklijā. Kā viss būtu izvērties, ja viņa nebūtu samīlējusies Peterā? Vai tā bija manas dzīves lielākā kļūda, Kamilla prātoja. Vai visam vajadzēja notiki tieši tā? Kāpēc visam vienmēr vajadzēja būt sarežģīti un grūti? Kāpēc nevarēja būt viegli un vienkārši?!

Viņai nebija nekādas nojausmas par to, kas ar Marti pēc tam noticis. Kā viņam tagad klājās? Ko viņš darīja? Kas viņš ir? Vai Kamillai vajadzētu to noskaidrot? Viņa paņēma jaunu glāzi un ielēja tajā vēl viskiju. Tad viņa atvēra datoru un ierakstīja Google Marti vārdu.

Apmēram puse no meklētāja pirmajiem atrastajiem tekstiem bija saistīti ar vaļiem un putniem, bet otra puse — ar okeāna skābuma pieaugšanu. Kamilla pārlaida acis virsrakstiem un izceltajiem ievadiem. Biedējoši teksti, viņa domāja, tagad es tādu nealkstu. Viņa nolēma koncentrēties tikai uz tiem rakstiem, kas bija par roņiem un vaļiem. Pirmā bija intervija ar somu vaļu pētniekiem, Anna Simile, Outi Tervo, Sanna Kuningasta — un Marti. Rakstā Marti bija titulēts kā vienīgais vīrietis Somijā, kas nodarbojas ar vaļu pētniecību.

Nākamie rezultāti koncentrējās uz Marti zinātniskā darba prezentēšanu. Izskatījās, ka Marti visvairāk pēta to, vai dažādām vaļu un putnu sugām, tāpat kā cilvēkiem, ir sava kultūra.

Ornitologi ilgi bija domājuši, ka pārmaiņas putnu pārlidojumos saistītas tikai ar to, ka laikapstākļu kopums katru pavasari un rudeni ir mazliet atšķirīgs. Pēc Marti domām, tās saistītas arī ar kultūras mācīšanos, paaudžu nomaiņu. Viņš savā maģistra darbā bija salīdzinājis konkrētu dzērvju un baltvaigu zosu populāciju pavasara migrācijas laiku un laikapstākļu attiecības, un rezultāti bija apstulbinoši skaidri. Putnu populācijām bija spēcīga tendence pārvietoties aptuveni tajā pašā laikā un diezgan precīzi pa tiem pašiem maršrutiem vairākus gadus pēc kārtas. Tad sistēma atkal mainījās. Citiem vārdiem sakot, runa nevarēja būt tikai par vēja virzienu un lietu.

Marti maģistra darbs bija izraisījis plašu interesi, un viņš bija turpinājis attīstīt to pašu teoriju arī vaļu virzienā. Citi jūras biologi bija tieši ierosinājuši sadalīt zobenvaļu populāciju trīs dažādās sugās, balstoties uz to, vai viņi ēd zivis, roņus vai vaļveidīgos, taču Marti bija iebildis, ka atšķirības rodas no mācīšanās. Pēc Marti teiktā, cilvēki un citi dzīvnieki visu laiku meklē jaunus iztikas iegūšanas veidus un izdzīvošanas stratēģijas. Zanzibārā Abesīnijas kolobu populācija pavairojās daudzus desmitus reižu, kad tie iemācījās ēst kokogles. Pateicoties kokoglēm, Abesīnijas kolobi spēja ēst arī daudzus tādus augus un augļus, kas citādi tiem būtu nāvējoši indīgi.

Pēc Marti sacītā, cilvēks nav vienīgais dzīvnieks, kurš saprot starpību starp labo un ļauno vai sliktu un labu izturēšanos. Marti teica, ka visi bara dzīvnieki saprot labā un ļaunā jēdzienu. Kādam pētījumam viņš bija intervējis trīssimt suņu īpašniekus. Visi bija nelokāmi vienisprātis par to, ka viņu mīluļi gluži labi zina, kad izdarījuši ko tādu, ko viņi īsti nebūtu drīkstējuši darīt.

Marti rādījās aizsācis biologu aprindās garu un asu diskusiju, kad bija pateicis, ka arī zobenvaļi, kuri nogalina pelēko vaļu mazuļus, apzinās, ka dara nepareizi. Tie saprot, ka izraisa nevajadzīgas ciešanas lielām un saprātīgām būtnēm, kuru mēles un spuras tie ēd. Marti bija teicis, ka zobenvaļi, par kuriem ir runa, pat var just ļaunprātīgu, sadistisku apmierinājumu, redzot, kā viņu upuri bezpalīdzīgi grimst dziļāk jūrā un noslīkst. “Bandītiskajiem plēsoņdelfiniem jāiemāca ēst zivis vai arī tie jānogalina,” Marti pasludināja virsrakstā, kas stiepās pāri atvērumam, intervijā vadošajam Meksikas laikrakstam.

Interesanti, domāja Kamilla. Marti acīm redzami joprojām bija tieši tikpat oriģināls kā tad, kad viņi viens otru bija pazinuši. Bet kāpēc viņš bija zvanījis Kamillai tagad, pēc tik ilga laika? Varbūt viņai to vajadzētu noskaidrot.

Kamilla uzspieda mobilajā Maijas atstāto numuru. Viņa dzirdēja savienojuma signālu.

—   Marti Ritola, — teica pazīstama balss.

Balss ir pilnīgi tā pati, domāja Kamilla. It kā nekas nebūtu mainījies.

Tas šķita mazliet spocīgi. It kā viņa nupat būtu aizceļojusi ar laika mašīnu gandrīz divdesmit gadu pagātnē.

—   Sveiks, Marti, šeit Kamilla.

Kamilla dzirdēja, kā Marti ievelk elpu.

—   Es… Jauki, ka piezvanīji, — teica Marti.

Viņš izklausījās pārsteigts. Acīmredzot viņš nebija gaidījis, ka Kamilla piezvanīs.

—  Arī man prieks atkal dzirdēt tavu balsi.

Es tev rakstīšu katru dienu. Es tevi nekad neizmirsīšu.

—  Kad mēs pēdējo reizi esam tikušies? — jautāja Kamilla. — Vai vismaz runājuši pa telefonu?

—   Noteikti ir pagājis diezgan daudz laika, — pieļāva Marti.

Kamilla klausījās Marti elpā, viņš vilcinājās, taču tas neturpinājās ilgi.

—  Tad… vai tev tuvākajā laikā ir liela steiga? — Marti interesējās.

Vai Marti zvanīja tikai tādēļ, lai apsveicinātos ar mani, vai arī viņam prātā ir kas cits, domāja Kamilla. Tas Marti, ko viņa agrāk pazina, nekad nebūtu zvanījis tikai tāpēc vien, lai apsveicinātos. Kādreizējais Marti bija zvanījis cilvēkiem tikai tad, kad viņam bija kādas darīšanas. Bet kā lai Kamilla zinātu, kā tagadējais Marti uzvedas. Cilvēki laika gaitā mainās. Cilvēks četrdesmit gados bieži ir pavisam cita persona nekā pirms divdesmit gadiem.

—   Man vienmēr ir steiga, — teica Kamilla. — Bet tuvākajā laikā… ne vairāk kā parasti. Kas tev padomā?

—   Man, protams, ir patīkami atkal runāt ar tevi pēc tik ilga laika, kaut vai pa telefonu, un, manuprāt, būtu jauki arī satikties un apmainīties ar jaunumiem, ja nu tev gadās kāds brīvs brīdis. Bet…

Bet — domāja Kamilla.

—  …nebūtu godīgi, ja es uzreiz, jau sarokojoties, nepateiktu, ka man ir arī konkrēta darīšana.

Varbūt daži tomēr nekad nemainās, domāja Kamilla. Tas, starp citu, ir gluži patīkami. Vismaz tagad. Šajā gadījumā. Bija kaut kas, uz ko varēja paļauties.

—   Es jau paspēju uz mirkli nodomāt, ka esi piezvanījis tikai manis dēļ. —

Kamilla uzmeta lūpu. — Lai parunātos ar mani. Tikai tāpēc vien, ka neesam redzējušies divdesmit gadu. Tādus sauc par cilvēcisko attiecību zvaniem. Angliski a social call.

—   Nevajag jau nu uzreiz tik sarkastiski…

—   Kāda tad būtu tev tā lieta? — vaicāja Kamilla.

—  Gribēju jautāt, vai tu varētu finansēt vienu mazu ekspedīciju, — nobēra Marti.

Patiešām smalki, domāja Kamilla. Uzreiz vērsim pie ragiem. Vai Marti nekad nebija dzirdējis par small talk?

—   Kādu ekspedīciju?

—   Jūras biologu ekspedīciju. Vai daļu no tās. Pats varu apmaksāt pusi izdevumu. Man ir bankā trīsdesmit tūkstoši un par savu māju dabūšu vismaz septiņdesmit tūkstošu lielu aizdevumu. Bet domāju, ka mums vajag aptuveni divsimt tūkstošu, tā ka ar maniem iekrājumiem nepietiks, lai segtu visus izdevumus.

Marti patiešām ir tieši tāds pats kā agrāk, domāja Kamilla. Piecpadsmit gadu — vai arī deviņpadsmit —, un viņš šķita tieši tāds pats kā toreiz, kad viņi bija tikušies iepriekšējo reizi.

Bet… jūras biologu pētnieciskā ekspedīcija?

Kamilla neko nezināja par jūras bioloģiju. Pati doma viņai šķita absurda. Gandrīz tikpat absurda kā viss cits. No otras puses… varbūt viņai tagad vajadzētu ko citu, par ko domāt. Kaut ko, kas novirzītu viņas domas citur. Prom no Petera un tā, ko Nurminens bija pateicis.

Turklāt viņa manīja, ka ziņkāre ir pamodusies. Marti bija gatavs izlietot visus savus iekrājumus un ieķīlāt māju, lai segtu pusi ekspedīcijas izdevumu. Marti Ritola, kurš jaunībā naudas jautājumos bija ļoti uzmanīgs, ja ne pat skopulīgs vīrietis. Kas bija tik svarīgs, ka tas piedabūtu Marti izsviest visus ekonomiskos principus miskastē?

—   Vai tev būtu laiks atnākt uz manu biroju? — Kamilla ierosināja. — Kā jau tu teici, būtu jauki redzēties, ne tikai runāt pa telefonu. īpaši, ja tev acīmredzot nav pat videotelefona. Tu varētu pie reizes paskaidrot, par ko tajā tavā jūras biologu pētnieciskajā ekspedīcijā vispār ir runa.

—  Tas izcili der, — Marti uzreiz piekrita. — Kad?

Izskatās, ka ir steiga, nodomāja Kamilla.

Viņa pašķirstīja plānotāju. Katra diena bija pilna dažādu iešanu un sapulču. No agra rīta līdz vakaram. Varbūt tam, ka Peters vīlās, bija savi iemesli.

—  Man šajā nedēļā nav nekā tāda īpaša, — meloja Kamilla. — īstenībā der jebkurš laiks.

—  Vai tiešām?

Marti izklausījās izbrīnīts.

—   Tā taču es nupat teicu.

—   Vai derētu rītdien? — jautāja Marti.

Šajā lietā tiešām ir liela steiga, prātoja Kamilla.

—   Ļoti interesanti… Kad tu gribētu doties prom?

—  Jo ātrāk, jo labāk, — teica Marti. — Bet, ja netikšu ceļā nedēļas laikā, izdevība, visticamāk, būs palaista garām.

Oho, nodomāja Kamilla. Marti šajā sakarā jau papēži deg. Uz kādiem brīnumiem īsti veda viņa noslēpumainā ekspedīcija?

—  Tu mani padari ziņkārīgu, — atzina Kamilla.

—   Labi, — teica Marti. — Tāds bija mans mērķis.

7

Marti izkāpa no autobusa Lcnsiveilē, pieturā, kas atradās Keilaniemi sākumā. Viņš ieskatījās pulkstenī. Viņam bija četrdesmit piecas minūtes laika pirms tikšanās, un Kamillas birojs bija, augstākais, piecpadsmit minūšu gājiena attālumā.

Marti aizgāja līdz krastam un apsēdās uz akmens. Nokia, Kone un Fortum torņi, kas mirdzēja tēraudā un stiklā, spīguļoja saulē kreisajā pusē. Vēl daudz par tiem augstāk debesīs taisni iestieptais Keilarantas Tower bija tieši priekšā, aiz motorkuteru piestātnes. Viņš zināja, ka Norrstrand Oy galvenais birojs ir tā trešajā stāvā no augšas. Šeit ir gandrīz visa Ālto Universitātes pārvaldniecība vienā bildē, viņš nodorhāja. Vienlaikus viņš atturīgi pabrīnījās, kāpēc vairs nespēj just nekādu īpašu rūgtumu.

—     Upgrading Tapiola, — Marti noņurdēja balsī.

Sarkastiskā piezīme bija saistīta ar Espo pilsētas teātrī kādreiz uzvesto izrādi, kurā kā joki parādītie megalomāniskie plāni bija vēlāk sākuši, piepildīties veidā, kas tikai mazliet atšķīrās no oriģinālā joka. Keilarantas Tower nosaukums stāstīja arī par to, ka nabaga ugru pārāriskošanās — vai indoeiropeiskošanās — joprojām turpinās. Zviedru valodas statuss gan vairs nebija tik spēcīgs kā agrāk, taču tās vietā bija ienākusi angļu valoda.

Marti skatījās, kā melnbalto baltvaigu zosu bars pietuvojas pa krasta mauriņu, pa ceļam knābādamas sulīgos, iepriekšējos gājienos vēl neapēstos zāles stiebrus. Zosis palidoja tikai dažu metru attālumā, nepievērsdamas viņam nekādu uzmanību. Dažas bija pieaugušas mātītes, taču lielākā

daļa bija šīs vasaras perējums. Mīlīgas, pūkainas, pelēkbrūnas radības. Marti saskaitīja vienpadsmit dažādus metienus. Tālāk līcī burāja paugurknābja gulbju metiens, un virs akmeņainas, meldru norobežotas šēras klaigāja mākonis jūras kraukļu. Viņi bija parādījušies Helsinku saliņās pirms dažiem gadiem, un pēc tam to skaits ātri pieauga. Garām aizlidoja trīs spalgi svilpjošas jūras žagatas burkānu krāsas knābjiem.

Helsinkiem bija savas labās puses, lai arī pilsētas kultūrpolitika ir tikpat staļiniska kā agrāk, domāja Marti. Viņaprāt, pilsētas tēvi un mātes nekad nebija pa īstam sapratuši, ko īsti nozīmē vārds “kultūra”. Vienmēr, kad kaut kur spontāni izveidojās tāds cilvēkiem piederošs un plašu popularitāti baudošs kultūras centrs kā Lepakko vai Makasiinit, to vajadzēja nekavējoties aizklapēt un aizstāt ar kādu pompozu, oficiālu kultūras centru.

Tā turpinot, no Lielajiem Helsinkiem nekad neiznāks nekāda īsta Eiropas kultūras pilsēta, sprieda Marti, vai arī līdz tam paies vēl piecsimt gadu. Vismaz. Tā vietā no Hesinkiem ir izveidojusies tāda kā Eiropas vasaras putnu galvaspilsēta. Simtiem lielu kaiju salu, kurās kopumā ir desmitiem tūkstoši ligzdu. Tūkstošiem ligzdojošu meža pīļu, baltvaidžu, Kanādas zosu un meža zosu. Bariem jūras kraukļu, paugurknābja gulbju, ziemeļu gulbju un lielo pūkpīļu. Daudz nirējpīļu un milzīgs daudzums mazāku zosveidīgo. Vairāki uz centra augstceltņu jumtiem ligzdojoši ūpju pāri. Skaisto baltvaigu zosu, ūdensputnu un bridējputnu migrācija. Nekur citur Eiropas galvaspilsētās pavasaros un vasarās nav tikpat daudz liela izmēra spārnainu.

Marti vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Līdz norunātajam tikšanās laikam bija piecpadsmit minūšu. Bija laiks doties. Viņš sāka soļot uz Keilarantas Tower pusi.

Lejasstāva apsargs pārbaudīja, ka viņš atzīmēts viesu sarakstā, un lūdza uzrādīt personu apliecinošu dokumentu. Marti uzbrauca ar liftu uz trešo stāvu no augšas un nospieda durvju zvana pogu.

Kamillas sekretāre, saraukusi pieri, viņu aizdomīgi nopētīja. Varbūt man vajadzēja saķemmēt matus, domāja Marti. Sekretāres skatiens aizklīda līdz viņa melnajam T kreklam un sākotnēji tādas pašas krāsas, bet nu jau daļēji pelēki novalkātajām biksēm. Sieviete nosodoši skatījās uz Marti balto

auduma tašu un kartona rulli, kas no tās līda laukā. Dokumentu portfelis un uzvalks, iespējams, būtu labāk iederējušies Keilarantas Tower atmosfērā, domāja Marti. Vai es, viņasprāt, izskatos pēc terorista? Vai parasta hipija?

Sekretāre ielaida Marti Kamillas kabinetā. Pirmais, ko Marti pamanīja, bija vērienīgais skats, kas pa lielajiem logiem pavērās uz Helsinku salām un atklāto jūru. Vispirms mežainas salas. Tālāk pelēkas klintis bez kokiem. Tad tikai zili mirdzoša, atklāta jūra.

Aiz platā rakstāmgalda sēdošā sieviete viņam bija sveša. Biezo matu gaišā krāsa bija tā pati, kas agrāk, taču viss pārējais bija citāds.

Viņa Kamilla bija brīnišķīga, pretrunu pilna jauna sieviete. Kamiliai labākajā vai sliktākajā gadījumā bija starojums, jauda un harisma, kuras pietiktu vairākiem cilvēkiem. Viņa bieži apzināti bija ģērbusies provocējoši un arī citādi uzsvērusi savu bezbailību. Vienlaikus zem čaulas viņa tomēr bija pārsteidzoši vāja un ievainojama un vēl daudzējādā ziņā nepārliecināta par sevi, savām vēlmēm un izvēlēm.

Šai Kamiliai bija lietišķs ietērps, kārtīgs matu sakārtojums, daudz kosmētikas un nopietna vai pat skarba sejas izteiksme. Kamillas seja salocījās smaidā, kad viņa sveicināja Marti, bet smaids bija uzspiests, un no tā nenāca patiess siltums.

Vai šai tagadējai Kamiliai Norstrandai vispār bija kāda saistība ar to jautro, jauno sievieti, ko viņš reiz bija pazinis un kurā bija iemīlējies?

Es biju muļķis, Marti teica sev. Ko es īsti gaidīju? Deviņpadsmit gadi pārmaina cilvēku, un divsimt miljonu eiro īpašums pārvērš viņa iedabu un visu viņa personību vēl vairāk.

—   Det var lānge sen,' — teica Kamilla zviedriski.

—   Det ar sant,2 — atbildēja Marti.

Marti nodomāja, ka Kamilla varbūt ir vēl skaistāka nekā tad, kad viņi bija viens otru pazinuši. Kad viņi gāja uz randiņiem, Kamilla savā ziņā bija vienkārši jauka, lai gan viņa bija pratusi to noslēpt ar ģērbšanās stilu un zināmu noslēpumainību. Tagad viņa, pieaugusi un nobriedusi, bija pievilcīga,

1 Ilgs laiks pagājis (zviedru vai).

2 Tā gan (zviedru vai).

izskatīga sieviete. Tas gan šajā reizē nepalīdzēja, drīzāk gluži otrādi. Marti pēkšņi sajutās nervozs, un viņu kaitināja, ka viņš bija nolaidis savu zviedru valodu līdz tik sliktam līmenim.

—   Det var bra du kunde se mig,] — Marti turpināja savā neveiklajā zviedru valodā. — Du maste vara mycket…2

Marti piepeši saprata, ka viņš neatceras, kā zviedriski ir “aizņemts”. Brāttomlig? Nē, tas neizklausījās pareizi. Man vajadzētu teikt ko citu, viņš domāja, bet apjuka, un prātā nenāca citi zviedriski teikumi, vienīgi man maste ta till hānsyn de samhālleliga synpunkterna.3 Tas varbūt tieši tagad neko sevišķi nepalīdzēs, Marti izmisīgi nodomāja. Turklāt, vai pareizi bija se ta hānsyn till, nevis ta till hānsyn?i Kādā secībā jāliek vārdi? Un kā vispār zviedriski ir “jūras bioloģija”? Havsbiologi?

Kamilla ieinteresēta vēroja Marti bēdīgo stāvokli un nolēma viņu atpestīt.

—   Runājam somiski, — ierosināja Kamilla. — Ja tā tev ir vieglāk.

Kamilla vienmēr bija runājusi perfektā somu valodā, lai arī zviedru

bija viņas dzimtā valoda. Turklāt viņa ātri apguva jaunas valodas, ne tā kā Marti, kam jaunu valodu iemācīšanās vienmēr prasīja lielu piepūli. Marti laika gaitā darba uzdevumu vai aizraušanos dēļ bija nācies pamācīties spāņu, angļu un mazliet arī vjetnamiešu un dāņu valodu, un tā rezultātā viņa sākotnēji trauslās zviedru valodas prasmes bija apglabātas zem četrām citām svešām valodām.

—   Tu noteikti esi ļoti aizņemta,— Marti turpināja somiski.

—  Tas ir tik relatīvi,— Kamilla attrauca.

Marti atkal pagriezās, lai paraudzītos uz jūras ainavu, kas pavērās aiz loga. Kā mazus, asus pīķus viņš varēja izšķirt Tallinas augstāko celtņu un baznīcas torņu smailes. Tās izurbās tieši aiz horizonta.

—   Burvīgs skats, — atzīmēja Marti.

1 Patīkami, ka tev ir laiks mani satikt (zviedru vai.).

2 Tu noteikti esi ļoti… (zviedru vai). ,

3 Ir jāņem vērā sociālie aspekti (zviedru vai).

4 Gramatiska iepriekšējā teikuma variācija, kas nozīmi nemaina.

—  Tas ir tīri labs, — piekrita KamiUa.

Marti pamanīja, ka Kamilla šķiet nerunīga. Savārgusi. Vai pat skumja. Zem acīm bija tumšas ēnas, it kā viņa nebūtu gulējusi vairākas naktis. Kaut kas acīm redzami nospieda Kamillu. Marti nezināja, ar ko tas saistīts. Vismaz Kamillas uzņēmumam, kā stāstīja avīzes, joprojām iet labi.

—  Tu gribēji ar mani runāt par kaut kādas ekspedīcijas finansēšanu, — Kamilla ķērās pie lietas. — Vai gribēsi kafiju?

—   Paldies, labprāt.

—   Melnu un bez cukura, ne tā?

—   Jā, — apstiprināja Marti. — Tu atceries!

Kamilla piegāja pie galdiņa un atnesa Marti tasi kafijas.

—   Bulciņu? — viņa jautāja.

—   Kāpēc ne, — piekrita Marti.

Kamilla izcēla no maza groziņa svaigu, pēc skata gardu smalkmaizīti ar lāceņu ievārījumu un uzlika uz Marti šķīvja.

—   Kā tev klājas? — jautāja Marti.

Kamilla vēroja jūru un izvairījās no Marti skatiena. Afrikānis būtu atbildējis, ka, paldies, labi, Kamilla sarkastiski domāja. Afrikānis teiktu, ka viss ir labi, pavisam labi, ka nevarētu būt labāk, izņemot to, ka nupat esmu atstāta viena kā pirksts un piedevām uzzinājusi, ka esmu neārstējami slima.

—  Ar ko tā tava ekspedīcija būtu saistīta? — Kamilla mainīja sarunas tematu.

—   Cik daudz tev ir laika?

To arī es gribētu zināt, Kamilla drūmi nodomāja. To gan mēs visi vienmēr gribētu zināt. Viņa paraustīja plecus.

—  Šodien man nav nekā sevišķa, — teica Kamilla. — Tā ka man ir laiks stundu, divas. Ja vajag, arī vairāk.

Viņa bija lūgusi Maiju atcelt visas tāsdienas tikšanās. Maija uz viņu bija paskatījusies ar nopeļošu skatienu, taču tad ķērusies pie darba. Marti iemalkoja kafiju un domāja, ar ko lai sāk.

—  Tev ir pazīstams tāds jēdziens kā kriptozooloģija? — jautāja Marti.

Kamilla sarauca pieri.

—   Vispār jau nē, — atzina Kamilla.

—   Tā pēta dzīvniekus, kuri, pēc vietējo iedzīvotāju teiktā, pastāv, bet kuru esībai nav neapstrīdamu pierādījumu, — iesāka Marti. — Jeb tā sauktos kriptīdus.

—   Kriptīdus?

Jēdziens bija Kamillai jauns.

—   Kriptīds burtiski nozīmē apslēptu dzīvnieku, — izskaidroja Marti.

—   Daļa no tiem vienmēr ir bijuši tikai mīts. Daļa ir kādreiz pastāvējuši, taču vēlāk izmiruši. Un daži dzīvo joprojām, taču ir uz izmiršanas robežas vai dzīvesveida dēļ praktiski nepamanāmi.

—   Tātad kā Lohnesa briesmonis vai sniega cilvēks! — Kamilla iesmējās.

—   Tie ir slavenākie gadījumi, — apstiprināja Marti bez apjukuma.

—   Piemēram, loti iespējams, ka Lohnesa kriptīds patiešām pastāv.

Rādās, ka šī diena izvērtīsies vēl dīvaināka nekā vakardiena, nodomāja

Kamilla. Viņai šķita, it kā viņa skatītos uz visu no tālienes, kā pieaicināts novērotājs. It kā nekas nebūtu noticis, visādā ziņā ne ar viņu pašu. Nereālā šķituma sajūta pastiprinājās, kad Marti atvēra savu mapi un pasniedza Kamillai biezu, augšējā stūrī sakniedētu kaudzi A4 lapu.

—   Te ir saraksts ar mazliet vairāk nekā tūkstoti zināmā mērā ticamu kriptīdu. Tas ir Britu Kolumbijas kriptozooloģijas zinātnes kluba jeb BCDCC izveidots. Pilns oficiālais nosaukums tātad ir British Columbia Scientific Cryptozoological Club.

—   Vai to tu mūsdienās pārstāvi? — jautāja Kamilla.

—   Esmu tā loceklis, bet ne vairāk.

Kamilla paķēra katalogu. Tas sākās ar virsrakstu “Zīdītāji — 212”. Pirmais vārds sarakstā bija “Adjule (suns, Ziemeļāfrika)”. Tam sekoja “Ahool (sikspārnis, Dienvidaustrumāzija)”, “Ahuitzotl (ūdrs, Meksika)” un “Alula (valis, Indijas okeāns)”.

Kamilla šķirstīja sarakstu tālāk:

24. BLACK TIGER (INDIA)

25. BLOOD-SWEATING HORSE (E. ASIA)

26. BLUE HORSE (S. AFR)

27. BLUE TIGER (CHINA)

28. BOKYBOKY (CIVET, MADAG.)

29. BOOAA (SENEGAL)

30. BORDEAN TIGER

Šķita, ka saraksts nekad nebeigsies.

58. DRE-MO (BEAR, TIBET)

59. EARTH HOUND (ENG.)

60. EASTERN PUMA (USA/CANADA)

61. ECUADOREAN GROUND SLOTH

62. ELEPHANT-DUNG BAT (E. APR)

63. ELLENGASSEN (SLOTH, ARG.)

64. ESAKI-PAKI (PIG, S. AMER.)

65. ETHOPIAN DEER

66. ETHOPIAN HYRAX

Pa vidam kāds īpaši interesants vai dīvains dzīvnieks pievērsa Kamillas uzmanību, piemēram,

76. GIANT HYRAX OF SHAANXI (CHINA) vai

99. ITZCUINTLIPOTZOTLI (DOG, MEX.)

Šaņsi milzu klinšu damans un itzcuintlipotzotlisuns, domāja Kamilla. Dīvaini. Patiešām dīvaini.

—   Daži no saraksta dzīvniekiem gandrīz droši joprojām pastāv, — piezīmēja Marti. — Piemēram, 142. numurs jeb onza.

—   Onza7 .

—  Tā acīmredzot ir kaut kāda meksikāņu puma vai kaķis, kas ļoti atgādina pumu. Pēc visa spriežot, tas ir ļoti rets, uz izmiršanas robežas. Varbūt to vairs ir mazāk par desmit indivīdiem.

Kamilla nekad nebija dzirdējusi par pumām radniecīgu plēsīgu kaķi ar nosaukumu onza.

—   Vietējie pret to izturas tieši tāpat kā pret jebkuru citu pazīstamu dzīvnieku, — apstiprināja Marti. — Lai arī neviens pētnieks to nekad nav redzējis, mums īsti nav nekāda iemesla apšaubīt to, ka onza būtu reāli pastāvoša suga. Tagad jau ir gandrīz skaidrs, ka tas paspēs izmirt, pirms to ieraudzīs pirmais oficiālais dabas pētnieks.

Cik skumja doma, domāja Kamilla. Viņa ievēroja, ka Marti kafijas krūze ir tukša, un aizgāja pēc kannas.

—   Paldies, — teica Marti.

Kamilla pielēja viņa krūzi pilnu. Tad viņa ielēja arī sev. Lai arī īstenībā man vajadzētu ko mazliet stiprāku par kafiju, Kamilla domāja. Viņa tomēr neaizgāja paņemt viskiju no skapīša. Viņa negribēja atstāt Marti iespaidu, ka ir alkoholiķe.

—   No dažādiem teiksmainiem hominīdiem vai hominīniem, cilvēku mežonīgajiem brālēniem un māsīcām, pazīst apmēram pusotra simta sugu, — turpināja Marti. — Eiropā sešas, Āzijā apmēram septiņdesmit, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā ap četrdesmit, Āfrikā divdesmit četras, Austrālijā apmēram desmit.

Par kādiem brīnumiem Marti īsti runā, Kamilla distancēti domāja. Viņas skatiens aizklīda jūrā, uz zemajām klinšu saliņām. Ko es darīšu ar savu dzīvi, viņa jautāja sev. Ko lai es daru tagad, kad nekas vairs nav palicis? Kad nekā, kas ir patiešām svarīgs, vairs nav? Marti nepamanīja, ka Kamillas uzmanība ir atslābusi.

—   Tas gan, protams, īstenībā nenozīmē simt piecdesmit dažādas sugas,— Marti aizrautīgi turpināja. — Domāju, ka daudzi hominīdi ir pazīstami ar dažādiem nosaukumiem dažādās zemēs un atšķirīgās valodu grupās. Īstenībā sugu noteikti ir daudz mazāk.

Kā gan viņš var būt tik ļoti aizrāvies, Kamilla apātiski nodomāja. Vai kā vispār kāds var būt ar kaut ko aizrāvies? Vai cilvēki nesaprot, ka nekas vairs nepastāv?

—   Turklāt var būt, ka visi šie zinātnei nepazīstamie hominīdi ir jau izmiruši,— Marti nobubināja.

—   Mūsdienās mēs droši zinām, ka līdzās Homo sapiens vienlaikus ir dzīvojuši arī citi hominīdi, piemēram, neandertālieši, Floresas cilvēki un, iespējams, arī daži citi cilvēkveidīgie. Bet sāk kļūt skaidrs, ka visas šīs sugas jau sen ir izmirušas. No tām vairs nav palicis nekas, kā vien bagātīgs klāsts dažādu nostāstu par troļļiem un gobliniem.

)ēga, domāja Kamilla. Man tagad steidzami vajadzīga jēga. Lietas, kas kaut ko nozīmē.

—  Vadoties pēc nostāsta, ebu gogot jeb tos sīkos Floresas cilvēkus iznīcināja pirms aptuveni trīssimt gadiem.

Marti pavisam noteikti rūp tas, par ko viņš runā, domāja Kamilla. Viņš joprojām dzīvo jēgas pasaulē. Mana pasaule ir tukša.

—   Pēc nostāsta, cilvēkiem apnika, ka alās dzīvojošie ebu gogot visu laiku zog ēdienu un arī šo to citu, — Marti klāstīja. — Tāpēc tie devās pie alām un aizdedzināja lielu zaru kaudzi pie to ieejas. Alas drīz vien piepildījās ar dūmiem, bet cilvēki turpināja dedzināt zarus vēl vairākas stundas, un pēc tam vairs neviens netika redzējis kaut vienu ebu gogot.

Marti atkal cieši palūkojās uz Kamillu.

—   Stāsts, protams, var būt izdomāts, bet tas izklausās… kaut kā ticami. Šķiet kā īsts.

Kā nokļūt atpakaļ nozīmju pasaulē, domāja Kamilla. Tieši tagad visa pasaule ir tik ļoti… viegla. Viegla kā spalva. Tukšs gaiss.

—   Arī vairāki citi eiropiešu kriptīdi visdrīzāk ir izmiruši jau sen, ari kādreiz pastāvējušās sugas. Citur pasaulē tomēr var būt vēl daudz tādu zinātnei nepazīstamu sugu, kas turas pie dzīvības. Piemēram, mūsu pazīstamais draugs jetijs, ko jau pieminēji.

Jetija pieminēšana iztrūcināja Kamillu no domām.

—   Tu tici, ka jetijs pastāv? — viņa protestēja. — Baismīgais sniega cilvēks?

Pēc Kamillas domām, .šāds apgalvojums bija vairāk nekā mazliet smieklīgs, bet Marti viņas neticīgums nesamulsināja.

—   Nepālas un Tibetas kalnaino apgabalu iedzīvotājiem jetijs ir tikpat īsts kā citi retāki dzīvnieki, kā Tibetas zilais lācis, — aizstāvējās Marti. — Zilais lācis ir oficiāli pastāvoša suga, lai arī neviens pētnieks to nekad nav redzējis,

jo muzejos ir atrastas piecas to ādas un divi galvaskausi. Manuprāt, mums tomēr vajadzētu pievērst vairāk uzmanības otram līdzīgam teiku dzīvniekam, kas dzīvo Altaja kalnos un Mongolijā un ko dažādās zemēs pazīst kā almastu, almu vai almasu. Man tas izklausās visai ticami. Bet arī tas nav nekāds briesmonis. Nepavisam. Briesmoņi ir tikai amerikāņu un japāņu filmās!

Varbūt man vajadzētu aizceļot uz Nepālas kalniem un nodarboties ar transcendentālo meditāciju kādā eksotiskā budistu klosterī, Kamilla distancēti domāja. Cits variants varētu būt jetija meklēšana augstākos kalnos. Varbūt es nomirtu no kalnu slimības vai paliktu zem sniega lavīnas. Tas varētu būt pavisam labs risinājums. Vismaz es kaut ko justu, uz mirkli. Kaut vai sāpes.

—   īpaši šie Otrā pasaules kara laika stāstījumi, kuros nakts maiņas kareivji ir nošāvuši almus, noturot tos par ienaidnieka kareivjiem, ir atstājuši uz mani iespaidu, — turpināja Marli. — Palasi šo!

Laikam jau mēs tagad vairs neesam uz viena viļņa, Kamilla domās nopūtās.

—   Orangdalams, Malaizija, — viņa tomēr lasīja. — Orangekors, Malaizija, Oranggadangs, Indonēzija, Organggugu, Indonēzija, Organgpendeks, Indonēzija.

Orang? Prātoja Kamilla. Orang kā orangutanā? Marti saprata, kas maisījās viņas prātā, un atbildēja uz jautājumu, pirms Kamilla bija paspējusi pateikt to skaļi.

—   Orangutans agrāk bija Eiropā leģendārs mītu dzīvnieks, kura pastāvēšanai pilnīgi neviens neticēja. Tagad tie ir zoodārzos, tā ka orangs jeb, burtiski somiskojot, meža cilvēks vairs nav nekāds kriptīds. Bet kā ar pārējiem? Vietējiem tie ir tikpat īsti kā orangutans. Ja nu kādi no tiem norāda uz sugām, kas vēl tik tikko turas pie dzīvības, bet pamazām izmirst?

Kamilla turpināja šķirstīt katalogu.

—   Saldūdens kriptīdi — 119? — Kamilla brīnījās.

Simt deviņpadsmit dažādu ezera briesmoņu? Tas nu gan šķita pavisam neticami!

Afanc, Aidakhar, Altamaha-ha, lasīja Kamilla. Amhuluk, Anfish, Banib, Big Wally, Bozho, Cressie, Cryttie, īgopogo. Kussie. Messie. Morag, Nahuelito,

Nessie… Nesijā izklausījās pazīstamāka nekā citi saraksta vārdi. Bet tas turpinājās: Storsjodurjet. Tanivvha. Ular Tedottg. Wewiwilemita Manelu…

—   Vai tiešām tu tici, ka šie visi var būt īsti dzīvnieki? — Kamilla izmeta. — Neāksties.

Kamilla izskatījās tik sašutusi, ka Marti vajadzēja smieties.

—   Vai tev ir atlants? — viņš jautāja.

Kamilla piegāja pie grāmatplaukta un izvilka no turienes lielu atlantu angļu valodā. Marti to pašķirstīja un atvēra pie Ziemeļeiropas.

—   Eiropā nopietni ņemami nostāsti par ezeru briesmoņiem nāk no šejienes.

Marti pirksts apvilka ap Skotiju.

Nu, protams, Kamilla uzreiz nodomāja. Lohness!

—   Un šeit, — papildināja Marti.

Marti rādītājpirksts iezīmēja kartē otru apli ap Zviedriju un Norvēģiju.

—   Bet to nav, piemēram, Somijā, lai arī mums ir ap divsimt tūkstošiem ezeru. Tāpat to nav Itālijas vai Grieķijas ezeros un arī ne Kaspijas jūrā. Ne Lādogas ezerā, ne Balatonā, ne Spānijas vai Vācijas ezeros. Tā ka nepietiek vien ar ezeru eksistenci. Vajag arī citus izskaidrojamus faktorus.

—   Kā ar kultūras faktoru? — Kamilla vedināja.

—   Tā, it kā Eiropā tieši skoti, zviedri un norvēģi būtu īpaši pakļāvīgi masu histērijai? — vaicāja Marti un to apdomāja. — Starp citu, izklausās pēc diezgan labas teorijas. Es tev ticu!

Kamilla parādīja Marti mēli un uzreiz saprata, cik bērnišķīgi tas būs izskatījies.

—   Vai tev pašam ir kāds labāks ierosinājums? — Kamilla izaicināja.

Marti atvēra Ziemeļamerikas karti un virzīja pirkstu uz cietzemes ziemeļu daļu.

—   Otra lielā ezeru briesmoņu kolekcija ir šeit. Šajos Kanādas apgabalos, daļēji arī Savienoto Valstu daļā. Kas ir kopīgs visām šīm vietām?

Kamilla kādu mirkli bija apjukusi, bet tad apjausma izskrēja cauri viņas smadzenēm kā zibens.

—   Tātad tu saki, ka…

—   Tieši tā, — Marti dedzīgi pamāja ar galvu. — Visi šie apgabali pēdējā ledus laikmetā ir atradušies zem ledāja. To garoza pēc tam ir pacēlusies par vairākiem simtiem metru, vietām pat daudz vairāk. Pēc jaunākajiem aprēķiniem, piemēram, zem Austrumantarktiskā ledāja augstākās vietas iespiestā bedre bija nevis kilometru, bet pat trīsarpus kilometru dziļa. Tādējādi ir pat neizbēgami, ka tad, kad pārtrūka ezeru savienojums ar jūru, šādu apgabalu ezeros paliktu slazdā dažādi dziļjūras iemītnieki. Ezeru briesmoņi tātad pieder pie tās pašas kategorijas, pie kuras Saimā un Peijennes pogainie roņi. Vai Lādogas un Baikāla roņi.

Tas tiešām izklausās gluži ticami, domāja Kamilla. Izņemot to, ka Marti teorijai bija daži acīm redzami trūkumi.

—   Arī Somijas garoza ir cēlusies, — uzstāja Kamilla. — Arī virs Somijas bija kilometriem ledus. Kāpēc mums nav ezeru briesmoņu?

Marti priecīgi pasmaidīja. Arī tolaik, kad viņi bija kopā, Marti izbaudīja labus pretargumentus. Kad Kamilla ieskatījās rūpīgāk, viņa redzēja Marti acu kaktiņos mazas krunciņas, bet citādi Marti izskatījās vismaz desmit gadu jaunāks par saviem gadiem. Viņš joprojām bija slaids un muskuļots, viņam nebija ne pusmūža vīrieša alusvēderiņa, ne sirmu matu. Norūdītā āda un iedegums norādīja, ka viņš daudz laika pavada ārā. Marti jau jaunībā bija zvērināts āra cilvēks. Turklāt jūras biologiem taču vajadzēja daudz laika pavadīt jūrā. Patiešām, Marti arī tagad ir diezgan pievilcīgs, Kamilla atzina.

—   Var būt, ka mūsu ezeri ir vienkārši pārāk pazeminājušies, — turpināja Marti. — Aizsērējuši vai pazuduši līdz ar zemes pacelšanos. Ari mums kādreiz bija vērtīgi ūdensdzīvnieki, un cilvēki pret tiem izturējās ļoti nopietni. Somiem bija ūdensgari, un sāmiem bija savi kaetkieli jeb cēcieli, neesmu gluži drošs par pareizu izrunu. Tie bija sami un stores, kas palikuši kā cietumnieki mūsu ezeros.

Kamilla atcerējās redzējusi kādā muzejā trīs vai četrus metrus garu samu, kas bija izzvejots no kāda Somijas ezera. Tas bija biedējoši liels, īpaši galva bija ievērības cienīgā izmērā. Kamilla iedomājās rāmu naksnīgu ezeru un četrmetrīgu samu parādāmies virs ūdens blakus mazai airu laiviņai. Jēziņ, kā tas būtu pārbiedējis, viņa domāja.

—   Lielās stores agrāk bija vēl lielākas par samiem, — teica Marti. — Pat astoņus vai deviņus metrus garas. Tik garas kā joslvalis vai krietni paliels plēsoņdelfins. No muklājiem dabūja prāvus milzeņus vēl astoņpadsmitajā gadsimtā.

—   Tātad tu gribi teikt, ka visi tie ezeru nezvēri patiesībā ir… tikai zivis? — jautāja Kamilla.

Viņa piepeši apjauta, ka izklausās dziļi vīlusies. It kā viņa būtu maza meitene, kas nupat dabūjusi jaunu interesantu lelli un uzreiz to pazaudējusi. Viū kā bērns, kam nupat pateikts, ka Ziemassvētku vecītis neeksistē.

—   Pavisam noteikti, — apstiprināja Marti. — Simt procentu. Vismaz vairākums. Kad liela izmēra jūras dzīvnieki paliek kā relikti par cietumniekiem iekšzemes ūdeņos, tad, protams, lielākā daļa no tiem vienmēr ir zivis. Turklāt, spriežot pēc aprakstiem, ezeru briesmoņi tikai retumis paceļas līdz ūdens virsai. Ja tiem nevajag regulāri pacelties līdz virsai, lai elpotu, tie nevar būt zīdītāji, rāpuļi, dinozauri, bruņurupuči vai varžveidīgie. Tad atliek vien zivis.

—   Tātad Lohnesa briesmonis visdrīzāk ir… tikai zivs?

—   Nu, nesaki taču visu laiku, ka tikai zivs. Kāda gan zivīm vaina? Kas tev ir pret tām?

Nekas jau, nodomāja Kamilla. Tomēr…

—   Man vajadzētu tevi kādreiz aizvest panirt tur, kur ir milzu rajas. Vai pasnorkelēt milzu haizivju bara vidū, — noņurdēja Marti. — Tas iemācītu tevi respektēt zivis. Milzu haizivis ir, zini, diezgan iespaidīgi, acīm redzami aizvēsturiski dzīvnieki.

Varbūt man pat vajadzētu piekrist tādam priekšlikumam, domāja Kamilla. Marti noteikti ir redzējis tik daudz.

—   Un kā ar šiem? — jautāja Kamilla. — “Marinē cryptids, 23. Okeāna nepazīstamie dzīvnieki?” Tikai divdesmit trīs?

—   Tas nav nopietni, — izspēra Marti. — Okeānā bez šaubām ir vismaz simt reižu vairāk nepazīstamu sugu radību nekā uz sauszemes. Viņas tikai ir grūti ieraudzīt, jo tās ir par mums daudz ātrākas un ūdenī var redzēt tikai nelielu gabaliņu uz priekšu.

Marti izteiksme kļuva domīga.

—   Kā būtu, ja mēs te mazliet atbrīvotu vietu? — jautāja Marti. — Tas ir, uz šī galda.

—   Protams, — teica Kamilla.

Marti aizstūma tukšās kafijas tasītes un citus traukus uz galda malām. Kas te tagad būs, brīnījās Kamilla.

—   Es varu tos aiznest, — viņa piedāvāja.

—   Lai paliek, — atteica Marti. — Mums tos vajadzēs!

Marti izņēma no savas tašas kartona futrāli un no tā — sarullētu karti. Kad viņš atritināja karti, tā uzreiz centās saritināties atpakaļ, bet Marti novietoja kafijas krūzītes un šķīvjus uz stūriem smagumam.

Kamilla redzēja, ka tā ir kādas ļoti vecas kartes kopija. Bija skaidrs, ka tajā attēlota Ziemeļeiropa un tai tuvākie reģioni, bet pussalas un salas bija sazīmētas neprecīzi un neskaidri. To formas bija kļūdainas, un arī mērogs nebija īsti pareizs. Karte bija pilna ar nosaukumiem latīņu valodā un ar zīmētiem attēliem. Cilvēki ar zobeniem, musketēm un lielgabaliem. Cilvēki zirgu vilktās kamanās, kuģos un uz slēpēm. Tad vēl daudz dzīvnieku. Lāču, vilku, zirgu — un vesels klājiens jūras nezvēru, kas bija cits par citu dīvaināki. Milzīgi vēži ar astoņām un desmit spīlēm, no kuriem viens savās spīlēs bija sagrābis pēc skata niecīgu cilvēku, kas nelaimīgi spirinājās. Bezgala lieli, grumbaini radījumi, kas uzbruka burukuģiem un izpūta gaisā augstas strūklas. Un dies zina kas vēl. Augšējā labajā stūrī drukātiem burtiem bija rakstīts: ANNO DNI1539. Es esmu redzējusi šo jau agrāk, domāja Kamilla, jau tad, kad biju pavisam maza.

—   Vai tu zini, kas tas ir? — jautāja Marti.

—  Saprotams, — teica Kamilla. — Olava Magnusa Carta Marina no 1539. gada. Jūras karte ir pazīstama ar to, ka tā ir pilna visādu pilnīgi izdomātu jūras nezvēru.

Marti dīvaini paskatījās uz Kamillu.

—   Un kā būtu, ja es tev pateiktu, ka visi jūras briesmoņi kartē ir pastāvoši, zināmi dzīvnieki? Vai, pareizāk sakot… visi, izņemot divus.

8

Kamilla Norstranda skatījās uz veco karti, kas bija izklāta pa galdu, uz Olava Magnusa Gotusa 1539. gada Carta Marina. Viņa ar vieglu izbrīnu pamanīja, ka karte sāk raisīt viņā ziņkāri. Tikai mazliet, bet tomēr. Jo Marti nupat bija iebildis, ka Carta Marina attēlotie jūras nezvēri ir eksistējoši, pazīstami dzīvnieki.

Visi, izņemot divus.

Ko īsti viņš bija domājis, brīnījās Kamilla un skatījās uz kartē uzzīmēto milzīgo vēzi. Tas bija attēlots lielāks par burukuģi. Vai tas bija kāds joks? Ja bija, Kamilla to nesaprata.

—    Aizmirsti uz mirkli visas fotogrāfijas Un filmas par zemūdens pasauli, ko esi redzējusi, — mudināja Marti. — Sešpadsmitajā gadsimtā tādu nebija. Pirmie zem ūdens uzņemtie video ir tikai no 1984. gada un pirmās fotogrāfijas ar dzīvu milzu kalmāru tika uzņemtas, ja pareizi atceros, 2008. gadā. Domā tikai par to, kādus dažādus jūras dzīvniekus var saskatīt virs ūdens. Nesatraucies pārāk par to, ka daudzas detaļas ir krietni greizas.

Kamillas acīs atausa saprašana.

—    Tu tātad domā, ka…

Marti skatījās uz Kamillu sajūsmināts par to, cik ātri viņa atkal bija uztvērusi viņa domu gājienu.

—    Visi šie lempīgie jūras briesmoņi, kuriem ir milzīgi liela galva un kas izpūš divžuburu strūklas, saprotams, ir gludvaļi, — iesāka Marti. — Tātad reāli vai nu Grenlandes vaļi, Ziemeļu gludvaļi vai Dienvidu gludvaļi. Olava

Magnusa laikā tie bija stipri parasti. Tie bija no visiem Atlantijas okeāna vaļiem visredzamākie. Viņi bieži piepeld visai tuvu krastam. Turklāt tie ir gan lēni, gan ziņkārīgi. Arī mūsdienās tie bieži noberzē parazītus no savas ādas gar kuģu sāniem.

Marti reiz bija redzējis, kā liels melnais valis bija izmantojis Saimonstaunas ostā noenkuroto Dienvidāfrikas flotes korveti, lai pakasītu muguru. Par spīti izmēram, mūslaiku bruņukuģis vaļa dēļ bija šūpojies pārsteidzoši spēcīgi.

—   Kā tu vari būt tik drošs, ka tie ir tieši gludvaļi? — jautāja Kamilla.

—   Divdaļīga ūdensstrūkla, kas veido V burtu, ir īpaša gludvaļu pazīme, — paskaidroja Marti. — Citi vaļi tādas nepūš. Turklāt šajos Carta Marina attēlos atainotas arī citas melno vaļu pamatiezīmes, to, kādi tie jūrā izskatās. Tas ir, ja īsti pēc fotogrāfijām nezini, kādiem tiem vajadzētu izskatīties.

Tas, starp citu, izklausās diezgan saprātīgi, domāja Kamilla.

—   Dienvidāfrikas krastos noteiktos gadalaikos ir tūkstošiem gludvaļu, un tic parādās itin tuvu krastam, tāpēc tos ir pavisam viegli redzēt, — skaidroja Marti. — Es pavadīju trīs ziemas Kekertarsuakā, Kopenhāgenas Universitātes pētnieciskajā centrā. Proti, Grenlandē. Šaurumā starp Disko salu un llulisatu ziemās ir trīs simti Grenlandes vaļu. Outi Tervo ir pētījusi to dziesmas. Viņa stāsta, ka tās ir gandrīz tikpat sarežģītas kā kuprvaļu operas.

Kamillas skatiens slīdēja pār karti un tās savādo jūras briesmoņu kolekciju. Vienam no tiem bija uzzīmēts tāds pats rags kā pasaku vienradzim.

—   Narvalis? — minēja Kamilla.

Marti pamāja ar galvu.

—   Nešaubīgi. Tā lielā par upuri krastā izvilktā zivs Fēru salās ir vai nu garspurainā grinda, vai joslvalis, un tam blakus pavisam skaidri ir baltvalis.

—   Un šis? — jautāja Kamilla.

Viņa norādīja uz vērša vai govs galvu, kas bija izlīdusi virs ūdens. Zem tās bija kaut kas rakstīts. Vacca marina, saburtoja Kamilla.

—   Atlantijas okeānā acīmredzot tolaik peldējās arī vērši, kas prata nirt? — Kamilla provocēja.

Marti uz viņas āķa neuzķērās.

—   Vacca marina burtiski nozīmē jūras govs, — teica Marti. — Parastās jūras govis jeb Stellera jūras govis tolaik bijušas arī Ziemeļeiropas krastos, tās gan izmira jau astoņpadsmitajā gadsimtā. Ir gan jāuzsver, ka Olavs Magnuss laikam nav īsti sapratis, kā jūras govis izskatās.

Olavs Magnuss pats droši vien nekad nav redzējis daudzus no kartē zīmētajiem jūras dzīvniekiem, domāja Kamilla. Vairāki zīmējumi visdrīzāk pamatojas tikai uz to, ko jūrnieki viņam stāstījuši. Kamilla paskatījās uz kartē zīmētajiem nezvēriem ar jaunu skatienu. Ziemeļu līča ledos nomedītie roņi neapšaubāmi bija pogainie roņi un pelēkie roņi, un tālāk ziemeļos ilkņainie radījumi noteikti bija valzirgi.

—   Šis ir zaķronis, — turpināja Marti. — Un šie roņi, kuriem ir spuras, kas līdzinās kājām, ir vai nu jūras lauvas, vai kotiki. Viņi gan, protams, nedzīvo tik tālu ziemeļos, bet Olavs Magnuss droši vien bija dzirdējis to aprakstus un drošības pēc iezīmējis tos kartē, lai nekā svarīga tajā netrūktu.

—   Un kā ar šiem dīvaiņiem, kas iezīmēti šajā vienā ezerā? — jautāja Kamilla. — Vai tas būtu Ināri ezers vai Imandra?

Kamilla aizskāra ar pirkstu trīs neparastu zivju grupu kartes augšējā labajā stūrī. Zivis bija tuklas un apaļas, un tām bija parasta divspuru aste. Bet tām bija pieci vai seši pāri šauru, pīķveidīgu spuru.

—   Tā ūdenskrātuve, visticamāk, ir Baltā jūra, Olavs Magnuss laikam ir domājis, ka tas ir ezers, jo tās mute tolaik gandrīz vienmēr bija ledus aizsprostota, — paskaidroja Marti. — Tās zivis ir vai nu kādas platgalves, vai tā sauktās lauvzivis, kas ir pavisam parastas tropiskajos ūdeņos. īstās lauvzivis, protams, nav tik lielas, bet varbūt arī šajā gadījumā Olavs Magnuss ir tikai dzirdējis pārspīlētu aprakstu.

Kamillas skatiens nonāca pie Stavangeras priekšā novietota radījuma, kam bija trīsstūra formas spārni un gara aste. Bāc, daudzi no šiem īstenībā taču ir pavisam saprotami, viņa domāja.

—   Šī laikam ir raja, — piezīmēja Kamilla.

—   Dzeloņraja, — precizēja Marti. — Astes anatomiskās detaļas ir galīgi greizas, bet…

—   Un tas bumbveidīgais radījums ir… kāds nu bija tas vārds…

—   Mēnesszivs, — papildināja Marli. — Tā ir pat diezgan labi uzzīmēta. l'ad mums ir šie divi dažādie zobenvaļi, kas, starp citu, ir pārsteidzoši precīzi. Arī mūsdienās diskutē par to, vai zobenvaļus vajadzētu iedalīt divās vai, iespējams, pat četrās vai piecās dažādās sugās. Un tā šeit neapšaubāmi ir milzu haizivs.

—   Milzu haizivs? Par tām tu arī jau runāji. Vai tas ir tas pats, kas vaļhaizivs?

—  Tās ir divas dažādas sugas, — paskaidroja Marti. — Abas ēd planktonu un bieži izaug garākas par divpadsmit metriem, vaļhaizivs reizēm vēl mazliet vairāk. Vaļhaizivis ir tropu un subtropu suga, bet milzu haizivis labi jūtas arī mazliet ziemeļnieciskākos ūdeņos. Arī es esmu tās daudzreiz redzējis Biskajas līcī un Lamanša šaurumā.

Divpadsmit metru garas haizivis, brīnījās Kamilla. Angļu kanālā?

—   Pie Lizarda raga 1999. gadā varēja redzēt vismaz divsimt haizivju baru, — stāstīja Marti. — Milzu haizivīm patīk gulšņāt jūras virsmā, līdzīgi kā vaļiem. To angliskais nosaukums nāk tieši no tā. Basking shark.

Kamilla joprojām izskatījās mazliet neticīga.

—   Haizivis ir ļoti parastas jūras zivis, — apstiprināja Marti. — Mazākas sugas ir arī Somijas ūdeņos. Piemēram, pie Bengskeras bākas mīt aptuveni piecdesmit indivīdu liels parasto lapshaizivju bars. Sporta nirēji to atrada pirms apmēram piecpadsmit gadiem.

Cik gan maz ir zināms par dažādiem jūras dzīvniekiem, nodomāja Kamilla. Viņas skatiens atkal aizklīda līdz milzīgajam vēzim, kas savās spīlēs turēja nelaimīgu cilvēku, kurš bēdīgi spirinājās.

—   Un kā ar šiem vēžiem? Tu taču neapgalvosi, ka arī tie ir reāli dzīvnieki?

—   Astoņspīļu vēzis ir milzu tinteszivs, un desmitspīļu vēzis — milzu kalmārs, — Marti pašpārliecināti teica. — Milzu kalmārs ir gan vikingu krakens, gan grieķu hidra. Dabaszinātnieki 1861. gadā apstiprināja, ka milzu

kalmāri nav tikai pasaku tēli. Bet visinteresantākais ir tas, ka kartē uzzīmēts arī radījums, kam ir četrpadsmit aptuveni vienāda garuma taustekļu.

—   Nu tad beidzot kaut kas, — teica Kamilla. — Patiešām!

Viņai nebija ne jausmas, kāpēc tas, pēc Marti domām, ir svarīgi.

—   Vai senlaiku jūrasbraucēji redzēja milzu kalmārus tik bieži, ka pamanīja, ka tie pieder divām dažādām sugām? — Marti skaļi nodomāja.

—   Architeuthis jeb milzu kalmārs un mesonychoteuthis jeb kalmārs koloss. Mēs taču paši esam to sapratuši tikai apmēram pēdējos desmit gados. Tas četrpadsmit taustekļu radījums varētu būt mesonychoteuthis jo taustekļu garuma atšķirība nav sevišķi liela. Lai arī taustekļu skaits, saprotams, nav pareizs.

Kamilla skatījās uz jūras briesmoņu vidū novietotajām burulaivām. Tās bija skaidri un gaiši mazākas nekā lempīgie radījumi, kurus Marti uzskatīja par gludvaļiem. Viduslaiku burulaivas nebija īpaši lielas, domāja Kamilla. Tajās ceļojošie cilvēki visu laiku bija tuvu ūdenim. Kuģos nebija mašīnu, kas būtu aizbiedējušas jūras dzīvniekus. Kad kļuva rāms, tie apstājās. Citiem vārdiem, tie bija mierīgi atradušies jūrā garus laika sprīžus tieši tad, kad iespējas redzēt retus dzīvniekus bija sevišķi labas.

Tomēr milzu kalmārs noteikti arī tolaik bija salīdzinoši rets, domāja Kamilla. Viņa atcerējās kaut kur dzirdējusi, visdrīzāk kādā televīzijas dokumentālajā raidījumā, ka tie paceļas līdz ūdens virsmai tikai izņēmuma gadījumos, parasti tad, kad ir tuvu nāvei. Ieraudzīt milzu kalmāru no laivas vai maza kuģa droši vien bija ļoti biedējoši. Turklāt sastapšanās lielākoties bijusi ļoti ātra, vikingiem nebija niršanas piederumu, peldpleznu vai masku.

Milzu kalmārs neatgādināja tādu dzīvnieku, ko viduslaiku ziemeļeiropieši būtu pazinuši ierastajā vidē. Varbūt vēzis bija tuvākais salīdzinājums, kas viņiem ienācis prātā. Tam bija apmēram tāds pats daudzums dažādu izaugumu kā milzu kalmāram. Turklāt, ja padomā, kā vēža galva ar tā acīm un čaulu izskatījās, aplūkojot tuvumā, tad varbūt vēzī un tā krāsojumā bija kaut kas tāds pats kā milzu kalmāram, kas uz mirkli izbāzis savu galvu virs ūdens. Lai arī lielais milzu kalmārs noteikti bija vismaz miljons reižu lielāks.

Jo tālāk saruna virzījās, jo intriģējošāka Kamillai sāka šķist Olava Magnusa vecā karte. Vēzi aprijošais vaļveidīgais jūras briesmonis visdrīzāk bija kašalots. Vai, iespējams, pelēkais valis, plankumi norādīja uz pelēko vali. Vai tie agrāk nebija arī Atlantijas okeāna pusē? Vienīgi pelēkajiem vaļiem laikam nebija zobu, varbūt tad tas tomēr bija plātņvalis? Varbūt arī runa bija par kašalotu, varbūt kašalota un pelēkā vaļa attēlojumi Olavam Magnusam ar tiem plankumiem bija sajukuši. Senie jūrasbraucēji noteikti reizēm bija redzējuši kašalotus cīnāmies ar milzu kalmāriem.

Tad viņa atkal atcerējās Marti noslēpumaino pirmo teikumu. Marti bija teicis, ka visi kartes jūras briesmoņi ir patiesi, īsti, zināmi dzīvnieki.

Visi, izņemot divus.

Kamillas skatiens apstājās pie tievas, daudzos līkumos salocījušās čūskas, kas bija uzzīmēta kartē pie Norvēģijas krastiem, pie Tēlemarka. Tā bija kā gara jūrā peldoša slieka, un tai blakus bija milzīgi liels krabis.

Zem čūskas kaut kas bija rakstīts. Vermis… vermis 40pe. lo, lasīja Kamilla.

—   Tas nozīmē četrdesmit pēdu garu čūsku, — iztulkoja Marti. — Vai vispār jau, ja pavisam burtiski, četrdesmit pēdu garu tārpu. Olavs Magnuss raksta, ka tādas desmit vai divpadsmit metru garas jūras čūskas agrāk dzīvojušas arī Zviedru jūrā. Proti, Baltijas jūrā, peļķē, ko somiski saucam par Austrumu jūru, lai gan tā atrodas no mums rietumos, nevis auslrumos. Olavs Magnuss apgalvoja, ka, atšķirībā no lielākām jūras čūskām, tādas četrdesmit pēdu garas jūras čūskas parasti nav bīstamas.

Kamilla pakratīja galvu un nosmējās par Marti joku.

Bet balstiņa no dziļumiem pēkšņi iečukstēja ausi ko tādu, ko viņa, taisnību sakot, nebūtu gribējusi dzirdēt. Ja visi jūras briesmoņi kartē būtu izdomāti, būtu viegli pieņemt, ka arī divpadsmitmetrīgas jūras čūskas pieder pie tās pašas mītisko dzīvnieku grupas. Bet Marti nupat ļoti pārliecinošā un neapstrīdamā veidā bija paskaidrojis, ka citi kartē attēlotie radījumi pastāv un divdesmit pirmā gadsimta cilvēkam ir pazīstami, tā teikt, no TV. Kāpēc lai būtu pievienoti arī pilnīgi izdomāti dzīvnieki?

—   Bergenas bīskaps Pontopidans 1755. gadā izdeva grāmatu par Norvēģijas dabas vēsturi, kurā viņš apskatīja arī Norvēģijas krastu jūras

čūskas, — stāstīja Marti. — Pēc viņa teiktā, normālos apstākļos tās dzīvoja dziļi jūrā, bet jūlijā un augustā iznāca seklākos ūdeņos, visticamāk, lai pārotos. Šajos mēnešos jūras čūskas varēja gulēt pie ūdens virsmas, kad bija pavisam mierīgs. Bet, kā raksta Pontopidans, tās pazuda dziļākos ūdeņos uzreiz, līdzko parādījās kaut mazākie viļņi.

Kamilla aizgāja paņemt kafiju. Viņa pacēla kannu un jautājoši paskatījās uz Marti, taču viņš pakratīja galvu.

—   Vai tas tavs bīskaps… Pontopidans… apgalvoja, ka redzējis jūras čūskas? — jautāja Kamilla.

—   Starp citu, nē. Bet viņš raksta, ka simtiem Ruijā dzīvojošo, norvēģiski un somiski runājošo zvejnieku un jūrasbraucēju ir stāstījuši viņam, ka redzējuši jūras čūskas ik gadu. Kāpēc lai viņš būtu melojis? Vai… Kāpēc lai visi tie zvejnieki un jūrnieki viņam atklāti būtu melojuši?

Nenoliedzami fascinējošs vēsturisks nostāsts, domāja Kamilla un iemalkoja kafiju.

—   Deviņpadsmitā gadsimta beigās jūras čūsku novērojumi diemžēl sāka kļūt aizvien retāki, — teica Marti. — Mūsdienās tādu ir pavisam nedaudz.

Kamilla skatījās uz bildi Olava Magnusa kartē. Vermis 40 pe. lo.

—   Tātad tu domā, ka Pontopidana jūras čūska tiešām kādreiz ir dzīvojusi, taču tagad tā ir izmirusi vai uz izmiršanas robežas?

—   Tā izskatās, — apstiprināja Marti.

—   Bet tu runāji par diviem zinātnei nepazīstamiem dzīvniekiem, — teica Kamilla. — Kur ir tas otrs?

Marti virzīja roku augstāk uz Norvēģijas jūru. Viņš pieskārās ar pirkstu čūskveidīgam radījumam, kas bija aptinis ķermeni ap mazu burulaivu. Briesmonim bija ar īsām krēpēm rotāta galva un lielas acis. Galva bija milzīga izmēra, daudz lielāka par kuģa baku. Nezvērs smaidīja neganti un ļaunprātīgi. Ķermenis bija spēcīgs, resnāks par burukuģa korpusu. Tas bija sadalīts desmit posmos, kas rindojās cits aiz cita un ko atdalīja dziļas rievas. Tēlemarka krastos uzzīmētā jūras čūska būtībā atgādināja slieku, bet šis nezvērs salīdzinājumā izskatījās kā reti milzīga odze.

“ 100PEDVM," Kamilla kartē izlasīja.

Ko tas apzīmēja? 100PED varētu nozīmēt simt pēdu garu. Un VM? Varbūt vermis kaut kas. Trīsdesmit metru garš tārps?

—   Olava Magnusa lielā jūras čūska, — teica Marti. — Pēc Olava Magnusa teiktā, tā izaug simt vai reizēm pat divsimt pēdu garumā. Proti, sešdesmit metru. Divas reizes garāka par krietni lielu zilo vali.

Tā nevar būt, domāja Kamilla. Marti taču negrasās teikt, ka…

—   Eiropas viduslaiku jūrasbraucēji to sauca par meerhorse, jo tās galva bija liela un nedaudz līdzīga zirga galvai, — turpināja Marti. — Holandiešu kriptīdu pētnieks Heuvelmans ir pat iedevis tai latīnisko nosaukumu. Halshippus olai-magni.

—   Lielā jūras čūska? — izsaucās Kamilla. — Nu, tu taču negribi, lai es tiešām ticētu… Lielajai jūras čūskai?

9

Kamilla gaidīja, ka Marti noliegs viņas apgalvojumu. Bet viņš tā nedarīja, likai sāka mierīgi meklēt kaut ko baltajā kokvilnas tašā.

Ak debess, runa ir par lielo jūras čūsku, nodomāja Kamilla. Marti grib, lai es finansēju ekspedīciju, kas dodas meklēt lielo jūras čūsku.

Absurdāk par šo vairs nevar būt, viņai ienāca prātā. Kā Marti kaut uz mirkli varēja iedomāties, ka Kamilla ņemtu par pilnu tādu pīlīšu pūšanu? Vai viņai vajadzētu raudāt vai smieties?

Marti izņēma no somas plastikāta kabatiņu, kurā juku jukām bija samesti avīžu izraksti un citi papīri. Viņš pasniedza Kamillai vienu no izgriezumiem. Kamilla redzēja, ka tas ir pieskavots papīra lapai, uz kuras izdrukāts teksts angļu valodā.

—    Šādu ziņu pirms kādas nedēļas publicēja vienā vjetnamiešu avīzē, — teica Marti. — Tā stāsta par zinātnei nepazīstamu jūras dzīvnieku, kas izskalots krastā. Vinh Ha Long. Halonas līcī.

—     Kur tā… Halona ir? — jautāja Kamilla.

—    Tonkinas līcī ir liels, jūrā iegrimis kaļķakmens plato. Tas ir daļēji Ķīnai, bet lielākoties Vjetnamai piederošajos ūdeņos. Jūras vidū paceļas tūkstošiem ūdens sagrauztu kaļķakmens bluķu salu ar smailām virsotnēm. Apvidus tiek uzskatīts par vienu no pasaules lielajiem brīnumiem. Noteikti esi redzējusi daudzas filmas, kurās ir tur uzņemtas ainas.

Droši vien būtu arī redzējusi, ja man būtu laiks iet uz kino, nodomāja Kamilla. Avīzes izgriezums bija vjetnamiski, viņa neko no tā nesaprata. Bet teksts uz papīra lapas acīmredzot bija ziņas angliskais tulkojums.

—   Pūķis? — Kamilla brīnījās.

Viņa domāja, kura no abām idejām ir smieklīgāka — liela jūras čūska vai pūķis —, un nonāca pie secinājuma, ka droši vien jau pūķis. Tas nu gan bija īsts pasaku tēls. Katrā ziņā viņai pamazām kļuva skaidrs, ka Marti laikam ir sajucis krietni vairāk, nekā viņa bija domājusi. Par to bija žēl, jo viņa stāsti sākumā bija izklausījušies pavisam sakarīgi. Kas gan ar viņu varētu būt noticis šajos gados, Kamilla prātoja. Kas bija sajaucis Marli galvu?

—   Nepieķeries nu tam pūķa vārdam, — Marti lūdza.

Kurš tev deva atļauju lasīt manas domas, Kamilla domās iesaucās.

—   Ziņas stāsta tikai to, kas atrasts pēc zvejnieku domām. Viņiem nebija labāka vārda tam, ko viņi atrada.

Marti iedeva Kamillai vēl vienu A4 lapu.

—   Apskati šo. Tas ir no 1883. gadā iznākušas avīzes.

Kamilla apskatīja lapu. Tā bija kopija no kāda veca frančvalodīga laikraksta. Lapā, protams, bija ietilpis tikai lappuses augšējais stūris un divsleju ziņa.

—   Nemāku franču valodu tik labi, lai šo saprastu, — Kamilla pasūdzējās.

—   Es varu to iztulkot, — Marti ierosināja.

Kamilla padeva kopiju Marti, bet viņš pakratīja galvu.

—   Es protu to no galvas. Sākumā teikts, ka vjetnamiešu kungs Vans Kons Trans nesen Halonas līcī uzgājis savdabīgu atradumu. Viņš no jūras redzējis, ka mazas salas krastā izskalots kaut kas neparasts.

Marti uz mirkli pavērsa skatienu pret jūru. Tallinas baznīcu torņus vairs nevarēja izšķirt. To smailes bija pazudušas aiz mākoņiem, kas bija savilkušies virs igauņu zemes.

—   Vans Kons Trans devās izpētīt redzēto, — Marti turpināja. — Salas krastā bija dīvaina jūras dzīvnieka līķis. Vans Kons Trans nemācēja teikt, par kādu dzīvnieku ir runa, bet viņš nekad neesot redzējis neko tamlīdzīgu. Beigtais dzīvnieks bijis divpadsmit metru garš un tikai knapi metru resns. Galvas nebijis.

Vai kāds vjetnamiešu žurnālists būtu uzdūries tam vecajam rakstam no 1883. gada un pats sagudrojis jaunu ziņu, apsvēra Kamilla. Lai atsvaidzinātu pelēcīgu ziņu publikācijas.

—   Dzīvnieka ķermenis bijis sadalīts divu pēdu jeb aptuveni sešdesmit centimetru garos segmentos vai daļās, itin kā tas būtu bijis kāds milzonīgs kukainis.

Kamilla pabungāja ar pirkstiem pa galda virsmu. Viņa piepeši jutās aizkaitināta un nepacietīga. Vai Marti mēģina viņu izjokot? Viņai nebija laika kam tādam. Vai tad jau skolā bioloģijas stundās netika sacīts, ka kukaiņu un citu posmkāju ķermeņa uzbūve pat teorētiski nav iespējama radījumiem, kas ir garāki par dažiem desmitiem centimetru? Lielākām būtnēm līdz ar cieto apvalku nepieciešams arī mugurkauls un skelets, lai muskuļi un iekšējie orgāni noturētos savās vietās, nevis sakristu čupā gravitātes dēļ. Turklāt Kamillas skolotāja bija skaidrojusi, ka metru garš kukainis nemaz nespētu elpot, ja vien atmosfērā nebūtu daudz, vairāk skābekļa kā tagad. Visiem dzīvniekiem, kas garāki par dažiem desmitiem centimetru, nepieciešamas plaušas vai žaunas.

—   Pēc Vana Kona Trana teiktā, no katra ķermeņa segmenta uz abiem dzīvnieka sāniem rādījās apmēram septiņdesmit centimetru garš piedēklis, — Marti turpināja. — Kā trīsstūrveida spura. Visdīvainākais tomēr bija tas, ka tad, kad viņš pieskārās dzīvnieka ķermenim, tā virsma nebija mīksta un elastīga, bet gan cieta, itin kā tam būtu tāds pats hitīna apvalks kā vabolei. Kad Vans Kons Trans iesitis pa apvalku, atskanējusi metāliska skaņa. Viņš teicis, ka tā līdzinājusies skaņai, kad ar mazu āmuru vai nazi uzsit pa Amerikas zobenastes apvalku.

Marti nolika papīru uz galda.

—   Zvejnieki aprakstīja tagad atrasto ķermeni visai līdzīgā veidā, — viņš piezīmēja.

—   Varbūt viņi ir dzirdējuši to pašu stāstu,— teica Kamilla.

Marti redzēja, ka Kamilla ir klaji neticīga. Laikam nekas nesanāks, viņš domāja. Vai man vajadzētu vienkārši padoties? Lai gan viņš jau iepriekš nebija uzskatījis, ka tas varētu izdoties, Kamillas skatiens uz mirkli bija iedēstījis viņā jaunas cerības, tādēļ neveiksme smagi sāpēja. Varbūt man vajadzētu vienkārši padoties, Marti domāja.

Bet no otras puses…

Varbūt vēl bija par agru padoties. Viņam bija vēl pāris trumpju piedurknē. Viņam vajadzētu tos izmantot tagad, lai ari viņš no pieredzes zināja, ka cilvēkus parasti nav iespējams pārliecināt par to, ko viņi negrib ņemt nopietni. Cilvēks likumsakarīgi tic tikai tam, kam grib ticēt. īpaši tad, kad cilvēkam ir gana labs iemesls redzēt lietas īpašā veidā, viņš pārsteidzoši spēj pilnībā sagrozīt visus zināmos faktus. Vai sajaukt to loģisko kārtibu tik ļoti, ka lieta kļūst neskaidra, sarežģīta un nedroša. Tik neskaidra, ka darbībai nav jēgas.

Pirmā mikorizas sēne, kas atrada koka sakni, apvija ap to savu micēliju kā biezu apvalku un nikni aizstāvēja pret jauniem atnācējiem. Marti uzskatīja, ka cilvēka apziņai ir tāda pati tendence pieķerties pirmajai iemācītajai domai, neatkarīgi no tā, cik stingra vai ļodzīga tā patiesībā ir. Jaunus domāšanas modeļus tā viegli atgrūž kā tādus svešķermeņus arī tad, ja tie darbojas labāk nekā sākotnējais ideju micēlijs. Izņemot, protams, ja jaunais domāšanas veids ienes daudz naudas vai ietekmi un varu. Tad cilvēks bieži spēj zibens ātrumā pārvērsties par gluži citu, veco nogriežot kā ar nazi.

Marti noskatījās, kā Kamilla aiziet pēc trešās kafijas krūzes, un nolēma mēģināt vēlreiz.

—   Dabūsi vēl kuņģa čūlu, ja dzersi kafiju tādos tempos, — Marti piezīmēja.

—   Tas taču ir mans vēders, — nosmaidīja Kamilla. — Bet paldies par rūpēm!

—   Franču koloniju valdīšanas laikā daudzi franču ierēdņi un Tonkinas līci izlūkojošie karakuģi redzēja to pašu dzīvnieku, — teica Marti. — Daudzi no viņiem nekad neiesniedza oficiālu ziņojumu par redzēto. Tas nebūtu nācis par labu viņu karjerai. Bet daudzi to pieminēja personiskajā sarakstē ar cilvēkiem, kuriem viņi pēc pieredzes varēja uzticēties. Franču kolonijas ierēdņi un kareivji sauca radījumu par Tarasque.

—   Tarasque?

Vārds Kamillai šķita miglaini pazīstams.

—   Vai Tarasks nebija kāds mītisks milzis? — viņa jautāja.

Marti pamāja.

—  Tā kā francūžiem nebija ne jausmas par to, kas tas par dzīvnieku, viņi aizņēmās tam vārdu no savām teikām.

Kamilla izdzēra kafiju un piegāja pie loga. Bars jaunu baltvaigu zosu palidoja garām Tapiolas virzienā. Tās bija brīvas. Viņu dzīve bija tik vienkārša.

—   Kad Hubilajhana lielā flote 1281. gadā burāja uz Japānu, tā sastapa iznirušu lielo jūras čūsku, — teica Marti. — Visa flote to redzēja. Simt četrdesmit tūkstoši vīru.

Simt četrdesmit tūkstoši aculiecinieku, brīnījās Kamilla. Tas ir diezgan daudz. Ja stāstījums ir patiess.

—   Sastapšanās ir minēta Juaņu dinastijas oficiālajās hronikās, — apstiprināja Marti.

Jauns zosu bars palidoja garām. Tas bija daudz lielāks par iepriekšējo, tajā bija simtiem putnu. Kamilla apskauda zosu lidojuma šķietamo vieglumu. Pēc tā nāca vēl bari. Zosis bija atpūtušās saliņās un nu devās ēst uz laukiem un zālājiem. Mirklī visa debess bija pilna ar zosu kāšiem un to izvītajiem, visu laiku formu mainošajiem zīmējumiem. Kamilla skatījās uz putniem un domās žēlojās. Jūs varat lidot, kurp vien vēlaties, bet es esmu kā cietumniece šajā būrī. Nemūžam netikšu nekur prom no šī cietuma.

—   Vēl deviņpadsmitā gadsimta beigās ķīniešu džonku priekšgalā vienmēr zīmēja lielas, melnas acis, — turpināja Marti. — Lai aizbiedētu jūras čūskas. Vari ticēt, ka tās nekrāsoja uz kuģiem vaļu vai roņu dēļ. Dažām ķīniešu un vjetnamiešu džonkām joprojām tādas ir.

—   Un ja nu runa ir vienkārši par māņticību? — vaicāja Kamilla. — Cilvēki jūrā vienmēr ir iztēlojušies visu ko…

Marti vīlies paskatījās uz viņu, un Kamilla atcerējās, ka viņi nupat bija izskatījuši visus Olava Magnusa kartes jūras briesmoņus. No kuriem visi arī tagad bija atzīti kā pastāvošas sugas. Visi, izņemot divus.

—   Vjetnamieši to pašu dzīvnieku sauc par kon rit, — teica Marti.—Viņuprāt, tas vienmēr ir pastāvējis.

Kon rit, domāja Kamilla.

Viņa izgaršoja vārdu uz savas mēles. Konrits. Cik dīvains vārds!

—   Ko tas nozīmē? — jautāja Kamilla.

—   Tas nozīmē simtkāji, — teica Marti. — Vai tūkstoškāji.

—   Neāksties! — Kamilla iespurdzās. — No kurienes tāds vārds?

—   Lielākā daļa aculiecinieku novērojumu ir stipri līdzīgi, — teica Marti.

Un pēkšņi viņš atkal bija tālu prom. Dienvidķīnas jūrā. Atpakaļ laikā, kad viņš vēl bija pavisam jauns puika.

Mirdzoši zila jūra zem tikpat zilām debesīm. Šaura, melna svītra jūras virsmā.

—   Uz ūdens vispirms ir redzams kaut kas, kas atgādina garu, melnu siekstu, — teica Marti. — Tad tā pagriežas ap savu asi, un var ieraudzīt garu trīsstūra spuru rindu.

Viņš atcerējās sajūsmu, kad bērna acīm jūrā redzētā taisnā, melnā līnija pēkšņi bija pagriezusies un kļuvusi robaina. Tā uz mirkli saules mirgā bija izskatījusies kā melni izkrāsots zāģa asmens.

Tikai sekundi vēlāk tā bija prom, kā mirāža. Marti nekad nebija stāstījis kādam par redzēto. Viņš vienmēr domāja, ka tad, ja būtu pastāstījis, ka ir redzējis lielo jūras čūsku vai lielo jūras simtkāji, viņš būtu zaudējis ticamību jūras pētnieku vidū.

Kamilla atkal pagriezās, lai paskatītos laukā pa logu uz Kone un Nokia stiklā un tēraudā mirdzošajām ēkām. Uz zemeslodes mūsdienās ir vismaz seši miljardi mobilo telefonu, un vismaz katrā otrajā ir interneta pieslēgums un kamera, viņa domāja. Mums ir satelīti, zemūdenes, zemūdens kameras un mikrofoni. Ja lielā jūras čūska eksistētu, vai tā nebūtu jau atrasta? Mēs taču dzīvojam divdesmit pirmajā gadsimtā, nevis kaut kādos viduslaikos.

Marti redzēja, uz kurieni Kamilla skatās.

—   Es nojaušu, ko tu domā, — viņš paziņoja.

—   Pasaulē mūslaikos ir ļoti daudz telefonu ar video un foto kamerām,— teica Kamilla.

—   Bet okeāns ari ir ļoti liels.

Tomēr, domāja Kamilla un skatījis uz jauno Nokia galveno ēku.

—   Ja dzīvnieks neuznirst līdz virsmai, to ir ļoti grūti redzēt. It īpaši, ja mums nav ātru zemūdeņu ar iluminatoriem. Visas dziļjūru pētījušās laivas

ir bijušas ļoti skaļas, lēnas un neveiklas. Jebkurš par jūrasgurķi ātrāks radījums no tām ai/bēg! Turklāt mūsu zemūdeņu darbības laiks ir krietni ierobežots. Tās spēj tikai nolaisties tieši lejā, papētīt niecīgu gabaliņu jūras dibena un tad uzreiz pa taisnāko ceļu uzpeldēt atpakaļ līdz ūdens virsmai.

—         Un kā ar eholotēm? Vai zemūdens hidrofoniem? — jautāja Kamilla.

—   Kāpēc tie nav dzirdējuši tā tava mistiskā jūras dzīvnieka skaņas?

Marti atbilde pārsteidza Kamillu.

—   Kurš saka, ka nav?

10

ŠI IR briesmīga kļūda, domāja Kamilla, kad viņa brauca uz Marti Ritolas māju.

Viņai nebūtu vajadzējis tam piekrist. Viņai vajadzētu griezties atpakaļ un paziņot Marti, ka viņa tomēr netiek, jo viņai ir svarīga sapulce. Marti, protams, sadzirdētu, ka viņa melo, bet varbūt tas būtu mazāks ļaunums. Kāda gan tam tagad vispār bija nozīme?

Kamilla samazināja ātrumu un iestūrēja autobusa pieturā gara, taisna ceļa galā. No turienes bija tik laba redzamība uz abām pusēm, lai viņa uzdrošinātos izdarīt U veida pagriezienu un brauktu atpakaļ uz Espo Vestendu. Viņa nogaidīja brīdi, nespējot izlemt, ko darīt. Motors darbojās tukšgaitā, un kondicionētājs pūta vēsu gaisu sejā. Tad Kamilla nopūtās un uzbrauca mašīnu atpakaļ uz ceļa. Viņa nepagriezās, vien turpināja braukt uz priekšu. Solījums ir solījums, domāja Kamilla, par vēlu nožēlot.

Turklāt, viņa bija spiesta sev atzīt, ka Marti atkal bija pamodinājis viņā ziņkāri. Viņa gribēja zināt, ko Marti vēlas parādīt.

Tieši tad, kad viņa grasījās teikt Marti, ka atbilde uz jautājumu par ekspedīcijas finansēšanu būs noliedzoša, viņš pēkšņi bija apvaicājies, vai Kamillai būtu laiks atbraukt pie viņa. Marti paskaidroja, ka tad, ja Kamillai būtu dažas stundas laika, Marti varētu parādīt kaut ko, kas ļautu palūkoties uz visu jaunā gaismā.

Kad Kamilla jautāja, par ko ir runa, Marti atteicās stāstīt.

—    Tas ir pārsteigums, — Marti teica un noslēpumaini pasmaidīja. — Tad jau tu redzēsi.

Tā bija meistarīga atbilde, un Kamilla nespēja atteikties no piedāvājuma.

Dažus cilvēkus ir tik viegli apmuļķot, viņa sarkastiski nodomāja. Es tikai agrāk nezināju, ka esmu viena no viņiem.

Kaut ko Marti, protams, bija pateicis. Līdz ar visu citu viņš bija apsolījis Kamillai datorā atskaņot ierakstus, ko aukstā kara laikā savākuši SOSU un citu Savienoto Valstu zemūdens klausīšanās iekārtu hidrofoni. Pēc Marti teiktā, tur bija mistiskas skaņas, kas šķita esam nepazīstamu vai ļoti mazpazīstamu jūras dzīvnieku radītas.

Dažas no tām bija, kā Marti teica, tik zemas, ka, lai tās rastos, nepieciešams ļoti liela izmēra dzīvnieks. Kaut kas, kas būtu ietilpināms lielo vaļu grupā. Vismīklainākā bija kāda ļoti zema skaņa, ko Savienoto Valstu flotes noklausītāji bija nokristījuši par bloop. Marti teica, ka bloop gandrīz noteikti ir kāds jūras dzīvnieks, bet tam acīmredzot vajadzēja būt vēl lielākam par zilo vali.

—   Jo lielāks vai, pavisam precīzi sakot, jo garāks dzīvnieks, jo zemāka ir skaņa, ko tas spēj radīt, — Marti skaidroja. — Tā ir vienkārša fizika. Mēs nespējam radīt tik zemu skaņu kā zilonis, kas nespēj radīt tik zemu skaņu, cik zilais valis. Un zilie vaļi nespēj radīt tik zemu skaņu kā bloop. Turklāt zilie vaļi nenirst pārlieku dziļi. Tā ka bloop jebkurā gadījumā jābūt kam citam, nevis zilajam valim. Tie varētu būt ļoti liela izmēra konriti vai sešdesmit metru gari milzu kalmāri. Vai kaut kas, ko neviens cilvēks nekad vēl nav redzējis.

Ceļš viegli pavērsās lejup, garām lielai, sarkanai kūtij. Tad tas nogriezās pa labi. Tam abās pusēs auga resni, veci ozoli. Lapotnes bija saaugušas kopā un izveidojušas režģi virs ceļa. Kreisajā pusē parādījās līcis ar meldrainiem krastiem, aiz kokiem pavīdēja strēmele zeltainu smilšu krasta. Jūra bija gandrīz mierīga, tikai vieglas vēja pūsmas kustināja tās virsmu. Zilajās debesīs slīdēja augstu, kuplu gubu mākoņu flotile.

Man vispirms vajadzētu domāt par to, cik daudz mums nāksies maksāt par Palm Pulp Tech, ja korejieši pārāk svārstīsies, Kamilla atkal domāja. Nevis muldēt ar manu aizvēsturisko bijušo par to, vai lielās jūras čūskas patiešām pastāv. Man nevajadzēja tam piekrist. Tam nav nekādas jēgas.

—   Turpiniet braukt taisni uz priekšu, — ieteica navigatora cukurainā balss.

Pēc pusstundas navigators paziņoja, ka KamiUai vajadzētu griezties pa kreisi, uz mazāku ceļu nekā iepriekšējais. Kamilla sekoja ierīces norādēm un iebrauca vidēja lieluma okera krāsas lauku mājas pagalmā.

Mājai apkārt nebija zāliena, tikai mežs. Jauni bērziņi, priedes, egles, pīlādži un kļavas, šur tur arī kāds liels, vecs ozols un osis. Pagalmā acīm redzami kādreiz bija auguši tikai daži lieli koki, un pa logiem bijis skats uz jūru. Vēlākie īpašnieki ap māju tomēr bija izaudzējuši biezu kokaudzi, iespējams, kā aizsargu pret vēju, lai samazinātu apkures izdevumus. Jau tad, kad viņi bija kopā, Marti labprāt bija skaidrojis, ka zviedrvalodīgie somi, līdzīgi kā citas indoeiropiešu tautas, tiecas pēc Eirāzijas lielo stepju plašuma. Pēc savām dzimtajām mājām, pēc vietas, no kuras nākušas viņu valodas. Tāpēc viņiem patīk zālieni un pagalmi, kuros nav vai gandrīz nav koku. Savukārt ugriem mežs nozīmē drošību un paslēptuvi. Daudzi somvalodīgie somi alkst meža aizsarga un ietver mājas ciešās kokaudzēs. Pēc Marti vārdiem, liela daļa ugru, protams, gadsimtu gaitā ir akulturalizējušies un savos ieradumos kļuvuši vairāk indoeiropieši nekā somugri.

Pagalmā bija divas zem brezenta noglabātas laivas. Jūras krasts bija tikai pāris simtu metru tālāk, mazs līcis smilšu krastiem un tam pāri robains laukakmeņu klājiens. Arī no ūdens rēgojās lieli akmeņi. Dažus kilometrus pa kreisi vīdēja zeme. Taisna un plakana, tumši zaļa līnija, droši vien Hankoniemi. Tieši priekšā pavērās jūra bez krastiem, līdz pat horizontam, ko pārtrauca tikai kailu akmeņu izveidoti mazi arhipelāgi. Mazliet tālāk no krasta bija sarkana boja, kam blakus šūpojās robusta astoņus deviņus metrus gara, sarkanbrūni noeļļota zemnieku burulaiva. Smiltīs gulēja sarkans, otrādi apgriezts kajaks.

Kamilla izslēdza motoru un izkāpa, no mašīnas. Marti bija redzējis viņu piebraucam un steidzās pretī.

—   Sveika, — teica Marti un nobraucīja roku gar kaklu. Kamilla šo kustību labi pazina.

—   Čau, čau.

—   Viegli atradi ceļu?

—   Man ir navigators, — apstiprināja Kamilla.

—   Nu, protams. Citādi droši vien būtu zvanījusi un prasījusi precīzākas norādes. Lauku ceļi var būt īsts labirints, ja nepazīst vietas.

Marti skatījās uz Kamillu un jutās vienlaikus priecīgi pārsteigts un apjucis. Viņa priekšā pie mašīnas stāvošais cilvēks atkal atgādināja to jauno sievieti, kuru viņš kādreiz bija pazinis. Viņa vairs nebija tas svešais un mazliet biedējošais radījums, ko Marti bija saticis Keilarantas Tower. Elegantais kostīms un rūpīgais matu sakārtojums mirdzēja savā prombūtnē. Kamillai mugurā bija balināti zili džinsi, pavalkātas kedas un balts džemperis. Mati krita uz pieres kuplā vilnī, un viņa nebija uzkrāsojusies. Sejas izteiksme bija maigāka, un tajā varēja redzēt pazīstamo Kamillu. To, kuru viņš reiz tik sen, pirms puses cilvēka mūža, bija mīlējis. Protams, viņa pa ceļam bija novecojusi, bet citādi…

Tad ilūzija pazuda. Pārmaiņas bija mazas un vieglas, un Marti nemācēja teikt, kas Kamillas sejā vai būtībā bija citāds nekā pirms brīža. Bet Kamilla pēkšņi atkal izskatījās pēc tās, kas viņa tagad patiesībā bija. Pēc atsvešinātas, nocietinātas un, spriežot pēc avīžu rakstiem, pat negodīgas uzņēmuma vadītājas, alfa mātītes, kas bija pieradusi komandēt un izmantot varu. Apvalkātās drēbes, ko Kamilla bija uzvilkusi, patiesībā neko nemainīja. Tā bija vienīgi maskēšanās.

'Fikai tagad nesāc sevī modināt nekādas jūtas. Marti sevi brīdināja. Tas būtu stulbākais, ko tu tagad varētu darīt. Tu tikai smagi apdedzinātos. Mēs vairs neesam tajā pašā pasaulē.

Marti skatījās uz Kamillas mašīnu.

—   Lexus? — viņš jautāja. — Uzlādējamais hibrīds.

Kamilla pamāja.

—   Starp citu, tagad vasarā tas uzlādējas pats. Jumtā ir plāni saules paneļi.

—   Vai ar to tam pietiek? — Marti šaubījās.

—   Tur ir vairāki slāņi dažādiem viļņu garumiem, — Kamilla viņu izglītoja. — Viens uzņem infrasarkanos starus.

Kamilla izņēma no bagāžnieka mazu ceļojuma somu. Viņi iegāja iekšā, un Marti parādīja Kamillai istabu, kurā viņa varēs palikt. Uz istabas sienas bija liels plakāts, uz kura bija desmitiem dažādu izmēru vaļu un delfīnu.

The Whales and Dolphins of the World, lasīja Kamilla. Tam blakus bija otrs plakāts ar roņiem. The Pinnipeds, izlasīja Kamilla. Airkāji. Plakāts acīmredzot bija paņemts no žurnāla National Geographic vidus atvēruma.

—   Vai šī derēs? — jautāja Marti.

—   Perfekti, — apstiprināja Kamilla.

Kamilla nolika somu uz gultas. Viņa skatījās uz Marti un atkal brīnījās, cik pazīstams viņš šķita, un pēkšņi sajutās, it kā būtu mājās un gaidīta. Varbūt atbraukt tomēr bija laba ideja, domāja Kamilla.

—   Vai tu esi tos visus redzējis? — Kamilla jautāja.

Viņa norādīja ar roku uz plakātiem pie sienas.

—         To vidū ir sugas, kuras nekad neesmu redzējis, — Marti atbildēja.

—  Vai vismaz atpazinis jūrā. Tie ir bijuši tikai miruši izskaloti krastā.

Starpība starp mītisku dzīvnieku un oficiāli pastāvošu sugu reizēm ir pavisam maza, domāja Kamilla. Viens līķis vai galvaskauss var mainīt sugas statusu.

—   Vaļi ir diezgan lieli un pamanāmi dzīvnieki, un tiem vajag ik pa brīdim iznirt paelpot, — teica Marli. — Varētu tad iedomāties, ka visi pasaules vaļi būtu aprakstīti jau sen. Bet divdesmitajā gadsimtā tika atrastas gandrīz divdesmit jaunas vaļu un delfīnu sugas. Tādas vaļu sugas, kuru esamība tiek pieļauta, bet kuru eksistencei nav skaidru pierādījumu, ir vairāk nekā divdesmit. Kā Indijas okeāna spārnainais valis. Vai arktiskais zobenvalis. Vai antarktiskais garspuru valis. Vai tā sauktais fuksīnvalis.

Tam ir grūti noticēt, domāja Kamilla. No otras puses, kā jau Marti bija teicis, jūra ir ļoti liela

—   Ja dzīvniekam nevajag uznirt, lai elpotu, tam ir vēl vieglāk noslēpties, — teica Marti.

—   Un ja cilvēki ir noturējuši vaļus par jūras čūskām? — Kamilla pieļāva. — Ja tie, piemēram, ir uzniruši vairāki vienlaikus, cits aiz cita?

Marti apklusa un izskatījās neveikli.

—   Vai es pateicu kaut ko muļķīgq?

—  Tu, šķiet, neesi redzējusi lielos vaļus, — pieļāva Marti. — Vismaz ne pārāk bieži?

—   Baltijas jūrā tie ir ļoti reti, — atzina Kamilla ar vieglu aizvainojumu balsī.

—   Tad, kad pelēkie vaļi peld cits aiz cita un daži no tiem sagadīšanās pēc uznirst vienlaikus, tie gan uz mirkli var radīt ilūziju par milzīgi garu, čūskveidīgu ķermeni, īpaši, ja jūrā ir dūmaka, — piekrita Marti. — Tiem tomēr nav muguras spuru un pat ne redzamu kūkumu uz muguras kā kašalotiem.

Tieši to jau es teicu, domāja Kamilla.

—  Taču ilūzija vienmēr ilgst tikai sekundi vai augstākais dažas sekundes, — papildināja Marti. — Ja paveicas, to varētu arī iemūžināt fotogrāfijā, ar ko droši vien izdotos apmuļķot vairākus cilvēkus. Taču uz vietas… pirmā strūkla vai aste, vai virs ūdens pacelta galva, vai nepareizajā laikā nepareizajā vietā uz augšu pacelta vaļa mugura izjauc ilūziju. Nē, tas ir neiespējami. Tici man, neviens deviņpadsmitā gadsimta jūrasbraucējs nebūtu varējis noturēt vali par jūras čūsku.

Marti pamanīja, ka Kamilla neizskatās pārliecināta.

—   Runa ir par to, kā ir ieprogrammētas mūsu smadzenes, — Marti paskaidroja. — No attēliem. Tēliem. Kad esi redzējis, piemēram, konkrētu vaļu sugu vairākas reizes, turpmāk to atpazīsti daudz vieglāk nekā iepriekš.

Kamillu kaitināja, ka Marti bija apgāzis viņas ierosinājumu tik ātri un pilnīgi. Viņa tomēr nolēma, lai tā paliek.

Uz blakusistabas sienas bija daudz lielu fotogrāfiju. Pirmo attēlu tēmas bija viegli atpazīt. Raibā audumā izšūts pūķis, kas dejoja uz gara ceļa ar mietiem degunā. Tad daudz lielāka versija par šo pašu tēmu, kurā bagātīgāk attēlots pie zemes piespiests pūķis.

Ķīniešu procesiju pūķi nenoliedzami bija diezgan čūskveidīgi, Kamilla domāja. Pūķis droši vien bija Ķīnas kultūrā viens no svarīgākajiem, ja ne vissvarīgākais dzīvnieks. Vai tad būtu tik dīvaini, ja mīts būtu radies agrāk patiešām eksistējuša, bet reti uznirstoša jūras dzīvnieka dēļ?

Eiropas un Ķīnas pūķu nostāsti bija krietni atšķirīgi. Eiropiešu pūķis bija spēcīgi bruņots un visbiežāk ļaunprātīgs briesmonis. Daudzās versijās tas mācēja arī lidot un spļaut uguni, reizēm arī runāt. Skaidri un gaiši tas

bija teiku tēls. Kamilla vienmēr bija domājusi, ka mīts radies, kad senie cilvēki bija atraduši jau pirms miljons gadiem mirušu dinozauru vai milzu krokodilu kaulus.

Taču Āzijas pūķis… to gan attēloja lielākoties kā laipnu un labvēlīgu dzīvnieku, kas nesa cilvēkiem daudz laimes. Tā bija ķīniešu horoskopa stiprākā zīme. Tas bija mīlēts un cienīts, nevis atbaidošs un nīsts. Un tam nenoliedzami bija — visos attēlos, ko Kamilla spēja atsaukt prātā, — liela galva, platas nāsis un bieži arī garas ūsas vai taustekļi.

Tātad runa, šķiet, bija par divām pavisam dažādām būtnēm, tieši tā, kā Marti bija teicis. Eiropieši koloniju periodā bija pasākuši saukt arī Āzijas mītiskos dzīvniekus par pūķiem, jo viņiem nebija tiem cita vārda.

Gar istabas dibensienu karājās garš zila auduma gabals, uz kura bija izšūta čūskveidīga radība. Ar brūnu un dzeltenu izrakstītajam radījumam bija liela galva, lielas acis un sazarota, trīsdaļīga aste. No galvas slējās tāds kā cekuls un garas līnijveida pūkas. Čūskveidīgā ķermeņa abās pusēs bija rinda trīsstūrveida spuru. Attēla stils šķita esam ķīniešu vai vismaz Austrumāzijas. Ķīniešu pūķis?

Blakus tam Marti bija uzkāris melnu T kreklu ar īsām piedurknēm, uz kura bija iespiests tā paša čūskveidīgā radījuma attēls. Liela galva, lielas acis, trīsdaļīga aste. Galvā kupls cekuls. Skaidri vairākos posmos sadalīts iegarens ķermenis. Krekls droši vien bija no Ķinas.

Bet, kad Kamilla piegāja tuvāk, viņa pamanīja, ka uz tā rakstīts “Teotivakana, Meksika”. Pārsteidzoši. Kamilla apskatīja uz krekla attēloto lielo čūsku un zilā auduma pūķi vēlreiz. Attēli tomēr nebija pavisam identiski. Meksikāņu versijā čūskas sānos nebija iezīmēti asu spuru veidoti zāģa zobi.

—   Varbūt tikai vienam no dzimumiem ir tāds zāģis, — Marti atkal nolasīja viņas domas. — Vai arī runa ir par katra apvidus mākslas un kultūras nosacījumiem. Bet citādi… Līdzība ir pārsteidzoša, vai ne?

Kamilla pamāja.

—   Apbrīnojami. Vai tas zilais audums ir no Ķīnas?

—   Diezgan tuvu. No Vjetnamas.

—   Konrits?

—   Man tā gribētos domāt, — apstiprināja Marti.

—   Un tas meksikāņu krekls? — vaicāja Kamilla.

—   Tas ir Kecalkoatls, — teica Marti. — Lielā, spalvainā čūska.

Marti atkal sajuta karsto saules svelmi mugurā un redzēja lielas akmens statujas acis. Taisni uz priekšu blenzošas acis, kas atradās tuvu viena otrai. Tad prātā atausa atmiņu aina par to, kā viņš bija devies uz Vankūveru intervēt pensionētu jūras kapteini Polu Soverbiju.

Viņš līdz mūža galam atcerēsies teikumu, ko Soverbijs beigās bija teicis. Man nav nekādu atmiņu par muti vai purnu. Atceros tikai milzīgas acis.

—   Kecalkoatls ir tā sauktais acteku galvenais dievs, — skaidroja Marti,

—   un, starp citu, tāda paša veida lielas, cekulgalvainas čūskas bija galvenā dieva godā gandrīz visām Amerikas tautām, pirms ieradās Kolumbs. Maiji savu virsdievu dēvēja par Kukulkanu.

Kamilla izbrīnījusies skatījās uz Marti.

—  Tu gribi teikt, ka… Kukulkans un Kecalkoatls būtu tas pats, kas vjetnamiešu konrits?

Marti paraustīja plecus.

—   Runa ir par to pašu jūru.

—   Bet vai tad Kecalkoatls nebija vienkārši pitons?

Kamilla atcerējās lasījusi kādā Latīņamerikas vēsturi aprakstošā grāmatā, ka acteku galvenās dievības bija ērglis, jaguārs un pitons jeb Kecalkoatls.

—   Dievībai vienmēr jābūt saistītai ar kaut ko mistisku, — Marti teica.

—   Ja domājam par acteku svarīgākajiem dieviem, ērglis ir viegli saprotams. Tas lido augstu debesīs, tur, kur mīt dievi. Kur cilvēks nevar nokļūt. .

Kamilla domāja par jūras ērgļiem, kas bieži pacēlās tik augstu, ka tos vairs nevarēja saskatīt ar neapbruņotu aci un pat ar binokli tik viegli ne. It kā tie būtu pagaisuši debesu zilgmē. Aizgājušo laiku cilvēki droši vien bija domājuši, ka ērgļi spēj ielidot debesīs pie dieviem. Tāpēc daudzām tautām ērglis bija dievu ziņnesis. Starp citu… kāpēc lai tā nedomātu? Cilvēki taču savām acīm bija redzējuši, kā ērglis uzlido debesīs un tur pazūd!

—   Arī jaguārs ir saprotams, tas ir noslēpumaina un mazliet biedējoša nakts radība,—turpināja Marti. — Tā aizsmakušais brēciens naktī stindzina

asinis. Bet pitons? Kāpēc lai tas būtu par visiem visaugstākā dievība, svarīgāks par ērgli vai jaguāru? Tas nešķiet pareizi.

Kamilla saprata, ko Marti vēlējās pateikt. Kad viņa šādi padomāja par to, arī viņai bija grūti apjēgt, kāpēc acteki būtu redzējuši tieši pitonu kā īpaši dievišķu. Viņa atcerējās tropos redzējusi pitonus. Tie mēdza gulēt zemē, saritinājušies kamolā. Tie nebija sevišķi biedējoši, tajos arī nebija nekā noslēpumaina. Pitoni bija vairāk ikdienišķas, nevis mistiskas būtnes.

—   Un ja nu acteki šad un tad redzēja mierīgā jūrā kaut ko pavisam citu, kaut ko neizskaidrojamu? Kaut ko tik neparastu un mistisku, ka tam noteikti vajadzēja būt lielākajam no visiem dieviem?

—   Bet vai tad viņi nebija iekšzemes tauta? — Kamilla protestēja. — Acteki taču dzīvoja Meksikas ielejā. Vii tad lielākā daļa viņu navatlu valodā runājošo pēcteču joprojām tur nedzīvo?

—   Acteki jeb, precīzāk sakot, meksikati sākotnēji nebija iekšzemieši, — Marti iebilda. — Pēc nostāstiem, viņi agrāk dzīvoja jūras krastā, vietā, ko sauca Actla. Tā varētu atrasties netālu no ciema ar nosaukumu Mekskaltičtlana, uz dienvidiem no Perojes līča jeb Mačatlanas.

Marti piegāja pie Meksikas kartes, kas ar piespraudēm bija piestiprināta pie sienas. Kamilla sekoja viņam un redzēja, ka kartē attēlotas Meksikas pamattautu apdzīvotās teritorijas.

—   Tām indiāņu tautām, kuras joprojām dzīvo daļēji pie jūras, Kecalkoatls vienmēr ir pirmkārt tieši jūras dievs, — Marti teica. — Jūras dievs, nevis ūdens dievs. Tas dzīvo jūrā, nevis iekšzemes ūdeņos. Oahakas zapoteki tā saka. Micteki tā saka.

Sasodīts, domāja Kamilla. Ja nu Marti ir taisnība? Ja nu Kecalkoatls, Kukulkans un konrits tiešām bija dažādu tautu dotais vārds vienam un tam pašam jūras dzīvniekam?

Tad taču runa būtu par kultūrvēsturiski visas planētas svarīgāko dzīvnieku sugu. Kurš gan cits dzīvnieks būtu ietekmējis dažādu pasaules daļu ticību un kultūru tikpat lielā mērā? ,

Taču mēs nemaz nezinām, vai tas patiešām pastāv, Kamilla domāja. Joprojām.

—         Bībelē lielo jūras čūsku sauc par Leviatānu, — atgādināja Marti.

—   Indonēzijā un Indijā tas ir Nāga. Kalimantānas dajaku ciltis, kas dzīvo tuvu jūrai vai lielo upju ietekām, uzskata, ka nāga ir tiešām reāls dzīvnieks, tikpat īsts kā krokodils vai vaļhaizivs. Dziļāk iekšzemē dzīvojušas tautas turpretī apgalvo, ka tas ir teiku dzīvnieks. Ka tas pieder sapņu pasaulei. Sumatras austrumkrasta vecajie uzskata nāgu par reālu dzīvnieku, taču, pēc iekšzemes iedzīvotāju un jaunu cilvēku domām, tas ir tikai mīts.

Tātad situācija ir apmēram tāda kā Meksikā, domāja Kamilla. Viņa bija spiesta atzīt, ka sakritības viņu sāk apburt.

—   Indijā ir vesels štats, ko sauc Nāgalenda, — stāstīja Marti. — Nāgas zeme. Nāga reiz sāka kalpot lielajai jūrā dzīvojošajai čūskai kā dievam un pieņēma sev tās vārdu. Esmu jau sen gribējis savākt informāciju par Nāgas izcelšanos, taču ārzemniekiem joprojām ir gandrīz neiespējami iekļūt Nāgalendā. Tur ir karš, separātistu kustības vēlas atdalīt apgabalu no Indijas.

Marti piegāja pie augsta plaukta un paņēma dažas grāmatas. Kamilla redzēja, ka izdevumi ir par jūras ceļojumu vēsturi. Tajās bija dzeltenas grāmatzīmes. Marti piegāja pie galda, kas atradās pie istabas sienas, atšķīra grāmatas atzīmētajās vietās un atvērtas salika tās citu uz citas. Pirmajā attēlā bija vikingu kuģis ar pūķa galvu.

—   Šiem vajadzētu būt tev pazīstamiem.

Kamilla pamāja.

—   Protams.

—   Neskaitāmas dažādas tautas un kultūras gadu tūkstošiem ir iegrebušas savos kuģos un laivās līdzīgus priekšgala rotājumus, — teica Marti.

Viņš nocēla augšējo grāmatu. Sējumā zem tās attēlu atvērumā bija redzama liela laiva ar pūķa galvu, kurā bija varbūt četrdesmit airētāju.

—   Šī ir no Indonēzijas, no Kalimantānas. Paskaties uz cekulu un acīm! Vai izskatās pazīstams?

—   Saprotu, ko gribi teikt, — atzīmēja Kamilla.

Nākamajā attēlā bija ķīniešu pūķu kuģis, un tad nākamais droši vien bija no Taizemes vai Mjanmas.

—   Bet paskaties ari, kādi bija visvecākie grieķu un feniķiešu kuģi!

Marti pašķīra to pašu grāmatu atpakaļ un parādīja Kamillai zem ūdens uzņemtu attēlu ar labi saglabājušos kuģa vraku. Tas gulēja jūras dibenā smiltīs.

—   Paskaties uz kuģa priekšgala rotājumu, — mudināja Marti.

Nu gan, Kamilla nodomāja. Atkal jau liela galva un augsts cekuls.

—   Grieķi savus kuģus sauca par hippoi, jo tiem bija zirga galva, — Marti stāstīja. — Tāpat kā ari vēl vecākajām feniķiešu laivām.

Kaudzes apakšējā grāmatā bija akmenī iegravēts zīmējums, kas šķita ļoti vecs. Tajā bija attēlots tāds kā mazs kuģis vai ļoti liela laiva. Laivā bija redzami droši vien kādi trīsdesmit vīri. Tās priekšgalu rotāja liela galva. Tai tomēr nebija cekula, taču tai bija uzzīmēti lieli ragi un bārda.

—   Norvēģu un Baltās jūras krastos atrodami šādi akmens zīmējumi,— Marti teica. — Tie gandrīz noteikti ir Fenoskandijā ieceļojušo somugru tautu iegravēti. Daži no tiem ir sešus tūkstošus gadu veci. Tajos ir attēloti pārsteidzoši lieli kuģi. Nezinu, kā tie ir būvēti. Varbūt tie ar milzīgām grūtībām izdobti no ļoti lieliem kokiem. Bet, kā redzi, mūsu pašu akmeņos iegrebtajiem kuģu attēliem nav zirgu vai pūķu galvu, bet gan aļņa galva.

Kamilla pamanīja, ka visos zīmējumos un skulptūrās bija daudz līdzīga, piemēram, galvas garenais snuķis. Taču arī atšķirības bija ievērojamas.

—   Ja nu vikingu, grieķu un indonēziešu pūķu kuģiem, grieķu un feniķiešu zirga galvas kuģiem un ugru aļņa galvas laivām ir vienots iedvesmas avots? — Marti jautāja.

Tas nenoliedzami izskaidrotu daudz, Kamilla domāja.

—   Varbūt visas okeāna krastos dzīvojušās tautas šad tad redzēja jūrā kaut ko patiešām dīvainu, — Marti turpināja. — Kaut ko tik neparastu un neizskaidrojamu, ka tie domājās redzam vislielāko no visām dievībām. Dažos apvidos, teiksim, Kalimantānas piekrastē, redzētais atkārtojās tik bieži, ka zīmējumi iznāca anatomiski precīzi.

Kamilla skatījās uz akmenī iecirsto kuģi ar briesmoņa galvu. Viņa piepeši saprata, ko Marti gribēja pateikt.

—   Bet tad, ja runa ir par retu parādīšanos…

—   …zīmējumi atgādina tos dzīvniekus, ko cilvēki ir katrā vietā pieraduši redzēt, — Kamilla pabeidza.

Marti aizrautīgi pamāja.

—   Tieši tā! Feniķieši un grieķi iztēlojās jūras dievu ar zirga galvu. Ari viduslaikos jūrasbraucēji runāja par meerhorse vai waterhorse. Mūsu pašu ciltstēvi domāja, ka radījumam ir aļņa galva. Vikingi un ķinieši attēloja radījumu kā pūķi, un daudziem mūslaiku aculieciniekiem vispirms ir ienākusi prātā kamieļa galva.

Marti izņēma kaudzīti fotogrāfiju no grāmatas, kas stāstīja par akmens zīmējumiem, un parādīja tās Kamillai.

—   Starp Norvēģu un Baltās jūras akmens attēliem ir arī šādi, — viņš vērsa uzmanību. — Kas, tavuprāt, varētu būt šeit attēlots?

Bildē atkal bija liela, akmenī iegrebta laiva vai mazs kuģis. Tajā bija iezīmēti divi vai trīs desmiti sēdošu vai stāvošu vīriņu. Līdzās cilvēku tēliem bija attēls, kurā skaidri attēlots alnis, un tad…

—   Oho, — noelsās Kamilla.

…mazliet tālāk no laivas liels, čūskveidigs tēls, apmēram tikpat garš kā trīsdesmit vīrus nesošā laiva. Liela galva un daudzas trlsstūrveida spuras ķermeņa abās pusēs.

Kamilla dziļi ievilka elpu. Dieviņ tētiņ, viņa nodomāja.

—         Šis akmens zīmējums mūsdienās atrodas Pēterburgā, — Marti teica.

—   Ermitāžas kolekcijā. Bet paskaties uz šiem, šajos ir savā ziņā vēl skaidrāki varianti par to pašu tēmu.

Pontopidana jūras čūska un Olava Magnusa lielais jūras zirgs, Kamilla domāja. Viņa bija šokā, saprotot, ka abi dzīvnieki parādījās ari ziemeļu valstu klintīs jau pirms seštūkstoš gadiem iecirstajos attēlos.

—   Vecie akmens cirtumi lielākoties ir anatomiski precīzi, — Marti teica. — Aļņus, baltvaļus, ziemeļbriežus un roņus ir viegli atpazīt. Katra anatomiskā detaļa ir pareiza. Kas nemaz nav tik pārsteidzoši, ja visa cilvēka dzīve grozās starp savvaļas dzīvniekiem. Tic ir cilvēka dzīvības avots, ēdiena un ienākumu avots.

Kamilla ļāva skatienam klīst gar istabas sienas rotājošajiem attēliem. Ja nu Marti bija taisnība visā, ko viņš teica?

Viņai joprojām bija grūti izturēties pret šo domu nopietni.

—   Ziemeļamerikas indiāņu ciltis ir iecirtušas klintīs jūras nezvēru attēlus, kas ir visai līdzīgi Fenoskandijas ugru tēliem, — Marti atzīmēja.

—   Tos var atrast arī senās Ēģiptes hieroglifos.

Ar šiem akmens zīmējumiem ir tāda pati problēma kā ar Olava Magnusa karti, domāja Kamilia. Ja visi citi dzīvnieki ir attēloti anatomiski pareizi, kāpēc lai jūrā dzīvojošie lielie čūskveidīgie radījumi būtu vienīgais izņēmums? Vai tāpēc, ka esam vēlāk tos iznīcinājuši? Tas laikam ir visvienkāršākais izskaidrojums.

—   Bet, ja lielās jūras čūskas kādreiz ir pastāvējušas, kas tās īsti bija? — Kamilia jautāja. — Čūskas? Dinozauri?

Marti ieplēta rokas par zīmi nepārliecinātībai.

—   Ja vien es to zinātu! Viena iespēja, kas ienākusi prātā daudziem, ir bazilozaurs, kas, par spīti nosaukumam, bija nevis dinozaurs, bet gan primitīvs valis. Man vienā grāmatā ir tā skeleta attēls.

Marti atkal piegāja pie plaukta un meklēja kaut ko, lūkojoties uz grāmatu muguriņām.

—   Kur gan es esmu to nobāzis… tā parasti bija šajā plauktā…

Marti aizgāja uz istabas otru galu un notupās izpētīt apakšējo plauktu grāmatu rindas.

—   Nu gan…

—   Lai paliek, tas nav tik svarīgi.

Marti piecēlās un izskatījās neapmierināts.

—   Bēdīgi, būtu gribējis… Bet lai paliek. Katrā gadījumā bazilozaura ķermenis ir čūskveidīgs un gandrīz pārdesmit metru garš, un tam priekšā un aizmugurē bija pāris mazu, nepilnīgi attīstījušos kājiņu. Starp citu, anatomiski tas ir bijis stipri līdzīgs ķīniešu zīmētajam pūķim, izņemot to, ka galva bija daudz mazāka. Taču tas bija valis, un vaļiem jāuznirst, lai elpotu.

—  Tātad, ja tas būtu valis, novērojumu būtu vairāk, un dzīvnieks būtu cilvēkiem daudz pazīstamāks, — Kamilia skaļi sprieda.

—   Tieši tā! — Marti apstiprināja — Tā ka, es teiktu, bazilozaurs ir izslēgts variants. Tāpat čūskas, citi rāpuļi un dinozauri.

Un kas tad paliek pāri, Kamilia brīnījās.

—   Konrits varētu būt milzu jūras zutis vai kāds ļoti liels ar desmitiem trīsstūrainu spuru nodrošināts airzivju paveids, — ierosināja Marti. — Sillkungeti, kā jūs zviedri sakāt. Siļķu karalis. Vai šajā gadījumā vajadzētu drīzāk teikt, ka sillkungkungen. Jeb tāds kā siļķu karaļu ķēniņš. Vai sillkungtsaren, vai kaut kā tamlīdzīgi.

Nudien, nodomāja Kamilia. Viņa kādreiz bija redzējusi bildes ar čūskveidīgām, sarkancekulainām un stipri dīvainām zivīm, kuras angliski un somiski prozaiski dēvēja par airzivlm un zviedriski mazliet poētiskāk par siļķu karaļiem.

—   Dažas zināmās airzivju sugas var izaugt virs desmit metriem, tā ka tas nav neiespējams variants, — apcerēja Marti. — Airzivlm vienīgi nav nekā bruņām līdzīga. Tāpēc, kas zina, varbūt runa ir par pavisam jaunu mugurkaulnieku klasi.

Tādu varbūtību tu pats taču neuztver īsti nopietni, domāja Kamilia.

Marti palūkojās laukā pa logu un tad paskatījās pulksteni.

—   Vai mums ir kaut kur jāsteidzas? — brīnījās Kamilia.

—   Citādi ne, bet… savvaļas dzīvnieku grafiks parasti ir diezgan precīzs.

11

Kamilla sēdēja uz astoņnietrīga zemnieku burinieka pakaļējā airsola un turēja stūri. Marti uzvilka galveno buru, un laivas ātrums uzreiz palielinājās. Ūdens sāka plūst gar tās priekšvadni un sāniem, un ik pa brīdim dažs lielāks vilnis uzšļakstīja viņiem kādas piles.

Vējš tomēr bija jūtami norimis. Kad viņi bija iekāpuši laivā, tas vēl bija diezgan spēcīgs, un atklātā jūra bija pilna zemām viļņu putām. Tagad putas bija pazudušas un retie viļņi pamazām samazinājās. Mirkļiem kāda atsevišķa draiska vēja pūsma vēl lika grotburai un klīverim būkšķēt un plandīties un takelāžas virvēm omulīgi klabēt, taču tie liecināja vienīgi par vēja pēdējo negribīgo piepūli. Pēc laika ziņām, vējš vakarpusē varētu norimt pavisam. Tad, lai tiktu atpakaļ, viņi būs spiesti iedarbināt Seikkailu korpusā iebūvēto dīzeļmotoru.

Kamillai bija jāatzīst, ka Marti laiva ir skaisti darināta. Sākumā viņa domāja, ka tā izskatās smaga un neveikla, viņa bija pieradusi pie slaikāk veidotām laivām. Marti laiva bija skaisti sarkanbrūni eļļota, taču pēc formas daudz apaļāka, platāka un īsāka nekā tās laivas, kurās Kamilla bija braukusi līdz šim. Turklāt tā bija taisīta no resniem dēļiem, kas pārklājās cits citam, un Kamillai bija šķitis, ka tā ir nevajadzīgi masīva. Taču, kad viņi sāka kustēties, Kamilla ātri pamanīja, ka laiva pārsteidzoši viegli spītē pretvējam un turas viļņiem pretī neatlaidīgi un mierīgi, daudz nešūpodamās. Varbūt zemniekiem, kas uz Zviedriju un arī mazliet tālāk tūkstošiem gadu bija veduši preces, bija iemesls iemācīties būvēt tieši šāda veida

%

laivas. Baltijas jūra bija tik maza un sekla, ka vētru saceltie viļņi bija stāvi un asi, daudz atšķirīgāki nekā okeānu lielās, taču lēzenākās zvalstošās ūdens piramīdas.

Ceļa sākumā Kamilla bija sabijusies un vairākkārt ievilkusi elpu dziļāk nekā parasti, kad Marti stūrēja laivu tieši cauri jūras kartē atzīmētajiem sēkļiem. Kamilla redzēja asus akmeņus kā brūnus un pelēkus rēgus tikai pāris metru dziļumā zem viņiem, kad Marti laida tiem pāri pilnā ātrumā.

—   Vai tas jau nav bīstami? — viņa protestēja.

Marti pakratīja galvu, apliecinādams, ka ūdens ir pietiekami dziļš.

—   Šī nav ķīļlaiva, — viņš piezīmēja. — Mūsu iegrime ir ļoti maza. Turklāt laivas apakšu sedz stingrs un biezs dzelzs apkalums, un dzenskrūve ir tās aizsargā. Mums nekas nenotiktu, pat ja uzskrietu akmeņiem. Šī laiva neapgāzīsies un nenogrims, lai kā censtos.

Kamilla palūkojās pāri bortam un pārliecinājās, ka Marti saka taisnību. Laivas ķīlis tiešām nebija tāda V veida plata spura kā tām laivām, ar kurām viņa bija burājusi. Tas bija kā gara, bet zema otrādi apgriezta kore, kas stiepās no laivas pakaļgala gandrīz līdz priekšvadnim. Tas bija piestiprināts tik daudziem bieziem dēļiem, ka laivas dibens nevarētu sašķaidīties, ķīlim uztriecoties akmeņiem, lai ari cik spēcīgs būtu trieciens. Varbūt tādiem garķlļainiem lempjiem tiešām ir sava jēga, domāja Kamilla.

Iezvanījās Kamillas telefons, un viņa atbildēja.

—  A, sveiks Jouko, — teica Kamilla telefonā. — Ja, naturligtvis kārt jag tala med dig. I havet, Hango Vāsira. Men det ar bra. Sag bara vad…1

Marti nespēja noslēpt saīgumu, jo tas bija jau ceturtais zvans, ko Kamilla bija saņēmusi kopš izbraukšanas. Te nu bija dabas miers, Marti rūgti nodomāja.

—  A regional forestry master plan?2 — Kamilla nomainīja valodu. — For which province? Kalimantan Tengah? Remind me, where was that?3

1 Jā, protams, es varu ar tevi runāt. Jūrā, Hanko rietumos. Bet tas nekas. Tikai pasaki, ko… (Zviedru vai.)

2 Reģionālās mežsaimniecības ģenerālplāns? (Angļu vai.)

3 Kurai provincei? Kalimantānas Tenahai? Atgādini man, kur tas bija? (Angļu vai.)

Kalimantānas Tenaha, domāja Marti. Viduskalimantānas reģions Indonēzijā. Vai kāds Kamillas uzņēmums veidoja tur mežsaimniecības plānus? Tas izklausījās draudīgi. Vismaz, ja runa bija par FPPC.

—   Bet, protams, ka mums ir jāatstāj piedāvājums, — Kamilla teica.— We have experience from this region, lots of it. I do not think anyone can compete with us what comes to the depth of forestry know-how of that area.1

I do not think anyone can compete with you in producing massive carbon emissions from land-use changes,2 Marti indīgi nodomāja. Kamilla redzēja viņa izteiksmi.

—   Nu, kas tagad? — jautāja Kamilla.

—   Vai tu varētu izslēgt telefonu, kad nokļūsim mazliet tuvāk? — Marti lūdza.

—   Tuvāk kam?

—   Tad jau tu redzēsi.

Kamilla šaubīgi palūkojās uz Marti.

—   Es varu izslēgt telefonu arī tagad. — Tas gan ir arī kaut kas cits, Kamilla domāja. Izskatījās, ka Marti bija sabojājies garastāvoklis.

—   Nu, kas tev tagad uznāca? — jautāja Kamilla.

Marti pārbaudīja, cik stingra ir bura, taču neatbildēja uz jautājumu.

—   Neāksties, es tevi pārāk labi pazīstu, — Kamilla teica. — Lai arī neesam tik ilgi tikušies.

Tu pūties tieši tāpat kā agrāk, Kamilla sadrūma.

—   Jūs plānojat veidot reģionālo mežsaimniecības plānu Kalimantānas Tenahā? — Marti vaicāja.

Kamilla aizkaitināta paskatījās uz Marti.

—   Tas ir biznesa noslēpums. Būtu pateicīga, ja par to tu nevienam neminētu.

—   Kuru firmu tas šajā gadījumā nozīmētu? FPPC?

1 Mums ir pieredze šajā reģionā, liela. Es nedomāju, ka kāds ar mums var sacensties, ja runa ir par zināšanām par šo apgabalu. (Angļu vai)

2 Es nedomāju, ka kāds var ar jums sacensties liela apjoma oglekļa emisijas radīšanā no zemes izmantošanas izmaiņām. (Angļu vai.)

—   Protams, — teica Kamilla. — FPPC ir jau izveidojis visu Indonēziju nosedzošu mežsaimniecības plānu un lielu daļu no visiem zemes reģionālajiem plāniem.

—   Tas ir izplānojis ari vismaz trešdaļu Dienvidaustrumāzijas celulozes un papīra rūpnīcu, — Marti atcirta. — Vai tur, tavuprāt, nav nekādu pretrunu?

Marti atcerējās, kā FPPC pārstāvis pirms piecpadsmit gadiem bija plātījies par to seminārā, ko Helsinkos rīkojušas vides organizācijas. Indonēzijas meža sektoriem reāli nenotiks nekas tāds, ko mēs nebūtu plānojuši. Mēs visam sekojam līdzi. Tagad, kad Indonēzijas meži, kūdras purvi un akmeņogļu slāņi dega un uz zemes bija divdesmit miljoni hektāru neaprūpētu kailizcirtumu, mutes bija ciet. Tagad oficiālā patiesība bija, ka FPPC nemaz nebija mēģinājis iejaukties Indonēzijas iekšējās lietās.

—   Es gan domāju, ka Indonēzijas un daudzu citu valstu mežus šobrīd aprūpē krietni labāk tieši tāpēc, ka mēs esam tur bijuši, — teica Kamilla.

Marti nopūtās.

—   Indonēzieši agrāk izmantoja atjaunojošo audzēšanu, nevis nocirta visus kokus uzreiz.

—   Vai tu esi kādreiz pārskatījis kaut vienu no mūsu veidotajiem nacionālajiem mežsaimniecības plāniem? — Kamilla draudīgi izspieda.

No tā nekas neiznāks, domāja Marti. Man vajadzētu turēt muti, nevis iejaukties šajā lietā. Vismaz tagad.

—   Tropiskajos purvu lietus mežos ir svarīgi, lai koku visu laiku būtu tik daudz, ka purvāja virsma būtu ēnā, — viņš tomēr teica. — Tas pazemina kūdras virsējā slāņa temperatūru vismaz par piecpadsmit grādiem.

Te nu tas bija, Marti sašļucis nodomāja. Nevarēju vis noturēties nepateicis. Kāpēc es neprotu paklusēt? Joprojām, pēc visiem šiem gadiem? Pat tad, kad tas būtu svarīgi?

—   Es jautāju, vai tu esi lasījis tos mūsu izstrādātos mežsaimniecības plānus?

—   Esmu tos lasījis, — Marti apliecināja.

—   Nu labi, tad tu zini…

—   Un esmu ari redzējis, ko tie izraisa darbībā. Agrāk cilvēki nogāza tikai lielākos kokus un aizveda tos prom, ripinot pa fašīnu ceļiem, nevis sarokot augsnē grāvjus. Bet kad tā tava firma izrēķināja, kas ir ienesīgi un kas…

Kamilla jau sāka izskatīties patiešām aizkaitināta. Marti saprata, ko tas nozīmē viņa ekspedīcijas finansējumam.

—   Ai, lai nu paliek, — ierosināja Marti. — Tas droši vien nav tik svarīgi.

—   Nē, paskaidro tagad, ja jau reiz iesāki, — pieprasīja Kamilla.

Esmu stulbenis, domāja Marti. Bet viņš bija spiests turpināt.

—   Indonēzijas purvainajos lietus mežos būtu iespējams audzēt kokus ar sevišķi vērtīgu koksni ari ekoloģiski ilgtspējīgā veidā, — apliecināja Marti.

—   Tikai zemes virsmu vajag uzturēt tik mitru, lai kūdra neoksidētos un neaizdegtos. Kanāli un kailcirtumi izžāvē kūdras virsmu stipri par daudz.

—   Izklausās interesanti, — teica Kamilla.

Patiesībā viņa nemaz nebija ieinteresēta, un viņas balsij bija cieta, metāliska pieskaņa.

—   Lielākoties tieši FPPC ir piespieduši indonēziešus pievērsties kailcirtēm un nolīdzināt purvainos lietus mežus par celulozes plantācijām un laukiem eļļas palmu kultūrām, — turpināja Marti. — Jo tas taču ir ekonomiski izdevīgāk.

Savā ziņā tas patiešām ir dīvaini, domāja Marti. Lielākajai daļai somu patīk vecas priedes ar raupjiem stumbriem un sūnaini eglāji, kuros ir milzīgi skudru pūžņi un kuri ir pilni noslēpumainām dzīvnieku takām. Helsinku centrālais parks un daudzas citas galvaspilsētas apzaļumotās vietas viesiem, kas atbrauca no citām zemēm, šķita kā atsvaidzinoši mūžameži vai džungļi. Vienlaikus somu mežrūpniecības giganti aktīvāk un agresīvāk nekā jebkurš cits gan Somijas pašas apsaimniekotajos mežos, gan citur pasaulē bija atbalstījuši kailcirtēs balstītus mežu aprūpes principus. Kāpēc? Kā tas bija iespējams?

—   Džakartas Cemara viesnīcas liftā reiz satiku Indonēzijas lielāko celulozes un eļļas palmu koncerna pārstāvi, — Marti turpināja. — Viņš uzreiz izstāstīja, ka visi viņa firmas vadītāji ir skoloti Somijā.

Vai arī mūsdienās somi tik ļoti cenšas iekļauties starp citiem eiropiešiem,

ka par katru cenu grib uzsvērt savu nesomiskumu, Marti prātoja. Vai viņi grib būt vēl indoeiropeiskāki par pašiem indoeiropiešiem, lai citu Eiropas lielāko tautu vidū neizskatītos pēc nomaļiem mežiniekiem vai eksotiskiem purvu ugriem?

—   Tu, protams, vari ticēt visam, kam vien vēlies, — teica Kamilla un aizgrieza skatienu prom no Marti, tālu jūrā.

Viņas balss bija ledaina un vairs neraisīja cerības par sadarbošanos. Šis dils izgāzās, vēlākais — tagad, Marti sērīgi nodomāja. Bet varbūt tam visam galu galā nebija nekādas nozīmes.

Viņa domas atkal atgriezās bērnībā un Dienvidķīnas jūrā. Dienā, kad viņš bija redzējis vai vismaz iztēlojies redzam jūrā kaut ko pavisam neparastu. jo vairāk laika bija pagājis, jo nereālākas bija kļuvušas atmiņas. Tās bija gan skaidras, taču vai tas viss tiešām bija noticis, vai arī visu atgadījumu viņš bija tikai izdomājis? Vai viņš savā puišeļa prātā bija tikai iztēlojies kaut ko, ko bezcerīgi bija vēlējies redzēt jūrā?

Vai iespējams, ka viņš kādreiz bija lasījis tādu pašu ainu puiku piedzīvojumu grāmatā vai redzējis to filmā? Viņam nebija nekādu atmiņu par grāmatu vai filmu, kas būtu pieskārusies šai tēmai, bet varbūt citas ainas un tēli bija vienkārši pagaisuši no prāta.

Varbūt tā ir labāk, Marti nomākti domāja.

Pret horizontu skatoties, varēja redzēt garu rindu burulaivu, to bija vairāki desmiti. Šur tur bija ātrāk braucošas motorlaivas. Ja Marti un Kamilla nebūtu kuģojuši šajos pašos ūdeņos agrāk, viņi varētu nodomāt, ka laivas piedalās burāšanas sacīkstēs vai kādā citā pasākumā. Abi tomēr zināja, ka runa ir tikai par kuģu ceļu, kas caur Hanko rietumu ūdeņiem ved uz Hītinenas salām. Hanko rietumu ūdeņi bija tik akmeņaini, ka daudzas laivas neuzdrošinājās novirzīties no iezīmētā kursa. Uz Hītinenas ūdensceļa Hanko rietumu apgabalā bieži vien bija vairāk nekā simt lielu laivu, kas burāja un dārdēja pa vienu un to pašu šauro kursu, un katrā kaut mazliet piemērotā piestātnē grozījās pulka simtiem tūkstošu vai miljons eiro vērtu burulaivu un motorkuteru.

—  Taviem draugiem noteikti ir tieši tādas miljons eiro laivas? — Marti nevainīgi apvaicājās.

Kamilla papurināja galvu.

—   Viņiem gan mūslaikos ir pat vairāk nekā desmit vai piecdesmit miljonu eiro vērtas laivas, — izlaboja Kamilla. — Gadā degvielas izmaksas vien varētu būt apmēram miljons.

—   Nu tu pārspīlē!

—   Nu, varbūt mazliet, bet ne sevišķi daudz.

Kad naudas ir pietiekami daudz, tad jau ir grūti izdomāt, kā to kaut cik jēdzīgi tērēt, nodomāja Kamilla. Izņemot, protams, ieguldījumus lietās, kas ienesa vēl vairāk naudus.

—   Ir grūti iztēloties tehnoloģiju, kas šiem ūdeņiem būtu sliktāk piemērota par lielām ārējo dzinēju motorlaivām vai ķlļainām burulaivām, — Marti piezīmēja. — Lai kā censtos, droši vien neko neizdomāšu. Tradicionālie laivu tipi ir tieši šādas zemnieku burulaivas ar gareniem ķīļiem vai motorlaivas ar iekšējiem dzinējiem. Tās ir lēnas, bet izlieto tikai mazliet degvielas. Maza iegrime un apakšā dzelzs apkalums, lai aizsargātu priekšvadni un skrūvi, tāpat kā šajā laivā.

Marti pamanīja, ka Kamilla atkal izskatās ieinteresēta. Vai viņa sāka atmaigt?

—   Nestāsti to maniem draugiem,— Kamilla nosmējās. — Viņi ir pārlieku lepni par savām jahtām un kuteriem.

—   Man vienalga, — teica Marti. — Šeit ir simt tūkstoši salu, uz kurām var tikt ar šādu laivu. Manuprāt, nav ne vainas, ja tavi draugi labi jūtas tajās simtniecēs, kuras viņi var viegli iegūt!

Saule jau bija krietni zemu, un vējš kļuva aizvien lēnāks. Buras, kas pirms tam raustījās vēja pūsmās, vairs pat nefleterēja, tikai karājās bēdīgi kā takelāžas balstītas lupatas. Laiva, ātrumam samazinoties, jau pirms kāda laika bija sākusi vilkties gluži lēnām, tagad viņi gandrīz stāvēja uz vietas. Ūdens virsma kļuva pavisam mierīga, tikai šur tur vārgs vēja pūtiens sacēla mazus vilnīšus vai viļņu mazuļus, virzot laivu knapi jūtamā ātrumā. Kamilla redzēja, ka viņu priekšā ir rinda plakanu, tik tikko virs ūdens pacēlušos saliņu. Uz tām bija apaļi akmeņi.

Saule nogrima aiz horizonta, bet vakars bija silts un valgs. Ne tropisks,

taču patīkams. Vasara bija bijusi karsta, un jūras ūdens joprojām bija siltāks par normu, lai gan svelme bija rimusi un naktis atkal kļuva garākas.

—   Varbūt mums iedarbināt motoru? — Kamilla jautāja. — Lai neuzskrienam tiem akmeņiem?

—   Kuš, — Marti nočukstēja un pielika rādītājpirkstu pie mutes.

Kamilla pārsteigta apklusa.

—   Paņem sev vilnas džemperi vai pledu no priekšējā pārsega apakšas, ja tev ir auksti, — Marti čukstēja. — Mēs tagad ejam tieši uz īsto vietu, vējš mūs nes pareizajā virzienā.

—   Kas tie par brīnumiem? — Kamilla prātoja.

Marti izvilka no airsola apakšas zilu somu un izņēma no tās termosu un divas muminu krūzes. Kamilla redzēja, ka uz vienas krūzes ir Susuriņš, bet uz otras — Snorkes jaunkundze. Marti pasniedza Snorkes jaunkundzi Kamillai un pats sev paturēja Susuriņu.

Nu ja, tad nu gan nevar uzminēt, ka Marti identificētos tieši ar Susuriņu, Kamilla prātā nosmējās. Dažas lietas nebija grūti paredzēt.

Kamēr Marti lēja krūzēs kafiju, Kamilla pavērās atkal uz apaļo akmeņu nosegtajām saliņām, un… uz mirkli viņai šķita… it kā viens no akmeņiem būtu pakustējies. Tas gan noteikti nebija iespējams. Bet tad tas pats akmens sakustējās atkal, šoreiz pavisam skaidri, no kreisās puses uz labo. Kamilla pēkšņi izšķīra sīkas kustības arī citur. Vai viņai tuvojās migrēna? Jo akmeņi taču nevarēja kustēties. )a vien tie nebija…

—         Skaties, tur viens ir pavisam tuvu, — Marti iečukstēja viņai ausī.

—   Mazs, šīs vasaras bērns. Ziņkārīgs.

Kamilla paskatījās Marti norādītajā virzienā, un tikai dažus metrus no laivas ieraudzīja ūsainu purniņu un lielas acis, kas skatījās uz viņu ziņkārīgi un bezbailīgi. Roņa mazulis, nodomāja Kamilla, nodrebot aiz sajūsmas. Tad galva piepeši pazuda, it kā tās nekad nebūtu bijis. Ūdens pat nesaviļņojās.

Kamilla redzēja, kā kaut kas parādās virs ūdens tālāk priekšā. Vispirms parādījās puslodei līdzīga galva, tad atspoles veida ķermenis sāka pacelties virs ūdens. Ronis izslējās pārsteidzoši augstu gaisā. Kā viņš to dara, brīnījās Kamilla.

—   Izlūks, — čukstēja Marti. — Bara vadonis. Tas mēģina izlemt, vai mēs esam bīstami.

Ronis uz viņiem skatījās trīs četras sekundes. Tad tas lēni iegremdējās un atkal pazuda zem ūdens.

Rēna vēja pūsma virzīja viņus uz apaļo akmeņu nosegto saliņu pusi. Saliņas citu no citas atdalīja apmēram piecdesmit vai sešdesmit metru plats šaurums. Saliņas tagad bija pilnas mazu, klusu, taču nepārtrauktu kustību, un Kamilla saprata, ka visi lie apaļie puni bija nevis akmeņi, bet gan roņi un roņu galvas. Ik pa brīdim kāda no galvām pagriezās sāņus tā, ka Kamilla redzēja profilā lielu, smailu purnu. Kamilla saprata, ka tie ir pelēkie roņi, jo pogaino roņu profils būtu citāds. Uz abām salām bija vismaz piecdesmit roņu.

Un tad katrā pusē laivai no ūdens sāka celties apaļas galvas. Tās pacēlās vairākas vienā reizē uz dažām sekundēm un tad atkal iegrima. Ik pa mirklim ūdens virsmu tomēr saviļņoja mazs šļaksts, vai reizēm pavisam tuvu pavīdēja divi, viens pie otra gandrīz pielipuši melni punkti. Kamilla saprata, ka tās ir pelēko roņu nāsis. Viņa nekad nebija redzējusi roņus tik tuvu kā tagad.

Katrā pusē varēja dzirdēt uznirstošo roņu izelpas mitrās šļakatas un pūtienus, ko radīja pelēkie roņi, pievelkot plaušas pilnas gaisa, pirms ienirt no jauna.

Viņi lēnām slīdēja starp saliņām. Daļēji uz lēzenajām klintīm, daļēji ūdenī gulošie roņi bija klusi un skatījās uz viņiem nopietni un uzmanīgi. Acīmredzot tie tomēr bija nolēmuši, ka viņi nav bīstami, jo neslīdēja ūdenī un nenira.

Tad saliņas palika aiz muguras un pamazām izgaisa nakts satumstošajā krēslā.

—   Kā tev patika? — Marti jautāja minūtes desmit vēlāk.

—   Iespaidīgi, — teica Kamilla patiesā sajūsmā. — Paldies, ka man to parādīji! Tas tiešām bija lielisks piedzīvojums. Cik daudz to bija?

—   Bars ir visu laiku audzis. Domāju, ka to tagad ir apmēram trīssimt. Saskaitīju uz salām apmēram simt trīsdesmit indivīdu, un ūdenī turklāt bija vēl vismaz daži desmiti roņu.

I

—   Esmu šeit braukusi cauri noteikti simt reižu, bet nekad neesmu redzējusi nevienu roni, — Kamilla brīnījās. — Nemaz nerunājot par tik daudziem!

Marti pasmaidīja. Tas bija īsts, no sirds nākošs, dzīvesprieku izstarojošs smaids. Patīkami redzēt viņu tik apmierinātu, domāja Kamilla, un piepeši atkal atcerējās, kāds bija viņas pašas stāvoklis. Viņa sajutās maza un nelaimīga, par spīti naksnīgo salu skaistumam.

Bet varbūt kaut kas no Marti apmierinājuma pielips arī viņai. Ir labi dzīvot cerībā.

—   Interesanti dzīvnieki, — viņa teica balsī. — I’ikai zvejnieku kļūst mazliet žēl.

—   Pareizi saki, — piekrita Marti.

Marti zināja, ka daudz nīstie jūras kraukļi nenes zvejniekiem neveiksmi. Tie lielākoties ēda tādas zivis, kas zvejniekus neinteresēja, un, iespējams, mainīja zivju daudzumu zvejniekiem izdevīgākā virzienā. To pašu tomēr nevarēja teikt par pelēkajiem roņiem. Tie viegli iemācījās baroties no zvejnieku tīkliem un murdiem un sliktākajā gadījumā nodarīja viņiem lielus zaudējumus.

—   Mūsu ūdeņus vajadzētu iedalīt atpūtas un ceļošanas teritorijās, kurās roņus nedrīkst medīt, un zvejniecības teritorijās, kurās valsts algoti profesionāli mednieki pēc lūguma ierastos medīt roņus, līdzko tie sāktu izēst tīklus, — teica Marti. — Piedevām zvejniekiem vajadzētu maksāt kompensāciju par roņu nodarīto kaitējumu.

—   Vai tad tā nedara jau tagad?

Marti nervozi nosmējās.

—   Roņu nodarītie kaitējumi pagājušajā gadā bija apmēram astoņi miljoni eiro, no kuriem zvejniekiem sedza ceturto daļu, proti, divus miljonus.

—   Tik maz? — brīnījās Kamilla.

—   Manuprāt, pareizi būtu izmaksāt desmit miljonus, lai būtu arī mazliet sāpju naudas. Tas būtu divi eiro no soma gadā, kafijas tases cena.

Es gan par nupat gūto piedzīvojumu samaksātu diezgan daudzu kafijas krūžu cenu, domāja Kamilla.

—   Pirmie cilvēki, kas ieradās Somijā pirms vienpadsmit tūkstošiem gadu, bija roņu mednieki, un, piemēram, no Krieriki izrakumos lliī atrastajiem piecus tūkstošus gadu vecajiem kauliem, deviņdesmit astoņi procenti pieder roņiem, — klāstīja Marti. — Aļņus un ziemeļbriežus sāka medīt krietni vien vēlāk, tikai dažus gadu tūkstošus, pirms jūs, indoeiropieši, sākāt iespiesties tajos pašos apvidos no saviem Volgas lokiem ar tiem neģēlīgajiem liellopiem un sapuvušajiem miežu graudiem.

—   Nu jau gan! — izsaucās Kamilla.

Viņasprāt, liellopi vienmēr bijuši jauki un gudri radījumi.

—   Es tikai domāju, ka tad, ja somi piecus tūkstošus gadu ir pavadījuši ar roņiem, mazliet līdzīgi kā eskimosi, vai nav diezgan dumji, ka lielākā daļa mūsdienu somu nekad nav pat redzējuši savvaļas pogainos roņus vai pelēkos roņus? Vai viena pilna kafijas krūze nav lēta cena par to, lai somu vecais totēmu dzīvnieks atkal kļūtu par daļu mūsu realitātes?

—   Es vienmēr esmu pieņēmusi, ka roņus ir ļoti grūti ieraudzīt,—teica Kamilla. — Tad, kad esam braukuši cauri šejienei ar motorlaivu, motora rēkoņa, saprotams, aizbiedēja tos prom. Bet es esmu šeit devusies cauri ar burulaivu daudz biežāk nekā ar motorlaivu un tāpat neesmu redzējusi nevienu roni.

Krēsla sabiezēja. No jūras šur tur rēgojās vientuļi akmeņi kā lieli, melni zobi. Tos bija aizvien grūtāk izšķirt. Kamilla atkal sajuta liegu vēja pūsmu uz vaiga.

—   Vai esi šeit burājusi tad, kad ir mierīgs, vai tad, kad ir bijis stiprs vējš? — vaicāja Marti.

Kamilla uz Marti dīvaini paskatījās.

—   Un kā tu domā? Kā tad, tavuprāt, burulaiva kustas?!

—   Ko tu un tavi draugi esat darījuši, kad ir bijis mierīgs? Vai esat palikuši, rāmi gaidot, līdz atkal parādīsies vējš?

—   Protams, ka ne!

—   Vai tu vari brītiņu paturēt stūri? — Marti lūdza.

Kamilla saņēma stūri. Marti atbrīvoja klīverbomi un ļāva tam aizslīdēt uz laivas otru pusi. Buras sāka fleterēt vējā. Kamilla redzēja, ka akmeņi ir jau daudz tuvāk.

Marti nospriegoja grotburu, tā uzreiz ieņēma pavisam citu veidolu. Marti sagrieza arī fokburas šoti uz otru pusi. Kamilla pagrieza laivu tā, lai tā aizslīdētu garām akmeņiem pa labo pusi.

—  Tātad jūs esat burājuši tad, kad ir vējš, un izmantojuši motoru tad, kad ir mierīgs? — Marti tirdīja.

—   Tā gan, — Kamilla piekrita.

—   Roņus vai citus virs ūdens gluži nemanāmi kustošos jūras dzīvniekus ir pārsteidzoši grūti pamanīt, ja ir kaut mazliet viļņains, — atzīmēja Marti. — Delfīna muguras spura vai roņa galva, nemaz nerunājot par pliku roņa purnu, pazūd aiz vismazākā viļņa. Lecošie vaļveidīgie un kotiki, protams, ir cita lieta.

Lielā gludvaļa izpūstā strūkla ir kā dziļbumbas sprādziens, šo ūdens stabu, ja paveicas, var redzēt pat desmitiem kilometru attālumā. Arī zilo vaļu un finvaļu kolonnām līdzīgās, pat divpadsmit metru augstās strūklas var redzēt ļoti tālu.

Kamilla sāka saprast, ko Marti grib pateikt.

—   Mēs tātad esam burājuši tikai tad, kad roņus ir gandrīz neiespējami pamanīt, un aizbiedējuši tos prom, darbinot motoru tad, kad jūra ir bijusi mierīga.

—   Nešaubīgi, — Marti apstiprināja. Seikkailu slīdēja gar akmeņiem, kas slējās virs ūdens. Caur krēslu Kamilla redzēja, ka uz daudziem akmeņiem sēž jūras kraukļi. Viņa gaidīja, ka tie metīsies bēgt, taču tie palika mierīgi uz vietas. Acīmredzot tie ticēja, ka kļuvuši neredzami. Vai arī tie neuztvēra gandrīz bez skaņas uz priekšu slīdošo laivu kā bīstamu. Vai varbūt Marti bija šeit braucis tik bieži, ka putni bija pieraduši pie Seikkailu.

Drīz akmeņi bija aiz muguras, un priekšā bija tikai tumša jūra. Kamilla vairs neredzēja nevienu pašu saliņu vai salas siluetu. Viņā mazliet uzjundīja bailes, jo viņa tagad bija jaunos un nepazīstamos ūdeņos. Gan burtiski, gan metaforiski.

Marti tomēr rādījās zinām, ko viņš dara, tāpēc Kamilla nebija īsti satraukusies. Marti droši vien bijis šajos ūdeņos simtiem reižu.

—   Braucu reiz ar Sarfaq Ittuk prāmi no Ilulisatas uz Nūku gar

Grenlandes rietumu krastu, — Marti stāstīja. — Tieši pāri septiņu miljonu Grenlandes roņu migrācijas ceļam. Biju precīzi īstajā vietā precīzi īstajā laikā, tieši tad, kad Grenlandes roņi migrēja uz ziemeļiem gar šauro, seklo jūras joslu.

Tam vajadzēja būt varenam skatam, Kamilla domāja.

—   Apstākļi bija perfekti, jūra bija gluda kā spogulis, un saules gaismas bija gana. lūra bija tik salta, ka nebija arī gaisa masu radīto mirāžu. Ne miglas, ne lietus. Man bija līdzi izcila optika, un Sarfaq Ittuk augšējais klājs bija tik augstu, ka varēju redzēt divdesmit kilometru tālumā. Es biju uz klāja, biju kā uz adatām, gandrīz visu laiku lūkojoties teleskopā, tikai pāris reižu aizgāju iedzert kafiju un apēst bulciņu. Redzēju tikai sešus tūkstošus roņu. Proti, mazāk nekā vienu no tūkstoša.

Sešus tūkstošus no septiņiem miljoniem, Kamilla brīnījās.

—         Reāli es redzēju tikai klīstošos baru izlūkus, — paskaidroja Marti.

—   Un pat ne visus. Vienmēr, kad kāds roņu bars sadzirdēja mūsu motoru klaboņu, tie paslēpās zem ūdens, turot virspusē tikai nāsis. Vienīgi baru izlūki pabāza galvu un reizēm arī ķermeņa augšdaļu virs ūdens un pārbaudīja, kāda ir situācija, vai vajag bēgt vai var vienkārši sagaidīt, kad būsim garām. Aiz izlūkiem bija tikai pāris pilnu baru tālu pie horizonta. Tie peldēja ar galvām virs ūdens ātrā tempā virzienā uz ziemeļiem, ciešā daudzsimtgalvu čemurā.

—   Vai tad tu neredzēji roņu nāsis? Ja jūra bija gluda kā spogulis?

Marti iesmējās.

—   Droši vien. Likās jau, ka redzēju. Bet tur bija arī triljoniem aļģu. Kā gan es varētu zināt, kurš mazais pleķītis ir aļģu pika un kurš — roņa deguns?

Viens no tūkstoša, Kamilla domīgi sprieda. Viens no tūkstoša ideālos apstākļos, kad viss bija tik piemērots vērošanai. Laba novērošanas vieta pietiekami augstu virs jūras līmeņa, spēcīga optika, ūdens gluds kā spogulis, bez miglas, bez lietus, bez karstumā vibrējoša gaisa. Un tāpat tikai viens no tūkstoša.

Bet mēs nupat redzējām daudz vairāk nekā vienu no tūkstoša, viņai ienāca prātā. Ja tajā barā pavisam ir divi vai trīs simti roņu, kā Marti teica, mēs

redzējām no tiem pusi. Vai varbūt pat vairāk nekā pusi. Virs ūdens pabāzto galvu bija diezgan daudz. Varbūt viņi bija redzējuši pat gandrīz visus baram piederošos roņus?

—   Sāku pamazām saprast, kāpēc tu mani atvilki uz šejieni, — Kamilla piezīmēja. — Gribēji man parādīt, kāpēc tos tavus jūras kriptīdus mūsdienās vairs neredz diez ko bieži. Lai arī tie eksistē.

Virs viņiem parādījās pirmās zvaigznes.

—   Visus kuģus ar augstajiem klājiem mūsdienās darbina motori, — Marti apstiprināja. — Ir tikai sauja lielu burukuģu, un ari tie ieslēdz dīzeļmotorus tad, kad nav vēja. Ari mazākajām burulaivām ir motori, un to klāji ir ļoti zemu. Horizonts ir pārsteidzoši tuvu, ja skatās no jūras līmeņa. Ja jūrā ir pusmetru augsti viļņi, no burulaivas nevar ieraudzīt ūdens virsmā šūpojošos konritu, pat ja tas būtu turpat netālu.

Tas jau izskaidro diezgan daudz, domāja Kamilla.

—   Varbūt tieši šo iemeslu dēļ lielākā daļa ziņu par lielām jūras čūskām mūsdienās nāk no Vjetnamas, Halonas un Bajtu līča. Apvidus augsto salu tūkstoši kopā veido izcilu vēja aizsegu un viļņu šķēlēju. Līcī tādēļ nekad nav sevišķi augstu viļņu, tas bieži ir diezgan rāms arī tad, kad ārpusē ir liela viļņošanās. Turklāt līcī pārvietojas tūkstošiem mazu zvejas laivu un peldošo māju, un daudzām joprojām ir tikai bura un airi.

—   Ideāls savienojums, — secināja Kamilla.

—   Tieši tā, — Marti apstiprināja.

—   Tātad tas tavs konrits tiešām varētu pastāvēt? Joprojām?

Marti mirkli apdomāja, ko atbildēt.

—   Pirms trim gadiem satiku kādu lidotāju, kurš man pastāstīja par novērojumu, ko veicis netālu no Azoru salām, — viņš teica. — Viņš redzējis kaut ko jūrā un vispirms nodomājis, ka skatās uz apgāzušos pasažieru lidmašīnu, kas šūpojas ūdenī ar asti gaisā. Pēkšņi lidmašīnas aste saliekusies līkumā un tad atkal iztaisnojusies. Saprotamu iemeslu dēļ viņš nekad nav sniedzis oficiālu ziņojumu par šo novērojumu. Bet, jā, jā, tie joprojām var eksistēt.

Tā varētu būt taisnība, Kamilla domāja. Vispār jau, kāpēc lai nevarētu?

—   Bet, ja ari lielās juras čūskas joprojām pastāvētu, tās varētu būt uz izmiršanas robežas, — Marti turpināja. — Vismaz, ja tās spēj vairoties tikai lielo upju deltās.

Pasaulē vairs bija pavisam maz tādu seklu piekrastes ūdeņu, kuru dabu un kvalitāti cilvēks nebūtu ietekmējis, domāja Marti. Sekli krasta ūdeņi bieži ir ārkārtīgi piesārņoti, un tajos zum gadu no gada augošs daudzums skaļu motorlaivu un jahtu. Zemes kultivēšana un mežu izciršana pastiprinājušas eroziju un nogulšņu daudzumu upēs. Krastus aptverošo mangrovju audžu iznīcināšana situāciju pasliktinājusi vēl vairāk. Aizvien biežāk upes aizdambē smilšu sanesumi no deltas. Prāvajiem jūras dzīvniekiem, kas vairojas lielo upju ietekās, nevar klāties visai labi.

Debesīs bija parādījies vairāk zvaigžņu. Hanko ostas ceļamkrānu un citu augstāku būvju gaismas spīdēja tālu kreisajā pusē. Kad Kamilla pagriezās, lai paskatītos atpakaļ, viņa redzēja, ka arī krasta gaismas palikušas pārsteidzoši tālu, vismaz desmit kilometru tālumā. Kad viņi izbrauca, viņa bija domājusi, ka Marti laiva kustas patiešām niecīgā ātrumā. Taču arī ar tādu ātrumu tā tika uz priekšu gana tālu, ja vien braucējiem bija pacietība. Tikai mazliet pacietības, un ātrums bija pavisam pietiekams.

Turklāt varbūt viņu šībrīža ātrums šiem ūdeņiem bija daudz piemērotāks nekā tic tempi, kādos viņa bija pieradusi traukties pa jūru. Kad ar ātru kuteri izskrēja caur Sāristomeri, salas sarāvās. No Helsinkiem trīs stundas līdz Mārianhaminai, un nākamās trīs stundas līdz Gotlandei. Kāds tajā bija valdzinājums? Kāds tur bija piedzīvojums?

Ja laiva ir pietiekami lēna, salas pārvērtās par gandrīz nebeidzamu piedzīvojumu un neskaitāmu mazu brīnumu piepildītu labirintu. Desmitiem tūkstoši salu un vēl vairāk saliņu un akmeņu. Miljoni tik tikko virs ūdens izlīdušu akmeņu. Bezgala daudz mazu līču, niecīgu pussalu un pa pusei zem ūdens dusošu lagūnu.

—   Mums droši vien vajadzētu griezties atpakaļ? — jautāja Marti.

Kamilla brīdi padomāja.

—   Vai mums ir līdzi kaut kas ēdams? — viņa vaicāja.

Marti izskatījās aizvainots.

—   Es nekad neesmu devies jūrā bez krietniem ēdiena krājumiem, — viņš uzsvēra. — Nekad nevar zināt, kas notiks.

—   Vai laivā ir segas vai guļammaisi?

—   Protams. Vienmēr. Mums ir arī moskītu tīkli un divas teltis.

Kamilla aizslidināja kreiso kāju stūrei otrā pusē un atspieda pret to.

Viņa atlaida roku un noturēja stūri ar kājām, vienlaikus izvelkot no somas melnu matugumiju. Kamilla savāca matus kopā un sasēja tos biezā zirgastē. Viņas izteiksme bija domīga un grūti iztulkojama. Marti gaidīja, ko viņa izlems.

Kamilla dabūja matus pie kārtības un atkal satvēra stūri.

—   Vai tev ir jāsteidzas atpakaļ? — viņa jautāja.

—   Nē, — teica Marti.

—   Varbūt aizbraucam uz kādu jauku salu pārnakšņot? — Kamilla ierosināja.

Kamilla pēkšņi sadzirdēja savā balsī sāpīgu nostalģiju. Tomēr arī kaut ko citu, ne tik melanholisku. Cerīgumu?

—   Kā kādreiz vecajos laikos, — viņa gandrīz sapņaini teica. — Ir pagājis tik ļoti ilgs laiks, kopš man pēdējo reizi bijis laiks darīt kaut ko tādu. Vienmēr šķiet, ka ir tāda steiga!

Silts smaids parādījās Marti sejā.

—   Kāpēc ne? Tuvumā ir daudz burvīgu salu.

—   Izvēlies vienu no tām! Tu pazīsti šos ūdeņus labāk nekā es.

Marti izņēma no aizmugurējā airu sola apakšas plastmasas kastē iepakotas jūras kartes un kādu brīdi tās pētīja. Tad viņš atgriezās laivas aizmugurē, izlika kartes uz ceļiem un paņēma no Kamillas stūri. Viņš sagrieza stūri tā, lai laivas priekšgals sāktu virzīties pret dienvidrietumiem. Vējš tagad bija tieši aiz viņiem. Buras fleterēja, takelāžas tauvas klabēja, un ūdens sāka šļakstīties gar laivas priekšvadni.

12

Kamilla pamodās, kad temperatūra teltī sāka pietuvoties tai, kāda bija ziemā ar mitrām pagalēm sakurinātā saunā. Viņa izkūņojās no guļammaisa, piecēlās sēdus un izstaipīja locekļus. Tad viņa uzvilka kājās džinsus un atvēra telts rāvējslēdzēju.

Marti acīm redzami bija pamodies jau agrāk, jo viņa telts durvju atvere bija vaļā. No krasta cēlās plāna dūmu strūkliņa. Tas bija īsti Marti stilā celt nakts vidū katram savu telti, un Marti tas neprasīja pat mirkli. Kāds cits būtu varējis izmantot situāciju uzmākšanās mēģinājumam, Kamilla nodomāja.

No visa tā varēja redzēt, ka Marti ir pavadījis lielu daļu savas dzīves mežā vai jūrā. Marti bija samanāma āra cilvēka rutīna. Doma lika Kamillai piepeši sajust dziļu skaudību un arī mazu… vilšanos. Viņai nepatika šis domu gājiens.

Kamilla aizgāja līdz krastam un redzēja, kā Marti vāra rīta kafiju katliņā ar snīpi. Marti bija pakāris katliņu virs ugunskura, kas veidots no žagaru ligzdas. Kamilla redzēja, ka viņš uz plašās un gludenās klints no šķembām izveidojis ugunskuram atsevišķu pamatu, lai ogļu karstumā nesaplaisātu pati klints. Seikkailu bija noenkurots dažus metrus no krasta, šaurumā starp divām salām. Liesmas laizīja katliņa melno dibenu, un tas jau daudzsološi sīca. Tad pa katliņa muti sāka burbuļot ūdens, un Marti to nocēla zemē.

—     Labs rīts, — Kamilla sveicināja^

—     Labrīt, — Marti atņēma.

Cik gan atpūties un priecīgs viņš izskatās, domāja Kamilla.

—   Kā garšotu rīta kafija? — vaicāja Marti.

Marti ielēja abiem kafiju un tad izņēma no pārtikas somas margarīnu, rudzu rikas, auzu maizi, siera bulciņas, Karēlijas pīrāgus, Ementāles un Auras sieru, fetas siera pīrādziņus, trīs dažādas cepumu pakas un paku šokolādes kēksiņu. Kamilla pārsteigta skatījās uz krājumiem un iespurdzās.

—   Vai tas jau nav pārspīlēti? — Kamilla smējās.

Marti pakratīja galvu un ieņēma nāvīgi nopietnu un lietišķu sejas izteiksmi.

—   Nesaki tā, runa tomēr ir par svētu lietu. Dabas izbraucienos galvenā nozīme ir līdzpaņemtā ēdiena notiesāšanai, un punkts. Viss cits ir tikai un vienīgi rekvizīti!

Kamilla plati nosmaidīja un sajutās tik viegli, kā sen nebija jutusies. Labāk nekā kaut reizi daudzās nedēļās vai varbūt… daudzos mēnešos. Vai varbūt pat gados? Viņa nemācēja teikt, bet varbūt tas arī nebija būtiski. Jebkurā gadījumā viņa tagad izbaudīja savu esību un dzīvi, vismaz kaut kādā mērā, par spīti tam, ka nervu gali juta pulsējošas, asas sāpes. Tieši tagad visu sajūtu bija daudz vairāk, nekā viņa būtu spējusi cerēt vai sagaidīt.

Viss taču ir kā vecajos labajos laikos, domāja Kamilla, tad, kad viņa un Marti bija satikušies un līdz ausīm iemīlējušies viens otrā. Kamilla saprata, ka viņai būtu pavisam viegli atgriezties pie tā, kas jau reiz bijis. Atkal ieslīgt attiecībās ar Marti. Vismaz uz mirkli.

Jo Marti šķita kaut kā tik pazīstams, tik… drošs. Viņa ilgojās, stipri, pēc kaut kā, kas būtu pazīstams un drošs.

Bet no tā nebūtu nekādas jēgas.

Kamilla izstūma bīstamās domas no prāta. Viņa bija tik trauslā un ievainojamā stāvokli, ka viņai bija iemesls būt modrai.

Tieši tagad es negribu savā dzīvē nekādus jaunus stāstus, domāja Kamilla, pat ne vienas nakts sakarus. Man nav spēka nekam pārmērīgam.

Kad viņi bija paēduši brokastis, Kamilla palūkojās uz sauli. Tā bija pacēlusies pārsteidzoši augstu. Cik ilgi es gulēju, viņa brīnījās. Rīts vairs nebija tikai silts, viņai kļuva karsti. Viņa juta, kā pirmā sviedru lāse norit no pieres un notek gar vaigu.

—   Cik ir pulkstenis šajā dienas laikā? — jautāja Kamilla.

Marti palūkojās saules virzienā un augstumā.

—   Droši vien tuvu divpadsmitiem, — viņš novērtēja.

—   Nu gan tu pūt pīlītes! Es nekad neguļu ilgāk par desmitiem.

—   Mēs nonācām pie tām roņu salām diennakts tumšākajā laikā, starp vieniem un diviem, — rēķināja Marti. — Mums pagāja pusotra stunda līdz šejienei. Noenkurošanās un telšu uzcelšana prasīja pusstundu, un vakariņām vēl kāds brīdis. Tā ka neesi, starp citu, sevišķi ilgi gulējusi.

Kamilla novilka jaku, arī kurpes un zeķes un atstāja mugurā tikai bikses un bezpiedurkņu krekliņu.

—   Šeit sāk kļūt diezgan karsts, — teica Kamilla. — Ejam peldēties?

—   Tā ir viena laba ideja, — piekrita Marti.

Tad Kamilla atcerējās, ka, protams, nebija attapusi paņemt līdzi peldkostīmu. Tas, nenoliedzami, bija kaitinošs šķērslis. Kamilla izmēģināja piekrastes ūdeni ar pirkstiem. Ūdens bija tiešām silts, mazliet virs divdesmit grādiem. Varbūt divdesmit pieci grādi, daudz mazāk noteikti ne. Tālākajās salās reti bija tik silts ūdens. Un bija patiešām karsts. Viss vilināja ūdenī, viss bija kā radīts mazai peldei.

Kamillai ienāca prātā, kā reiz kopā ar Marti bija peldējusies pie naksnīgajiem Helsinkiem. Pirms daudziem, daudziem gadiem. Pihlajasāres krasts. Silta augusta nakts, svelmes pārsteidzoši sakarsētais jūras ūdens. Ostas un dzīvojamo māju pāri jūrai radītie gaismas tilti. Viņi bija noģērbuši drēbes un peldējuši kaili uz mazajām bezkoku saliņām netālu no Pihlajasāres. No vienas saliņas uz otru.

Tas bija sen, bet, no otras puses… vai tas būtu tik riskanti arī tagad? Neviens neredzētu, arī Marti visdrīzāk nepārprastu. Viņam vismaz dažās lietās bija diezgan smalka oža.

Marti pamanīja, ka Kamilla par kaut ko domā.

—   Nu? — viņš jautāja.

—   Cik kautrīgs tu šajos laikos esi? — Kamilla vaicāja.

—   Kā, lūdzu?

—   Es neattapos paņemt līdzi peldkostīmu.

Marti smaidīgs skatījās uz viņu.

—         Šīs vietas ir perfekti piemērotas peldēšanai pa pliko, — teica Marti.

—  Varbūt labāk par jekuru citu vietu uz zemeslodes.

—   Tātad tu esi, tā teikt, redzējis arī ko sliktāku?

—   Tā gan varētu teikt, — smējās Marti.

—   Nu tad okei.

Man tikai vajadzētu mazliet uzmanīties, lai nedotu nepareizus signālus, Kamillai iešāvās prātā, kad viņa sāka vilkt nost drēbes, vispirms garās bikses un krekliņu, tad krūšturi un biksītes. Tad viņa piepeši sajuta, cik neprātīga, viegla bezatbildība viņā parādās. Viņa sajutās brīvi. Mežonīgi un brīvi. Pirmo reizi pēc dievs vien zina cik ilga laika.

Kamilla pagriezās pret Marti.

—   Nu, tu nāksi?

Marti noskatījās, kā Kamilla pagriežas pret krastu. Viņš nebija redzējis Kamillu kailu deviņpadsmit gadu. Kamillas ķermenis bija kļuvis pilnīgāks un sievišķīgāks. Tai Kamillai, ko viņš atcerējās, bija šauri, puiciski gurni un tievas rokas un kājas. Tagadējai Kamillai bija plats iegurnis, peldētājas pleci un muskuļotas rokas. Viņa acīmredzot bija čakli nodarbojusies ar peldēšanu un gājusi uz trenažieru zāli.

Bet viņa vairs nav tas cilvēks, ko es kādreiz pazinu, domāja Marti, un piepeši sajuta dziļu nostalģiju un skumjas. Jo, lai arī Kamilla bija novilkusi visas drēbes, viņas poza un žesti izveidoja no viņas kailās ādas vēl daudz dārgākas un par kostīmu ciešākas aizsargbruņas. Runa noteikti nebija par aicinājumu nodarboties ar seksu.

īsta pašpārliecinātība, domāja Marti, tāda, ko cilvēkam dod divi simti miljoni eiro. Prātā plūda atmiņas par Kamillu, taču viņš tās nekavējoties aizdzina atpakaļ, lai situācija nekļūtu neveikla.

Kamilla ielaidās ūdenī ar muguru pret Marti. Arī Marti novilka drēbes un sekoja.

—   Es to nosauktu par diezgan sliktu viltus startu, — protestēja Kamilla, kad Marti panira viņai garām.

Bet viņa bija laba peldētāja un panāca Marti dažos vēzienos. Sasodīts,

nodomāja Marti. Marti paātrināja tempu, bet Kamilla viegli papeldēja viņam garām. Marti bija pavadījis daudz laika ūdenī, un viņu pārsteidza, ka Kamilla ir par viņu ātrāka.

Šaurums bija tikai dažus desmitus metru plats, un viņi tam ātri tika pāri. Krasta klintis bija ledāja un viļņu nogludinātas. Kamilla izkāpa no ūdens uz klints un noglāstīja to ar roku. Ledus un ūdens nopulētais granīts bija gluds un spožs kā zīds.

—   Daudz vīru gan ir visai ilgi strādājuši ar šo klinti, līdz tā iznākusi tik laba! — Kamilla jokoja.

Viņa devās pastaigāties pa krasta klintīm uz salas otru pusi, un Marti viņai sekoja. Kad viņi nonāca līdz vietai, kurā viņu nometnes salas aizsargājošā ietekme beidzās, teritorija, ko viļņi bija noskalojuši tīru no veģetācijas, paplašinājās par vairākus desmitus metru platu, viegli augšup vedošu nogludinātu klinšu joslu.

—   Kā šoseja, — smējās Kamilla. — Tikai mums. Nekur neredz nevienu pašu laivu!

—   Šis apvidus paliek starp kuģu ceļiem, — paskaidroja Marti. — Šis ir mežonīgs apgabals pat vasaras vidū. Nemaz nerunājot par rudeni. Vai ziemu.

Starp sarkano granītu bija gaišākas, līkumainas joslas un melnas gneisa līnijas. Šur tur gulēja ledāja sastumti akmens bluķi. Daži no tiem bija mazas vasaras mājiņas izmēros.

Viņi turpināja iet uz priekšu. Gludi un līdzeni noskaloto klinšu josla paplašinājās. Nolaidenajās ieplakās bija simtiem dažāda lieluma peļķu, kurās atspoguļojās zilās debesis un tajās slīdošie gubu mākoņi. Lielāko lāmu vidū slējās bluķi kā nelielas saliņas. Daļa bija salīdzinoši mazi, bet daļa — automašīnas izmēros. Viņi tika pāri dažiem seklākiem dīķiem, kāpjot no viena akmens uz nākamo. Dažu peļķu dibenā bija vesels klājiens jūras pīļu un citu nirējpīļu apēsto gliemeņu čaulu.

Kad viņi tuvojās salas otram galam, augstāk virsotnē augošie mežiņi kļuva zemāki, līdz pāri palika tikai vga sašķobītās grumbuļainās priedes un tad vienīgi izkaltušas kadiķu audzes. Kad viņi uz mirkli novirzījās sānis no krasta klintīm un palūkojās zem kadiķkrūmiem, viņi pārliecinājās, ka

visur ir vecas jūras pīļu ligzdas, vietām cieši blakus cita citai. Ap ligzdām bija lielu, zaļganu olu čaumalas un no tām atdalījušās drumslas un lauskas.

—  Tev taču nav nekādas nelāgas reakcijas uz putnu utīm? — Marti norūpējies vaicāja. — To šeit var būt diezgan daudz. No to kodieniem sametas nejaukas čulgas, ja pret tām ir alerģija.

—   Es… īsti neticu, — teica Kamilla. — Esmu bijusi salās arī agrāk un nekad neesmu cietusi no tām. Bet zinu gan, ko tu domā. Vienai paziņai no tām uz abām kājām uzradās vismaz simt mazu kreveļu. Viņa par tām nepriecājās.

Brīzes bija izrāvušas spalvas no daudzajām ligzdām, bet dažās no vējiem īpaši aizsargātās vietās tomēr bija palikuši vēl pilnīgi neskarti jūras pīļu spalvu vainagi.

—   Tās ir ļoti cieši līdzās, — Kamilla noteica. — Šajā salā jābūt simtiem jūras pīļu ligzdu.

—   Somija joprojām ir pasaulē trešā lielākā jūras pīļu spalvu ražotāja, — Marti komentēja. — Bet no tām taisītie mēteļi ir tik dārgi, ka īstenībā visi tiek eksportēti.

Kamilla mazliet nosarka.

—   Hmm… Ne gluži visi, — viņa nokaunējusies teica.

—  Ai, jā, aizmirsu, ka tu tagad esi ārkārtīgi bagāta. Vai tik tev tagad mugurā nav tā Luijera Vitona firmas mētelis?

—   Luijs Vitons nekādus mēteļus netaisa, muļķadesa, — Kamilla iesaucās un pakratīja galvu. — Ar kādiem tik barbariem sanāk sastapties!

—   Nu, kurš tad tas bija? Vai Ivs Rošē? Vai Mihaels Šūmahers? Es ne visai labi atceros zīmolu nosaukumus.

Kamilla nopūtās.

—   Tu esi bezcerīgs gadījums.

—   Kā tā?

—   Kad tu pēdējo reizi gāji pirkt drēbes?

Marti vajadzēja apstāties, lai to apdomātu.

—   Man šķiet, ka pagājušā gada maijā, — viņš beidzot teica.

—   Kā tu vari to tik precīzi atcerēties?

—   Vienam manam paziņam bija kāzas, un man vajadzēja tām nopirkt jaunus melnus džinsus. Vienmēr eju pirkt tieši tādus pašus vienā un tajā pašā vietā.

—   Kāpēc tu vienmēr ej uz to pašu veikalu? — Kamilla brīnījās.

—   Es zinu, kur viņiem stāv noteikta tipa džinsi.

Viņi nonāca klints augstākajā vietā. No virsotnes pavērās plašs skats pār visu apkaimi. Sala bija ļoti sarežģītas formas, mazliet kā tinteszivs. Tās krasta līnija šur tur izstiepās uz augšu ķeburainos zemesragos, vietām atkāpās uz iekšu dažādu izmēru līčos, līcīšos un lagūnās.

—   Bet tā taču tu pazaudē visu šopinga prieku, — nosodīja Kamilla.

—   Es nesaprotu, ko tas nozīmē, — teica Marti. — Es kļūstu nervozs, kad esmu lielveikalā vai apģērbu veikalā. Baidos, ka apmaldīšos, un gribu tikt prom, pirms tā notiek.

Kamilla redzēja, ka sala sastāv no vairākām paralēlām mazu, apaļu pauguru rindām. To kopumā bija apmēram desmit. Pauguri bija ledāja noapaļoti, citu no cita tos atdalīja dziļas rievas. Salu trijās vietās saturēja kopā zemu klinšu strēles. Tās applūda vienmēr, kad noteikta virziena vējš pacēla jūras līmeni. Sala tādējādi ik pa laikam sadalījās vismaz četrās atsevišķās salās. No tām iznāca vesels mazs arhipelāgs. Vai arī tas jau tagad tāds ir, domāja Kamilla, palūkodamās uz salu grupu rūpīgāk. Salu no tuvākajām kaimiņsalām un saliņām atdalīja tikai šaurumi, un daudzo šaurumu, lagūnu un līču vidū no ūdens slējās niecīgas saliņas. Mājas izmēra akmeņi, stāvos stabos izslējušies klinšu apaļumi un tik tikko virs ūdens samanāmas līdzeni nogludinātas klintis. Desmitiem un atkal desmitiem mazu salu. Viss bija atkarīgs no piemērotā mēroga. Viņu sala jau tagad savā veidā bija dažādu mazītiņu arhipelāgu mozaīka.

—   Lielveikalā nevar apmaldīties! — Kamilla iebilda.

—   Ak tad nevar? Es reiz Helsinkos iegāju stokmanī sameklēt alkohola bodi un ieklīdu kaut kādā nebeidzamā datorspēļu un elektronikas veikalā. Tur gandrīz kilometra garumā bija vieni vienīgi televizori un spēļu konsoles, un sazin kas vēl. Tas turpinājās bezgalīgi uz visām pusēm, nekādi netiku no turienes prom, lai kā centos.

Kamillai bija jāķiķina par Marti stāstīto.

—   Vai tu tagad mazliet nepārspīlē? Tur nav televizoru kilometru garās rindās.

—   Nu, varbūt tā tikai šķita, — piekrita Marti. — Vienubrīd jau domāju, ka esmu nomiris un nonācis ellē par saviem sliktajiem darbiem. Tad televizori pēkšņi beidzās un biju dīvainā klints alā, kas pamazām pārvērtās automašīnu stāvvietā. Kad beidzot atradu ceļu laukā caur vienu no alas sānu gaiteņiem, biju kaut kur starp Torni bāru un Irjes ielas peldbaseinu. Pēc tam vairs nekad neesmu uzdrošinājies meklēt stokmanī alkoholu.

—   Muļķadesa, — Kamilla bārās. -— Kāpēc nepavaicāji ceļu?

—   Kāds varēja padomāt, ka esmu no laukiem un apmaldījies.

Salas vidū bija lielākas ieplakas. Tajās bija izveidojušies dīķi, kuru krastos auga sūnas, lācenes un purva vaivariņi. Lāceņu lielās lapas nosedza zemi kā biezi paklāji. Mazliet augstāk bija no sausuma sasarkušu mežonīgo kalnu miltenāju audzes un sulīgi zaļas melnās vistenes. Lai arī bija vasaras beigas, reibinoši smaržoja purva vaivariņi.

Kamilla redzēja jūrā lielus ūdensputnu barus. Tuvākos varēja izšķirt skaidri, tālākie bija tikai biezas svītras pie spoguļlīdzenā klaja. Bet arī tiem noteikti vajadzēja būt putniem, un to bija patiešām daudz. Kopā droši vien desmit tūkstoši, domāja Kamilla. Varbūt simt tūkstoši. Katrā gadījumā vairāk, nekā viņa jebkad bija vienuviet redzējusi.

—   Ļoti daudz putnu, — Kamilla pievērsa uzmanību. — Kas tie ir?

—   Lielākoties jūras pīļu mātītes un viņu šīsvasaras mazuļi, — teica Marti. — Pulkā ir arī cekulpīles, tumšās pīles un svilpējalki. Tie šeit apmetas uz spalvu mešanas laiku, šis ir Sāristomeri nozīmīgākais niršanas apgabals. Tie no visiem vismazākie melnbaltie putni ir lielie alki.

Kamilla atcerējās, ka, jau maza meitene būdama, bija brīnījusies, kur uzreiz pēc vasaras vidus pazuda jūras pīļu mātītes ar saviem mazuļiem. Arhipelāgs piepeši kļuva pavisam kluss un tukšs, ja neņem vērā jūras kraukļus, paugurknābja gulbjus un kaijas. Tātad jūras pīles vai vismaz daļa no tām devās uz šejieni, domāja Kamilla. Kolīdz to mazuļi bija gana lieli un spēcīgi, lai peldētu garākus ceļus.

Kamilla sāka iet lejup uz krasta pusi. Marti apbrīnoja viņas kailā ķermeņa aprises. Jēzus, kas par sievieti, viņš domāja. Viņš jau bija paspējis aizmirst, kā Kamilla kustējās, kad viņai mugurā nebija drēbju.

Kamilla atkal apstājās, lai noglāstītu klints gludo, skaistiem rakstiem klāto virsmu.

—   Gandrīz jebkuru daļu no šīm klintīm varētu ierāmēt, un tā būtu krāšņa glezna, — aizdomājās Kamilla. — Pasaules labākais gleznotājs varētu pūlēties gadiem, lai radītu kaut ko vismaz tuvināti tik skaistu. — Kamilla pacēla skatienu no klints un ļāva tam klīst pār apkārtējo ainavu.

—   Ar šīs salas krastu klintīm vien varētu piepildīt visus pasaules mākslas muzejus vairākkārt.

Viņi turpināja virzīties uz priekšu. Gludenā klints glāstīja pēdas. Tā šķita gandrīz mīksta, lai gan īstenībā bija ciets granīts.

Jūras krastā ikviens atkal kļūst par bērnu, Marti domāja. Līdzko tiekam bradāt basām kājām pa smiltīm vai pastaigāt pa krasta akmeņiem un klintīm, pārvēršamies bērnos, pat ja mums būtu jau astoņdesmit gadu. Tas bija brīnišķīgi, tomēr tajā nebija nekā neparasta, jo tieši tā cilvēki bija attīstījušies: bradājot seklākos ūdeņos, virzoties gar krastu un nirstot pēc barības dziļāk jūrā. Arī no cilvēkiem attālākas sugas tā bija dzīvojušas miljoniem gadu. Tās bija ķemmējušas krastus, ieguvušas ēdamo smilšainajos liedagos un seklos ūdeņos. Pieaugušie, bērni un vecīši. Varbūt jūras krasts ir vienīgais, kas joprojām vieno visus cilvēkus, neatkarīgi no vecuma un valodas. Neatkarīgi no tā, kādā vārdā tie sauc savu dievu.

Sāristomeri droši vien ir viena no pasaules ierastākajām atvaļinājuma pavadīšanas vietām, Marti domāja. Vismaz tad, kad ūdens sasilst tik daudz, ka ari tālāk arhipelāgā var peldēt no salas uz salu bez hidrotērpa.

Gar klintīm tagad bija no tāda kā mīksta akmens veidoti grāvji. Tic bija iegruvuši dziļāk par apkārtējiem akmeņiem un sairuši. Kad viņi devās tālāk, grāvji izpletās vispirms kā šauras plaisas, tad kā desmitiem metru garas, bet tikai metru vai pāris metru platas peļķes. Starp garenajiem dīķiem bija šauri gluda granīta tilti. Šur tur plaisas uz mirkli pagriezās sāņus, un viņiem vajadzēja lēkt tām pāri.

Salas vistālākais austrumu rags bija apmēram desmit metru augsts pusapaļš paugurs. Viņi uzrāpās klints virsotnē un pamanīja, ka ir ārējā arhipelāgā. Priekšā bija apmēram desmit metru plats šaurums un aiz tā gara, taču zema klints saliņa. Tā bija pavisam kaila, uz tās neauga pat kadiķi vai zāles kumšķi. Vienīgi atklāta, ūdens noskalota klints.

Vēl tālāk bija vismaz pārdesmit saliņu, arī tās bija kailas. Daļa tik zemas un līdzenas, ka knapi pacēlās virs ūdens. Citu virsotnes izslējās dažus metrus virs jūras līmeņa. Vienā malā tās bija šķautņainas un paugurainas, kamēr otra puse lēzeni nolaidās ūdenī. Aiz mazā arhipelāga vairs nebija nekā. Tikai atklātās jūras zilā mugura un aiz tās horizonts. Pasaules mala.

—   Šī varētu būt pirmā reize, kad esmu izpeldējusi un aizstaigājusi no vidusarhipelāga uz ārējo arhipelāgu, — Kamilla stāstīja. — Vai dosimies vēl tālāk?

Viņi nogāja līdz krastam un pārpeldēja šaurumu. Tas bija tik sekls, ka to varēja arī pārbrist, taču peldēšana bija vieglāka, jo dibenu sedza prāvi, aļģēm klāti akmens bluķi. Viņi izkāpa uz nākamās saliņas un apstaigāja tās pussalas un lagūnas. Tās bija pilnas zivju mazuļu baru. Lielākās zivis bija dažus centimetrus garas, mazākās tik caurspīdīgas un plānas, ka tās bija grūti atšķirt no ūdens. Niecīgo zivtiņu bija ļoti daudz, droši vien simtiem tūkstošu, ja ne miljonu.

Nākamais šaurums bija trīsdesmit metru plats. Viņi tam viegli tika pāri, taču ūdens sāka kļūt vēsāks. Tā temperatūra vēstīja, ka viņi tuvojas dziļākiem ūdeņiem. Viņi pārpeldēja pāri vēl ceturtajam šaurumam un nokļuva uz augstas, paugurainas saliņas.

Uz klints vairs neauga nekas, pat ne ķērpji, bet pusmetru dziļā ūdenī kuploja aļģu pušķi. Jūraszāles bija noklātas ar mazām gliemenēm un jūraszīlēm, tāpat kā akmeņi un klintis jūras dibenā. Krasta līniju klāja biezas zaļaļģes. Tās glāstīja pēdas kā mīksts audums. Virs zaļaļģēm bija slidena melnu aļģu josla, bet tad tikai ūdens tīri noskalota klints. Sarkans, melnu gneisa līniju izrakstīts granīts.

—   Šī varētu būt īstā vieta, lai apstātos, — Marti atzīmēja. — Ja vien tu negribi doties līdz Igaunijai.

—   Arī tas der, — smējās Kamilla.

Viņa paskatījās uz Marti un silti pasmaidīja.

—   Šī ir paradīze! — Kamilla jūsmoja. — Jāatzīst, ka tajā, ko teici par zemo ķīļu burulaivām, ir sava doma.

13

Saulh bija norietējusi, un viņus apjoza tumsa. Taču augusta nakts bija patīkama, no dienvidiem nākošā vēja pūsma liega un silta, un viņiem bija gana drēbju, lai atvairītu aukstumu. Kamillai virs pašas drēbēm bija arī Marti iedotais islandiešu vilnas džemperis. Tas gan viņai bija krietni par lielu, taču ļoti silts.

Zvaigžņotās debesis bija pārsteidzoši spožas, tajās skaidri iezīmējās Piena Ceļa arka. Tagad laikam ir tukšs mēness, domāja Kamilla. Kad viņa pēdējo reizi bija redzējusi skaidras un zvaigžņotas augusta debesis? Vai viņa bija pārāk daudz ziedojusi savam darbam? Pārāk daudz visa, ko kādreiz bija izbaudījusi, bet kā esamību vēlāk bija gandrīz aizmirsusi.

Viņi gulēja uz gludās krasta klints. Kamilla sapņaini lūkojās debesīs. Klints zem viņiem sāka atdzist, pirmo reizi tā šķita patiešām vēsa, un Kamilla instinktīvi pievirzījās tuvāk Marti. Tad viņai prātā ienāca kas cits, un viņa nevarēja apvaldīt mazu spurdzienu pārslīdam pār lūpām.

—   Kas nu? — Marti uzreiz jautāja.

—   Nekas, — Kamilla teica, taču knapi spēja noturēt nopietnu seju.

—   Nu, saki! — Marti uzstāja.

—   Atceries Murmansku? — Kamilla jautāja un uzcēlās pussēdus.

Marti redzēja, ka viņas mute pavērusies platā smīnā.

—   Protams, — apstiprināja Marti. — Kā es varētu…

—   Atceries, kad krievu armijnieki mums uzcēla telts saunu?

—   Miglaini.

Kamilla atkal iespurdzās.

—   Tu izgāji pilnīgi pliks ar alus pudeli rokās atvēsināties purva malā, — atminējās Kamilla. — Bija bieza migla, un redzamība bija tikai daži desmiti metru, mums nebija ne jausmas, cik ir pulkstenis. Vai pat kāds diennakts laiks. Bija jūlijs, saule nemaz nenorietēja.

Kamillai pēkšņi bija jāsmejas. Viņas smiekli izklausījās pēc ķiķināšanas, ko Marti labi atcerējās.

—   Nu, kas tagad ir tik smieklīgs? — Marti nesaprata.

—   Tu tiešām neatceries! — ķiķināja Kamilla. —Vējš aizpūta miglu prom, un tavā priekšā, viens divi, bija… pavisam tuvu… dzīvīgs ceļš… kas bija pilns cilvēku… un mašīnu… un aiz kura bija lielas daudzstāvu mājas. Atceries? Nezinu, kurš iztrūkās vairāk!

Marti mazliet nosarka.

—   Tā detaļa man laikam ir aizmirsusies, — teica Marti. — Esi droša, ka kaut kas tāds patiešām ir noticis?

Kamilla smējās, tagad jau daudz skaļāk.

—   Tici man, es redzēju!

Par laimi, no notikuma vismaz nav fotogrāfiju, Marti domāja.

—   Man varētu būt dažas fotogrāfijas, — smīnēja Kamilla. — Lai arī tās, cik atceros, nav sevišķi labi izdevušās. Ko dosi, lai es tās neieliktu internētā?

Piepeši Marti redzēja, kā melnajās debesīs iedegas blāva gaismas svītra.

—   Krītoša zvaigzne, — viņš teica un pavērsa roku pret debesīm.

Zvaigžņu radītā gaismas švīka kļuva spožāka. Tad tā pēkšņi itin kā apjuka savā kustībā un gandrīz apstājās. Brīdi vēlāk tā sadalījās trīs daļās, kas kādu brīdi kustējās gandrīz pavisam taisni uz priekšu un tad izzuda skatienam kā dzirksteles, kas pacēlušās debesis no skursteņa.

—   Tas gan bija lieliski, — Kamilla sajūsmināta noelsās.

—   Tā bija liela, — Marti teica.

Debesīs iedegās jauna krītošā zvaigzne. Tad otra un trešā.

—   To nu gan ir daudz, — Kamilla piezīmēja.

—   Padomā, cik labi mums ir būt šeit,—Marti domīgi teica. — Ja mums nebūtu atmosfēras aizsega, ikviena gramu sveroša daļiņa uzsprāgtu kā

puskilograms trotila. Iedomājies, kāds grāviens tas būtu! Miljardi granātu, simtiem pasaules karu katru dienu.

—   Nekad neesmu par to domājusi tieši no šādas puses, — atzina Kamilla.

Jaunas gaismas svītras iedegās zvaigžņu dārza vidū. Daļa liesmoja ilgi,

pirms nodzisa, ceļodamas pāri naksnīgajām debesīm, daļa bija redzamas vien īsu mirkli.

—   Un palūkojies uz visām tām zvaigznēm! — Marti mudināja. — Visumā ir vismaz trīssimt tūkstoši triljonu zvaigžņu un vēl daudzkārt vairāk dažādu agrāko zvaigžņu kā melno caurumu, balto punduru, neitronu zvaigžņu un daudz kā tāda, par ko mēs vēl neko nezinām. Ikviena no tām dzīvajām un mirušajām zvaigznēm visu laiku raida nāvējošu starojumu arī uz mums. Gamma starus, rentgena starus, neitronu starojums, alfa daļiņas, beta daļiņas, visu iespējamo. Un ar kādu jaudu! Viena pati mūsu Saule staro tikpat stipri kā tūkstoš miljoni miljardu atomelektrostaciju.

Kamilla skatījās uz Piena Ceļu un apdomāja Marti teikto.

—   Bet mēs varam peldēt ar šo mūsu mazo bumbu pavisam apmierināti un pilnīgi mierīgi, — teica Marti. — Jo mums ir brīnišķīga, maza planēta, un tai ir lieliska atmosfēra, kas mūs aizsargā, kad visas Visuma zvaigznes mūs apšauda ar nāvējošu starojumu!

Tā, nenoliedzami, ir diezgan skaista doma, domāja Kamilla. Būt šeit aizsargātam no Visuma indēm. Uz maza, drosmīga Zemeslodes kuģa klāja, zem drošas atmosfēras. Viņu niecīgā planēta burāja pa Piena Ceļu, kamēr viss Piena Ceļš ceļoja uz Andromedas galaktiku un tālajām galaktiku kopām, kā nu tur bija, ar ātrumu divi miljoni kilometru sekundē. Mēs visi esam kosmonauti ceļā uz Jaunavas galaktiku kopu. Lielākais piedzīvojums, kas var būt. Lielākais piedzīvojums visā Visumā, un tas bija visiem viens. Kāpēc kādam vajadzētu gribēt jebko citu?

—  Tu gan joprojām esi tieši tikpat romantisks kā sešpadsmit gados, — Kamilla piezīmēja.

—   Romantisks? — Marti iespurdzās. — Phe! Šis gan drīzāk bija naturālistisks raksturojums tam, kā mums klātos, ja mūs neaizsargātu atmosfēra.

Tad Kamilla atcerējās, ka viņai vajadzēs drīz izlemt, vai viņa palīdzēs piepildīt Marti apsēstību. Vai viņa finansēs Marti ekspedīciju uz Halonas līci? Kamilla pēkšņi sajuta vieglu paniku. Summa jau nebija grandiozi liela, bet ar to saistījās dažādi sarežģījumi.

Laikam vislabāk būtu to atrisināt. Problēma nekur nepazudīs, lai kā arī viņa gribētu atlikt lēmumu. Viņa tikai padarītu Marti stresainu, tas ir pavisam lieki.

—   Tātad par to tavu brīnumdzīvnieku…

—   Tas nav nekāds brīnumdzīvnieks, — Marti noliedza.

—   Nu, tas tavs lielais jūras simtkājis, — precizēja Kamilla. — Tu to patiešām gribi atrast?

—   Kāpēc lai negribētu? — Marti brīnījās.

—   Vai mēs iegūsim vairāk nekā pazaudēsim, ja to atrodam? Tu, protams, kļūsi slavens, bet cilvēce kopumā? Pētniecība un zinātne jau ir samazinājusi zemeslodes baltos plankumus tuvu neesamībai.

Marti piecēlās sēdus, jo klints tagad sāka ātri atdzist.

—   Varbūt cilvēkiem vajag mīklas, — teica Kamilla. — Kaut ko, kas ir noslēpumains un mistisks, kaut ko, par ko vēl nav zināms viss iespējamais. Bet lielu mīklu ir aizvien mazāk, ļa konrits tiks atrasts, būs iznīcināts vēl viens noslēpums. Tas kļūs tikai par vienu jūras dzīvnieku starp tūkstošiem citu. Vai tā ir laba apmaiņa?

Marti pakasīja kaklu aiz auss un apdomāja Kamillas vārdus. Debesīs varēja redzēt vēl trīs vārgas krītošās zvaigznes, taču tad tas beidzās, meteoru pulks bija pagājis viņiem garām.

—   Daudzi joprojām eksistējoši kriptīdi ir stipri apdraudēti dzīvnieki,— Marti teica. — Tie dzīvo kā bezdibeņa malā. Valdības nepiekrīt ņemt to aizsargāšanu nopietni, pirms ir pierādīts, ka attiecīgās sugas tiešām pastāv. Vū izdzīvojusi suga tomēr nav kas vairāk par vienīgi tukšu mītu? Un vienmēr, kad zinātne kaut ko atņem, tā iedod vietā ko jaunu.

Varbūt Marti ir taisnība, domāja Kamilla.

—   Pasaki, kurš no abiem, tavuprāt, ir patiešām aizraujošāks, — izspēra Marti, — stāstījums par to, kā nirējpīle perē olu uz Ilmataras ceļiem,

vai visi tie iespaidīgie Visuma brīnumi, ko teleskopi un satelīti mums ir atklājuši?

Varbūt man vajadzētu finansēt Marti ekspedīciju, Kamilla domāja. Divsimt tūkstoši eiro. Kāda gan nozīme bija tādai naudai? Nekāda!

Varbūt man pat vajadzētu doties līdzi, Kamillai ienāca prātā. Vjetnama un Halonas līcis, tas beigu beigās nemaz neizklausījās slikti. Turklāt Ankorvata bija tajā pašā virzienā. Viņa vienmēr bija gribējusi redzēt Ankoras tempļus, pasaules lielāko tempļu un pilsētas drupu ansambli. Sava laika lielāko pilsētu, kurā uz Tonlēsāba ezera un sarežģītas apūdeņošanas sistēmas rēķina bija dzīvojis vismaz pusotrs miljons cilvēku. Tas man nāktu par labu, domāja Kamilla. Vienkārši visu atstātu citu aprūpē uz mēnesi vai diviem un atgrieztos atpakaļ tad, kad būtu atpūtusies. Kad būtu atkal uz kājām. Tad, kad man viss vairs neatgādinātu par Pēteru. Par mūsu kopīgo dzīvi un to, kas varētu būt bijis, bet kas tagad nekad nenotiks.

—   Peniju par tavām domām, — teica Marti.

—   Un ne vairāk? — jautāja Kamilla. — Diezgan lēti.

—   Cik daudz tu gribētu?

Marti no kabatas sāka vilkt monētas.

—   Desmit centu… trīsdesmit… astoņdesmit, un, oho, nu sanāca īsts dubultdžekpots.

Marti parādīja Kamillai atrasto divu eiro monētu.

—   Vai pietiks ar diviem eiro astoņdesmit?

Tagad vai nekad, domāja Kamilla. Ko gan viņa var pazaudēt?

—   Esmu pārdomājusi, — teica Kamilla. — Esmu tātad nolēmusi, ka varētu finansēt to tavu ekspedīciju. Pilnībā, lai tev nevajag ne aizņemties, ne arī ieķīlāt visu savu mantu, bet ar vienu noteikumu.

Marti pārsteigts skatījās uz Kamillu.

—   Tu nopietni?

—   Vai tad es neizskatos pēc nopietni ņemama cilvēka?

—   Vai, — teica Marti. — Nu, paldies.

Viņš izskatījās vairāk nekā viegli apstulbis no Kamillas pēkšņās lēmuma maiņas.

—   Vai tad tu neesi apmierināts?

—   Esmu, protams, — apliecināja Marti, — bet kas ir tas tevis pieminētais noteikums?

—   Es…

Kamilla atvēra muti, un tajā sekundē Marti saprata, kurā virzienā dodas viņas domas. Vai viņa tiešām grasījās teikt to, ko viņš iztēlojās viņu sakām, pazibēja Marti prātā.

—   …braukšu līdzi, — pabeidza Kamilla.

14

Ja kāds pirms mēneša būtu teicis, ka es drīz braukšu uz Vjetnamu meklēt lielo jūras čūsku, es būtu smējusies tam sejā, domāja Kamilla Norstranda, kad lidmašīna sāka nolaisties Hanojas lidostā.

Kamilla pašķielēja uz blakus snaudošā Marti seju. Kāpēc viņa bija atstājusi darbu un atbraukusi ar Marti uz Vjetnamu? Lai meklētu pārmaiņas ikdienas pelēcībā? Lai aizbēgtu no Petera un viņa jaunās, mūžam nolādētās sievietes? Vai arī zemapziņā slēpās vēl kas pavisam cits?

Vai mani joprojām interesē Marti, Kamilla sev jautāja. Vai es mēģinu noskaidrot, vai starp mums atkal varētu kas būt? Vai tāpēc es šeit atbraucu?

Kamilla nemācēja atbildēt uz saviem jautājumiem.

No otras puses… varbūt ceļojums jebkurā gadījumā nāks viņai par labu. Divi simti tūkstoši eiro turp vai šurp, un pie kājas tie jūras briesmoņi.

Stjuarte aizskāra Marti plecu.

—   Atvainojiet, bet mēs tūlīt nosēdīsimies Hanojā. Jums jāpieceļ stāvus krēsla atzveltne.

Marti to paveica, kā teikts, vēl pa pusei aizmidzis.

—   Labrīt, — novēlēja Marti. — Vai labi gulēji?

—   Ne visai. Es neprotu gulēt lidmašīnās.

Kamilla palūkojās pa logu. Viņi bija vēl dažu simtu metru augstumā, un lidmašīna ātri tos deldēja. Kamilla mazliet baidījās no lidošanas, un nolaišanās vienmēr bija lidojuma satraucošākā daļa. Vēl daži simti metru lejup, un būšu drošībā uz zemes, viņa domāja. Visur, kur vien viņa skatījās,

bija tikai ūdens. Šauras zaļas un brūnas terases sadalīja plašumu ūdens rūtis. Šur tur bija garas, vaļējas plakandibena laivas un ūdensbifeļi. Cilvēkiem, kas kustējās rīsa lauku vidū, galvā bija baltas, koniskas cepures. Kamilla tādas bija redzējusi arī agrāk, vjetnamiešu zemnieki tādas lietoja, strādājot uz lauka.

—   Vai šeit ir plūdi? — jautāja Kamilla. — Vai ari tas ir normāli?

—   Rīsus šeit audzē applūdinot, — paskaidroja Marti. — Laukiem speciāli ļauj palikt zem ūdens.

Applūdinātās rīsa plantācijas beidzās. Tagad zem lidmašīnas pletās plaši apdzīvota vieta. Milzums mazu, dārzu ielāpu apjoztu māju.

—   Tā jau ir Hanoja, — Marti skaidroja. — Mēs tai pietuvojamies no dienvidiem.

Kad viņi pārlidoja Hanojas centram, Kamilla redzēja, ka arhitektūra ir ļoti eiropeiska. Itin kā viņi būtu lidojuši pāri Parīzei vai kādai citai Francijas pilsētai. Izņemot to, ka nekur neredzēja mājas, kas būtu augstākas par dažiem stāviem. Turklāt ielās bija salīdzinoši maz mašīnu, bet krietni daudz divriteņu, motociklu un gājēju. Daudzas ielas bija koku rindu ieskauti bulvāri. Gaiss šķita piesārņots, redzētā aprises bija neskaidras un aizplīvurotas, it kā lidmašīnas logs būtu daļēji aizmiglojies. Kamilla ievēroja arī dažus mazus un vienu mazliet lielāku ezeru. Tad zem viņiem parādījās plata upe, pār kuru veda vairāki gari un šauri tilti.

—   Kā sauc to upi? — jautāja Kamilla.

—   Hona, — atbildēja Marli. — Sarkanā upe.

Lidmašīna turpināja nosēsties, un skatam atkal pavērās vietām zaļi, vietām pelēkbrūni applūduši rīsa lauki.

—   Esam virs Soksona apgabala, — paskaidroja Marti. — Noi Bai starptautiskā lidosta ir Soksonā.

Nosaukums izklausījās miglaini pazīstami, taču Kamilla neatcerējās, kādā sakarā viņa to bija dzirdējusi. Tad tas iešāvās prātā. Viņa skolas laikā bija darbojusies mazā asociācijā, kura aizrāvās ar sadarbības attīstības treniņiem. Tā bija apmaksājusi testveida mikrokredīta projektus, kurus realizēja sadarbībā ar Vjetnamas sieviešu apvienību. Viena no sākotnējā

pilotprojekta grupām, supcraktīvu vientuļo māšu vietējais uzņēmums, bija darbojies tieši Soksonā. No turienes vientuļajām mātēm projekta laikā bija izveidojušās pat tādas kā slavenības. Pateicoties viņām un mediju uzmanībai, Vjetnamā bija dzimusi visā pasaulē augoša vientuļo māšu kustība.

Lidmašīnas riteņi pieskārās asfaltam. Lidmašīna tikai mazliet nodrebēja, un daļa cilvēku aplaudēja.

—   Vari ievilkt elpu un atlaist manu roku, — piezīmēja Marti.

Kad lidmašīna pieripoja tuvāk terminālim, gaiss ātri kļuva karstāks.

—   'Iagad ir vasara, — apliecināja Marti. — 'temperatūra labākajā gadījumā varētu būt trīsdesmit.

—   Vai nu mēs netiksim galā.

Viņi izkāpa no lidmašīnas, un viņus apņēma karsts, mitrs gaiss. Marti uzreiz sajuta daudz pazīstamu smaržu, kas plūda no lidostas apkārtnes. Viņš bērnību bija pavadījis Vjetnamā un vienmēr jutās kā mājās, kad šeit atgriezās.

Kiena Hua Kao gaidīja viņus ielidošanas zālē. Viņa priecīgi pamāja, ieraudzījusi Marti un Kamillu.

—   Tu noteikti esi Kamilla, — teica Hua. — Ir patiešām patīkami tikties.

—   Es patiesi priecājos,— Kamilla apstiprināja.

Hua bija jauna un slaida, varbūt divdesmit piecus gadus veca sieviete. Viņai bija draudzīga seja un priecīgs, pievilcīgs smaids. Salīdzinājumā ar vjetnamiešu sievietēm viņa bija gara, bet tāpat krietni īsāka nekā Kamilla.

Marti bija stāstījis Kamillai, ka Hua mācījusies Oksfordas Universitātē jūras viļņu fiziku un gribējusi palīdzēt Vjetnamai attīstīt elektrības ražošanu, kas balstīta uz jūras viļņu enerģiju. Šī joma Vjetnamā tomēr vēl nebija sākusi attīstīties cerētajos tempos, un Hua bija spiesta samierināties ar slikti atalgotu lektores darbu Hanojas Universitātē. Pēc Marti teiktā, viņa varētu dabūt darbu savā jomā kādā Eiropas uzņēmumā, kad vien vēlētos. Hua tomēr nebija pārāk labi iejutusies Eiropā un gribēja dzīvot savā dzimtajā zemē. Viņa ēsot teikusi Marti, ka Eiropā ir pārāk auksts un cilvēki ir pārāk norobežojušies, lietišķi un bēdīgi. Kamilla bija brīnījusies par pēdējo teikumu, jo viņa vienmēr bija domājusi, ka tieši aziāti ir stīvi un lietišķi.

Hua viņiem bija rezervējusi taksometru, kura vadītājs, šķiet, bija viņas mazais brālēns. Mazliet vēlāk viņi jau brauca cauri ūdens klātajiem rīsa laukiem. Tajos ganījās slinki un nesteidzīgi lielragaini ūdensbifeļi. Rīsi droši vien vēl nav iestādīti, Kamilla domāja. Neveiklie bifeļi taču būtu sabradājuši asnus.

—   Ūdensbifeļi ir tik lieli un to izskats tik draudīgs, ka tos varētu uzskatīt par bīstamiem, — teica Marti, — lai gan patiesībā tie ir ļoti draudzīgi un rātni dzīvnieki.

Ūdensbifelis pēc dabas ir gandrīz pilnīgs pretstats saviem mežonīgajiem radiniekiem, piemēram, Āfrikas bifeļiem vai Eiropā agrāk dzīvojušiem savvaļas vēršiem. Bifelis ir Āfrikas bīstamākais sauszemes dzīvnieks, un arī savvaļas vērši ir ļoti agresīvi un biedējoši radījumi, savukārt ūdensbifeļi, pēc Marti domām, bija vismīļākās un rāmākās būtnes, kādas uz planētas var atrast.

Apkārtne ātri kļuva pilsētnieciskāka. Neskaitāmas jaunceltnes aprija pāri palikušos rīsa laukus. Satiksme kļuva blīvāka. Mašīnu joprojām bija salīdzinoši maz, toties mazu mopēdu un jaudīgu motociklu vairāk. Pulkā bija arī pa kādam riteņbraucējam. Iela sāka pārvērsties apaļu ķiveru jūrā. Kamilla ievēroja, ka gandrīz visi bija ģērbušies rietumnieciskās drēbēs. Viņa redzēja zilus džinsus un džinsu jakas, rūtainus flaneļa kreklus, kreklus ar baltām apkaklītēm un adītus džemperus virs tiem. Viņa bija gaidījusi, ka vjetnamieši būs ģērbušies tradicionālāk vai tādā pašā stilā kā ķīniešu komunisti, tomēr gan Mao stila apģērbus, gan tradicionālās sieviešu ao dai kleitas redzēja maz.

Ielās bija manāmi arī kareivji un policija, taču Kamillai šķita, ka viņu bija pārsteidzoši maz. Helsinkos droši vien ir apmēram tikpat daudz policistu, vismaz, ja pieskaita likumsargus policijas automašīnās. Kamilla iepriekš bija domājusi, ka Vjetnama būs tāda kā militāra valsts, bet tā laikam nav.

—   Cik labi Marti runā vjetnamiski? — Kamilla vaicāja Huai.

Hua pasmaidīja, bet uz jautājumu neatbildēja.

—   Saki vien godīgi, kā domā, — aicināja Marti. — Es nezaudēšu dūšu, ja tu tā darīsi. >

—  Vjetnamiešu valoda eiropiešiem ir pārāk sarežģīta, — Hua diplomātiski teica.

Kamilla smējās.

—   Tā acīmredzot ir saudzīgā atbilde.

—   Vjetnamā ir seši tā sauktie toņi, — stāstīja Marti. — Viena zilbe parasti ir vesels vārds, taču tas var nozīmēt pavisam ko citu, atkarībā no tā, kā to izrunā. Dažādu skaņu augstumi ir trīs, un piedevām konkrētos toņos skaņas augstums var būt vai nu kāpjošs, vai krītošs. Hui tonī tas vispirms paceļas un tad nolaižas, va tonī skaņas augstums vispirms nolaižas un tad paceļas.

—   Ahā, — teica Kamilla. — Izklausās viegli!

—   Tā nu vis nav, — apliecināja Marti. — Piemēram, vārds ma nozīmē gan “māte”, gan “gars”, “rīsa dēsts”, “kaps”, “zirgs” vai vietniekvārdu “kurš” atkarībā no tā, kādā tonī to izrunā.

Varbūt tad es mācīšos tikai spāņu valodu, nodomāja Kamilla.

—   Tātad tu man mēģini pateikt, ka nerunā vjetnamiski? — Kamilla iedzēla.

—   Nē, Marti, starp citu, runā gan vjetnamiski, turklāt pārsteidzoši labi, — apstiprināja Hua. — Viņš tikai šad tad pieļauj… jautras kļūdiņas.

—   Hua vispār kā vjetnamiešu sieviete ir gatavā raganiņa, — Marti, saldi smaidot, atzīmēja. — Parasti vjetnamieši ir draudzīgi, pieklājīgi un patīkami.

—   Paldies! — nosmējās Hua.

—   Turklāt es gribētu pievērst uzmanību tam, ka franču kolonijas pārvaldes aprindās agrāk atrada vien trīs ierēdņus, kas nosacīti brīvi runāja vjetnamiešu valodā, — Marti aizstāvēja savas valodas prasmes.

—  Varbūt tas kaut ko pasaka arī par viņu attieksmi, — piezīmēja Kamilla.

Viņi pabrauca garām pagodai, budistu lūgšanu namam. Tam gandrīz blakus atradās celtne, kas Kamillai izskatījās pēc hinduistu tempļa.

—   Vai šeit ir arī hinduisti? — jautāja Kamilla.

—   Pavisam maz, — atbildēja Hua. — Bet šeit arī vecos hinduistu tempļus uzskata par svētām vietām un apkalpo arī tos. Gan vjetnamieši, gan Vjetnamas ķīnieši.

—   Kas šeit ir galvenā reliģija? — jautāja Kamilla. — Budisms?

—   Situācija ir mazliet līdzīga kā Ķīnā, — stāstīja Marti. — Lai ari Vjetnama un Ķīna ir vairākkārt asiņaini cīnījušās viena pret otru, to kultūrās ir daudz līdzīgā. Es teiktu, ka gandrīz visi vjetnamieši noteikti kādā mērā ir arī budisti. Tātad arī tie, kas tādi oficiāli nav. Otrs svarīgs virziens ir sentēvu godināšana. Tā ir ļoti dziļi vjetnamiešu kultūrā. Ķīnā daoisma un konfūcisma filosofija ļoti ietekmē arī cilvēku pasaules skatījumu. Vjetnamieši runā par Tam Giao, trīsvienīgu — budisma, konfūcisma un daoisma — ticību, taču aiz tās ir arī dažādas animisma noskaņas. Tomēr es teiktu, ka vjetnamieši ir daudz vairāk budisti nekā jebkas cits.

—   Interesanti, — piezīmēja Kamilla.

Mopēdu un motociklu taures un divriteņu zvaniņi džinkstēja, zvanīja un tūtināja visās pusēs bez pātraukuma. To skaņas sajaucās ar kafejnīcu un restorānu priekšā skanošu mūziku. Ielu malās bija aizvien vairāk mazu būdiņu. Tajās pārdeva visu iespējamo, sākot ar pulksteņiem, mobilajiem telefoniem, MP3 atskaņotājiem, Simputer plaukstdatoriem un vērtīgiem datoriem un beidzot ar sandalēm un somām. Vēl uz ietvēm bija izklāti audumi un izlikti augļu un dārzeņu grozi. Kamilla redzēja kartupeļus, sīpolus, šampinjonus, mango, avokado, banānus un milzīgus maizeskoka augļus.

—  Vjetnama ir ziemeļu-dienvidu virzienā iegarena zeme, un augstumu atšķirības ir tik lielas, ka šeit var audzēt gandrīz jebko, sākot ar āboliem un beidzot ar mitro tropu augļiem, — Marti apgaismoja. — Svaigus augļus var dabūt visu cauru gadu, jo kaut kur vienmēr ir lietus sezona.

—   Ha, mēs taču arī supermārketos varam dabūt svaigus augļus visu cauru gadu, — teica Kamilla.

—   Tie taču svaigumu nav pat redzējuši! — smējās Marti.

Gaiss bija tik pilns dūmu un cita piesārņojuma, ka tas dedzināja Kamillas plaušas un kniesa kaklā un acīs. Viņa pamanīja, ka putnu ir ļoti maz. Vai cilvēki tos ēd, viņai ienāca prātā.

—  Vai kaut kas šeit ir tāds pats kā pie mums Eiropā? — jautāja Kamilla. — Kā, piemēram, laika skaitīšana?

Hua priecīgi nosmējās.

—   Protams, visi zina arī Rietumu laika skaitīšanas sistēmu, bet mums

ir ari pašiem sava. Pēc vjetnamiešu laika skaitīšanas jūsu pirmais gads ir mūsu 2637. gads, bet katrs mūsu mēnesis ir 29 vai 30 dienu garš, tā ka mūsu gadā ir tikai 355 dienas.

—   Okei, tātad tagad tā kā būtu gads…

To ir diezgan grūti izrēķināt bez kalkulatora, Kamilla domās iesaucās.

—   Mums ari nav gadsimtu, mēs lietojam 60 gadu posmus, — paskaidroja Hua. — Sešdesmit gadu ir viens hui. Katrs hui tālāk iedalās sešos desmit gadu posmos jeb kan un vienlaikus ari piecos divpadsmit gadu posmos jeb kī. Kan ir desmit dažādi un kī divpadsmit dažādi, un katra gada nosaukums sastāv no viena kan un viena kī.

Senāk viss droši vien bija daudz vienkāršāk, Kamilla domāja. Tad, kad mēs vēl domājām, ka pastāv tikai Eiropa un Krievija un kaut kur mazliet tālāk varbūt vēl Amerika. Nav nekāds brīnums, ja daži tā baidās, ka pasaule pēkšņi ir izaugusi daudz plašāka un sarežģītāka.

—   Piemēram, gjap nozīmē ūdeni dabā un at ūdeni mājās, abi tātad ir kan, — Hua vēl turpināja. — Kī nosaukumi vienmēr ir dzīvnieki, kā sū jeb ūdensbifelis vai tsin jeb pūķis. Tā ka gada nosaukums var būt, piemēram, gjap tsin, kas nozīmē dabā esoša ūdens un pūķa apvienojumu.

Tātad, ja Marti tagad atradīs jūras pūķi, šim gadam vajadzētu gan būt gjap tsin, domāja Kamilla. Vienīgi tik lielas un tradicionālas sistēmas gan laikam neiespaidos viena maza ekspedīcija, viņa izlaboja savu domu.

Hua tieši Hanojas centrā viņiem bija noīrējusi piecistabu dzīvokli uz diviem mēnešiem, īre bija divi simti dolāru mēnesī.

—   Ir gan tas visai dārgi, — sūdzējās Hua. — Bet tik un tā sanāk daudz lētāk nekā viesnīca.

—   Tas ir gluži lieliski, — apliecināja Kamilla.

—   Jūs droši vien gribat atpūsties pēc garā lidojuma. Tā ka es nu iešu un atgriezīšos rīt no rīta.

—   Kā tu domā, kad mēs varētu doties uz Halonu? — Marti jautāja.

—   Jūs līdz dienas beigām varētu atpūsties Hanojā un mazliet aplūkot apkārtni, kamēr es nokārtoju lietas līdz galam. Tu man tam nedevi sevišķi daudz laika!

—   Tam nu ir jāpiekrīt, — teica Marti. — Cik tālu tu esi?

—   Laivas ir noīrētas, un gandrīz visas nepieciešamās mantas ir jau ieceltas tajās.

—   Un visādas atļaujas? — jautāja Kamilla.

Hua uz Kamillu dīvaini paskatījās.

—   Vjetnamiešu ierēdņi ir… nu, teiksim, mazliet konfūciski.

Kamilla pagriezās pret Marti.

—   Hua grib teikt, ka vietējie birokrāti reizēm mēdz būt diezgan lēni,— paskaidroja Marti. — Reizēm pat ļoti lēni. Lai gan tā nav vienmēr, nepavisam. Viss ir atkarīgs no lietas. Vjetnamieši, starp citu, parasti ir apbrīnojami izdarīgi un kārtīgi strādātāji. Kad vjetnamieši nolēma ražot kafiju, nepagāja ne desmit gadu, kad Vjetnama bija pasaules otrā lielākā kafijas eksportvalsts, bet atļauju došana ārzemniekiem… nu, jā.

—   Oficiālu atļauju saņemšana ar šādu grafiku būtu milzu pārbaudījums, — Hua apstiprināja Marti vārdus. — Tā ka mums tādu nav. Tātad oficiāli jūs esat tikai tūristi, kas grib iepazīt Halonas līča ainavas un panirt. Kas vispār jau ir patiesība.

Jācer, ka ar šo nesanāks problēmas, Kamilla domāja.

—   Un ja 11u kāds ievēro to mūsu eholoti? — jautāja Kamilla.

—   Tā oficiāli pieder Kvoka kungam, — paskaidroja Hua. — Fu Kvokam Ngujenam, mūsu laivas kapteinim.

Stāsts izklausījās ticams un diezgan saprotams. Man nevajadzētu satraukties, domāja Kamilla.

—   Tātad rīt uz Halonu? — pārjautāja Marti.

—   Tā esmu domājusi, — teica Hua.

Kad Hua aizgāja, Kamilla vispirms iegāja vēsā dušā. Tad viņi devās uz pretējo restorānu un pasūtīja kafiju un ēdienu, kas sastāvēja no sēnēm pildītiem pavasara rullīšiem un rīsiem. Kopā ar to abi paņēma arī pa pudelei Ba-ba-ba jeb 333 alu.

—         Šeit, ziemeļos, pavasara rullīšus ^auc nem, — apgaismoja Marti.

—   Piemēram, nem ran un nem sai gon. Dārzeņu rullītis ir nem rau, un lielāks, pašu rullēts pavasara rullis — banh tra. Pamēģini šo!

Marti pasniedza Kamillai pudeli brūnas mērces.

—   Soja?

—   Nē. Tā ir no dažādām pūdētām zivīm taisīta mērce.

—   Man šķiet, es labāk atteikšos!

—   Nu, pamēģini, tā ir garšīga.

Kamilla aizdomīgi paskatījās uz Marti, tad paņēma pudeli un izkratīja no tās dažus pilienus uz viena pavasara rullīša gala.

—   Mmm, tiešām, — viņa piekrita. — Interesanta garša, taču laba.

—   Es taču teicu!

Pabeiguši maltīti, viņi pastaigājās gar centrālo tirgu uz dienvidiem. Abi pagāja garām neskaitāmiem veikaliem un būdām. Cik gan liela daļa no visām tām mantām ir pirātiskas kopijas, domāja Kamilla. Droši vien vismaz deviņdesmit procenti no visiem CD un DVD diskiem. Varbūt visi. Vai cilvēkiem vispār bija līdzekļi īstām, licencētām kopijām? Arī liela daļa piedāvāto ceļvežu un citu grāmatu izskatījās pēc kopētāju radītām pirātiskām versijām. Privātā uzņēmējdarbība plaukst un zeļ, domāja Kamilla. Varbūt tas bija labi.

—   Pastaigāsim vēl mazliet? — jautāja Marti.

—   Kāpēc ne.

Viņi turpināja iet uz priekšu un nonāca pie maza ezera vai drīzāk liela dīķa. Krastos auga veci, resni koki. Šur tur bija soliņi, uz kuriem sēdēja cilvēki: jauni pāri, sirmgalvji, ģimenes ar bērniem. Dīķa ūdens bija pelēkbrūns un duļķains.

—   Hoana Kjema ezers, — teica Marti. — Atdotā zobena ezers. Karalis Lī Tai Lu, ko labāk pazīst ar vārdu Le Lojs, reiz dabūjis no debesīm mītisku zobenu, kas viņam palīdzējis aizdzīt no zemes ķīniešus.

Viens no soliņiem atbrīvojās, un viņi piesēda atpūtināt kājas.

—   Kad ķīnieši bija Vjetnamā? — jautāja Kamilla.

—  Le Lojs cīnījās ar Ķīnas Minu dinastiju piecpadsmitajā gadsimtā. Bet pirms tam maza daļa Ziemeļvjetnamas piederēja Ķīnai vairāk nekā tūkstoš gadu. Tā kļuva neatkarīga 938. gadā pēc mūsu laika skaitīšanas. Kad mongoļi pārvaldīja Ķīnu, Hubilajhans mēģināja ieņemt Vjetnamu,

taču dabūja pa purnu. Diezgan spēcīgi. Mongoļu armija bija spēcīgākā kara mašīna, kādu zeme jebkad bija redzējusi, taču Vjetnamas džungļos arī tā noklepojās un izdzisa.

—   Izklausās kaut kā pazīstami, — piezīmēja Kamilla.

—   Tā gan, — apstiprināja Marti. — Vjetnamiešiem ir slikts paradums meklēt kašķi ar pasaules lielākajiem karotājiem un samalt tos kotletēs. Bieži gan par diezgan lielu cenu.

Vēsture tiešām atkārtojas, Kamilla domāja.

—   Pagājušajā gadsimtā Ziemeļvjetnama vispirms sakāva Francijas un tās koloniju impērijas armijas un uzreiz pēc tam Savienotās Valstis un to sabiedrotos, — atgādināja Marti. — Lai arī Ziemeļvjetnamā tolaik nebija vairāk par piecpadsmit miljoniem iedzīvotāju un tur norisinājās pilsoņu karš pret zemes dienvidu dalu.

Ezera vidū bija maza saliņa, uz kuras auga zāle un zemi krūmi. Uz salas bija arī kaut kas, kas izskatījās pēc veca tempļa vai pils drupām. Divas lielu arkveida koku rindas un izrotāts ķīniešu stila jumts. No jumta pacēlās masts, un tā galā bija pamatīga piecstaru sarkanā zvaigzne.

—   Mazliet tāda kā baznīca, — piezīmēja Kamilla.

—   Ngoka Sona templis, — teica Marti. — Varbūt šeit vispār vajadzētu runāt par piecvienības, ne trīsvienības ticību. Eiropā mūsdienās domā, ka komunisms ir miris, bet pasaulē tagad oficiāli ir daudz vairāk komunistu nekā jebkad agrāk.

Marti nošūpoja galvu un smagi nopūtās.

—   Aukstā kara laikā amerikāņus brīžiem pārņēma panika, kad Vjetkongs aizsūtīja dažus vīrus uz Laosu. Zeme pēkšņi kļuva par Savienoto Valstu karavadoņu superlielceļu, pa kuru Ķīnas komunistu armijas varētu iemaršēt Mjanmā, Taizemē un tālāk Indijā. Visas Āzijas valstis draudēja pēkšņi sagāzties kā domino kauliņi.

Marti piepeši kļuva nikns.

—   Es tikai nesaprotu, kā kāds varēja,uztvert Laosu par ziemeļu-dienvidu virzienā vedošu lielceļu, — viņš norūca. — Visa zeme bija vieni vienīgi kalni un džungļi. Tā bija pilna stāvu aizu, kas šķērsoja zemi no

austrumiem uz, rietumiem, un grūti pārvaramu upju ieleju. Sarežģītāku apgabalu uz šīs zemeslodes vēl var atrast vien Jaungvinejas salās. Komunistiem noklāts sarkanais paklājs, kiss my ass!

Vēlāk nenoliedzami bija grūti saprast, kā amerikāņi varēja ticēt savām idejām, domāja Kamilla. Viņiem neizprotamā veidā bija izdevies nohipnotizēt sevi un citus. Barā stulbums sakoncentrējas.

—   Bet to, ka Ķīna norobežoja Āfrikas rietumzemes un uzvarēja visu pasauli sava veida ekonomiskajā pasaules karā, neviens pat nepamanīja, — Marti noburkšķēja. — Jo mūsdienās ir karš pret terorismu, ne vairs karš pret komunismu. Mēs redzam tikai to, ko gribam redzēt. Vai arī, ko sagaidām. Padomā tagad kaut vai par Fukušimu. Kodolenerģijas pretiniekiem tas bija kā atgādinājums par atomelektrības riskiem, un atomenerģijas atbalstītājiem — pārliecinošs pierādījums atomenerģijas staciju drošībai.

—   Kā tas Le Loja zobens ir saistīts ar šo ezeru? — Kamilla mainīja sarunas tematu.

—   Kad Le Lojs airējās pa ezeru, no tā dziļumiem pacēlās milzīgs zelta bruņurupucis. Le Lojs atdeva tam zobenu, un bruņurupucis atdeva to īstajiem īpašniekiem. Tātad dieviem.

—   Izklausās ļoti ticami, — piezīmēja Kamilla.

—   Šajā ezerā joprojām ir bruņurupuči, — Marti teica. — Tādi krietni lieli. Rafetus leloii, angliski sword lake tortoise. Viens 1968. gadā miris indivīds bija vairāk nekā divus metrus garš.

—   Nemānies! Tur taču nekā nevar būt.

Kamilla neticīgi skatījās uz dīķa virsmu. Tā bija nosegta ar bieziem, līganiem augiem un atkritumiem. Ūdens bija patiešām netīrs, gandrīz melns.

—  Tie tur ir gan, — apliecināja Marti. — Tos tikai ir pārsteidzoši grūti redzēt. Runā, ka tie nesot laimi, ja kādu ierauga.

—   Vai paliksim skatīties?

—   Nezinu, vai ir vērts. Esmu jau daudz reižu mēģinājis, taču vēl nav laimējies. Bet 1968. gadā mirušais indivīds ir izstādīts tajā templī. Vai gribi iet to apskatīties?

Kamilla svārstījās. Viņa skatījās uz mazo ezeru un juta, ka garastāvoklis sašļūk. Viņa mēģināja noteikt ezera dziļumu. Tam vajadzētu būt apmēram puskilometru garam un varbūt pārsimt metru platam. Marti redzēja, ka Kamillu kaut kas nomāc.

—   Vai kaut kas nav kārtībā? — viņš jautāja.

—   īsti ne, — Kamilla izvairīgi teica. — Man tikai ienāca prātā, ka ir gan šī mūsu operācija tomēr bezcerīgs mēģinājums.

—   Ko tu gribi teikt? — vaicāja Marti.

—   Nu, paskaties kaut vai uz šo ezeru. Tā taču ir tikai nieka peļķe! Ja tādā baļļā var paslēpties divmetrīgi bruņurupuči, pašā miljonu pilsētas vidū tā, ka neviens tos neredz, kā mēs atradīsim kaut kādu nolāpītu mironi okeānā? Vai tad jūra nav vēl daudz lielāka?

15

Nākamajā dienā viņi ar Huas noīrēto mašīnu brauca prom no Hanojas uz Halonu.

Kamilla iesāņus palūkojās uz vjetnamieti. Par spīti jaunībai, viņa šķita esam droša un pieredzējusi vadītāja. Hua brauca ātri, bet ievērojot noteikumus. Viņa ieturēja vajadzīgo distanci no priekšā braucošās mašīnas un arī citādi centās izvairīties no bīstamām situācijām.

Ceļa abās pusēs bija vēl daudz ūdens applūdinātu rīsa lauku, kas bija lielāki nekā tie, ko viņi bija redzējuši ap Hanoju. Vietām laukus varēja redzēt līdz pat horizontam. Virs tiem lidinājās baltu lopu gārņu bari, putnu spārni mirdzēja saulē. Šur tur bija arī lielāki gārņi, kas bradāja pa ūdeni, meklēdami lomu.

Marti padeva Kamillai aploksni, kurā bija kaudzīte fotogrāfiju.

—   Apskati šīs, — viņš ierosināja.

Virsējā fotogrāfijā bija redzams milzīgi liels keramikas pods, uz kura sāniem uzgleznots pušķains pūķis vai liela jūras čūska. Attēls bija ļoti rūpīgi veidots, pilns precīzu anatomisku detaļu. Kamilla šķīra bilžu kaudzi tālāk. Vēl vairāki ar pūķu attēliem rotāti podi.

—  Tie ir no Palankarajas, Centrālās Kalimantānas galvaspilsētas, — Marti teica. — No Indonēzijas, Borneo salas. Visa pilsēta ir pilna ar Nāgas attēliem.

Nākamajos attēlos bija vēl jūras čūskas. Uz kolonnām, uz plašām vītņu kāpnēm, māju jumtiem un frontoniem un atkal uz lielām krūkām. Jūras

čūska vienmēr bija uzzīmēta apmēram vienādi. Trīsdaļu aste, apjomīgs pušķis uz milzu galvas un lielas, uz priekšu lūkojošās acis. Ķermenis vienmēr bija zīmēts posmains, gluži kā meksikāņu vai ķīniešu zīmējumos. Vai Olava Magnusa zīmētajos attēlos.

Tad bija fotogrāfija, kurā attēlots liels koka disks. Tas šķita primitīvs, tas bija kā Papua Jaungvinejas storyboard, ciemu vēsturi attēlojoši izgrebti stāstu dēļi, ko Kamilla reiz bija redzējusi muzejā. Uz koka diska ar strīpiņām bija attēloti vīrieši, sievietes un bērni. Garenas mājas un mazākas būdas. Čūskas, krokodili un meža kuiļi. Bet zem tiem, dziļāk upē, bija uzzīmēts arī kas cits. Kaut kas, kas bija daudz reižu garāks par krokodilu. Kaut kas, kam bija dīvaina aste un liela galva.

—   Tas ir no Palankarajas muzeja, — Marti atzīmēja. — Tautas, kas dzīvo Kalimantānas krastos vai pie lielo upju ietekām, stāsta, ka nāgas bieži apēd ūdensbifeļus vai kazas. Reizēm arī cilvēkus.

Nākamajā attēlā bija redzams batikots audums, kurā kāds indonēziešu leļļu teātra tēls spēkojās ar pušķgalvainu čūsku.

—   Bhima cīnās ar Nāgu, — paskaidroja Marti. — Aina “Mahābhāratā”.

Tad attēli, kuros varēja redzēt tikai pārogļojušos, līdz kaļķakmens pamatam nodegušus kokus. Ar melniem sodrējiem klātu zemi. Bezcerīgs, miris mežs līdz horizontam, dievs zina cik daudzu kilometru garumā.

—   Patīkama ainava, — Kamilla sarkastiski piezīmēja.

Marti sadrūma.

—   Liela daļa Kalimantānas, Sumatras un Papua izcirtumu mūsdienās deg gandrīz katru gadu, — viņš atzīmēja. — Tas kavē mežu atjaunošanos. Tāds kā apburtais loks.

Kamilla palūkojās uz stāvus mirušajiem kokiem uzmanīgāk. Tie bija nožēlojami mazi salīdzinājumā ar Diendivaustrumāzijas lietus mežu vecajiem, astoņdesmit metru garajiem un daudzus metrus resnajiem lapu kokiem.

—   Kad tropiskais purvs aizdegas, kūdra vienlaikus var izdegt metru vai divus dziļi, — Marti teica. — Indonēzijas kūdras ugunsgrēki sliktākajos gados izsviež gaisā gandrīz trešdaļu visa cilvēces saražotā oglekļa dioksīda.

Kamilla neticīgi nošūpoja galvu.

—   Nevar būt, ka trešdaļu visa…

—   Tas, protams, ir tikai rekordgados, — Marli teica. — Parasti Indonēzijas kūdras ugunsgrēki un kūdras lēnā oksidēšanās rada varbūt piecsimt vai astoņsimt miljonus tonnu oglekļa gadā. Piecus līdz astoņus procentus pasaules emisijas. Ja vien kūdra būtu lielākā ar to saistītā problēma!

Kas tas tagad bija? Kamilla izbrīnījās, taču Marti vairs neko neteica, tikai sāka likt attēlus atpakaļ aploksnē. Dzirdētais Kamillu mazliet tirdīja, taču viņa negribēja Marti jautāt, ko viņš domājis ar savu pēdējo teikumu. Mani tas nemaz neinteresē, viņa domās noteica. Gadu gaitā viņa bija paspējusi dzirdēt jau vismaz daļu viscaur matainu aktīvistu un citu ķerto melnbaltās apsūdzības un viņu priekšstatu paranoisko attīstību. Viņu vairs maz uztrauca tas, ko cilvēki ieņēma galvā.

Pēc dažām stundām satiksme atkal sāka atdzīvoties. Mašīnu joprojām bija salīdzinoši maz, toties motociklus redzēja vairāk.

—   Vai šī jau ir Halona? —jautāja Kamilla.

Hua pakratīja galvu.

—   Nē, Halona nav visai liela. Mēs braucam cauri Haifonai, tā ir Vjetnamas trešā lielākā pilsēta, gandrīz divi miljoni iedzīvotāju.

—   Tas ir visas valsts svarīgākais industriālais centrs, — apgaismoja Marti. — Arī viena no svarīgākajām ostas pilsētām.

Haifonā ceļš uz mirkli strauji pagriezās uz ziemeļiem, un viņi pa garu tiltu šķērsoja vienu no Honas deltu sadalošām upēm. Ceļš atkal pagriezās uz austrumiem. Viņi pārbrauca vēl vienai upei. Kamilla redzēja, ka pa upi brauc vairākas ar burām vai motoriem aprīkotas transporta laivas. Divi bērni makšķerēja tilta malā no mazām plakandibena laivām un priecīgi māja viņiem. Kamilla pamāja pretī.

—  Tuvojamies Halonai, — Marti teica pēc pusstundas. — Šīs jau ir pirmās piepilsētas teritorijas.

Tālu priekšā skatienam pavērās jūra.

—   Tas lielais jūras līcis sadala Halonu divās daļās, — Hua paskaidroja Kamillai. — Šajā pusē ir Baičaja. Tas ir vietējais tūrisma centrs. Otra daļa ir Hongaja. Tur ir liela tirdzniecības osta. Tūristu laivas atiet no Baičajas puses.

—   Par laimi, mums jau ir noīrēta laiva, — piebilda Marti. — Tas mums daudz ko ietaupa. Ostā ir krietns pulks cilvēku, kuri mēģina pārdot tūristiem ceļojumus uz Halonas līci.

—   Starp citu, tur varētu iegādāties arī kon rit braucienu, — Hua nosmīnēja.

—   Vai tiešām? — Kamilla brīnījās.

—   Visi zina, ka līcī dzīvo kāds liels, nezināms jūras dzīvnieks, — paskaidroja Hua. — Un vietējie mikrouzņēmēji ir ļoti… tā teikt… uzņēmīgi. Daudzi no viņiem izīrē tūristiem sampanus vai džonkas, lai meklētu kon rit.

Kamilla apjukusi skatījās uz Hua.

—   Kāpēc jūs neizvēlējāties tādu?

Hua smējās un purināja galvu.

—  Tas ir tīrs apmāns. Vai vismaz gandrīz. Neticu, ka kāds jūras briesmoņa braucienā devies tūrists būtu redzējis kaut vienu kon rit.

—   Kāpēc ne? — Kamilla jautāja.

—   Tipiska tūristu laiva ir diezgan lēna, un tūristi nav pazīstami ar pacietību, — paskaidroja Hua. — Visbiežāk braucieni nesniedzas tālāk par Halonas tuvākajām salām, un tur ir pārāk daudz dažādu motoru radītu trokšņu. Ūdens ir piesārņots. Visi īstie novērojumi ir izdarīti daudz tālāk.

Baičajas osta bija pilna dažādu lielumu kuģu un laivu. To droši vien bija simtiem. Daudzām bija koši krāsotas buras, dažām tikai motors. Daudzas laivas acīmredzot kalpoja arī par zvejnieku mājokļiem.

Kad viņi izkāpa no mašīnas, uz viņu pusi metās bars ceļojumu tirgotāju, bet Hua pūlim kaut ko pateica, un tas lika visiem atkāpties. Krastā uz zivju galdiem bija pārsteidzoša jūras velšu izvēle. Visādu izmēru un krāsu zivis, gan platas un plakanas, gan garenas, kā torpēdas. Dažos grozos bija milzumlieli krabji. Kamilla skatījās uz to biedējošajām spīlēm, un viņu mazliet jau sāka mākt šaubas. Vai viņa tiešām grib nirt Vjetnamas ūdeņos? Piedāvājumā bija ari kalmāri un tinteszivis. Kamilla ievēroja, ka visbiežāk taustekļi bija taisni un līdzīgi virvēm vai gadiem, bet dažu šķirņu taustekļi bija kā no plata, dekoratīva auduma veidoti svārki. Kamilla redzēja arī dzeloņrajas un mazas haizivis.

Zivju tirgus malā pārdeva augļus. Zaļus kokosriekstus. Banānu ķekarus. Mango. Milzīgus, grubuļainus maizeskoka augļus. Piedevām vēl daudzus tādus augļus, ko Kamilla pat nepazina.

—   Tagad nav tūristu sezona, — Hua teica. — Šajā gadalaikā tūristi nelabprāt brauc uz šejieni. Viņi baidās no taifūniem.

—   Ir arī iemesls, — Marti piezīmēja.

—   Bet mēs dodamies jūrā par spīti taifūniem? — vaicāja Kamilla. — Vai tas tiešām ir prātīgi?

—   Mūsdienās ir piejamas laika ziņas, — Marti apliecināja. — Nekavējoties dosimies prom, ja sāks izskatīties slikti.

Viņi iegāja dziļāk ostā. Kamilla brīnījās par laivu daudzumu un dažādību.

—   Šīs divas laivas ir mūsējās, — Hua teica.

Lielākā neizskatījās pēc laivas vai kuģa, bet drīzāk pēc peldošas rindu mājas, kas tā laikam sākotnēji arī bijusi. Laivai bija līdzens jumts, caur kuru pret debesīm sniedzās divi augsti masti bez klīverkokiem. Kuģis nokrāsots spilgti sarkans. No ārpuses nevarēja redzēt, kāds ir motors.

Aiz dzīvojamās laivas bija piesiets mazāks sampans. Arī tam bija divi masti un augsts priekšgals. Laivas aizmugurējā daļā priekšpusē bija vaļēja nojume, kas izskatījās pēc koka būdas. Saritinātās buras krāsojās oranži sarkanas.

—   Lielākās laivas nosaukums ir “Smejošais pūķis”, — teica Hua. — Mazais sampans savukārt ir “Priecīgais pūķis”.

—   Vieni vienīgi līksmi pūķi? — Kamilla brīnījās.

—   Pūķis šeit ir ļoti nozīmīgs simbols, — piekrita Hua.

—   Ir taču motors arī mazajā sampanā? — Marti pārliecinājās.

Hua pamāja.

—   Jā, vidēja lieluma motors, kas tērē maz degvielas. Tieši tā, kā gribēji.

Kamilla kritiski noskatījās uz “Smejošā pūķa” mastiem.

—   Buru takelāža ir diezgan vienkārša, — Kamilla kritizēja. — Šīs taču nepacelsies pret vēju!

—   Sistēma darbojas labāk, nekā tu domā, — skaidroja Marti. — Rietumnieka acīm tā izskatās primitīva, jo esam pieraduši pie kuģiem, kam ir

grotbura un skaidri izšķirams klīveris. Šajās laivās ir divas apmēram vienāda lieluma trīsstūrveida buras, bet vienu no tām joprojām var lietot par klīveri.

Kamilla vēlreiz paskatījās uz mastiem un apdomāja Marti vārdus.

—   Saprotu, ko tu gribi teikt, — Kamilla domīgi teica. — Turklāt takelāža ir vienkāršāka un vieglāk pārvaldāma.

Marti apstiprinoši pamāja.

—   Tam ir savas labās puses, lai arī tā tiešām neizskatās diez ko eleganta.

Kuģa priekšgalā stāvēja sirms, jūras un svaiga gaisa norūdīts vīrs, kas

izskatījās gadus sešdesmit vecs, un pētīja jūras karti. Vīrietis viņus pamanīja un pamāja ar roku Huai. Hua atbildēja sveicienam. Vīrietis pārgāja pāri šaurajai un ļodzīgajai dēļu laipai, nemaz nesašūpojies. Rādās, ka šis vīrs jūrā ir pavadījis ne vienu vien stundu, nodomāja Kamilla.

—         Šis ir Kvoka kungs, mūsu kuģa kapteinis, — iepazīstināja Hua.

—   Kvoka kungs, tie ir Marti Ritolas kungs un Kamilla Norstrandas kundze.

—   Prieks iepazīties, — teica Ngujens Fu Kvoks.

Ātrs, taču patiess smaids pazibēja viņa sejā.

Kvoka kunga rokasspiediens bija spēcīgs un sauss, par spīti tam, ka saule jau bija augstu un karsēja. No kajītes parādījās vēl divi jaunāki vīrieši.

—  Atļaujiet iepazīstināt ar pārējo apkalpi, teica Kvoka kungs. — Šeit ir Vu un Tšiongs. Vu L)iņs Tjens un Toans Tšiongs Kvoks.

Vu bija, augstākais, divdesmit piecus gadus vecs, Tšiongs varbūt dažus gadus jaunāks. Abi tomēr šķita pieredzējuši un kvalificēti jūrasbraucēji. Bija skaidrs, ka viņi uz kuģa jūtas kā mājās.

—   Vai mēs dosimies jau šodien? — Marti jautāja, kad bija sarokojies ar Vu un Tšiongu.

—   Es tā domāju, — apliecināja Kvoks.

Marti pameta skatienu Huas virzienā.

—   Starp citu, vai tu dabūji to sānisko eholoti?

—   Tā jau ir “Smejošajā pūķī”, — Hua, atteica.

—   Vai aiziesim apskatīties?

Viņi uzkāpa uz laivas, un Kvoks parādīja noliktavu. Starp niršanas

piederumiem, risu maisiem un citām mantām gulēja ierīce, kas atgādināja mazu torpēdu. Tā bija kādu metru gara un apmēram desmit centimetru resna, apaļa kapsula. Tās aizmugurējā daļā bija divi horizontāli un viens vertikāls elerons.

—   Vai tā ir eholote? — jautāja Kamilla.

Marti pamāja.

—   Jā.

—   Tās angliskais nosaukums side-scan sonar izklausās pēc kaut kā lielāka, — piezīmēja Kamilla.

—   Šis ir nopietni ņemams zinātnisks instruments, — apliecināja Marti.

Viņš paskaidroja, ka jo cietāka viela ir dibenā, jo lielāka daļa no torpēdas izsūtītās skaņu viļņu enerģijas atstarojas atpakaļ. Akmeņi, klintis, kuģu vraki un zemūdens drupas datora izveidotajos attēlos izskatās melni. Tādas mīkstas vietas kā smiltis vai dubļi turpretī absorbē gandrīz visu skaņu viļņu enerģiju un neatstaro gandrīz neko atpakaļ. Tie attēlos izskatās kā balti plankumi.

—   Jūs droši vien gribēsiet redzēt kajītes, — piedāvāja Hua.

Kamilla un Marti paņēma savas ceļasomas un sekoja Huai uz kuģa otru pusi. Ilua atvēra divas blakus durvis. Tad viņa pēkšņi par kaut ko iedomājās, skaidri redzami samulsa un mazliet nosarka.

—   Tātad,— Hua sastomījās, — nupat sapratu, ka nezinu…

—   Tā ir pavisam labi, — apstiprināja Marti.

Kamilla paskatījās uz Marti ar grūti izprotamu smīnu. Ko tā izteiksme nozīmē, Marti prātoja. Kamillas smaids pēkšņi sāka viņu ļoti kaitināt Kāpēc es tik spēcīgi reaģēju, Marti sev jautāja. Viņš tomēr negribēja izdomāt līdz galam, jo tas visu būtu nevajadzīgi sarežģījis.

16

TrIS stundas vēlāk viņi jau brauca. Halonas centrs attālinājās un sarāvās. Priekšā bija virkne augstu kaļķakmens salu. To stāvās nogāzes pacēlās tieši no jūras. Salu ķēde izskatījās kā ciešs un vienots aizsprosts. Kā tam var tikt cauri, brīnījās Kamilla.

Kad viņi piekļuva tuvāk, starp klintīm pavērās neliels šaurums, un viņi iebrauca tajā. Klintis slējās augstu virs galvām. Krasti un nogāzes bija bagātīgi nosegtas augiem, vienīgi stāvākās klintis bija kailas. Arī salu virsotnes bija koku un krūmu noklātas, it kā uz klintīm augtu biezi, zaļi mati. Vielām vientuļi koki un krūmi stiepās augšup kā mežonīgas, laukā izlīdušas malu šķipsnas.

Līča ūdens bija duļķains un pelēkzaļš, gandrīz necaurredzams.

—     Mēs taču nevarēsim neko atrast šitādā putrā, — Kamilla bažījās.

—    Ūdens tālāk kļūst dzidrāks, — paskaidroja Hua. — Apvidū, kurā atrada kon rit ķermeni, ir laba redzamība.

—    Cik lielā dziļumā tur vēl var redzēt dibenu? — Kamilla jaulāja. — 'lajā apvidū?

Hua mirkli padomāja.

—    Nemācēšu īsti precīzi pateikt. Labākajā gadījumā varbūt astoņus, varbūt desmit metrus. Varbūt mazliet dziļāk.

—    Līcis vairākās vietās ir tik dziļš, ka tā dibenu nevar saredzēt, — rezumēja Marti. — Taču tas gandrīz jebkurā vietā ir aizsniedzams nirstot.

“Smejošais pūķis” izpukšķināja laukā no pirmā šauruma, un tā priekšā

pavērās plaša atklātā jūra. No ūdens slējās robainas un pēc formas asimetriskas salas. Kopumā to bija daudzi desmiti, varbūt virs simta.

Daudzas salas bija kā no jūras pacēlušies kalni stāvām nogāzēm. Dažas atgādināja vulkānu konusveidlgās formas, bet lielākā daļa bija kā milzīgu bluķu mazliet noapaļotas, bet joprojām robainas galvas. Daudzviet klintis iegrima tieši jūrā, citviet tās no pamatnes slējās stāvus uz augšu, acīmredzot tāpēc, ka no klintīm bija atdalījušies lieli bluķi. Lielāko apdrupušo bluķu virsotnes vīdēja virs seklā ūdens kā zobi.

Kad viņi devās tālāk, pretī nāca vēl vairāk salu, līdz tās varēja skatīt desmitiem katrā pusē, dažbrīd kā cieši sablīvētas trīsstāvu vai četrstāvu augstuma mājas, starp kurām pavīdēja debess strēles. Ūdens no pelēkas un necaurredzamas biezputras kļuva skaidrs un smaragdzaļš.

—   Ūdens krāsa rodas no kaļķakmens, — paskaidroja Marti.

No jūras pacēlušos kalnus šur lur apjoza balti smilšu krasti vai vasaras mājiņu izmēra bluķu kaudzes. Viņi pabrauca garām dažiem blakus salu izveidotiem mierīgiem, maziem līčiem. Dabas radītajās ostās bija noenkuroti desmitiem mazu kuģu.

—   Halonas zvejnieki, — Hua teica. — Viņi dzīvo tajās laivās. Tās ir viņu mājas. Tas tātad ir tāds kā zvejnieku ciems.

—   Skaista vieta, — Kamilla piezīmēja, acīm redzami aizkustināta.

—   Pasaulē ir tikai divas citas apmēram tādas pašas vietas, — stāstīja Hua. — Ķīnas Guiliņa un Dienvidtaizemes Krabī.

Priekšā bija sala, kuras krastos peldēja simtiem pelēku bumbu garās, taisnās rindās. Kas gan tās tādas, Kamilla brīnījās.

—   Pērļu ražotne, — paskaidroja Marti, pirms Kamilla paspēja pajautāt.

Sasodīts, viņš trakoti bieži lasa manas domas, Kamilla nodomāja. Kā

īsti viņš to dara?

—   Vai Halona kaut ko nozīmē? — viņa jautāja Huai.

Hua un Marti apmainījās uzjautrinātiem skatieniem.

—   Tas nozīmē vietu, kurā pūķis ir nolaidies jūrā, — teica Hua un pasmīnēja.

Kamilla nopūtās.

—   Man to vajadzēja iedomāties!

—   Arī visai Vjetnamai ir tāda forma, ka to bieži salīdzina ar pūķi, — smējās Marti.

—   Vai šeit nav nevienas tādas vietas, kuras nosaukumā būtu kāds cits dzīvnieks, nevis pūķis? — Kamilla somiski žēlojās Marti. — Piemēram, ūdensbifeļa pussala, kobras klints vai zvirbuļa kakas sala?

—   Tā nu gan neizklausījās pēc kādas indoeiropiešu valodas, — Hua pamanīja. — Tā laikam bija somu valoda.

—   Vai to ir tik viegli atšķirt? — jautāja Kamilla.

—   Nu, tas, ko tu teici, nenoliedzami izklausījās mazliet līdzīgi kā daudzi inuitu valodu vārdi. Kā angmasaliku vai itokortormitu.

—   Tu māki eskimosu valodas? — Kamilla izbrīnīta vaicāja.

Hua nosmējās par viņas izbrīnu.

—   Nepavisam. Bet Marti man ir iemācījis dažus vārdus.

Kvoks iznāca uz klāja. Viņš piegāja pie motora un paklausījās tā skaņu. Mašīna klabēja vienmērīgi, un Kvoks rādījās apmierināts. Arī izplūstošā ūdens temperatūra pēc mērījumiem bija atbilstoša. Kvoks tomēr drošības pēc palūkojās arī pār bortu un pārbaudīja, vai notekcaurule ūdeni izvada vienmērīgi.

—   Vai jūs kādreiz esat redzējis kon riЯ — Kamilla jautāja Kvokam.

Kvoka seja kļuva nopietna.

—   Nē,—teica kapteinis. — Un, ja godīgi, ceru, ka nekad arī neieraudzīšu.

Tad viņš saprata, ka teiktais ir pretrunā ar viņa klientu cerībām, un apjuka.

—   Piedošanu, — piebilda Kvoks.

—   Nekas, — Kamilla mierīgi teica. —-. Taču… vai pazīstat kādu, kas to būtu redzējis?

Kvoks atspiedās pret margām un klusēdams noskatījās uz garām slīdošo divvirsotņu salu. Tās apakšējās nogāzes bija stāvas un kailas. Tā bija kā pa pusei sagruvis, no jūras taisni izslgies pils tornis vai bāka, kas augstāk sadalījās divos asos pīķos.

—   Es pazīstu kādu vecu zvejnieku, — stāstīja Kvoks. — Viņa vārds ir

Ngujens Vans Mjens, bet viņš nav man radinieks, lai arī viņam ir tāds pats uzvārds. Viņš reiz man stāstīja, ka jaunībā redzējis jūras pūķus, vairākkārt. Vienreiz viņš redzējis, kā pūķis ar asti uzmetis laivu augstu gaisā tā, ka visi tajā nomiruši.

Kvoks uz mirkli apklusa.

—   Tāpēc es negribētu redzēt dzīvu to radījumu, — viņš piebilda.

—   Saprotu, — Kamilla klusi teica.

Divu virsotņu cietoksnis palika aiz viņiem. “Smejošā pūķa” priekšā tagad bija no ūdens pacēlusies puslodi atgādinoša sala. Tā bija apaugusi līdz virsotnei. Starp mazlapu kokiem un krūmiem varēja izšķirt savvaļas banānkokus un palmas. Piekrastē bija maza baltu smilšu iejozta krasta strēle. Abpus smilšu joslai bija no klintīm atdalījušies un cits uz cita sagūluši bluķi.

Aizvien jaunas salas slīdēja garām. Viņi redzēja augstu klinti, kuras pelēkais kaļķakmens augšpusē bija daudz biezāks nekā lejasdaļā. Visa sala bija itin kā sasvērusies pa kreisi. Izskatījās, it kā tā kuru katru brīdi varētu nogāzties uz sāniem kā kūstošs aisbergs.

Kad Kamilla aplūkoja tuvākās salas binoklī, viņa redzēja, ka to nogāzes ir pilnas vertikālu, horizontālu un ieslīpu plaisu, mazu caurumu un dažāda lieluma alu. Daļa plaisu bija šauras un sīkas, citas atkal tik lielas, ka cilvēks, iespējams, pa tām varētu uzrāpties līdz salas virsotnei.

Daļa dobumu bija tikai seklas iegrimes klintī, kas droši vien bija radušās, kad no to sienām bija atdalījušies lieli akmens gabali. Daži atkal bija tik dziļi, ka alu kakti bija noslēpti biezā tumsā. Tām vajadzēja būt ūdens izgrauztām. Kamilla ievēroja, ka īpaši daudz alu bija tieši pie ūdens robežas. Bet tas, saprotams, nebija nekas pārsteidzošs.

Viņi pabrauca pavisam tuvu garām šaurai klintij, kas sniedzās daudzu desmitu metru augstumā. Asajā klintsradzē viļņi bija iedobuši arku virkni, un viņi uz mirkli varēja redzēt tām cauri tālāk jūrā.

—   Daudzas Halonas līča salas ir pilnas alu, — Hua atzīmēja. — Daudzas joprojām ir pilnīgi neizpētītas. Daļa iesniedzas pavisam dziļi zem jūras.

—   Ledus laikmetā jūras līmenis brīžiem ir bijis pat simt divdesmit metru zemāk nekā tagad, — papildināja Marti. — Turklāt visa šī augstiene

kādreiz ir bijusi daudz augstāka. Vietās, kur uz klintīm miljoniem gadu auguši skāba ūdens baroti augi, kaļķakmenī ieēdušies pat simtiem metru dziļi dobumi. Diemžēl mūsdienās tie lielākoties ir zem ūdens.

—   Izklausās fantastiski,— Kamilla atzīmēja.

—  Citur Vjetnamā ir vairāk nekā divus kilometrus dziļas kaļķakmens alas, — apstiprināja Hua. — Tā ka tas nav nekas pārāk neparasts.

—   Šī tātad būtu īsta alu nirēju paradīze, — sacīja Kamilla.

Viņa savus vārdus vēlāk atcerēsies.

17

Viņi turpināja taisni uz austrumiem, caur tūkstošiem stāvkrastu klinšu salu izveidotu labirintu. Par visu izlemjošais Kvoks pazina ūdeņus patiešām labi. Viņš ne reizi nebija šaubījies par lēmumu, kurā virzienā “Smejošajam pūķim” kādā brīdi vajadzētu pagriezties.

Marti sekoja līdzi ceļam ar kompasa un kartes palīdzību. Viņi atkal tuvojās atklātai jūrai, prom no Halonas simtiem mazo saliņu labirinta. Pēc pusstundas viņi pagriezās starp austrumiem un dienvidaustrumiem un mērķēja starp Konga Do un Konga salu. Liels delfīnu bars izšāvās līdz ūdens virsmai ap “Smejošo pūķi”. Dažas minūtes izskatījās tā, it kā visa jūra būtu pilna slaiku un graciozu delfīnu ķermeņu. Tie visapkārt pacēlās virspusē. Kamilla redzēja, ka delfīnu sāni ir neskaitāmu tumši pelēku plankumu izrakstīti.

—   Tropu plankumainie delfīni! — Marti sajūsmināts iesaucās. — Ja man jautātu, plankumainie ir pasaules visskaistākie delfīni.

Viens no delfīnu bariem, deviņi vai desmit dzīvnieki, mēģināja sērfot “Smejošā pūķa” ķīļūdens viļņos, bet laikam jau laiva, viņuprāt, nebija pietiekami ātra, jo delfīniem tas tūlīt apnika, un tie kaut kur nozuda. Dažs papeldēja tieši zem “Smejošā pūķa”. Kamilla redzēja to tirkīzā mirdzošos siluetus, kad tie nozibēja zem kuģa. I’ad tie bija prom, un viņi atkal bija vieni.

—   Tā bija laba zīme, — apliecināja Hua. — Delfīni nes laimi!

Pēc stundas viņi atkal pagriezās uz austrumiem un burāja uz šaurumu starp Traonu un Ngoku Vungu. Apkārtne kļuva elpu aizraujoši skaista, abās pusēs pret zilajām debesīm milzīgi augstu slējās kaļķakmens klintis.

Kamillai apnika vērot ainavu, un viņa iegāja savā kajītē. Viņa paņēma ar Centrālās Kalimantānas mežsaimniecības plānu saistīto piedāvājumu un Palm Pulp Tech darījuma papīrus. Viņa pievērsās pirmajam protokolam, taču domas klejoja, un viņa nespēja koncentrēties. Ja nu Marti ir taisnība, Kamilla prātoja. Ja nu FPPCdarbība tiešām ir pasliktinājusi situāciju Indonēzijā, pavairojusi kūdras ugunsgrēkus un lietus mežu izvarošanu? Ja nu visam Marti teiktajam bija jēga? Vai viņai vajadzētu, tiešām drošības pēc, zināt par darījumu vairāk, pirms viņa apstiprina jaunus meža darbus tajā pašā apvidū?

Kamilla nopūtās un iegrūda mapes atpakaļ somā. Tā vietā viņa paņēma Marti jau Seutulā iedoto avīžu izgriezumu un fotogrāfiju kaudzi. Marti bija teicis, ka tajā ir rūpīgi izraudzīts apkopojums no redaktoru slejām, rakstiem un citiem avīžu izgriezumiem, kas varētu būt saistīti ar konritiem. Kamilla nogūlās uz gultas pārklāja un nolika Marti papīrus līdzās.

Virsējās bija divas pavisam dīvainas fotogrāfijas. Kamilla ilgi skatījās uz pirmo uzņēmumu, taču nesaprata, kas tajā attēlots.

Aizmugurē bija divas gaišas trīsstāvu celtnes. Logu rindas rēgojās no sienām kā melni caurumi. Fonā bija mežs. Drūmas, tumšas egles.

Taču priekšpusē bija kas cits. Smagas koka kastes un aiz tām acīmredzot zem pārsega noliktas laivas. Uz kastēm bija… kaut kāds skelets? Vai arī tas bija tikai mugurkauls. Kā liela, kaulaina čūska, kuras aste karājās lejup kastu rindas otrā pusē. Astes spicais gals sniedzās gandrīz līdz zemei.

Mugurkaula priekšpusē bija… tā… kas? Tam vajadzēja būt tādam kā galvaskausam, taču detaļas nevarēja saprast, jo galvaskauss izskatījās tikai kā nenoteikta melna forma. Gandrīz tikai kā siluets pret gaišo pārsegu. Galvas forma bija dīvaina. Garena, taču uz leju izstiepta. Kā milzīga, ar rahītu sirgstoša krokodila galva, domāja Kamilla. Malā kaut kas bija uzrakstīts. Naden Harbour, 1937.

Mazākajā bildē bija attēlots mazliet līdzīgs iegarens galvaskauss. Tas bija novietots uz plata koka sola. P'fingema, 1947, Vankūveras sala, varēja izlasīt attēla aizmugurē.

Uz ko fotogrāfijas vedināja?

Marti pie tās pašas kaudzītes ar saspraudi bija piestiprinājis no periodiska izdevuma izgrieztu, salocītu rakstu. Kamilla atvēra izgriezumu un uzreiz redzēja, ka tajā ievietoti tie paši uzņēmumi. Stāstā intervētie eksperti klāstīja, ka abas fotogrāfijas, ļoti iespējams, ir īstas. Viņuprāt, nekas nenorāda uz to, ka tie varētu būt viltojumi, par ko, protams, nevarēja būt simtprocentīgi pārliecināti.

Pēc intervēto jūras biologu teiktā, pirmajā fotogrāfijā ir zinātnei nepazīstama jūras dzīvnieka skelets, kura garums ir aptuveni trīs metri. 1937. gadā vaļu mednieki to bija atraduši kašalota vēderā vietā ar nosaukumu Naden Harbour. Diemžēl vaļu mednieki nav saglabājuši skeletu, bet to izmetuši kopā ar kašalota atliekām.

Rakstu ilustrēja karte, kurā bija norādīta Naden Harbour atrašanās vieta. Tas bija Karalienes Šarlotes salā, Kanādas rietumkrastā uz ziemeļiem no Vankūveras. Pēc tekstā apgalvotā, jūras biologi un citi pētnieki vairākkārt apstiprinājuši, ka skelets nevar piederēt valim, ronim, jūras govij, krokodilam vai kādai no pazīstamajām zivju sugām un ka runa neapšaubāmi ir par zinātnei pagaidām nepazīstamu sugu. Viens no intervētajiem biologiem tomēr brīdināja no pārāk lielas uzmanības pievēršanas skeleta šķietamajam čūskveidīgumam, jo tā varētu būt maldinoša ilūzija, ko radījis pūšanas process. Daudzi jūras dzīvnieki pūstot pēc skata kļūst visai dīvaini, tāpēc tos reizēm ir ļoti grūti atpazīt.

Effingham Carcass, Efingemas radījums, spriežot pēc raksta, visticamāk, piederēja tai pašai sugai, kam Naden Harbour skelets. Diemžēl arī tas bija iznīcināts, pirms kaut viens pētnieks bija ticis tam klāt.

Marti lapas malā bija izdarījis piezīmes. Dažus skricelējumus bija neiespējami saprast, taču dažus varēja viegli izlasīt. “NB plaksti apakšā — t.i., acis atveras no augšas uz leju. NB galvas forma tuva jūras govs galvaskausam bez apakšžokļa, bet: 1. Stellera jūras govs ir jau izmirusi; 2. ievēro mugurkaula atšķirības; 3. ari liels kašalots nevar norīt jūras govi, radījumam vajadzēja būt tievākam un čūskveidīgākam, lai tiktu kašalota vēderā; 4. kur ribas?”

Kā bija norādīts rakstā, vismaz daļa Kanādas pētnieku ticēja, ka abi skeleti pieder noslēpumainam jūras dzīvniekam, kas bija nokristīts par

kadborozauru vai caddy. Radījums pēdējo sešdesmit gadu laikā bija vairāk nekā simt reižu manīts Kanādas un Savienoto Valstu rietumu piekrastē, un šiem novērojumiem, domājams, varēja ticēt. Izskatījās, ka caddy varēja izaugt vismaz divpadsmit vai piecpadsmit un, iespējams, pat divdesmit metru garš. Tā ķermenis bija garens, gandrīz čūskveidīgs, un tam bija savā ziņā tādas pašas formas galva kā zirgam vai kamielim. Turklāt tiem, pēc apraksta spriežot, bija lielas, uz priekšu izvalbītas acis un tādas kā īsas krēpes uz galvas.

Pēc rakstā teiktā, vienā no Sanhuanas salām 1991. gadā bija izskalots neliels caddy mazulis. Tas bijis vien sešdesmit centimetru garš. Mazulis bija nožēlojami zvalstījies pa seklo piekrasti, pats netikdams atpakaļ dziļākos ūdeņos. Kad cilvēki tam bija palīdzējuši nokļūt dziļumā, tas bija ieniris un aizpeldējis savu ceļu.

Vai tas viss varēja būt patiesība, Kamilla domāja. Kāpēc es par to neesmu dzirdējusi agrāk? Ja vaļu mednieki bija atraduši kādu jūras čūsku vai čūskveidīgu, zinātnei nepazīstama liela jūras dzīvnieka skeletu, vai tad tas jau nebija diezgan labs iemesls uztvert nostāstus par jūras čūskām daudz nopietnāk nekā agrāk?

Zem attēliem, kas bija saistīti ar Efingemas un Naden Harbour skeletu, bija nokopētas dažas lappuses no vecas grāmatas. Grāmatas nosaukums bija Notes on the Malay Archipelago and Malacca jeb “Piezīmes par Malajas arhipelāgu un Malakas pussalu”. To bija sarakstījis V. P. Grēnevelds. Lai arī grāmata bija angliski, izdevējs šķita esam holandiešu vai indonēziešu. Vide Verhandeligen van Het Bataviaasch Genootschap van Kusten en Weten Schappen, Deelxxxix, IereStuk, Batavia, 1877, Kamilla lasīja titullapā.

Tekstā citēta Ķīnas Minu dinastijas hronika vai, precīzāk sakot, tās 325. grāmata. Teksts stāstīja par vietu, ko dēvēja par Pūķa siekalu salu. Interesanti, domāja Kamilla. Pūķa siekalu sala?

Pēc Minu dinastijas hronikas 325. grāmatas, Pūķa siekalu sala atradās Lambri jūrā, pusotras dienas ceļojuma attālumā no Sumatras. Tā pēkšņi un negaidīti pacēlās virs jūras kā stāva klints, un baltas viļņu bangas triecās pret tās krastu.

Katru pavasari vairāki pūķi dodas pie šis salas rotaļāties, un tie atstāj aiz sevis siekalas. Kad pūķi ir aizgājuši, vietējie iedzīvotāji brauc turp savās kanoe, savāc siekalas un paņem tās līdzi.

Pūķa siekalas sākumā ir kā tauki, pēc krāsas melnas un dzeltenas, un tām ir zivs smaka. Ar laiku tās sacietē lielos kunkuļos. Līdzīgus kunkuļus var atrast arī lielu zivju vēderos, un arī tie ož pēc zivīm. Taču, kad pūķu siekalas dedzina, no tām paceļas tīra un brīnišķīga smarža.

Pūķa siekalas pārdod Sumatras tirgos, un viens tael, kas ir oficiālā svara vienība, tur maksā divpadsmit vietējās zelta naudas, un viens cati maksā simt deviņdesmit divas tādas naudas, kas pēc vērtības atbilst deviņiem tūkstošiem ķīniešu vara naudām, tā ka pūķa siekalas nav diez ko lētas.

Ko par šo tagad vajadzētu domāt, sprieda Kamilla. Fragments šķita īsts. Bet vai tas kaut ko pierādīja? Izņemot to, ka cilvēki Minu dinastijas laikā ir ticējuši, ka pusotras dienas jūras brauciena attālumā no Sumatras ir sala, uz kurieni pūķi dodas vairoties. Pūķa siekalas, saprotams, ļoti izklausījās pēc ambras, smaržīgas vielas, ko reizēm atrod lielu vaļu, teiksim, kašalotu, gremošanas orgānos. Turklāt tekstā bija skaidri teikts, ka līdzīgu vielu var atrast lielo zivju vēderos. Ar lielajām zivīm droši vien bija domāti vaļi.

Bet, ja ķīnieši zināja, ka ambru var iegūt vaļu vēderos, kāpēc viņi bija iejaukuši pūķus? It kā viņi būtu domājuši vai varbūt pat zinājuši, ka pūķi ir kaut kas cits, nevis lielās zivis jeb vaļi un ka abi ražo kādu ambrai līdzīgu, labi smaržojošu vielu.

Nākamais izgriezums rādījās apspriežam to pašu jautājumu. Tas bija no 1871. gadā Šanhajā izdotas grāmatas. Doktors F. Porters Smits, Contributions to Materia Medica and Natural History of China, Šanhaja un Londona, 1871.

Doktors F. Porters Smits tekstā minēja, ka Ķīnā ar vārdu lungsin pazīstamā viela jeb pūķa siekalas, visticamāk, ir tieši ambra. Bet, pēc Portera Smita rakstītā, Kantonā un Fučenā pārdeva arī citu, mazliet līdzīgu vielu, kas tomēr nebija tas pats, kas lung sin.

Stāsta, ka šī līdzīgā viela, ko vietējie sauc vārdā kih-tiau-chi un ko agrāk ieveda no Kantonas un Fučenas, esot kih tiau vārdā dēvēta pūķa vai kādas jūras čūskas ola (vai ikri). Kih tiau izklausās tāpat kā grieķu valodas vārds, kas ari nozīmē jūras briesmoni.

Marti kopijas malā bija pierakstījis daudzas izsaukuma zīmes. Spriežot pēc rokraksta, viņš bijis satraukts. Kih tiau. Kamilla izgaršoja vārdus uz mēles. Vai ķīniešu kih tiau varētu būt tas pats, kas vjetnamiešu koti rit?

Nākamo no kaudzītes Kamilla paņēma singapūriešu izdevuma Straits Times Overland Journal redaktora sleju un galveno rakstu, kas, šķiet, bija izdoti 1876. gadā.

Straits Times Overland Journal galvenais raksts 18. septembrī bija pievērsis uzmanību tam, ka Henrijs Lī, kas bija piedzīvojis daudzus negadījumus, vācot informāciju par lielo jūras čūsku dzīves paradumiem savai grāmatai Land and Water, droši vien bija apmierināts, dzirdot par novērojumu, ko bija izdarījusi iepriekšējā rītā Singapūras ostā iebraukušā tvaikoņa S. S. Nestor apkalpe.

Nākamajā numurā Straits Times Overland Journal bija publicējis arī S. S. Nestor kapteiņa redaktora sleju, kurā bija aplūkota tā pati tēma.

Atsaucoties uz vakardienas numura galveno rakstu, kurā stāstīts, ka mūsu redzētais jūras briesmonis būtu apliecinājis vispārējo uzskatu par to, ka lielās jūras čūskas pastāv, esmu no savas puses gatavs apstiprināt mūsu kuģa ārsta un viena pasažiera jau agrāk sniegto informāciju avīzē.

Kamēr es atrados uz komandtiltiņa tajā laikā (pulksten 10 no rīta) kopā ar pirmo un otro stūrmani, iztrūkāmies, kad dīvains, tajā pašā virzienā, kurā mēs, un apmēram mūsu kuģa ātrumā peldošs jūras briesmonis parādījās skatienam apmēram sešsimt pēdu attālumā no mums. Tam bija četrstūraina galva un melni balti svītraina pūķa aste, un milzīgs ķermenis.

Dzīvnieks, lai kas tas arī būtu, neizskatījās pievēršam mums uzmanību, un peldēja mums blakus pie labā borta tajā pašā virzienā

aptuveni sešas minūtes. Tad tas iznira mums otrā pusē un visiem par lielu prieku palika redzams vēl apmēram pusstundu. Noteicām, ka radījuma garums bija vairāk nekā divi simti pēdu.

DŽONS V. VKBSTERS S. S. Nestor komandas kapteinis Singapūra, 1876. gada 18. septembris

Tvaikoņa Nestor apkalpei un pasažieriem tiešām vajadzēja redzēt kaut ko, domāja Kamilla. Kā teikts rakstā, dzīvnieks bija peldējis blakus kuģim vairāk nekā pusstundu, tā ka visi pasažieri un apkalpes locekļi to bija redzējuši.

Vai tvaikoņa kapteinis būtu uzdrošinājies rakstīt ko tādu savā vārdā, ja visi kuģa pasažieri un apkalpes locekļi kaut ko patiešām nebūtu redzējuši, apsvēra Kamilla. Ja stāsts nebūtu patiess, jebkurš pasažieris varētu iznīcināt kapteiņa Vebstera reputāciju. Viņš turpmāk tiktu uzskatīts par lielu meli, un Viktorijas laika džentlmeņi taču nemeloja. Vai vismaz nebija labi ļaut sevi melos pieķert.

Vai S. S. Nestor pasažieri un apkalpes locekļi varētu būt noturējuši kādu lielu vali par jūras čūsku? Diez vai. Kā Marti jau daudzreiz bija teicis, vaļi tolaik bija ierasti pasaules jūrās. Harpūnu lielgabalus un rūpniecības kuģus izgudroja vēlāk. Jūras kļuva tukšas tikai divdesmitajā gadsimtā. Katrs deviņpadsmitā gadsimta jūrasbraucējs noteikti bija redzējis tūkstošiem vaļu. Jūrasbraucējiem tam vajadzēja būt ierastam, varbūt pat ikdienišķam skatam.

Taču dzīvnieka izmērs…

Divi simti pēdu? Tātad sešdesmit metru! Kapteinis Vebsters noteikti bija pārspīlējis. No otras puses, radījums, pēc Vebstera vārdiem, lielos vilcienos bija tikpat garš kā viņu kuģis. Vai tad jūras kapteinim nevajadzētu spēt noteikt ko tādu apmēram pareizi? īpaši tad, kad radījums bija salīdzinoši tuvu?

Nākamais bija izgriezums, kurā Sanhajā iznākošas avīzes Celestial Empire komentētājs rakstīja par to pašu atgadījumu. Viņš izdarīja secinājumu, ka dzīvnieks varētu būt arī kāds pie Chelonidaedzimtas piederošs milzu jūras

bruņurupucis, proti, dzīvnieks, ko Sumatras iedzīvotāji devēja par visu bruņurupuču ciltstēvu.

Starp citu, Baumgartens savā darbā “Malaizija”, kas ir izdots Amsterdamā 1829. gadā, apraksta šo briesmoni un lēš, ka tā garums varētu būt simt divdesmit un platums trīsdesmit kubiti… Baumgartens piebilst, ka Sumatrā ir izplatīts ticējums, ka katrs, kas ierauga bruņurupuču ciltstēvu, mirst gada laikā (nr. ii, 321. lpp., red. 1829).

Šie ticējumi izskatās mazliet apšaubāmi, Kamilla domās pasmaidīja. Hanojā lielā bruņurupuča ieraudzīšanai vajadzēja nest laimi, taču Sumatrā tas bija uz miršanu.

Ko viens kubits nozīmēja? Kamilla nekad nebija dzirdējusi par garuma mērvienību ar tādu nosaukumu. Taču bruņurupuča teorija, viņasprāt, nešķita sevišķi ticama.

Deivids Eitkens to pašu diskusiju turpināja Singapūrā iznākošajā avīzē Daily Times.

DEAR SIR — Kā daudzi citi, esmu pārsteigts par tās jūras čūskas garumu, par kuru jūsu avīzē nesen bija stāstīts. Tāds dzīvnieks būtu milzīgs, daudz lielāks nekā jebkas cits, ko agrāk pats esmu redzējis vai par ko esmu dzirdējis.

Eitkena lietotie vārdi piesaistīja Kamillas uzmanību: “…būtu milzīgs, daudz lielāks nekā jebkas cits, ko agrāk pats esmu redzējis”, it kā notikums, pēc Eitkena domām, būtu bijis pats par seyi saprotams, pat ikdienišķs.

Bet teksts uz beigām kļuva vēl interesantāks.

Lielākā čūska, par ko esmu agrāk dzirdējis autentisku stāstu, bija jūras čūska, kas 1858. vai 1859. gadā izpeldēja starp divām tolaik leitnanta Varda komandētām brigām Krishna un Menx, kuras pētīja Sumatras piekrasti. Šis nezvērs papeldēja brigām garām kādā

svētdienas ritā, kad tās rāmajos laika apstākļos bija noenkurotas iepretī Malakai. Noteica, ka tā garums atbilst apmēram Krishna garumam, kas ir simt pēdu, pēc dažiem piesardzīgākiem aprēķiniem dzīvnieks bija varbūt tikai sešdesmit pēdu garš.

Vēl ir iemesls pieminēt, ka ari iepriekšējā izpētes ekspedīcija bija pamanījusi gandrīz tajā pašā vietā līdzīgu briesmoni.

Ja divas Britānijas flotes brigas bija redzējušas radījumu, vai runa jau nebija par diezgan uzticamu aculiecinieku novērojumu, Kamilla domāja.

Nākamais bija fragments no 1886. gadā izdotas grāmatas Mythical Monsters. To bija sarakstījis Čārlzs Gulds, B. A„ Tasmānijas Karaliskās biedrības loceklis; Tasmānijas vecākais ģeoloģiskais inspektors. Izdevējs bija W. H. Allen & Co, Londonā.

Čārlzs Gulds sniedza pārskatu par novērojumu, par kuru viņam 1880. gadā Singapūrā bija stāstījis kapteinis Andersons, tolaik kuģa Pluto kapteiņleitnants.

Kapteinis Andersons man apliecināja, ka viņš divas reizes redzējis lielo jūras čūsku. Vienu viņš bija redzējis 1861. gadā, braucot no Ušanti kā kuģa Delta pirmais stūrmanis. Far novērojumu netika ierakstīts kuģa žurnālā, ne arī minēts avīzēm, jo visi baidījās kļūt par apsmieklu. Taču visa kuģa apkalpe redzēja dzīvnieku, tas bija varbūt piecu jūdžu attālumā un no tā ķermeņa bija redzams varbūt aptuveni piecpadsmit pēdu. Tas atgādināja čūsku, uz kuras galvas bija tādas kā krēpes. Izskatījās, ka tas virzās uz priekšu un kustina galvu no vieniem sāniem uz otriem kā čūska. Tā ne reizi neizšļāca ūdensstrūklu kā valis un bija redzama aptuveni stundas ceturksni.

Otra reize bija Sarkanajā jūrā, kad viņš kā kuģa Sumatra kapteinis 1877. gada oktobrī vai novembrī devies promceļā. Močas piekrastē viņš redzējis dzīvnieku, kas pacēlis ķermeņa augšdaļu virs ūdens kā čūska. Visi bļāvuši: “Jūras čūska”, taču atkal netika veikts ieraksts kuģa žurnālā, ne arī sniegta tālāka atskaite par notikušo.

Mazliet vēlāk netālu no Suecas kuģojošs karakuģis redzējis to pašu

radījumu un sniedzis par to pārskatu.

Ja nu visi šie notikumi, par kuriem ir sniegtas ziņas, ir tikai aisberga virsotne, domāja Kamilla. Ja nu novērojumu ir daudz vairāk, taču lielākajā daļā gadījumu cilvēki nav uzdrošinājušies neko teikt, jo baidījušies kļūt par sabiedrības apsmiekla objektu? Vai tas nebija ticami? Iespējami? Vai pat neizbēgami?

Čārlzs Gulds stāstīja vēl par kādu jūrnieku, ar ko bija runājis. J. H. Hora kungs bija redzējis jūras čūsku, strādājot Ninbo, mazliet uz dienvidiem no Jančandzihes upes ietekas. Viņš bija atradies Činsaņas Loučū salas dienvidu krastā un pārlūkojis aptuveni desmit kilometru platu šaurumu. Gulds vēl pieminēja, ka Loučū sala atrodas kādu gabalu uz austrumiem noVērtas raga, taču neviens no viņa uzskaitītajiem nosaukumiem Kamillai nekā neizteica.

Katrā gadījumā Hora kungs bija stāvējis uz četrdesmit, piecdesmit metru augsta pakalna, kad bars ķīniešu pievērsuši viņa uzmanību jūras čūskai šauruma vidū, saucot “She, she, she", kas nozīmēja čūsku.

Kad Hora kungs ieraudzījis jūras čūsku, tā no sākuma atgādinājusi divus džonkas mastus, kas peld pa ūdeni kādu gabalu viens no otra. Tad radījums pēkšņi bija iztaisnojis ķermeni pilnā garumā, un tas, pēc Hora teiktā, bija simt divdesmit vai simt četrdesmit pēdu garš. Hora kungs bija pavērsis tālskati pret dzīvnieku. Pēc viņa teiktā, dzīvnieka acs bija kafijas apakštasītes lielumā.

Vēlāk Hors dzirdējis, ka pēdējo astoņu gadu laikā dzīvnieks tajā pašā vietā divas reizes redzēts arī agrāk.

Kāds Slomana kungs vēlāk bija uzrakstījis par notikumu rakstu vietējā avīzē, taču Hora kungs nebija uzdrošinājies rīkoties tāpat, jo viņš bija baidījies, ka cilvēki viņu izsmies. Viņš tomēr bija teicis Čārzlam Guldām, ka ir dzirdējis, ka Ķīnas piekrastē ir salu grupas, ko vietējie iedzīvotāji uzskata

>

par jūras pūķu dzīvesvietām un uz kurām tie vairās burāt ar savām džonkām.

Kuras salu grupas tās ir, Kamilla drudžaini domāja. Cik daudzās vietās Ķīnas piekrastē bija mazi arhipelāgi? Viņš taču nedomāja Halonas līča arhipelāgu vai tā turpinājumu Ķīnas pusē? Ja nu mēs paši dodamies uz apvidu, kurā… kā nu tur bija… uz apvidu, “ko vietējie iedzīvotāji uzskatīja par jūras pūķu dzīvesvietām un uz kurām tie vairījās burāt ar savām džonkām”?

Dažas iezīmes stāstos par konritiem, nāgām, njaniem un citām jūras čūskām sāka urdīt Kamillu. Tajos bija pārāk daudz pretrunu. Daļa stāstījumu uzsvēra, ka konriti jeb jūras pūķi ir labvēlīgi un laipni dzīvnieki. Savukārt citi uzsvēra to bīstamību un nežēlību. Kā stāsti saderēja kopā? Vai viss bija tikai minējumi? Varbūt neviens patiesībā par to visu itin nekā nezināja.

Vai varbūt visi stāsti, par spīti acīm redzamajām pretrunām, vienlaikus bija arī patiesi? Ko gan Marti bija stāstījis par zobenvaļiem? Lielākā daļa pasaules plēsoņdelfinu ēda zivis, bet dažas populācijas bija specializējušās un ēda roņus, jūras lauvas vai cūkdelfīnus. Daži bari dzīvoja, nogalinot pelēko roņu mazuļus vai jaunus pelēkos roņus, kad tie migrēja no Aļaskas uz Meksiku un atpakaļ. Tie apēda tikai spuras un ļāva atliekām nogrimt jūras dibenā.

Ja nu arī konriti — ja tie patiešām pastāvēja — bija sadalījušies vairākās dzimtās, kas ēda atšķirīgu barību?

Ja nu daļa populācijas no cilvēku viedokļa bija bīstama, bet cita atkal…

Ja nu kādas sevišķi negantas populācijas kā Birmas njani vai Kalimantānas nāgas bija pat specializējušās tieši cilvēku ēšanā? Vismaz, pirms cilvēki atriebjoties tās bija iznīdējuši no lielo upju deltām?

Un tad pēdējais — tūkstoš dolāru jautājums.

Ja Halonas līcī joprojām dzīvo konriti, kādai populācijai tie pieder? Vai tie ēd tikai zivis, vai… viņiem garšotu arī kāds mazliet lielāks radījums? Piemēram, sešdesmitkilogramīgs cilvēks?

Kamilla atcerējās Kvoka stāstīto par jūras pūķi, kas ar asti bija sviedis laivu pret klinti, tā ka visi tajā esošie miruši, un pēkšņi viņa sajuta, ka mugurai pārskrien aukstas tirpas.

Kvoks bija teicies ceram, ka viņam nekad nevajadzēs redzēt jūras pūķi. Viņš visu mūžu bija dzīvojis Halonas līcī un droši vien par to kaut ko zināja. Varbūt viņiem vajadzētu uztvert Kvoka uzskatus nopietnāk.

Neviens nekad nenirst tik tālu jūrā, aizdomājās Kamilla. Ja nu tas, ko mēs grasāmies darīt, nemaz nav tik droši? Kā mēs varam zināt, kas mūs sagaida zem ūdens?

18

Pie TSao salas “Smejošais pūķis” nogriezās uz ziemeļaustrumiem. Tas iepukšķināja šaurumā starp lielo Bansenas salu un garo, taču šauro Kuanlanu. Ainavas bija vēl mežonīgākas par tām, ko viņi līdz tam bija redzējuši. Kamilla pēc Marti ierosinājuma uz mirkli izgāja uz klāja, un Hua pienesa viņai krūzi kūpošas, karstas kafijas.

Bija diezgan rāms, un augsto klinšu atspulgi atspīdēja jūrā apstulbinoši skaidri un detalizēti, pat katrs koks un plaisa. Bija tā, it kā viņu priekšā pēkšņi būtu pavēries pasakains skats uz kalniem un ēkām jūras dibenā un dzelmē augošiem mežiem. Kā Jūras karaļa zeme, domāja Kamilla un atcerējās senas pasakas, ko mamma viņai pavisam mazai bija lasījusi.

Abās pusēs tagad pletās desmitiem kilometru gara asu kaļķakmens kalnu rinda. Starp kalniem, kas slējās tieši no jūras, stiepās vien šaura ūdens strēle.

—    Tevis savāktie teksti ir ļoti interesanti, — Kamilla teica, malkodama kafiju. — Bet pastāsti man vienu lietu. Vai šie kanādiešu caddy, konriti un Olava Magnusa meerhorse ir dažādas sugas? Vai arī, tavuprāt, būtu iespējams, ka runa ir par vienu un to pašu dzīvnieku?

Marti pamāja ar galvu, izskatīdamies labā noskaņojumā.

—    Tas ir viens no kriptozooloģiju nomokošajiem jautājumiem, — viņš teica.— Daudzi ir pārliecināti, ka runa ir par lielu grupu stipri atšķirīgām, pie dažādām dzimtām vai pat dažādām klasēm piederošām sugām. Es atkal pieļauju, ka runa vienmēr ir par to pašu sugu vai grupu tuvu radniecīgu sugu.

Viņi tuvojās šaurākajai vietai. Klinšainie krasti spiedās arvien ciešāk kopā kā milzīga piltuve. Sašaurinājuma pašā vidū slējās plāna, reibinoši augstu pret debesīm pacēlusies klintsradze. Vanhaina sala.

—   Bet daļa aprakstu ir pavisam atšķirīgi, — piezīmēja Kamilla. — Piemēram, caddy nekad nezīmē ne pušķus uz galvas, ne arī trīsstūrainas, asas spuras ķermeņa sānos.

—         Domāju, ka spuras var redzēt tikai noteiktos apstākļos, — Marti teica.

—   Proti, tikai tad, kad konrits atpūšas rāmas jūras virsmā un tad sagriežas itin kā ap savu asi.

Bija skaidrs, ka viņš par to domājis.

—   Ir taisnība, ka attēlos ir nelielas atšķirības, atkarībā no zemes un pasaules daļas, — Marti vēl teica. — Taču es domāju, ka runa vairāk ir par kultūru ietekmi, nevis patiesām atšķirībām.

—   Tātad atšķirīgu kultūru cilvēki tikai attēlo redzēto dažādos veidos?

—   Tā es domātu, — teica Marti. — Mēs pasauli attēlojam bildēs. Taču attēli, ko mēs redzam, nemaz neveidojas mūsu acu tīklenē.

—   Tagad es nesaprotu, ko tu domā, — žēlojās Kamilla.

—   Tie izveidojas mūsu smadzenēs. Tieši smadzenes apkopo mūsu acu pārraidīto sajaukto, haotisko un sadrumstaloto informāciju. Attēli, ko redzam, patiesībā ir daudz tuvāki datoru savāktajiem attēliem nekā ar kameru uzņemtajām fotogrāfijām.

—   Paga, paga. Kāda īsti bija to atšķirība?

—   Veco laiku fotogrāfija ir itin kā tiešs uzņēmums no tā, kas ir apkārt, — Marti pacietīgi skaidroja. — Caur lēcu nākošā gaisma negatīvu izgaismo tieši, nevis ar programmatūras starpniecību.

Viņi dzirdēja, kā Kvoks skaita motora apgriezienus. Tā mierīgā pukšķināšana pārvērtās vēl lēnākā rūkoņā. “Smejošā pūķa” ātrums samazinājās, līdz tas šķita gandrīz stāvam uz vietas. Kvoks, šķiet, negribēja uzņemties nekādu risku, iebraucot sašaurinājumā.

—   Smadzenes attīsta dažādas redzēšanu atvieglojošas atpazīšanas formulas, — turpināja Marti. — Figūras. Programmas. Kad novērojums ir pārāk neskaidrs, no smadzeņu gribas neatkarīga dala ir spiesta nolemt indivīda

vietā, ko tas redz. Vai, precīzāk sakot, nolemt, ko viņš iztēlojas redzam. Ja cilvēks redz kaut ko pavisam negaidītu vai jaunu, smadzenes cenšas atpazīt un klasificēt novēroto ar kādu jau esošu programmu palīdzību. Tātad, ja esam redzējuši daudz kamieļu, nepazīstams jūras dzīvnieks viegli tiek pie kamieļa galvas. Attiecīgi agrāk redzēti zīmējumi vai formas itin kā ieprogrammē mūsu turpmākos novērojumus. Citiem vārdiem, mēs bieži redzam burtiski to, ko sagaidām redzēt. Vai, precīzāk, to, ko mūsu smadzenes sagaida mūs redzam.

Tas vispār ir diezgan labs izskaidrojums, domāja Kamilla. Bet vienlaikus arī mazliet nomācošs.

—   Runa droši vien ir arī par katrai vietai raksturīgām mākslinieciskām paražām un tradīcijām, — papildināja Marti. — Turklāt uz mirkli redzētus jūras dzīvniekus nav viegli uzzīmēt precīzi, padomā kaut vai par Olava Magnusa karti!

—   Varbūt jums būtu vērts tomēr arī uzmest aci ainavai, — ierosināja Hua. — Vismaz uz mirkli. Šī vieta, ziniet, ir diezgan izskatīga.

Aiz Kuanlanas bija otra garena tajā pašā virzienā vērsta sala Kaolo, kas jau skaidri bija Tulonas līča, ne vairs Halonas pusē. Kvoks tās galā pagrieza kuģi atkal uz austrumiem, uz šaurumu starp Kuanlanu un Kaolo.

Pusstundu vēlāk viņu priekšā bija atklāts okeāns.

Viss milzīgais, pamazām jūrā grimstošais kaļķakmens plato nu bija aiz muguras. Pēc dažiem kilometriem labajā pusē varēja redzēt vientuļu cukurgalvas formas salu. Pavisam tālu kreisajā pusē tāpat varēja izšķirt vientuļu, mazliet lielāku salu un tieši priekšā divas paugurainas klintis. Vienu no tām varbūt varētu saukt par mazu salu, taču otra nebija apjomīgāka par lielu erātisko akmeni. Aiz tām vairs nebija nekā, tikai atklāta jūra līdz pat horizontam.

—  Tā tālākā sala pa kreisi ir Koto, — paskaidroja Kvoks. — Tā ir šī arhipelāga vistālākā klints uz austrumiem, bet mēs uz turieni nedosimies. Mūsu mērķis ir tā sala mazliet tuvāk pa labi ar augsto virsotni.

—   Kāds ir tās nosaukums? — Marti jautāja.

—   Tsina, — atbildēja Kvoks. — Pūķa sala.

—   Daudzsološi, — apliecināja Marti.

—   Šeit gan ir arī diezgan daudz citu vietu, kuru nosaukumā parādās vārds “pūķis”, — Hua piezīmēja. — Ja neesi vēl pamanījis.

Kamilla domīgi skatījās uz Tsina salu.

—   Zvejnieki sprāgoni atrada tieši tās salas krastā?

—   Jā, — apstiprināja Hua. — Ja viņi runā taisnību.

—   Kāpēc lai viņi būtu melojuši?

—   Cilvēki šajā pusē reizēm ir mazliet māņticīgi, — teica Hua. — Ir iespējams, ka esam apmuļķoti. Zvejnieki varētu būt nodomājuši, ka pūķis sadusmosies, ja viņi mums dos norādes uz tā ligzdu.

Ak vai, Kamilla domās nopūtās. Tā tikai vēl trūka! Ja mēs meklēsim pie nepareizās salas, nav ne mazāko izredžu, ka mums laimēsies.

—         Bet, manuprāt, viņi gan nešķita ļoti māņticīgi, — Hua ātri piebilda.

—   Drīzāk diezgan mūsdienīgi domājoši.

“Smejošais pūķis” pagriezās pa labi un sāka pukšķināt Tsina salas virzienā. Vējš tagad pūta tieši pretī, un pār mazā kuģa bortu sitās skaļi šļaksti ikreiz, kad viņi uztriecās kādam lielākam vilnim.

Kamilla atkal iegāja savā kajītē. Viņa atkorķēja alus pudeli un turpināja lasīt Marti rakstus un avīžu izgriezumus. To bija vēl paliela kaudze. Viņa iemalkoja alu no pudeles kakliņa un sāka lasīt fragmentu no doktora Dennisa sarakstītā darba Folklore of China.

Un bez visa cita mūsu vecā draudzene jūras čūska parādās arī Ķīnas krastos, un tas, ko par viņu šeit stāsta, daudz neatšķiras no citās valstīs pierakstītā. Pēc vispārzināmiem nostāstiem, Čientanas upē agrāk dzīvoja lielā kiau jeb jūras čūska… Kā iepriekš ir jau norādīts, tiek ticēts, ka daudzi upju dievi parādās jūras čūsku formā, un Ķīnas hronikās pieminētās jūras čūskas vienmēr parādās upju deltās.

Doktors Denniss acīmredzot nav ticējis jūras čūskām, sprieda Kamilla. Rakstītā tonis bija sarkastisks. Tomēr, ja runa bija par neticamiem dievību mītiem, kāpēc gandrīz visās Ķīnas hronikās atzīmētie jūras pūķu vai jūras čūsku novērojumi saistīti tieši ar upju deltām? Novērojumu veidotais kopums

šķita… bioloģiski ticams. Kāpēc pasakas vai mīti par dievībām būtu tiekušies pēc bioloģiskas ticamības?

Turklāt, vai nebija diezgan neglīti un augstprātīgi salīdzināt Ķīnas lielās un mūžvecās civilizācijas oficiālās hronikas ar bērnu pasakām? Ķīnā jau piecpadsmitajā gadsimtā bija izdots desmit tūkstoši grāmatu uz katru Eiropā sarakstīto darbu. Eiropas kultūras dominējošais stāvoklis ir svaiga parādība, kas, iespējams, nesaglabāsies visai ilgi.

Zem doktora Dennisa gaudām bija gabals no mūžsenas ķīniešu grāmatas Yuen Keen Lei Han angļu tulkojuma. Marti tajā ar sarkanu bija pasvītrojis vietu, ko viņš acīmredzot uzskatījis par sevišķi svarīgu: “Po Vu Či saka: ja pamērcē pūķa gaļu skābē (un to apēd), iemācīsies rakstīt esejas.”

Jā, nodomāja Kamilla, man vajadzētu paturēt prātā šo gluži praktisko padomu, ja, piemēram, nolemšu kādreiz kļūt par rakstnieci. Man tātad vajag tikai atrast pūķi, nokaut to un iemērkt tā gaļu skābē, un pēc pusdienām spēšu jau radīt labus daiļliteratūras tekstus vai vismaz biznesa literatūru. Izklausās pavisam viegli!

Šū 1 Ki saka: Punina apgabalā ir salas, kurās ir apglabāti pūķi. Fu Lo saka, pūķi atstāj savus kaulus pie šīm salām, un ūdenī tagad ir daudz pūķu kaulu, tāpat kā kalnos, pauguros un aizās. Pūķi atnes vēju un lietu. Tur pūķu kauli ir it visur, gan seklumā, gan dziļākos ūdeņos. Arī zem zemes to ir daudz. Zobu, ragu, muguras skriemeļu, kāju, patiešām šķiet, it kā tic būtu visur. Lielākie ir simt pēdu vai vairāk nekā simt pēdu gari. Mazākie ir divas pēdas gari vai tikai trīs četras collas gari. Kauli ir visur. Tu redzi tos visu laiku, lai arī meklētu ar acīm ko citu.

Rakstnieks Šū I Ki, lai kas viņš arī būtu bijis, šķiet, nav spējis atbrīvoties no iztēles, domāja Kamilla. Kāpēc Marti ir uzskatījis, ka fragments ir svarīgs? Varbūt tāpēc, ka arī tajā norādīts uz salu. Salu Punina apgabalā.

Kur Punina apgabals atradās? Vai tāds vispār vēl pastāv? Droši vien kaut kur piekrastē.

Kamilla zināja, ka, piemēram, Gobi un Taklamakana tuksnesī ir atrastas vietas, kurās ir milzīgs daudzums dažādu dinozauru kaulu un skeletu pavisam tuvu zemes virsmai. Šū I Ki aprakstītā vieta izklausījās daudz vairāk pēc tādas kā dinozauru kapsētas, nevis maza jūras arhipelāga. Mazās saliņās taču nekad nebija atrasts lielāks daudzums dinozauru kaulu. Kamilla vismaz neatcerējās jebkad dzirdējusi par tamlīdzīgu atradumu.

Kamilla sajutās nedaudz bezcerīgi, apjaušot, ka viņa ir izskatījusi tikai mazu dalu no Marti izgriezumu kaudzes, varbūt desmito tiesu. Taču nākamais teksts atkal bija sevišķi interesants. Tas bija F. Riplija (eskv., tulkotājs Valdības sekretariāta departamentā, Jangona) deviņpadsmitā gadsimta beigu pusē veiktais angliskais tulkojums no acīmredzot daudz vecāka birmiešu teksta. Oriģinālā teksta nosaukums bija Kavilakhana tiepāties. To bija sarakstījis Mingi Tsiri Mahacejatsu, Birmas karaļa ārlietu palīgministrs, birmiski Myaunghla Myoza, Nanignan-gya Wutidauk.

Magadu valodā njatiy sauc par tanti-gaha, bengāļu valodā par gara, sakatu valodā tas ir graha vai avagrah, un birmiski tas ir nyan.

Uz tiem norāda, piemēram, šādi minējumi:

Par tanti-gaha — njanu saukts radījums, kas var būt šausminošus divus simtus metru garš, pieminēts Shri Sariputtara Apandan.

Graho vai avagraho — baismīgu sliekviedīgu plēsēju — piemin Atnarakosha Abhidhan un Dvagar samudda tnaha nady sanga meļa taka yazantu vigera itichate, apliecina Atnarakosha Abhidhan komentārs.

F. Riplija kungs, eskv., acīmredzot nebija atradis zinātāju, kurš būtu mācējis iztulkot, kas Amarakosha Abhidhan komentārā bija teikts par nyan, grah, avagraho vai tanti-gaha saukto lielo jūras čūsku.

Marti atkal malā bija izdarījis savas piezīmes. “Magada: svarīgākā no oriģinālajām prakrita valodām, sanskritq vienkāršotajām versijām, no kā ir attīstījušās visas Ziemeļindijā lietotās indoeiropiešu valodas,” lasīja Kamilla. “Nandu, Maurju un Guptu impērijas galvenā valoda.” Magadu valoda,

domāja Kamilla. Tādu gan nekad neesmu dzirdējusi. Ne ari sakatu, kas tā bija par valodu? Marti diemžēl nebija malā pierakstījis nekādus komentārus par to, varbūt sakatu valoda viņam nešķita tikpat svarīga valoda kā magadu valoda.

Taču teksts turpinājās, un jo tālāk Kamilla lasīja, jo dīvaināks, bet vienlaikus interesantāks tas kļuva.

Uz šo rakstu pamata, kuros ir definēts radījums njans, varam secināt, ka pastāv pēc formas slieku atgādinošs, liels gaļēdājbriesmonis, kas dzīvo lielo upju deltu un upju ieteku tuvumā.

Ja nonākam pie šī dzīvnieka plēsēja dziņām, ir labi saprast, ka tas uzklūp pat tādiem dzīvniekiem kā zilonis. Tādēļ, aplūkojot ar liellopu izīrēšanu saistītos likumīgos lēmumus, Dhāmathātā piemin virkni gadījumu, kad liellopa izīrētājam nav pienākuma kompensēt liellopa īpašniekam dabas izraisītu negadījumu dēļ mirušus dzīvniekus. Kā tādi gadījumi tiek minēti:

izīrētājs nav atbildīgs, ja čūska paslīd zem vērša; izīrētājs nav atbildīgs, ja ūdensbifelis nomirst tāpēc, ka dzeguze nolaižas atpūsties uz tā ragiem;

izīrētājs nav atbildīgs, ja vērsis vai ūdensbifelis nomirst no nosmakšanas, norijis lielu siseni;

izīrētājs nav atbildīgs, ja zilonis nomirst tāpēc, ka njans tam apkārt apvij savu ķermeni.

Pokinaka Dhāmathāta dzejiskajā versijā, kas ir apkopojums no vairākiem atšķirīgiem Dhāmathātām, ir līdzīgi brīdinājumi.

No šiem avotiem redzams, ka pastāv biedējošs nezvērs, kas ir tik ārkārtīgi spēcīgs, ka spēj aizvilkt sev līdzi pat tādu dzīvnieku kā zilonis.

Njā, ko gan par to tagad vajadzētu domāt, Kamilla gudroja.

Ja kādu dzīvnieku pieminēja pat veco birmiešu likumu grāmatu daļās, kas aplūkoja liellopu izīrēšanu un izīrētāja pienākumus un kompensēšanas atbildību, vai tas gan nenozīmēja, ka vietējie pārvaldnieki un likumsargi

bija izturējušies pret dzīvnieku ar visu likuma nopietnību? Itin kā tas patiešām būtu pastāvējis?

Ja mājlopus ēdošas jūras čūskas vecajās likumu grāmatās uzskatīja par tādiem pašiem gadījumiem kā no čūskas kodiena nomiris vai ar siseni elpceļus nosprostojis ūdensbifelis vai vērsis, vai tad tā jau nebija savā ziņā ļoti pragmatiska un pat ikdienišķa attieksme pret šādu zvēru un apliecinājums tā eksistencei?

No otras puses, tekstā, protams, minēts arī tas, ka ūdensbifelis var nomirt, ja dzeguze uzsēžas tā ragiem. Kas skaidri un gaiši ir kāds sens, māņticīgs uzskats. Lej kafiju tikai tukšā tasē vai dabūsi sev jaunu ienaidnieku. Nerokojies pār slieksni. Nekad nepadod sālstrauku no rokas rokā, bet noliec to uz galda.

Kurai sērijai piederēja njans? Vai tas bija čūsku un siseņu grupā vai tāds pats stāsts, kā uz ragiem sēdoša dzeguze un tās dēļ mirstoši ūdensbifeļi? Kā, pie velna, var zināt, kas no tā ir patiess un kas ir pasaka, prātoja Kamilla.

Bet Kavilakhana depanen nodaļa par jūras čūskām turpinājās vēl. “Ticības zvērestā, ko vasaļi un lēņu pārvaldītāji deva karalim, ir pieminēta vieta: ja es nomirstu tā dēļ, ka aligators vai njans mani notver…”

Vismaz var teikt, ka viņi ir uztvēruši lielo jūras čūsku eksistenci daudz nopietnāk nekā mēs, domāja Kamilla. Ja jūras čūska ir pieminēta pat feodālo kungu zemes īpašumtiesību mantojuma noteikumos, senajiem birmiešiem tiešām ir vajadzējis ticēt, ka njans pastāv!

Kavilakhana depanen vēl apliecināja, ka jūrā ir četras bīstamas radības, no kurām viena ir aligators, otra — haizivs un trešā — njans. Ceturtā jūrā dzīvojošā bīstamā dzīvnieka daba Kamillai palika miglā tīta.

Njans dienvidu un dienvidaustrumu Āzijas nostāstos bieži bija raksturots kā vēl krietni lielāks nekā, piemēram, Olava Magnusa tekstos:

Ratansinghanas pilsētas dibinātāja karaļa Alaung-mindara-gjena valdīšanas laikā karalis devās karagājienā pret Ajudharu jeb Jodhaju (Siāmu). Kad viņš cēlās pāri Martabanas upei, viņš zaudēja divus vai trīs ziloņus, kas pazuda uzreiz pēc iebrišanas upē. Karalis vaicāja

vietējiem iedzīvotājiem, kas ar ziloņiem noticis. Tie pastāstīja, ka njans tos ir aizvilcis un nokodis. Tāpat divi vai trīs ziloņi tika zaudēti arī Avā, un arī tad kā iemesls tika minēts, ka njans tos ir aizvilcis. Pēc vietējo sacītā, njans bijis divsimt metru garš.

Kamilla turpināja šķirstīt kaudzi. Viņai acīs iekrita izgriezums no avīzes New York Sun, kam nebija datuma.

Linnas jūras čūska no šiem stāstījumiem šķiet visautentiskākā, jo ari šis rakstītājs personīgi ir saticis daudzus cilvēkus, kas ir redzējuši to no krasta un kas, savukārt, pazīst personīgi daudzus citus, kas arī to ir redzējuši. Pirmais ziņojums par šāda veida dzīvnieku Linnā ir no 1638. gada, kad dzīvnieku redzēja doktors Džons Džoselins; pēc tam tika redzēts otrs, šoreiz 1819. gadā ar Kebota kunga acīm. Eimoss Lorenss, viens no vecās Bostonas pīlāriem, pastāstīja sekošo: “Es nekad pat uz mirkli neesmu apšaubījis, ka lielās jūras čūskas eksistē, kopš tā rīta, kad vecais maršals Prinss ar savu slaveno teleskopu tādu redzēja pie kuģa Nahaiit. Divas stundas sarunājos ar Semjuelu Kebotu, Dānieļu P. Pārķeru un dažiem citiem tās kustībai tajā rītā sekojošiem cilvēkiem. Turklāt pulkvedis Heriss, Fort Independence komandieris, stāstīja, ka daudzi viņa kareivji, stāvēdami sardzē, redzējuši dzīvnieku mazliet agrāk, nekā tas bija manīts no Nahant klāja.”

Šāds ir stāsts par Linnas jūras čūsku, un nākamais ir fragments no Bostonas Linnaeus asociācijas, precīzāk, doktora Bigelova un F. C. Greja kunga, ziņojuma.

“Nezvērs bija astoņdesmit līdz deviņdesmit pēdu garš; tā galva visbiežāk bija aptuveni pāris pēdu virs ūdens līmeņa; ķermenis pēc krāsas bija tumši brūns, un tam bija trīsdesmit vai četrdesmit izaugumu, no kā daudzi atgādināja četru galonu kannas, otri — boju rindas un trešie — kušķus mugurā. Tā kustības bija krietni ātras — ātrākas nekā valim; tas nopeldēja jūdzi trīs minūtēs, reizēm ari vairāk, un aiz sevis atstāja ķīļūdens viļņus; tas acīmredzot peldēja

pakaļ makrelēm, siļķēm un citām zivīm, jo tās varēja redzēt pa piecdesmit vienā reizē lecam laukā no ūdens, tam tuvojoties. Radījums iznira tikai tad, kad bija rāms un skaidrs laiks. Prasmīgs šāvējs šāva tam no mūsu kuģa un precīzā mērķējuma dēļ ticēja, ka ir trāpījis dzīvniekam galvā. Radījums pagriezās pret viņu un tad panira zem kuģa, lai atkal iznirtu tā otrā pusē simt metru tālāk.”

1846. gada februārī vairākas avīzes publicēja kapteiņa Losona rakstīto vēstuli, kurā viņš stāstīja par lielu jūras čūsku, ko bija redzējis no sava kuģa Keipčārlzas un Henrijas piekrastē. Dzīvnieka garums, kā tika noteikts, bija aptuveni simt pēdu, un tā mugurā varēja redzēt asus izaugumus vai spuras. Dzīvnieka galva bija maza salīdzinājumā ar tā garumu.

Trīsdesmit vai četrdesmit izaugumu, Kamilla domāja. Stāstā bija ļoti daudz precīzu detaļu, un tie pārsteidzošā kārtā sakrita ar visu to, ko Marti viņai bija stāstījis.

Kamilla turpināja lasīt.

1817. gada augustā pie Glosteras bija redzēta lielā jūras čūska un pazīstams pētnieks Džeikobs Bigelovs, ko uzskatīja par vārda “tehnoloģija” radītāju, bija to redzējis tuvumā. Pēc Bigelova teiktā, dzīvnieka ķermenis bija izskatījies posmains, it kā tas būtu bijis kopā sastiprinātu boju vai mucu rinda. Otra jūras čūska bija peldējusi augšup pa Karolīnas Brodriveru un tālāk pa šaurāku tās pieteku, un bruņoti pavadoņi bija sekojuši tai simt metru platās upes abās pusēs. Viena jūras čūska bija redzēta pie Longailendas, Ņujorkas piekrastē, un otra bija peldējusi simt trīsdesmit kilometru augšup pa Hudzonas upi, cauri Manhetenai. Oho, nodomāja Kamilla, man vajadzētu pārstāt lasīt šos izgriezumus, pirms pavisam saeju sviestā un kļūstu par tādu pašu jūras čūsku ticīgo kā Marti. Katrā ziņā šķita, ka daudzos gadījumos simtiem cilvēku stundām bija varējuši izsekot jūras čūsku virzībai no jūras vai upju krastiem vai ceļojumu laineriem un karakuģiem.

1833. gada maijā Mahones līcī kuģojošie Halifaksas britu garnizona kareivji bija redzējuši baru sevišķi satrauktu īsspuru grindu. Tās bija

peldējušas turp un atpakaļ, panikas pārņemtas, un daļa kareivju bija sākuši uzjautrinoties pa tām šaut. Tad no ūdens bija pacēlies vismaz trīsdesmit metru garš čūskveidīgs radījums.

Tolaik cilvēki laikam šāva uz visu, kas kustējās, domāja Kamilla. It kā tas būtu automātisks reflekss, kam nav nekādu seku. Dabas postīšana Rietumvalstīs par nosodāmu rīcību tā īsti bija kļuvusi tikai divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados. Kapteinis Kusto bija vēl triecis “Kalipso” pret kašalotiem un medījis delfīnus. Tūra Heijerdāla plosta “Kon-Tiki” komanda vienkārši intereses pēc ar harpūnu bija bakstījusi pie plosta piepeldējušu vaļhaizivi, lai gan viņiem nebija nekādu iespēju nogalināt dzīvnieku vai vismaz izvilināt to sausumā.

Kamilla nezināja, vai doma bija drīzāk nomācoša vai cerību raisoša. Viņa brīdi to apsvēra un nonāca pie secinājuma, ka cerību raisoša. Jo, ja cilvēki vien pirms trīsdesmit gadiem bija vēl barbariskāki nekā mūsdienās, varbūt cilvēcei ir cerība.

Tīd viņa iedomājās par ko citu. Viņa sāka šķirstīt jau lasītos izgriezumus un meklēja pieminētos gadījumus, kuros aculiecinieki bija atklājuši uguni pret jūras čūsku.

“Precīzā mērķējuma dēļ [kapteinis Losons] ticēja, ka ir trāpījis dzīvniekam galvā,” lasīja Kamilla. “Smita kungs iešāva dzīvniekam galvā ar musketi”, “kapteinis Grejs izšāva no lielgabala, kas atradās kuģa priekšgalā, un trāpīja dzīvniekam pa galvu. Tas pēc tam ienira un vairs neparādījās virs ūdens”, “mēs nolēmām iešaut dzīvniekam galvā, un tas pazuda no acīm”.

Vismaz katrs trešais teksts lielos vilcienos beidzās līdzīgiem, proti, ar “un tad mēs iešāvām tam galvā”, apgalvojumiem. Lai arī runa bija par liela izmēra dzīvnieku, vai tad galvā trāpīta musketes vai lielgabala lode tomēr nebūtu nāvējoša? Nemaz nerunājot par dažādiem mūsdienīgākiem ieročiem.

Ja nu runa jau sākumā bija par salīdzinoši mazskaitlīgiem jūras dzīvniekiem? Ja nu tā populācija saruka jau tāpat, jo vairošanās vietas upju deltās bija izzudušas? Vai tad ar šaušanu paveiktā efektīvā retināšana vairošanās periodā nebija iznīcinājusi atlikušo dzimtu vēl ātrāk?

Marti izgriezumos vien bija vismaz vairāki desmiti gadījumu, kad angļu vai amerikāņu kareivji vai jūrnieki bija iešāvuši jūras nezvēram galvā. Gadījumi, par kuriem sniegti ziņojumi, acīmredzot bija tikai aisberga virsotne, un no tiem Marti noteikti bija atradis pavisam mazu daļu. Ja nu gadījumu kopumā bija simt reižu vairāk? Vai tūkstoš reižu vairāk, ja pieskaitīja arī Francijas, Spānijas, Portugāles, Itālijas un visu citu valstu kara un kravas kuģus un bruņotās zvejas laivas?

Bija skaidrs, ka mirušie konriti neuzpeldēja, bet gan nogrima dibenā. Ja tie būtu vieglāki nekā ūdens, to līķi būtu redzēti biežāk. Tie būtu izskaloti krastā arī citreiz, ne tikai tad, kad taifūns tos pārsteidza Halonas līcim līdzīgos seklos un labirintveidīgos ūdeņos.

Kamilla bija lasījusi, ka tad, ja kāda dzīvnieku suga izmirst, iemesls bieži vien ir bijis daudzu stresoru kopums. Eiropas ūdeles bija izzudušas daudzo pret tām vērsto darbību dēļ. Mazo upju un strautu bija mazāk. Sapuvušo koku bija mazāk. Varžu, gliemeņu un zivju bija mazāk. Mednieki, Amerikas ūdeles un Amerikas ūdeļu vīrusi bija tikai pastiprinājuši iznīcību.

Varbūt ar lielajām jūras čūskām bija noticis tāpat. Vairošanās vietu iznīkšana. Ūdens piesārņošana. Troksnis un vajāšana.

Kamilla piepeši sajuta dziļu līdzjūtību pret taifūna pārsteigto jūras briesmoni. Droši vien Halonas pa pusei zem ūdens esošais kaļķakmens plato, taifūnam uznākot, no nepareizajā vietā iepeldējušā konrita skatpunkta bija īsts nāves slazds. Šķīstošie viļņi un piekrastes bangas to bija apjozuši no visām pusēm un nobloķējuši jebkuru iespēju atkāpties dziļāk ūdenī. Vētrai pieaugot, bangas bija pietuvojušās vēj vairāk un beigās nāvīgi triekušas konritu pret šķautņaino kaļķakmeni. Ak, nabags, nodomāja Kamilla.

Taču nākamais raksts bija vēl satraucošāks par iepriekšējo. Tas stāstīja par vaļu mednieku kuģi Monongahelan, kas 1852. gadā bija saticis mazāku brigu un apstājies tai blakus. Monongahelan komanda bija stāstījusi, ka viņi ir uzgājuši jūrā laiski peldošu trīsdesmit divus metrus garu jūras čūsku un nogalinājuši to ar harpūnām kā vali. Viņi ar lielām grūtībām bija

izvilkuši milzīgo ķermeni no ūdens, izkaltējuši ādu un notīrījuši skeletu. Brigas komanda bija dabūjusi aplūkot atliekas. Pēc viņu teiktā, čūskveidīgā dzīvnieka mutē bija deviņdesmit četri uz iekšu virzīti zobi, asi un apmēram pieauguša vīrieša īkšķa izmērā. Monongahelan kapteinis bija iedevis brigas kapteinim kaudzīti vēstuļu, ko aizvest Ņūbedfordas muzeja vadītājam. Vaļu mednieku kuģim, redz, bija noteikts atgriezties ostā tikai tad, kad kravas tilpne būs pilna. Briga bija sasniegusi Ņūbedfordas ostu bez problēmām, taču par Monongahelan vairs nekas netika dzirdēts. Tas nogrima viesuļvētrā, kura parāva līdzi arī visu apkalpi.

Vai tā var būt patiesība, Kamilla domāja.

Kāpēc ar šādiem neaizstājami vērtīgiem paraugiem tā vienmēr notiek? Kāpēc tie vienmēr tiek nozaudēti? Vai tajā maz ir kas mistisks? Kuģa nogrimšana tolaik bija visai parasta lieta. Ja vien Kamilla pareizi atcerējās, pasaules jūrās burukuģu laikmetā bija nogrimuši apmēram četri tūkstoši kuģu katrā gadsimtā. Marti taču bija teicis, ka starpība starp kriptīdu un oficiāli pastāvošu sugu bieži ir tikai vienā galvaskausā, ādā vai skeletā.

Kamilla salēcās, kad kāds klauvēja pie durvīm.

—   Sākam tuvoties galamērķim, — Marti ziņoja, kad Kamilla atvēra durvis. — Šodien vairs nepaspēsim ienirt, bet, ja gribi redzēt mūsu galamērķi, pirms noriet saule…

—   Paldies, ka atnāci pateikt, — sacīja Kamilla.

Kamilla iznāca uz klāja.

—   Skaisti, — viņa teica un nozibināja pret Marti mirdzošu smaidu.

Viņi lūkojās uz ātri lejup grimstošo sauli. Rietumu padebesis mirdzēja

oranžs un dzeltens, un no jūras izcēlušies kalni satumsa pret to kā melni silueti. Šajā vietā ir burvība, domāja Kamilla. Šeit ir viegli uz mirkli aizmirst visas nepatīkamās lietas. Justies tā, it kā tās pat nekad nebūtu notikušas.

—   Un ja nu mēs atrodam to mirušo konritu, — Kamilla pēkšņi jautāja. — Ko tas tev dos?

Marti pārsteigts paskatījās uz viņu.

—   Tagad gan es nesapratu.

—   Sapņiem ir slikts paradums kļūt tukšiem, līdzko tie ir sasniegti, — teica Kamilla.

Cilvēka prāts kādā dīvainā veidā mazina katra sasniegtā panākuma nozīmi gandrīz nekavējoties, tāpēc neko un nekad tā īsti nevar izjust, domāja Kamilla. Tikai īsu, zūdošu brīdi. Kamilla bija satikusi desmitiem cilvēku, kuru īpašumu vērtība bija miljardiem dolāru. Neviens no viņiem ne reizi nebija juties gana bagāts.

—   Tas nu gan ir filosofiski, — Marti komentēja.

Krāsainā vizma nolaidās zemāk, un biezs, tumši zils Visums no augšas pārgūla tam pāri, itin kā aizgrūžot krāsu mirdzumu aiz salu siluetiem. Austrumu debess bija jau pavisam tumša.

—   Mans vectēvs vienmēr teica, ka cilvēka laime ir mazajās lietās, — Kamilla atbildēja. — Ka tikai cilvēki, kuri to saprot vai nu apzināti, vai instinktīvi, var būt īsti laimīgi.

Arī saulrieta pēdējā atblāzma pagaisa redzamībai, un kalnu aprises sāka saplūst ar zilimelno krēslu.

—   Pēc mana vectēva vārdiem, tie, kas spiesti meklēt laimi lielākās lietās, tikai reizēm var būt apmierināti, — apdomāja Kamilla. — Bet laimīgi viņi nekad nevarot kļūt.

—   Varbūt dažiem no mums ir jāpiepilda Mūsu Lielie Sapņi, — aizstāvējās Marti.

Tālāko kalnu silueti izgaisa kā tik tikko pamanāmi rēgi zilā melnuma vidū.

—   Starpība starp sapni un apsēstību bieži ir tikai ūdenī ievilkta līnija,— atzīmēja Kamilla. — Vai vari pateikt, par kuru ir runa tavā gadījumā?

Sapņu piepildīšana ir bīstama, Kamilla domāja. Jāuzmanās, lai pāri nepaliek vienīgi tukšums. Vien klēpis, pilns tukšuma.

Tālākie kalni saplūda ar visu apņemošo melnumu un pazuda. Tuvākās salas vēl brīdi bija redzamas. Tad tumsa aprija arī tās, un virs viņiem sāka iedegties zvaigznes.

Motors pukšķināja vienmērīgi un rimti, un ūdens skalojās pret “Smejošā pūķa” sāniem. Mazs vēja pūtiens pārskrēja viņiem pāri un sajauca Kamillas matus.

\

—   Šķiet, ir laiks iet gulēt, — teica Kamilla. — Ar labu nakti, Marti.

—   Ar labu nakti!

Kamilla gulēja nemierīgi. Viņa redzēja sapni par Pūķa siekalu salu un lielo jūras čūsku, kas pacēla galvu virs jūras un blenza uz Mora kungu ar acīm, lielām kā šķīvis. Ilora kungs skatījās apburts, kā pie zemes pienaglots, kad nezvērs sāka peldēt tieši uz viņa pusi. Viņš neizdarīja ne mazāko kustību, lai bēgtu.

Kas viņam kaitēja? Kāpēc viņš nebēga?

Skrien! Kamilla domās kliedza.

Tad viņa pēkšņi pati bija Hora kunga vietā. Viņa bija tieši krastā, tikai dažu metru augstumā virs ūdens, un milzīgā jūras čūska viņai tuvojās. Viņa saprata, ka paies tikai minūte, pirms briesmonis viņu sasniegs. Man jāmēģina tikt augstāk, domāja Kamilla. Taču viņas kājas šķila dīvaini bezspēcīgas. Zem tām bija kaut kas mīksts un staipīgs, un tās nevarēja izkustināt.

Kamilla novērsa skatienu no briesmoņa, kas aizvien tuvojās, un redzēja, kur iestigusi.

Viņa līdz jostasvietai bija iegrimusi asiņainu cilvēku līķu grēdā. Vīrieši, sievietes, bērni, veci ļaudis. Visiem tumsnēja āda kā melnkoks. Tukšas, taisni blenzošas acis, miruši skatieni. Sāpju grimasēs sastingušas sejas. Dažiem bija norauti visi locekļi, un pāri bija palikuši tikai robaini rumpji, no kuriem sūcās asinis. Dažiem bija norauta arī galva. Dažiem bija atplēsts vēders tā, ka varēja redzēt iekšas, un zarnas karājās laukā.

Kailu, gabalos sarautu miesu bija simtiem. Tās nosedza krasta klinti kā biezs paklājs, kas turpinājās uz visām pusēm tik tālu, cik vien viņa varēja saredzēt.

Jūras čūska jau bija sasniegusi krastu, tā pacēla milzīgi lielo galvu augstu virs viņas. Kamilla redzēja lielas acis un lielas nāsis, dīvainu pušķi galvvidū, asas trīsstūrveida spuras čūskveidīgā ķermeņa abās pusēs.

Kamilla mēģināja bēgt, taču asiņainās miesas spiedās viņai virsū no visām pusēm, aizvien ciešāk un ciešāk, un jo spēcīgāk viņa pūlējās, jo dziļāk

grima. Bija tā, it kā viņu noturošā līķu kaudze būtu dzīva radība, kam ir sava griba, ļaunprātīgs briesmonis, kas cenšas sagrābt viņu, vēl pirms jūras čūska paspētu viņu norīt ar savu aso zobenzobu pilno muti.

Un piepeši Kamilla saprata, ka daži nabaga cilvēki šai kaudzē vēl nemaz nav miruši. Līķi sāka trīcēt un drebēt, un vārgi vaidēt, arī tie, kam nebija galvas. Vaidi saplūda vienā korī, kas kļuva stiprāks un stiprāks tā, ka viņa būtu gribējusi aizspiest ausis ar rokām, lai tos nedzirdētu. Lai viņa nedzirdētu balsis, kas bija spīdzinājušas viņu jau tik daudzus gadus. Taču arī rokas jau bija iegrimušas starp ķermeņiem, un viņa vairs nespēja tās pakustināt.

Jūras briesmonis atvēra muti, un viņa redzēja briesmīgus zobus, garākus nekā tīģerim. Vismaz tas tagad beigsies, man vairs nevajadzēs redzēt sapņus par Ruandu, domāja Kamilla un uz mirkli sajuta dziļu atvieglojumu.

Nezvērs šāvās viņai virsū, un ūdens uzšļācās augstu gaisā.

Kamilla dzirdēja, kā tas šļakstās un pakšķ pret “Smejošā pūķa” klāju un viņas kajīti, un pamodās no sava kliedziena.

Pagāja dažas sekundes, pirms viņa atkal apjauta, kur atrodas. Viņa ieslēdza gaismu un, smagi elpodama, blenza kajītes sienā, slapja no sviedriem.

Šī gan bija pavisam jauna versija, domāja Kamilla. Viņa bija redzējusi šo pašu sapni dažādās variācijās jau simtiem reižu, lai gan pēdējo gadu laikā tas bija atkārtojies daudz retāk nekā pirms desmit vai piecpadsmit gadiem. Šī tomēr bija pirmā reize, kad darbojās arī lielā jūras čūska. Kamilla gan bija redzējusi vairāk elles baismu, nekā pienācās, bet jūras čūskas tomēr bija pratušās turēties prom no viņas sapņiem. Līdz šim. Nu varbūt bija iemesls to uztvert vien kā laipnu aicinājumu uz pārmaiņām.

Lai nu kā, tas bija tikai sapnis, domāja Kamilla. Tikai sapnis.

Bet tad viņa pamanīja, ka pie kabīnes durvīm ir ūdens peļķe. Kamēr viņa skatījās, tā paplašinājās un maz pamazām auga aizvien lielāka, līdz sasniedza gultu. Un ūdens vēl neapstājās, no peļķes malām novirzījās šaurākas tērcītes, kas ātri stiepās garumā. Viena no strēlēm patecēja zem gultas.

Mīļo debestiņ, Kamilla domāja. Tas patiešām notiek.

Viņas kabīnē tecēja ūdens no klāja. Pa durvju apakšu.

Vai tad šļaksts nebija daļa no viņas sapņa? Vai viņa tiešām bija dzirdējusi kaut ko, kas bija viņu pamodinājis? Vai kāds lielāks vilnis bija pāršļācis ūdeni pāri “Smejošajam pūķim”? Nē, nešķita, ka kuģis kustētos. Tas it nemaz nešūpojās, ari dēļi nečīkstēja, kā tie darītu, ja jūrā būtu kaut mazākais vilnis.

No kurienes tad ūdens nāca?

Kamilla apmeta rītakleitu un izgāja uz klāja. Pirmais, ko viņa redzēja, bija Kvoks. Sirmais kapteinis izgaismoja jūras virsmu ar spēcīgu kabatas lukturi. Viņa seja bija bez izteiksmes, bet cietāka un saspringtāka nekā parasti.

Vismaz Kvoks šķita izturamies pret situāciju ļoti nopietni. Šļāciens tātad bija īstenībā, ne daļa no viņas sapņa.

Ūdens ņirba mirguļoja baterijas gaismā, taču, Kamillasprāt, jūrā bija kaut kas dīvains. Tajā bija vismaz dažus metrus garš, gandrīz nekustīgs ovāls. Vieta bija daudz mierīgāka, nekā tai vajadzētu būt.

Izskatījās, ka zem ūdens, taču gandrīz pieskaroties virsmai, būtu… kaut kas liels.

Vai tā bija taisnība, vai arī viņa tikai iztēlojās? Vai viņa joprojām bija pa pusei aizmigusi? Kvoka lukturis spoži izgaismoja vien mazu pleķīti, taču apgaismojums bija tik nespodrs un nenoteikts, ka bija grūti būt par kaut ko pārliecinātam.

Kamilla vēroja, ka rāmā virsma atkal sāk atkal ņirbēt un kustēties. Pēc brīža tai pāri jau gluži ikdienišķi kustējās mazi vilnīši. Kvoks izslēdza lampu.

Kamilla tikai tagad pamanīja, ka viss “Smejošā pūķa” klājs zem viņas basajām kājām ir slapjš. Viņa pavērsa skatienu uz leju un pamanīja, ka stāv seklā peļķē. No tās ūdens pār klāju tecēja jūrā. Paskatījusies aiz muguras, viņa redzēja, ka arī viņas kajītes durvis un siena ap tām bija šļakstu saslapinātas. No jumta stiprās strūklās uz klāja tecēja ūdens.

Kaut kas patiešām kuģim bija uzšļakstījis lielu daudzumu ūdens. Vismaz dažus simtus litru, varbūt vēl vairāk.

—   Kas tas bija? — viņa jautāja Kvokam.

Kapteinis centās izskatīties mierīgs, taču viņa seja bija satraukta, un Kamilla nojauta arī pārmērīgu saspringumu plecos.

—   Nezinu, — teica Kvoks.

Kamilla saprata, ka kapteinis ir nobijies. Stindzinoši nobijies.

—  Varbūt valis, — teica Kvoks dīvaini aizsmakušā balsī. — Vai vaļhaizivs.

Nakts bija visāda, tikai ne silta. Kamillai sala kājas, un viņa juta vēja pūsmas pieskārienu kā vēsu un mitru vieglu sitienu pa rokām. Taču pār Kvoka pieri lija sviedri. Kamilla skatījās, kā Kvoks noslauka tos ar krekla piedurkni. Viņa redzēja, ka Kvoka roka trīc kā malārijas slimniekam. Vai it kā viņš patlaban mēģinātu atlabt pēc nedēļu ilgas plostošanas. Viņa tikai nespēja noticēt, ka Kvoks aizrautos ar dzeršanu, un kapteinis arī neoda pēc alkohola.

Kāpēc tik daudz pieredzējis visu mūžu jūrā pavadījis kapteinis pēkšņi būtu pārvērties par bailēs trīcošu želeju vaļa vai vaļhaizivs dēļ?

—   Vai tas varētu būt… kaut kas cits? — jautāja Kamilla.

Kvoks paraustīja plecus. Kustība bija domāta kā relaksēta un mierīga, taču tā uz Kamillu atstāja pretēju iespaidu.

—  Varbūt, — Kvoks teica aizsmakušā balsī. — Kurš zina. Mēs esam diezgan tālu. Šeit varētu… vispārībā. Būt jebkas.

—   Piemēram…

—   Ejiet vien gulēt, — Kvoks ātri ierosināja, pirms Kamilla paguva pateikt vairāk. — Lai kas tas arī būtu bijis, tas diez vai nāks vairs atpakaļ. Es varu pamodināt Marti kungu un pastāstīt viņam, ka kaut kas mums pāršļakstīja ūdeni. Ja viņš, piemēram, gribētu iznākt uz klāja palūkot, vai vēl ko var redzēt.

Kamilla cieši skatījās uz kapteini, bet tad nolēma, ka vairs itin neko nenoskaidros, pat ja uzdotu vēl jautājumus. Kapteinis nezināja, ko viņi nupat bija sastapuši. Taču bija acīm redzams, ka viņš neticēja, ka runa būtu par vaļhaizivi vai vali.

—   Varbūt tā ir labāk, — piekrita Kamilla. — Ar labunakti!

—   Ar labunakti, Kamillas kundze, — novēlēja Kvoks.

Kamilla iegāja atpakaļ kajītē, taču nespēja aizmigt, pirms saule atkal parādījās virs apvāršņa.

Kamilla skatījās uz Tsina jeb Pūķa salas stāvus augšup tiecošos krasta klinti. Lielākā daļa Halonas līča tālāko salu bija koniskākas nekā tuvāko arhipelāgu kaļķakmens torņi, kas slējās no jūras. Tas droši vien radās vētru un lielo viļņu izraisītās erozijas ietekmē. Taču Tsina bija stipri stāviem krastiem.

—   Cik šeit ir dziļš? — Kamilla vaicāja.

—   Piecpadsmit metru, — teica Tšiongs.

—   Tas ir diezgan daudz, — Kamilla piezīmēja.

Krasta klintis ietiecās stāvus jūrā kā viduslaiku bruņinieku pils sienas. No klintīm bija atdalījušies lieli gabali. No tiem klintāju pakājēs bija izveidojies plašs robainu akmeņu zemūdens lauks, kas vietām sniedzās līdz pat ūdens virsmai. Salas austrumu pusē bija arī iedobes un viļņu līdzeni nopulētas kaļķakmens klintis.

-— Tuvāk pie salas ir seklāks, — teica Marti, berzēdams zodu. — Jācer vien, ka straumes nav aiznesušas ķermeni pārāk tālu.

—   Vai jūs zināt precīzāk, kur tie zvejnieki atklāja savu atradumu? — Kamilla jautāja.

—   Jā, es viņus izjautāju pēc iespējas konkrētāk, — apstiprināja Hua.

Viņa atvēra ielaminētu un kārtīgi salocītu jūras karti un ar pirkstu apvilka salas austrumu daļu.

—   Viņi teica, ka tas bijis šeit, ka tas gulējis uz tās plakanās krasta klints.

Hua ar roku norādīja uz plakanu, zemu klinšu apgabalu.

19

—   Viņi to redzējuši jau tālu no jūras, un no sākuma nav pievērsuši tam sevišķu uzmanību,—teica Hua.—Viņi domājuši, ka krastā izskalotas brūnas jūraszāles vai kādi citi mēsli. Taču, kad viņi devušies uz māju pusi, kurss viņus pievedis tuvāk krastam. Tad viņi sapratuši, ka krastā ir kaut kas neparasts.

Kamillai bija jāatzīst, ka stāsta detaļas izklausās ticamas. Varbūt viss noticis tieši tā, kā zvejnieki bija stāstījuši Huai.

—   Vai arī mums būtu iespējams ar viņiem parunāt? — jautāja Marti.

—   Jā, kad viņi atgriezīsies, — teica Hua. — Viņi tagad zvejo mazliet tālāk uz dienvidiem un atgriezīsies tikai pēc pāris nedēļām.

Marti izskatījās vīlies, taču tur neko nevarēja darīt.

—   Kurā virzienā dzīvnieks, visticamāk, būtu virzījies? — Kamilla jautāja. — Un apmēram cik tālu?

Hua nopūtās.

—   To ir ļoti grūti noteikt, — viņa atbildēja.

Hua pamāja ar roku virzienā starp rietumiem un ziemeļrietumiem.

—   Ja tas peldēja ūdens virspusē, taifūns to aizskalojis uz to pusi, — viņa teica. — Diemžēl mēs nezinām, vai miruši konriti uzpeld. Kvoks teica, ka zemūdens straumes šajā vietā virzās uz austrumiem. Gandrīz pretējā virzienā.

Tātad mēs patiesībā pat nezinām, kurā virzienā līķis ir peldējis, domāja Kamilla. Tas nesolīja nekā laba.

—   Kā konrits varētu būt izskalots salas krastā un atkal aizskalots no turienes prom, ja tas nebūtu uzpeldējis? — jautāja Kamilla.

—   Ūdens ir tik sekls, ka taifūni var izskalot krastā arī lietas, kas ir smagākas par ūdeni, — paskaidroja Hua.

—   Un kā ar pūšanas gāzēm? — tincināja Kamilla. — Vai tad tās neliek mirušam dzīvniekam uzpeldēt?

—   Tās var uznest līķi līdz ūdens virsmai uz kādu laiku, — apstiprināja Hua. — Taču tas droši vien atkal nogrimst, kad audi ir sadalījušies un gāze tikusi laukā. Citādi beigtiem kon rit gadsimtu gaitā būtu vajadzējis ik pa laikam būt izskalotiem cietzemē. Vajadzētu tikai zināt, cik ilgi mirušais dzīvnieks ir turējies virs ūdens, pirms atkal nogrimis un sācis virzīties līdzi zemūdens straumēm.

Tas nu gan nebūs viegli, nodomāja Kamilla.

—   Ja kort rit nogrima gandrīz uzreiz pēc tam, kad taifūns to noskaloja no krasta, tas ar zemūdens straumi nonācis apmēram kaut kur, — Hua domīgi teica un vilka ar pirkstu pa jūras karti. — Apmēram šeit, mazliet uz austrumiem no Tsina salas.

Marli lūkojās uz karti un tad pavērsa skatienu jūrā, Huas norādītajā virzienā.

—   Tad tas būtu virzījies līdz ar straumi uz austrumiem, uz šejieni, līdz tas būtu atdūries pret kaut ko, — turpināja Hua. — Dibens ir tik robains un grumbuļains, ka ķermenis nevar būt aizvilkts pa to sevišķi tālu, pirms tas aiz kaut kā aizķērās. Katrā ziņā, ja tam ir daudz dzeloņveida spuru.

—   Lielos vilcienos, tas būtu aptuveni šajā apvidū,— Marti rezumēja.

Viņš izņēma no krūšu kabatiņas zīmuli un uzvilka kartē mazu aplīti.

Pēc mēroga tas diametrā varēja būt apmēram puskilometru plats.

—   Ja šis variants atbilst patiesībai, darba apjoms vēl ir aptverams, jo gabals ir tik mazs un sekls, ka mēs to spētu izpētīt apmēram nedēļas laikā,— piezīmēja Marti.

Bet ja nu konrits ir nogrimis lēnāk, domāja Kamilla.

—  Cerēsim, ka tā ir, — sacīja Hua. — Jo, ja dzīvnieks ir aiznests tālāk, pirms tas ir nokļuvis līdz zemūdens straumēm un sācis ceļu uz austrumiem, izmeklējamais apgabals kļūst daudz lielāks. Teiksim, piemēram, ka, rupji rēķinot… apmēram šāds.

Hua paņēma zīmuli no Marti un uzzīmēja kartē aptuveni divdesmit metru garu un kilometru platu ovālu, kas sākās pie Tsina salas un izstiepās uz rietumiem, ziemeļrietumiem.

—   Mēs nespēsim izpētīt tik lielu apgabalu nirstot,— teica Marti. — Ja skelets ir tik tālu, ķemmēšana ar eholoti ir mūsu vienīgā cerība.

Viņi, protams, nevarēja būt droši pat par to, ka konrita ķermenis būs redzams eholotes attēlos. Ja konritam patiešām ir bruņas, no kurām atskan stiprs džinksts, kad pa tām uzsit ar nazi, tam attēlos gan vajadzētu būt redzamam kā melnai, saliektai līnijai. Taču vai stāstītais bija patiess? Turklāt, ja dzīvnieka ķermenis būtu saliecies, vai tas atšķirtos no apkārtnes?

Eholotes attēlos bieži skaidri izcēlās tādi cilvēka atstātie mākslīgie veidojumi kā kuģu vraki vai zemūdens drupas. Tie atšķīrās savu taisnlīniju formu dēļ. Taisnas līnijas starp dabas formām bija salīdzinoši reti sastopamas. Taču daba bija pilna liektu līniju. Koraļļu veidojumi un kaļķakmens klinšu malas, smilšu kāpas un daudz kas cits attēlos izskatītos tieši tā.

—   Šeit, mazliet tālāk, dibens ir pavisam līdzens smilšu un dubļu lauks, — turpināja Hua. — Kori rit šajā apvidū var būt ar pazemes straumēm aizvirzījies daudzus kilometrus, varbūt vēl tālāk, ne aiz kā neaizķeroties. Šeit nav nekā cita kā kustīga smilts un smilšu zuši. Daudz smilšu zušu.

—   Ko mēs darīsim, ja ķermenis aiznests vēl tālāk, pirms tas sācis grimt? — jautāja Kamilla.

—   Tad mēs to nekad neatradīsim, — teica Hua. — Tad tas var būt jebkur. Vējš to varēja ienest atklātā jūrā. Ja tas ir iegrimis dziļākos ūdeņos…

Kamilla skatījās uz jūras karti un neskaitāmo mazo salu izveidoto labirintu.

—   Mums būtu vērts to meklēt, nirstot tikai šī mazā apļa iekšienē, — Hua rezumēja. — Pa to laiku sampans izķemmēs lielāko ovālu ar eholoti.

—   Domā, ka mums patiešām ir cerības to atrast? — vaicāja Kamilla.

Hua paraustīja plecus.

—   Neiespējami pateikt. Varbūt jā, varbūt nē. Viss var būt atkarīgs no veiksmes.

Tā, kā tas bieži notiek, nodomāja Kamilla. Ja nu mani vecāki būtu nopirkuši Nokia vietā kādas citas firmas akcijas?

—   Ķeramies pie lietas? — Hua ierosināja.

Tšiongs un Vu piestiprināja eholoti pie sampana. Tad Vu iedarbināja sampana mazo elektromotoru, kamēr Tšiongs atraisīja sastiprinājuma ķēdes. Motora skaņa bija ļoti klusa, tikko dzirdama. Ievērojams uzlabojums kopš veco laiku benzīna mašīnām, kas rēca tā, ka ausis krita ciet, domāja Kamilla. Viņa aizgāja pēc kafijas. Kad viņa atgriezās uz klāja, sampans bija jau pārsimt metru tālāk un, j?ēc Kamillas domām, attālinājās pārsteidzoši ātri uz ovāla pusi, ko Hua bija iezīmējusi jūras kartē. Man arī vajadzētu dabūt laivu, kas darbojas ar elektromotoru, domāja Kamilla. Vai

vispār tādas vajadzētu noteikt par obligātām, vismaz Sāristomeri trauslajos apvidos.

—   Jācer, ka viņi pratis attēlus iztulkot pareizi, — viņa teica somiski.

—   Viss tiek ierakstīts videolentē, — teica Marti. — Varam pārbaudes pēc apskatīties.

Baigais darbiņš — caurskatīt lentes, domāja Kamilla. Tas paņemtu daudz laika, pat ja viņi tās tītu uz priekšu divu vai četru reižu paātrinājumā. Turklāt, ja viņu precizitāte pieviltu izšķirošā brīdī, viss darbs būtu vējā.

—   Cik plašu joslu eholote vienā reizē attēlo? — jautāja Kamilla.

—   Aptuveni simt metru, — atbildēja Marti.

—   Tik maz? — Kamilla brīnījās.

—   Līcis ir sekls, — Marti teica. — Taču attēls ir salīdzinoši precīzs.

Kamilla skatījās uz attālinošos sampanu.

—   Viņi būs spiesti izbraukāt to spraugu diezgan daudzas reizes, — viņa atzīmēja.

—   Tā tas ir, — piekrita Marti. — Taču domāju, ka mūsu grūtais uzdevums tomēr ir lielāks. Tā ka… vai tad nedodamies drīz arī mēs?

Kamilla pacēla kafijas krūzi.

—   Es vēl neesmu beigusi. Dodu tev atļauju pagaidīt vēl piecas minūtes.

Marti izskatījās nepacietīgs, un Kamilla domās nolamājās, kad karstā

kafija apdedzināja mēli. Kāpēc es iekampu kafiju tik ātri, viņa nobāra sevi, mums taču īsti nekur nav jāsteidzas. Izņemot to, ka Marti nervozais nemierīgums — vai to vajadzētu saukt par entuziasmu? — sāka pielipt arī viņai.

Marti kaut kur nozuda, un Kamilla pārliecās pār bortu pārbaudīt ūdens temperatūru. Ūdens apņēma pirkstu kā putna piens. Tā temperatūra nevarēja būt daudz zemāka par cilvēka ķermeņa temperatūru. Kamilla pārsteigta atskatījās.

—   Ir gan silts!

—   Ūdens virsējais slānis šogad ir bijis krietni virs trīsdesmit grādiem, — apliecināja Hua. — Turklāt ūdens ir sasilis neparasti dziļi. Runā, ka daudzviet tas ir divdesmit astoņus grādus silts vēl simt metru dziļumā.

Divdesmit astoņi grādi simt metros, apsvēra Kamilla. Tas izklausījās traki. Varbūt globālā sasilšana tiešām sākusi kļūt nekontrolējama, kā daudzi pētnieki jau sen bija apgalvojuši.

—  Tāpēc mums pēdējā laikā ir bijis tik daudz taifūnu, — paskaidroja Hua.

Marti atgriezās uz klāja ar diviem hidrotērpiem.

—   Vai mums tos vajag? — brīnījās Kamilla.

—   Temperatūras dēļ ne, taču hidrotērpi aizsargā ādu no saules apdegumiem.

Nu, protams, domāja Kamilla. Viņi bija tropiskos vai vismaz subtropiskos ūdeņos. Ūdens bija tik skaidrs un caurspīdīgs, ka bez hidrotērpiem viņi ātri apdegtu, snorkelējot tuvu virsai.

Kamilla redzēja, kā Marti skatiens ātri pārslīd viņas augšstilbiem, kad viņa savilka hidrotērpu. Marti bikli novērsa skatienu, taču Kamilla bija pārliecināta, ka saredzējusi pareizi.

Marti piestiprināja skābekļa balonus un uzvilka uz sejas masku. Tad viņš iemetās ūdenī. Pasaule uzsprāga tūkstošiem baltu gaisa burbulīšu strūklā. Burbuļi pacēlās augstāk, un redzamība kļuva skaidrāka.

Viņš peldēja caurspīdīgajā, tirkīza zilajā bezsvarā. Ūdens spiedās pret bungādiņām. Jūras virsma vizēja dažus metrus augstāk kā skaidra, mirguļojoša membrāna. Dibens bija apmēram desmit metru zemāk. Tas bija tik tikko saredzams. Ūdenī sašķīda jauns burbuļu mākonis, kad Kamilla iemetās jūrā.

Marti pagaidīja, kamēr Kamilla viņu panāk. Kamillas mati locījās ūdenī, savijušies šķipsnās kā taustekļi. Marti pagrieza ķermeni un pacēla kājas stāvus, ar svina atsvaru palīdzību viņš krita dzelmes virzienā ar rokām un galvu pa priekšu. Dažus metrus dziļāk dibenā saskatāmie veidojumi iezīmējās skaidri un detalizēti, un Marti atkal pagriezās horizontālā stāvoklī.

Jūras dibens bija smalku, baltu smilšu noklāts, un tajās bija skaisti viļņveidīgi kārtojumi, kas slējās cits aiz cita, veidojot niecīgu kāpu tīklu. Šur tur bija zaļu ūdensaugu čemuri un tukši gliemežvāki. Smiltis bija pilnas apaļu caurumu un svītru, ko atstāja dzelmē dzīvojošie tārpi, vēži un gliemeži.

Nekur neredzēja nevienu zivi. Pirmais pieskāriens Halonas līča patiesībai, domāja Marti. Viņš ieskatījās dziļuma mērītājā. Septiņi metri. Ja viņi neies dziļāk, ar spiediena līdzsvarošanu un slāpekļa burbuļiem nebūs problēmu.

Marti peldēja tālāk. Viņš turējās septiņu astoņu metru dziļumā un ik pa brīdim palūkojās atpakaļ, lai pārliecinātos, vai Kamilla viņam seko. Vientuļa dzeloņraja nekustīgi gulēja smiltīs. Tikai tad, kad Marti bija gandrīz virs tās, zivs slinki aizpeldēja. Smalkas smiltis uzmutuļoja ap to lēni atpakaļ krītošos virpuļos.

Viņi papeldēja garām dažam metru augstam koraļļu uzbūvētam kolonnveidīgam iezim. Simtiem spirālveida figūru izrakstītu bumbu, un uz tām daži koši sarkani un spēcīgi zarojoši dzīvi koraļļi. Virs koraļļiem lidinājās daudzu tūkstošu zivju bars. Zivīm bija koši dzeltena aste, un tās bija apmēram pieauguša cilvēka vidējā pirksta garumā. Tās planēja gandrīz nekustīgi jūras bezsvara visumā.

Dzelmē bija pa pusei smiltīs iegrimusi Coca-cola pudele un dēlis, kurā bija pāris dzelzs naglu, kas bija pārvērtušās sarkanīgas rūsas kaudzītēs. Dramatiski atradumi, nodomāja Marti. Tad viņš pamanīja kaut ko tumšu, kas virzījās tieši uz viņu pusi, un viņa sirds mazliet salēcās. Taču peldošais dzīvnieks bija tikai jūras bruņurupucis. Viņi sajūsmināti noskatījās uz to, kad tas slīdēja garām. Tas kustināja pleznas piemīlīgi un apdomīgi, it kā tie būtu spārni un viņš pats — vējā planējošs fregatputns vai albatross. Katra pleznu kustība to viegli pavirzīja tālu uz priekšu. Bruņurupuča grumbuļainā esība un aizvēsturiskā rāpuļa galva radīja dīvainu kontrastu ar kustības skaisto, dejisko vieglumu un graciozitāti. Tas bija kā vēstnieks no citas pasaules, citas ēras. Viņi noskatījās, kā bruņurupucis nozūd skatienam jūras bezgalības noslēgtajā krēslā.

Jauni koraļļu veidojumi slīdēja zem viņiem. Daļa koraļļu bija pelēki un nedzīvi. Jūras ūdens skābuma palielināšanās un sasilšana, kā arī pieaugošās grūtības baroties droši vien tos bija iznīcinājušas. Pie mirušo koraļļu laukiem bija, augstākais, dažas zivis, parasti neviena. Taču vienmēr, kad tuvojās dzīvu koraļļu kumšķis, ap to bija lieli zivju bari. Viņi redzēja dažas

Ba-ba-ba alus pudeles, un vienā vietā no smiltīm slējās rūsas klātas metāla mucu atliekas. Marti ienira, lai aplūkotu tās tuvāk. Mucas bija sarūsējušas sarkanbrūnas un trauslas, klātas sīkiem caurumiņiem. Kad Marti aizskāra vienas dibenu, tas izšķīda ūdenī kā biezs rūsas putekļu mākonis. Pāri palika tikai driskās, kas karājās no mucas stīpas.

Viņi devās tālāk. Pretī virzījās mazi koraļļu puni, kā arī daži lielāki akmeņi, uz kuriem auga koraļļi. Pāris konservu bundžu, apkalta zābaka atliekas un vēl caur un cauri sarūsējušas tērauda mucas. Taču nekā patiesi interesanta.

Galvenais: pat ne kripatas no konrita skeleta.

Tā viņi turpināja vēl kilometru uz priekšu, neatraduši nekā ievērojama. Tad viņi apstājās, pavirzījās četrus piecus desmitus metru sāņus un peldēja gar nākamo ķemmējamo joslu atpakaļ.

Marti pirmo reizi patiešām sāka saprast, cik grūtu uzdevumu viņi uzņēmušies.

Viņš laikam nebija gribējis izdomāt lietu līdz galam, kā to tiešām vajadzēja darīt. Pieņemt patiesību jau pirms tam būtu bijis pārāk nomācoši. Tas ir tāpat, kā meklēt adatu siena kaudzē, viņš domāja. Ļoti, ļoti lielā siena kaudzē. Mēs nekad neatradīsim to skeletu nirstot, Marti nodomāja. F.holote ir mūsu vienīgā cerība.

—   Pirmie piecpadsmit hektāri nu ir izskatīti, — atzīmēja Kamilla, kad viņi atkal bija pacēlušies virs ūdens. — Cik tad daudz hektāru tajā izpētāmajā zonā ir? Pavisam kopā?

Tas neizdosies, Marti drūmi nodomāja.

Nebija nekādu cerību, ja nu vienīgi viņiem līdzi patiešām bija veiksme.

20

Nakamajā dienā vējš bija stiprāks un došanās jūrā — grūtāka. Kad Marti un Kamilla uzvilka hidrotērpus, “Smejošais pūķis” zvārojās tik spēcīgi, ka ik pa brīdim vajadzēja pieķerties margām vai sola stūrim, citādi viņi būtu nokrituši. Tomēr Kamilla vienu reizi sasita gurnu pret asu izvirzījumu tik sāpīgi, ka skaļi nolamājās.

—     Satans/* — Kamilla zviedriski izsaucās.

Debesis tomēr joprojām bija gluži skaidras.

Marti un Kamilla ielaidās ūdenī un ienira. Kad viņi bija dažu metru dziļumā, Kamilla pavērsa skatienu uz augšu. Jūras virsma mirguļoja kā nemitīgi formu mainoša košu un tumšu plankumu mozaīka, kurā tagad bija plašākas un lēnāk formu mainošas figūras nekā iepriekšējā niršanas dienā, visdrīzāk tāpēc, ka viļņi bija lielāki. Šķīstošie viļņi uzmutuļoja zem ūdens kā tirkīzā mirdzoši burbuļu mākoņi. Baltās dzelmes smiltis bija tikai septiņu astoņu metru dziļumā, un Marti redzēja, kā viļņu ēnas slīd pāri smiltīm nenoteiktās rindās un kolonnās. Viņš ienira pāris metru dziļāk un tad sāka peldēt uz priekšu paralēli jūras dibenam.

Pirmajos simt metros neparādījās nekas interesants. Jūras dibenā bija tikai tukši gliemežvāki un šur tur kāds ūdensaugs. Tad priekšā sāka vīdēt kaut kas tumšs un lielāks. Pietuvojies viņš redzēja, ka tas atkal ir neliels koraļļu rifs. Virs tā planēja daudz zivju, gandrīz stāvot uz vietas. Tās bija

1 Sātans! (Zviedru vai.)

plakanas un zilgani zaļas, taču tām bija dzeltena aste un koša sānu līnija. Kad Marti pietuvojās, tās pakustināja astes un slinki pavirzījās sāņus.

Marti kustināja pcldpleznas lēniem un taupīgiem vēzieniem, tikai ar potīšu kustībām, un uzpeldēja virs rifa. Starp mazajiem, koši sarkanajiem krūmiņiem atkal bija arī brūni, bumbveidīgi koraļļi ar lokveida svītrām, kas atgādināja cilvēka smadzenes. Viņi turpināja doties uz priekšu un nonāca apvidū, kur lielākā daļa dzelmes bija vecu un pirms kāda laika mirušu koraļļu nosegta. Viņi redzēja tumši zaļus un gaiši zaļus akmeņus, arī dziļas aizas un iedobumus. Dažu aizu dibenā bija baltas smiltis, taču nekur vairs neredzēja nevienu zivi.

Tad atkal parādījās dzīvi koraļļi. Lieli, sazaroti krūmi, kas atgādināja tumšu aļģu vai sūnu noklātus aļņa ragus. Dažas koši dzeltenas zivteles iebēga aizās. Jaunākas un plānākas audzes izskatījās kā jūras dibenā nogrimuši ar blāvi zaļu pelējumu noklāti un tāda vai cita iemesla dēļ visas lapas pazaudējuši krūmi.

Marti paskatījās atpakaļ, lai pārliecinātos, ka Kamillai viss kārtībā. Viņa bija labu gabalu aiz muguras.

Pāris simtu metru tālāk rifa mala ietiecās desmit, piecpadsmit metru dziļāk kā gandrīz stāva siena, un Marti tik tikko spēja izšķirt dzelmi. Viņš slīdēja zemāk, sekodams rifa malai. Vēl vairāk appelējušu aļņa ragu, kā arī dzeltenu, oranžu un sarkanu vēdekļu. Un vēl formas, kas Marti atgādināja pārāk lielas kladonijas. Tās tomēr nebija pelēkas kā īstās kladonijas, bet gan mirdzēja koši oranžas un sarkanas. Šur tur slējās arī kaut kas līdzīgs milzīgi lielām, spilgti sarkanām putnu spalvām. Marti zināja, ka tās ir crinoidea, jūras lilijas.

Šur tur manīja arī jūras ežus ar gariem pīķiem, pa vienam un mazās grupiņās. Melnie pīķi bija plāni un līdzīgi ūdenszālēm, taču bija skaidrs, ka tie ir ļoti asi. Vairākus simtus liels svītrainu zebrzivju bars papeldēja garām, un viņi redzēja arī šķietami īdzīgu zivi, no kuras uz visām pusēm stiepās izaugumi, kas izskatījās asi. Kamilla neatcerējās zivs nosaukumu, taču viņai nenāca prātā tai pieskarties. Ja viņa atcerējās pareizi, šī zivs bija ļoti indīga.

Koraļļu rifs beidzās, un zem viņiem atkal bija baltas smiltis, ko viļņi bija sapinuši smalkā miniatūru kāpu tīklā. No balto smilšu vidus slējās smaili, melni akmeņi kā kalnu virsotnes no sauszemes ledāja. Viņi atkal redzēja pāris aprūsējušu konservu kārbu un viscaur izrūsējušu mucu. Uz tās sāniem bija zīmes vjetnamiešu vai ķīniešu valodā, taču Marti tās nesaprata.

Pretī slīdēja mazi zivju bari, dzelmē nogrimusi automašīnas riepa un citi jūrā iekrituši mēsli, taču joprojām nekā patiešām interesanta.

Tad Marti piepeši apstājās. Kamilla redzēja, kā viņš pagriežas stāvus un paliek karājamies uz vietas. Marti acīm redzami mēģināja noturēt sevi vietā, pēc iespējas mazāk kustoties, un viņa ķermenis piepeši šķita saspridzis. Koncentrējies.

Vai viņš kaut ko redz? Ko?

Kamilla lidinājās bezsvara ūdenī un mēģināja koncentrēt skatienu. Taču sānos viņa redzēja tikai miglainu zilgmi un virs viņiem viļņos nenogurstoši mirgojošu jūras virsmu, kā arī lielāku viļņu šur tur uzjundītus, tirkīzā spīdošus burbuļu mākoņus.

Tad… Kamilla pēkšņi priekšā kaut ko izšķīra. Kaut ko… lielu. Kaut ko, kas nāca tieši uz viņu pusi!

Viņu pārņēma stindzinošas bailes. Viņa gribēja steigties virspusē un peldēt uz laivu. Ja nu radījums, kas viņiem tuvojas, ir konrits, Halonas nostāstu varonis, jūras briesmonis? Jūras pūķis? Olava Magnusa lielā jūras čūska? Vai kaut kas parastāks un pazīstamāks, taču tikpat bīstams? Kā tīģerhaizivs vai baltā haizivs?

Taču, kad Kamilla paskatījās uz. Marti, viņa redzēja, ka viņš nav izkustējies. Marti bija daudz vairāk pieredzējis nirējs nekā viņa. Varbūt arī viņai tad derētu turēties uz vietas…

No zilās krēslas iznāca kaut kas apaļš un tumšs. Tas tuvojās un auga lielāks, un Kamilla redzēja, ka tā ir liela, milzīgi liela vaļā atplesta rīkle. Tai katrā pusē bija maza acs.

Konrits! Kamilla domās iekliedzās. Šausmas, tas tiešām bija konrits. Un tas joprojām nāca tieši virsū, atvērtu muti! Kamilla vēl neredzēja briesmoņa

asos zobus, taču zināja, ka tie gaidīs viņus tajā šaušalīgi atvērtajā mutē. Viņa jau grasījās mesties pēdējā bezcerīgajā bēgšanas mēģinājumā, kad Marti piepeši bija viņai blakus un sagrāba aiz potītes. Marti viņai nomierinoši pamāja un pakratīja galvu.

Milzenis viņus bija pamanījis un sagriezās sāniski. Tas bija mainījis virzienu un acīm redzami peldēja garām. Vai tas grasījās nokļūt viņiem aiz muguras un uzklupt no kāda negaidītāka virziena? Briesmoņa silueta forma bija dīvaina, tā galva bija milzīgi liela un plata salīdzinājumā ar ķermeni, kas astes daļā sašaurinājās. Kamilla redzēja, ka milzīgās galvas abās pusēs ir smailas spuras, kas salīdzinājumā ar galvas izmēru šķita ļoti trauslas. Radījuma vēders spīdēja balts.

Radījums atkal pagriezās horizontāli. Tas grasījās peldēt garām tikai desmit vai piecpadsmit metru attālumā. Jo vairāk tas tuvojās, jo biedējošāks izskatījās. Tas bija gigantisks, milzīgā galva droši vien bija daudzus metrus plata. Dzīvniekam kopumā vajadzēja būt vismaz desmit, divpadsmit metru garam. Kad tas peldēja viņiem garām, straumes un virpuļus varēja skaidri sajust. Kamilla redzēja, ka briesmonim bez lielajām krūšu spurām ir arī divas muguras spuras, no kurām priekšējā skaidri bija lielāka. Milža sānos bija horizontālas vagas un baltu plankumu veidotas vertikālas līnijas. Arī galva un spuras bija apaļu plankumu noklātas.

Briesmonim bija spēcīga, vertikāla aste, ne līmeniska kā valim. Tātad valis tas nevarēja būt. Kamilla redzēja, kā aste slinki un mierīgi airējas augšup un lejup. Viņa noskatījās, kā briesmonis pamazām slīd tālāk un nozūd zili zaļajā dūmakā.

Vai tas atgriezīsies? No kuras puses tas nāks?

Kamilla atcerējās “Žokļu” ainu, kurā baltā haizivs piepeši bija uzbrukusi no mugurpuses būrim, kas karājās zem ūdens, un viņa sajuta, kā dauzās sirds. Tās ātrā pulsēšana sitās ausīs kā diskodziesmas bumsīšanās.

Taču, kad viņa atkal palūkojās uz Marti, viņš neizskatījās izbijies vai pat pārsteigts, bet gan, gluži otrādi, plati smaidīja, apmierināts un iedomīgs. Kamilla izjuta dziļu sašutumu, redzot Marti izteiksmi. Marti pamāja ar roku, ka viņiem vajadzētu uzcelties virspusē. Kamilla izveidoja apli starp

īkšķi un pirkstiem par zīmi, ka ir sapratusi. Marti pamāja ar galvu. Viņš pāris reižu savēcināja peldpleznas, turot kājas kopā, un pacēlās virs ūdens kā ronis.

—   Tas gan bija kaut kas, — teica Marti, kad viņi plunčājās ūdenī starp metru augstajiem viļņiem. — Kā tev patika?

—   Kas… tas bija? — jautāja Kamilla.

—   Nu, vaļhaizivs, protams, — teica Marti.

Viņa balss tonis kaitināja Kamillu, jo Marti izturējās lā, it kā runa būtu par kādu pašsaprotamu lietu.

—   Tu to neatpazini? Pasaules lielākā zivs! Un tad vēl diezgan liels indivīds. Veca, ļoti liela mātīte.

—   Vai tās nav bīstamas? — Kamilla vaicāja.

Kamilla uz mirkli nolaidās zem ūdens pārbaudīt, vai briesmonis noteikti ir prom. Viņa nekā neredzēja un atkal uznira. Marti atklāti uzjautrinājās. Aizvāc to smīnu no sava ģīmja, Kamilla aizkaitināta nodomāja. Varētu tomēr būt mazliet pieklājīgāks, īpaši, ja es maksāju par mūziku.

—   Tās ēd planktonu, — paskaidroja Marti. — Tāpat kā daži bārdainie vaļi. Mēs planktona ēdājiem esam mazliet par lielu.

Es ienīstu jūras bioloģiju, nodomāja Kamilla. Viņa sajutās līdz sirds dziļumiem nokaunējusies.

21

Nākamajā rītā pamodusies, Kamilla uzreiz pamanīja, ka gaisā ir spēcīga dūmu smaka. Viņa apģērbās un izsteidzās uz klāja. Hua un Marti, atbalstījušies pret margām, domīgi lūkojās uz apkārtni. Saule jau bija uzlēkusi, taču tā spīdēja tikai kā blāvs rēgs caur netīri pelēko dūmaku, kas klājās virs jūras. KamilJa pamanīja arī to, ka saules stari nesilda kā parasti. Viņa uzreiz saprata, kāpēc, piemēram, astoņdesmit procenti indiešu, pēc avīžu stāstiem, cieš no spēcīga D vitamīna trūkuma. Tsina sala un citas salas bija nozudušas miglā, neredzēja pat to siluetus.

—     Kā lielpilsētu smogs, — noteica Kamilla. — No kurienes tas nāk?

No Hanojas?

Hua un Marti saskatījās, kā jautājot viens otram, kurš to izskaidros Kamillai. Es neciešu to jūsu žestu, nodomāja Kamilla. Tas man liek justies dumjai un atstumtai.

—    Indijas, Ķīnas un Indonēzijas smogi aizvien biežāk saaug kopā, — paskaidroja Hua. — Un mēs vienmēr paliekam tiem pa vidu. Bieži uz , vairākām nedēļām no vietas. Pat mēnesi, ja gadās stiprāks El Ninjo.

Nu, protams, domāja Kamilla.

—     Ķīnas smogi rodas no automašīnām un rūpnīcām, un nelielu apmēru akmeņogļu un biomasas dedzināšanas, — papildināja Marti. — Indijas smogi rodas no automašīnām un rūpnīcām, un biomasas dedzināšanas. Indonēzija dod savu artavu galvenokārt no kūdras un meža, kā arī pazemes akmeņogļu ugunsgrēkiem. Starptautiskā sadarbība savā labākajā izpausmē! International Cooperation for a Global Termoggedon.

Kamilla atminējās reiz lasījusi kādu rakstu vai ziņu par akmeņogļu ugunsgrēkiem. Taču viņa nespēja atsaukt atmiņā detaļas.

—   Indonēzijā notiek daudz vairāk pazemes akmeņogļu ugunsgrēku nekā visās citās valstis kopā, — teica Marti. — Pēc viena aprēķina, to varētu būt trīssimt tūkstoši.

—   Trīssimt… tūkstoši? —Kamilla pārjautāja.

—   Nu, tas ir lielākais publicētais aprēķins, un tas patiesībā ir balstīts tikai uz dažiem nodalītos apvidos pēkšņi izdarītiem mērījumiem. Piemēram, uz to, ka gar ceļu, kas ved no Balikpapanas uz Samarindu, simt kilometru garumā ir simtiem atsevišķu akmeņogļu ugunsgrēku.

—   Kā to var būt tik daudz? — jautāja Kamilla.

Dūmu smaka nu bija spēcīgāka nekā iepriekš, un Kamilla juta, kā smogs sākkņudināt viņas plaušas. Kaklā tecēja no kairinājuma radušās gļotas, un viņai vajadzēja krekšķināt un klepot, lai kniešana mazinātos. Smogs koda arī acīs, it kā tajās būtu iekaisīti smalki jo smalki stikla putekļi.

—   Indonēzija pēdējo četrdesmit piecu miljonu gadu laikā bijusi zemeslodes lielākā akmeņogļu rūpnīca, — paskaidroja Marti. — Jūras līmenis ir cēlies un krities sauszemes ledāju izplešanās un kušanas taktī. Droši vien kopumā simtiem reižu. Vienmēr, kad ūdens pacēlies, kūdras purvi ir palikuši zem ūdens. Uz kūdras ir sakrājušies koraļļi, miris planktons un smiltis. Kūdra ir sacietējusi par brūnoglēm, un no koraļļiem un planktona, un smiltīm ir iznācis kaļķakmens un smilšakmens.

Marti izņēma no kabatas pildspalvu un papīru. Viņš savilka vairākas horizontālas līnijas, sadalot lapu daudzās šaurās daļās. Tad viņš piepildīja katru otro daļu ar blīvu, pa labi sasvērušos svītrojumu un atlikušās ar retāk iezīmētām, pa kreisi sasvērtām līnijām.

—   Zem Papua, Sumatras un Kalimantānas kūdras purviem ir šādas daudzstāvu kūkas. Daudzstāvu plato, kuros pēc kārtas ir ogles un no jūras dibena nogulumiem radušies akmeņi. Indonēzijas oglēs ir arī daudz sēra savienojumu, jo Indonēzijā ir daudz vulkānu.

—   Kāpēc tā ir nozīmīga informācija? — jautāja Kamilla.

—   Tas nosaka to, cik viegli akmeņogles pašas aizdegas, — paskaidroja

Marti. — Jo vairāk pirītu un sulfītu, jo vieglāk ogles aizdegas. Indonēzijas akmeņogles sāk gruzdēt četrdesmit grādos, līdzko tām tiek klāt kaut mazliet skābekļa.

Oho, Kamilla nodomāja. Tas izklausās diezgan nopietni.

—  Turklāt Indonēzijas daudzstāvu plato tiek ļoti vēdināti, — paskaidroja Marti. — Un aprīkoti ar daudzām notekām.

Marti iezīmēja kaļķakmens slāņus attēlojošajās joslās nenoteiktu formu caurumus. Daļa no tiem bija vertikāli, daļa — horizontāli. Marti vispirms uzzīmēja caurumiem kontūras un tad aizķēpāja to iekšpusi melnu.

—   Indonēzijas kūdra ir sevišķi skāba, — viņš teica. — Tāpat kā no tās radušās akmeņogles. Kaļķakmens un smilšakmens turpretī ir stipri sārmaini akmens tipi. Kad viens otram virsū atrodas skābi un sārmaini akmens tipi, sārmaino akmeni saēd vienos vertikālos un horizontālos caurumos.

Migla mazliet paklīda, un no tās atkal sāka parādīties salu tēli.

—  Tā paša iemesla dēļ visas Halonas salas ir alu pilnas, — papildināja Hua.

—   Šī parādība ir eksotiska īpatnība, — teica Marti. — Indonēzijā tam ir liela praktiska nozīme. Vienmēr, kad kādā apvidū iznīcina lietus mežus un kūdras purvus, akmeņogles aizdegas gandrīz vienlaikus daudzās vietās. Tas notiek, tiklīdz gruntsūdens līmenis pietiekami pazeminās.

—   Jo kaļķakmens slāņi ir pilni caurumu? — Kamilla pārliecinājās.

—   Jā,— Marti apstiprināja.

Debestiņ, nodomāja Kamilla. Simtiem tūkstošu pazemes akmeņogļu ugunsgrēku. Tas izklausījās patiešām biedējoši.

—   Indonēzijas kūdrā varbūt ir desmit reižu vairāk ogļu nekā Somijas purvos, piecdesmit vai simt miljardi tonnu, jo neviens nezina, cik daudz ogļu slēpj daudzstāvu plato zem kūdras purviem.

Kāpēc es neesmu par to dzirdējusi agrāk, domāja Kamilla. Galvenokārt: kāpēc neviens no FPPC nekad par to nekā nav runājis?

—  Taču mēs zinām, ka Norvēģu jūras dzelmē ir apmēram trīs tūkstoši miljardi tonnu ogļu, — turpināja Marti, — jo naftas un dabasgāzes uzņēmumi ir izurbuši jūras dibenā sešus simtus caurumu. Zem Papua kūdras

purviem varētu būt apmēram Norvēģijas krājumiem atbilstošas iegulas. Tāpat Kalimantānā un Sumatrā.

Jo, ja tas viss ir taisnība…

—   Pagaidām visi tie zem zemes pamazām gruzdošie akmeņogļu ugunsgrēki ir bijuši diezgan mazi, taču daudzi ar laiku var izaugt lielāki, — teica Marti. — Savienotajās Valstīs reiz bija spiesti evakuēt veselu pilsētu, Centrāliju, kad zem tās izpletās akmeņogļu ugunsgrēks. Mājas, ceļi un stāvvietas sāka brukt, kad zem tām izdega alas un iebruka zeme, kas iepriekš netika paredzēts. Cilvēki zaudēja samaņu no saindēšanās ar tvana gāzi. Zem klajas debess.

Vai tad neviens no viņiem tiešām neko par to nezināja, domāja Kamilla. Vai viņi nezināja, jo negribēja zināt? Vai viņi zināja, tikai neuzdrošinājās man to pateikt?

—   ļa ugunsgrēku temperatūra uzkāpj pietiekami augstu, kad ūdens tvaiks sadalās ūdeņradī un skābeklī, ugunsgrēki sāk ražot tā sauktās sintēzes gāzes. Tad atmosfērā izdalās mazāk oglekļa dioksīda, taču vairāk metāna, oglekļa monoksīda un brīvā ūdeņraža. Tiem visiem ir daudz lielāka ietekme uz globālo sasilšanu nekā oglekļa dioksīdam.

Kamilla mēģināja sakārtot domas. Vai bija iespējams, ka FPPC cilvēki nekad nebija uzdūrušies šādai informācijai?

—   Ja ar to neko nedarīs, visa Indonēzija drīz varētu būt liesmās.

Vai Kamillas padotie visu laiku bija zinājuši visu, ko Marti nupat viņai pastāstīja, taču izturējušies, itin kā viņi nebūtu zinājuši nekā?

—   Akmeņogļu degšana sausajā sezonā izraisa meža un kūdras ugunsgrēkus ikreiz, kad gruzdošais slānis atrodas bīstami tuvu augsnes virskārtai,— turpināja Marti.

Un kā es pati, vai es arī patiesībā esmu zinājusi to visu, aizdomājās Kamilla. Vai esmu tikai izslēgusi šo informāciju no apziņas? Vai esmu aizmirsusi visu tik perfekti, ka nekas no tā nepastāvēja līdz šim mirklim? Tāpat kā biju aizmirsusi daudz ar Marti un mūsu attiecībām saistīto, jo man vairs nevajadzēja ar mums saistītās atmiņas.

—   Un meža un kūdras degšana var izraisīt akmeņogļu ugunsgrēkus

vietās, kur ogļu slānis pienāk tuvu zemes virskārtai, — Marti nobeidza stāstu.

Ko gan Marti bija teicis, kad viņi bija sēdējuši Hoana Kjema ezera krastā? Mums ir bīstama spēja nezināt lietas, kuras mēs negribam zināt. Arī tad, kad tās zinām. Arī tad, kad zinām, ka zinām tās.

Kamilla skatījās uz biezās miglas apjoztajām salām.

Marti dzird tikai argumentus, kas runā par labu tam, ka konrits patiešām pastāv, viņa sprieda. Marti neredz pierādījumus, kas pamato, ka konrits, visticamāk, ir tikai leģenda, tikai mītisks dzīvnieks. Es savukārt gribu atcerēties un redzēt tikai to, ko FPPC ir darījis labi. To, kur tam ir veicies. Taču negribu nonākt aci pret aci ne ar ko tādu, kas varbūt bijis pavisam citādi. Tumšāk.

Smogs atkal sabiezēja, tas viļņojās gaisā pelēkos virpuļos un vērpetēs kā cigarešu dūmi.

Varbūt spēja salikt lietas pa plauktiņiem cilvēkiem ir nepieciešama, domāja Kamilla. Varbūt cilvēki zaudētu saprātu, ja būtu spiesti visu laiku skatīties Visuma šausmām acīs, kaili un neaizsargāti. Taču vai šie mūsu veselā saprāta aizsargmehānismi vienlaikus nav mūsu lielākā problēma? To dēļ taču neviena krīze vai problēma nevar būt mums tik iepriekš neparedzama, lai uzkristu uz galvas kā pilnīgs pārsteigums. Bet tas tā beigu beigās tomēr notiek. Vai mums varētu būt atomieroči, karš un rasisms, ja nebūtu šīs īpašības? Vai mēs varētu ēst rūpnīcu būros audzētu lopu gaļu, ja mums nebūtu šīs izvēlīgās kurlmēmi aklās dāvanas? Biedējošās īpašības, ko varam likt lietā vienmēr, kad vien vēlamies, un kas padara iespējamus visas šīs pasaules Ruandas, Aušvices, Ļeņingradas blokādes un Mao Lielos lēcienus?

—   Vai tu vēl esi šeit? — jautāja Marti balss kaut kur no tālienes.

—   Piedod, es…

—   Nu, tas nekas, esmu pieradis pie tā, ka cilvēki aizspiež ausis uzreiz, kad sāku runāt par kādu patiešām svarīgu lietu, — žēlojās Marti.

Tā gan, nodomāja Kamilla.

—   Vai tu patiesi esi tādās domās, ka FPPC darbība ir pasliktinājusi situāciju? — viņa jautāja Marti.

Marti izbrīnīts paskatījās uz Kamillu.

—   Kāpēc tu…

—   Vai tu varētu tagad tikai atbildēt, bez nekādiem jociņiem, — lūdza Kamilla. — Esi tik laipns, man tas ir svarīgi.

—   Vai tu tiešām esi droša, ka gribi dzirdēt, ko es par to domāju?

—   Koncentrējoties uz to, ko vēl var darīt lietas labā.

Marti apjukums kaitināja Kamillu. Nesāc tagad, velns parāvis, izskatīties tik apstulbināts, Kamilla sakaitināta nodomāja.

—   Tiešām? — jautāja Marti.

Tas, protams, ir atkarīgs arī no tā, ko tu grasies tālāk teikt, domāja Kamilla.

—   Klāj tik vaļā, — ierosināja Kamilla.

—   Nu… Tie tavi naudas vergi ir ļāvuši indonēziešiem pieļaut milzīgu kļūdu.

—   Okei. Kā?

—   Ja purvaino lietus mežu kokaudzēm ļautu atjaunoties un tās aprūpētu tā, lai kūdras slānis būtu mitrs, arī akmeņogļu ugunsgrēki apdzistu. Vismaz simt kilometru rādiusā no tuvākā kūdras masīva. Vissvarīgāk ir nodrošināt, lai visus kokus neizcērt vienlaikus un lai augsnē neizrok koksnes pludināšanas kanālus.

Tas vēl neizklausās sevišķi grūti, domāja Kamilla.

—   Kas attiecas uz eļļas palmu plantācijām, arī tās noteikti nedrīkstētu noklāt kūdras purvus, ne arī labā stāvoklī esošus lietus mežus, — teica Marti. — Taču citādi tās droši vien ir ekoloģiski prātīgākais iespējamais veids, kā ražot biodegvielu. Ja no presēšanas atliekām ražo biogāzi un no palmu lapotnēm, stumbriem un tukšiem augļu ķekaru apvalkiem celulozes etanolu, kopējā raža minerālu augsnē atbilst jau trīsdesmit naftas tonnu ekvivalentiem uz hektāru gada laikā. Taču vienlaikus virs eļļas palmām vajadzētu audzēt arī dažus desmitus hektāru dipterocarpaceae, teiksim, astoņu gadu ciklā. Tad iegūtu arī daudz vērtīgas cietās koksnes. Turklāt palmas ir C3 tipa augi, tie tropos aug labāk, ja lielāki koki, piemēram, tieši dipterocarpaceae, tos mazliet apēno, fotorespirācijas zaudējumi ir mazāki, kad

RuBisCO tik bieži nenoķer oglekļa dioksīda radīto skābi. Turklāt no augsnes neizgaro tik daudz ūdens, kas arī…

Kamilla vairs nespēja izsekot, jo Marti runā jau sāka parādīties pārāk daudz biologu slepenās valodas. Viņa tomēr saprata, ka turpmāk vajadzētu izturēties pret šo lietu nopietnāk. Viņa vēl neprata pateikt, kur Marti ir taisnība un kur viņa vērtējumi iebrauc auzās. Taču viņai droši vien vajadzētu to noskaidrot.

Jo, ja Marti bija taisnība…

Kamilla negribēja tādu smagumu uz savas sirdsapziņas. Vismaz, ja viņa varētu darīt kaut ko, lai situāciju labotu, nepazaudējot visu savu īpašumu.

22

Nākamā diena bija skaidra un rēna, un smogs bija pagaisis. Jūrā gandrīz nebija viļņu. Marti un Kamilla nira nākamā sektora malā. Tad viņi uzšūpoja kājas stāvus un ar galvu pa priekšu iegrima dzelmē.

Ūdens bija krietni divdesmit metri, un dibenu varēja saredzēt tikai desmit metru dziļumā. Kamilla redzēja, ka starp niecīgajām smilšu kāpām jūras dibenā kaut kas aug. Droši vien kādas jūraszāles. Tūkstoši un atkal tūkstoši plānu, tumšu augu, kas mierīgi viļņojās līdz ar straumi. Dīvaina, fascinējoša zemūdens pļava. Kamilla nekad nebija redzējusi līdzīgus augus. Taču kāpēc augiem nebija nekādu lapu, tikai melns, taisns stublājs? Tas bija dīvaini.

Viņi virzījās uz ziemeļiem, taisni pāri dīvainajai pļavai. Dzelmi nosedzošie retie augi izskatījās turpināmies bezgalīgi. Kamilla novērtēja, ka katrā kvadrātmetrā vairākās vietās bija apmēram desmit stiebru. Pēc pārdesmit minūtēm viņi jau sāka tuvoties pētāmā sektora otram galam, taču zemūdens zālājs rādījās turpināmies vēl daudz tālāk.

Kamillai šķita, ka daži augi, kas līgojās līdzi straumei, ik pa brīdim sajauc ritmu un kustas citā taktī nekā kaimiņi. Kā tas bija iespējams? Vai runa bija par ūdens radīto optisko ilūziju? Vai varbūt dzelmē bija virpuļi, visu laiku vietu mainoši atvari, kas padarīja augu kustības sarežģītas un neparedzamas.

Labajā pusē parādījās masīva dzeloņraja. Tā bija tumši brūna un varbūt pusotru metru plata. Tai bija pātagai līdzīgs pīķis ar asu dzeloni galā. Acis bija zemo izaugumu galos. Kad tā peldēja virs viņiem, Kamilla redzēja baltu vēderu, žaunu spraugu izveidotu izliekumu, muti, kas atgādināja

tumšu svītru, un nāsu atveres. Radījums lielākoties cilāja katru spārnu atgādinošo spuru tā, ka tas kustējās cauri ūdenim kā savāds putns. Bet ik pa brīdim tas it kā sajauca ritmu un plivināja spuras citā taktī. Interesanti, nodomāja Kamilla. Raju horeogrāfija laikam ir daudz sarežģītāka un daudzveidīgāka, nekā viņa bija iedomājusies.

Piepeši dzeloņraja asi metās lejup un slīdēja pret dzelmi. Kad tā bija dažus metrus virs dibena, ar augiem kaut kas notika. Viņi piepeši ievilkās smiltīs un nozuda skatienam. Raja turpināja savu ceļu gar jūras dibenu un, līdzko viņa nonāca virs dzelmē augošajām jūraszālēm, tās ierāvās smiltīs un tad atkal parādījās uzreiz, līdzko raja bija prom.

Organismi, kas slējās laukā no smiltīm, tātad nebija augi, bet gan tādas kā mazas, melnas čūskas. Tūkstoši, miljoni jūras dzelmē dzīvojošu mazu… jūras čūsku?

Vai tad jūras čūskas nav indīgas? Pat nāvējoši indīgas?

Kamilla juta, kā paātrinās pulss. Taču, kad viņa pašķielēja uz Marti, viņš izskatījās pavisam rāms un mierīgs. It kā miljoniem jūras čūsku veidots paklājs būtu pavisam ikdienišķs un nekaitīgs skats.

—   Kas tie īsti bija? — Kamilla pajautāja, kad viņi bija atkal uz “Smejošā pūķa” klāja. — Tie čūskveidīgie radījumi, kuru galvas slējās virs smiltīm? Kaut kādi jūras tārpi? Vai mazas jūras čūskas?

Marti smējās.

—   Arī daudzi citi tos ir noturējuši par jūras čūskām.

—   Kas tad tie ir?

—   Smilšu zuši. Angliski sand eel vai garden eel. Tie izaug knapa metra garumā un nenoliedzami ir īpaši čūskveidīgi. Taču tās ir planktonu ēdošas zivis, nevis čūskas.

—   Es no sākuma domāju, ka jūras dibenā aug kaut kādas jūraszāles. To vajadzētu būt vismaz vairākiem simtiem tūkstošu!

Marti pamāja ar galvu.

—   Pavisam droši vismaz tik daudz. Viņi dzīvo lielās kolonijās. Šeit ir daudz ūdens apgabalu ar smilšainu dibenu un seklāki par piecdesmit metriem. Kolonija var turpināties kilometriem tālu. Vai desmitiem kilometru.

Kamilla galvā ātri aprēķināja. Viens kvadrātkilometrs bija miljons kvadrātmetru, un zušu bija apmēram desmit kvadrātmetrā. Ja kolonija turpinātos desmitiem kilometru tālu…

Viņai bija grūti noticēt aprēķina rezultātam.

—   Sanāk diezgan daudz zušu, — teica Kamilla.

—   Jā, bet, piemēram, kuprainie vaļi bieži ēd tieši smilšu zušus. Tā ka tiem jābūt daudz. Ja viens tieši zušu maltīti cienošs kuprainais valis dzīves laikā apēd, teiksim, miljardu smilšu zušu un jūrās agrāk ir bijis varbūt apmēram pusmiljons kupraino vaļu, cik daudz zušu vajadzētu?

Man šķita, ka kuprainie vaļi ēd planktonu, nodomāja Kamilla. Vienmēr var iemācīties ko jaunu.

—   Kāds britu dabas pētnieks reiz apgalvoja, ka pie Malakas pussalas ir redzējis septiņus vai astoņus miljonus jūras čūsku, kas pēc taifūna sapulcējušās jūrā peldošo lielo atkritumu plostu tuvumā, — stāstīja Marti.

Marti gan acīmredzot ir nebeidzami daudz stāstu par dažādiem jūras dzīvniekiem un citiem dabas brīnumiem, domāja Kamilla.

—   Es, mazs puika būdams, brīnījos, kā kas tāds ir iespējams, jo pats nekad nebiju redzējis vairāk par vienu jūras čūsku vienā reizē, — klāstīja Marti. — Tad kādā brīdī sapratu, ka tie visdrīzāk bijuši smilšu zuši. Indonēzijas apkārtējos ūdeņos varētu būt patiešām lielas kolonijas, jo tur ir divi miljoni kvadrātkilometru seklu vietu jūrā, kas ledus laikmetā bija sausas. Vienkārši neviens nekad tā īsti nav izpētījis to dzelmi. Liels taifūns pārvietotu jūras dibena smilšu kāpas tā, ka zuši būtu spiesti mesties bēgt. Tas ir, uz kādu laiku. Šķiet pavisam iespējami, ka to jūras virsmā tad varētu būt pat vairāki miljoni vienlaikus.

Kamilla izlīda no hidrotērpa un nosusinājās lielā pelddvielī.

—   Viena lieta mani ir mazliet samulsinājusi, — teica Kamilla.

—   Klāj vaļā, — Marti ierosināja.

Arī Marti attaisīja sava hidrotērpa rāvējslēdzēju un sāka to vilkt nost.

—   Kāpēc krastā izskaloti konritu līķi tik bieži ir bez galvas? — jautāja Kamilla un sabužināja matus dvielī.

Marti pakāra hidrotērpu uz šņores un paņēma zilu dvieli.

—   Esmu izdomājis trīs dažādus izskaidrojumus, — viņš teica. — Galva varbūt sapūst ātrāk nekā pārējais ķermenis, saka taču, ka radījumam ir tādas kā kaula bruņas. Vai arī galva ir tik slikti piestiprināta, ka tā ātri nokrīt pēc tam, kad dzīvnieks ir miris.

—   Un trešais skaidrojums? — jautāja Kamilla.

Viņa aptina lielo dvieli cieši apkārt un sāka zem tā novilkt bikini. Kamillai nācās tā saliekties, ka Marti piepeši jutās mulsinoši.

—   Konritiem var būt dabīgi ienaidnieki, kas ir gana lieli, lai norautu vai nokostu tā galvu, — teica Marti.

Balsī jautās pārmērīgs aizsmakums, un viņš cerēja, ka Kamilla to nemanīs.

—   Dabīgi ienaidnieki? — jautāja Kamilla. — Kas tie varētu būt?

Kamilla nometa bikini apakšdaļu uz klāja un zem dvieļa atraisīja augšdaļu saturošo mezglu. Marti centās neskatīties uz viņu un pievērsās jūrai.

—   Atceries, es tev stāstīju par auksto karu un hidrofoniem, ko amerikāņi uzstādīja jūrās?

Kamilla skatījās uz Marti neizpratnē. Tad viņa pēkšņi saprata, ko viņš gribēja teikt.

—   Tagad gan tu pūt pīlītes! — iesaucās Kamilla.

23

Kamilla bezpalīdzīgi skatījās uz Marti. Viņa nesaprata, vai Marti spēlē savas spēlītes vai arī viņa piezīme domāta kā nopietni ņemama.

—     Bloop? — Kamilla izšāva.

—     Tu to pateici, ne es, — aizstāvējās Marti.

—     Bet…

—    Ja domājam, kāds jūras dzīvnieks varētu nokost galvu divus vai trīs metrus resnam konritam, izvēles iespēju nav diez ko daudz.

Kamilla nometa uz klāja arī bikini augšdaļu.

—     Ir iespējams, ka bloop skaņas radītājs ir neparasti liels konrits, — ierosināja Marti. — Ļoti liels konrits varētu viegli nokost galvu mazākam indivīdam.

—     Ja nu tie ir ļoti lieli milzu kalmāri? Tā kā reiz teici?

Marti mirkli padomāja par to un noskatījās, kā Kamilla pakarina žāvēties peldkostīmu.

—    īsti… nezinu. Varbūt. Iespējams, arī tāds varētu noraut konritam galvu. Manuprāt, tas neizklausās pavisam neiespējami. Taču ir arī ikdienišķāks izskaidrojums.

Kamilla vaicājoši paskatījās uz Marti.

—     Kašalots, — teica Marti. — Lielākais jebkad uz zemeslodes dzīvojušais plēsējs.

—     Kašalots?

Kamilla paņēma biksītes no sola, uz kura bija salikusi savas drēbes.

—    Ja man jautātu, kašalotu vajadzētu klasificēt kā lielāko uz šīs planētas jebkad dzīvojušo dzīvnieku, nevis tikai visu laiku lielāko plēsēju.

—   Pat par zilo vali? — Kamilla brīnījās. — Visās vaļu grāmatās, ko esmu lasījusi, vienmēr ir teikts, ka zilais valis ir lielākā uz zemeslodes dzīvojošā radība.

Marti atkal kautrīgi pievērsās jūrai, kad Kamilla zem dvieļa stīvēja kājās biksītes.

—   Kašaloti ir samazinājušies vaļu medniecības un barības trūkuma dēļ, — Marti paskaidroja. — Jūrās mūsdienās ir daudz mazāk ēdiena nekā agrāk. Lielākie mūsdienu kašaloti ir mazāk nekā astoņpadsmit metru gari un, lielākais, sešdesmit tonnu smagi. Taču muzejos ir vairāk nekā septiņmetrīgi kašalotu žokļa kauli. Garākais saglabājies kašalota žokļkauls ir piederējis vismaz divdesmit astoņus metrus garam dzīvniekam, un vaļu mednieki vēl deviņpadsmitajā gadsimtā stāstīja pat par vairāk nekā trīsdesmit metru gariem kašalotiem. Tāds jau ir svēris vairāk nekā vēl piecus metrus garāks zilais valis. Divsimt, pat divsimt piecdesmit tonnu.

—   Oho! — Kamilla izbrīnā iesaucās. — Tas man ir jaunums.

—   Izlasīji tos izgriezumus par jūras čūsku un vaļu cīņām?

—   Laikam neesmu vēl tikusi tik tālu, — Kamilla teica un turpināja ģērbties. — Tā tava izgriezumu kaudze ir diezgan liela.

Kāpēc viņai jābūt tik nolāpīti izskatīgai, Marti domās norūca. Būtu daudz vieglāk, ja es joprojām nejustu tik lielu pieķeršanos viņai.

—   Nākamajām paaudzēm ir saglabājušies daži apraksti par jūras čūsku un vaļu cīņām. Dažos gadījumos runa ir bijusi par kupraino vali un reizēm par zilo vali vai finvali. Taču visbiežāk par kašalotiem.

—   Kāpēc? — jautāja Kamilla. — Kāpēc tieši kašalots būtu vistīkamākais upuris lielajai jūras čūskai?

Marti iesmējās.

—   Domāju, ka ir otrādi. Varbūt saritinājies konrits kašalota sonārā izskatās tāpat kā milzu kalmārs.

—   Tātad kašalots varētu tam uzbrukt kļūdas dēļ?

Kamillai izdevās uzvilkt vēl šortus un krekliņu bez piedurknēm. Viņa atbrīvojās no dvieļa un pakarināja to žāvēties uz margām.

v

—  Trīsdesmit metru garš konrits jau būtu daudz spēcīgāks pretinieks nekā trīsdesmitmetrīgs milzu kalmārs, — teica Marli.

Marti skatījās uz jūras virsmu, kas bija gluda kā spogulis. Ko visu tā slēpa sevi? Mēs nekad tā īsti neredzam jūru citādi, kā no virsas, viņš domāja. Tā neko nedod par velti. Debesszilā, rāmā jūras virsma vienmēr izskatījās pilnīgi vienādi. Pat tad, ja tieši zem viņiem būtu miljardiem liela zušu sabiedrība vai bezgalīgi liels milzu kalmārs, jūras virsma to viņiem neatklātu. Viņi nekad tā īsti neizzinās visus okeāna noslēpumus. Taču varbūt tas ir tikai labi. Kaut kas vienmēr paliks.

—   1875. gadā barka “Paulīne” sekoja divdesmit divus metrus gara kašalota un milzīgas jūras čūskas sadursmei Brazīlijas piekrastē, netālu no Keiproketas, — stāstīja Marti. — “Paulīnes” kapteinis Džordžs Drūvors no sākuma redzēja tikai lielus šļakstus jūrā. Taču, kad “Paulīne” piekļuva tuvāk, viņi redzēja, ka jūrā veļas ļoti liels kašalots, kam apkārt aptinies milzīgs, čūskveidīgs jūras briesmonis. Viņi sekoja cīņai divdesmit minūtes.

—   Kurš no viņiem uzvarēja? — jautāja Kamilla un apsēdās uz sola pie sienas.

—   Jūras čūska, — teica Marti. — Kašalots nogura, un jūras čūska ievilka to sev līdzi dzelmē. Drūvors teica, ka vēl divi tikpat neparasti lieli kašalotu tēviņi panikā metušies mēgt. Viņi nenira dziļāk, bet peldēja prom pa jūras virsmu vai ļoti tuvu tai.

Kamilla nosmējās.

—   Izklausās pēc tīrās jūrnieku pasaciņas!

—   Jūras čūska uznira vēl reizi, tikai pārsimt metru no “Paulīnes”.

—   Ak tā!

—   “Paulīnes” apkalpes locekļi zvērēja, ka tā daļa, kas pacēlās virs jūras, bija apmēram sešdesmit pēdu, tātad astoņpadsmit metru, gara.

Tā gan, Kamilla skeptiski nodomāja.

—  Viņi noteica, ka radījums kopumā bijis četrdesmit astoņus vai piecdesmit metrus garš.

—   Vai tas jau nav pārāk neticami?

—   Nu, jā, izklausās diezgan traki. Taču tolaik jūrasbraucēji labi spēja noteikt dažādu jūras dzīvnieku garumu. Tos viņi redzēja vai katru dienu. Turklāt vaļu mednieki izvēlējās upuri, nosakot vaļa garumu. Kapteinis

Drūvors vēl apgalvoja, ka daudzu kuģu kapteiņi un stūrmaņi, paliekot divatā, stāstījuši, ka redzējuši lielas jūras čūskas vismaz simt reižu. Viņi tomēr neziņoja par novēroto, jo baidījās, ka tas varētu kaitēt karjerai.

Varbūt pavisam pamatoti, domāja Kamilla.

Marti ieskatījās pulkstenī.

—   Varbūt tagad mums vajadzētu kaut ko ieēst? Laikus pirms dienas otrās niršanas?

24

Trīsdesmitajā niršanas dienā viņi atrada lielu kuģa vraku. Zušu kolonija bija turpinājusies vēl četru kilometru garumā, taču tad smilšu kāpas atkal bija devušas ceļu dzīviem un mirušiem koraļļiem. Marti atkal ievēroja, ka vietās, kur bija nogulumi, kur paskābināšanās, siltums vai slimības bija nogalinājušas koraļļus, praktiski nebija zivju. Turpretī pie katra koraļļa, kas kaut mazliet turējās pie dzīvības, vienmēr bija kāds zivju bars. Pie veselīgiem koraļļu torņiem bija dažādu izmēru, formu un visās varavīksnes krāsās mirdzošas zivis, gandrīz vienmēr veseliem mākoņiem, tūkstoši vai desmitiem tūkstošu.

Diemžēl arī Halonā lielākā daļa koraļļu izskatījās jau miruši. Viņi vairāk sastapās ar nedzīvu, pelēkbrūnu tuksnesi. Mirušiem kukuržņiem, ko jau bija grūti atšķirt no akmens bluķiem. Mirušie rifi bieži bija nosegti ar biezu, gaiši zaļu aļģu plīvuru. Gluži kā Baltijas jūras pūšļu fuksa audzes, nodomāja Marti. Plašākās teritorijās dzīvi koraļļi bija tikai vietām, kā mazi šļaksti, pa vienai stāvošas izdzīvojušu koraļļu kolonnas.

Marti bija niris daudzās vēl nomācošākās vietās, apgabalos, kur praktiski visi koraļļi jau sen bija miruši. Taču bija skaidrs, ka arī Halonas līča koraļļu rifi tuvojās iznīcībai. Vjetnamas ekonomika auga, un valsts strauji plauka, kas parasti nozīmēja lielākas piesārņojuma masas jūrā. Ekonomikas attīstība grauj vides aizsardzību, Marti saskābis nodomāja.

Jūras dibenā bija vientuļš milzu molusks. Tas bija ievērojami liels, krietni platāks par metru. Marti saķēra Kamillu aiz plaukstas locītavas un

norādīja uz molusku, taču Kamilla acīmredzot nesaprata, kas tas ir. Moluska čaula perfekti saplūda ar apkārtni. Vienīgais, kas to nodeva, bija atvērtā, pārsteidzoši koši violetā mute un tās kaktiņu apaļā, divdaļīgā forma. Kā vairāki viens ar otru savienoti S burti divās paralēlās rindās.

Kad viņi devās tālāk, priekšā sāka rēgoties kaut kas liels un tumšs, kas neizskatījās pēc koraļļu rifa. Nonākot tuvāk, viņi redzēja, ka tas ir kuģa vraks. Tam vajadzēja būt salīdzinoši vecam, jo dzelzs korpuss daudzviet bija caurs, arī no klāja būvēm nekas daudz nebija palicis pāri. Tie metāla stieņi un plātnes, kas vēl slējās stāvus, bija noklāti koraļļiem un citiem jūras dzīvniekiem. Virs vraka planēja lieli mazu zivtiņu bari, ap kuriem riņķoja pāris mazas haizivis.

Viņi nopeldēja no viena vraka gala līdz otram. Tas bija salīdzinoši liels, septiņdesmit vai astoņdesmit metru garš. Tas, šķiet, bija kravas kuģis, taču nosaukumu vai valsti jau bija neiespējami noteikt. Saēdošais, sāļais jūras ūdens un jūras iemītnieku vēl aktīvākā darbība bija paveikuši savu. Vēl piecdesmit vai simt gadu, un kuģa karkass būs sagruvis zem jūras radību grēdas, un to jau būs neiespējami atšķirt no dzelmes dabīgajiem akmeņiem un koraļļiem.

Vēl stāvošajā kabīnes sienā bija rinda apaļu logu. Kamilla palūkojās iekšā. Vrakā bija piķa melna tumsa, gaisma sniedzās tikai pavisam mazu gabalu tālāk no loga. Viņiem nebija līdzi kabatas lukturu, tāpēc Kamilla nemēģināja doties tālāk.

Viņa aplūkoja dzīvniekus, kas bija piestiprinājušies loga rāmim. Koraļļi, jūras anemones, dažādi moluski, dažas jūras zvaigznes. Un dievs viņu zina, kas vēl, radības, kādas viņa nekad agrāk nebija redzējusi un kuru nosaukumu nezināja.

Atradums nenoliedzami bija interesants, domāja Kamilla. Taču tam nebija nekāda sakara ar to, ko viņi bija atbraukuši meklēt. Ja nu Vans Kons Trans un nupat izskaloto dzīvnieku atradušie zvejnieki bija pļāpājuši niekus? Ja nu konritiem nebija cieta apvalka kā zobenastēm? Tad miljoni zivju, krabju un citu jūras radījumu varbūt jau bija iestūķējuši to vaigos. Varbūt vairs nebija nekā, ko varētu atrast. Visa šī ekspedīcija tad acīmredzot būtu

tīrais neprāts. Kamilla ieskatījās pulkstenī. Viņiem vajadzēs uznirt pēc piecām minūtēm. Arī šoreiz niršana nebija nekā devusi.

Pēdējo četru nedēļu laikā viņi bija niruši divas vai trīs reizes dienā un katru reizi izpētījuši apmēram desmit hektāru plašu teritoriju. Turklāt “Priecīgais pūķis” bija izķemmējis dziļākus ūdeņus ar eholoti. Viņi jau agrāk bija atraduši dažas nogrimušas laivas un divus vidēja izmēra kuģu vrakus. Viens no vrakiem bija mūsdienīgs kravas kuģis, taču otrais bija šķitis krietni vecs. Viņi tomēr nebija apstājušies, lai izpētītu nogrimušos kuģus, lai arī tas būtu bijis interesanti. Viņi tagad meklēja ko citu, un bija neiespējami pateikt, cik ilgi viņi to vēl varēs darīt. Tas bija tikai laika jautājums, kad nākamais virpuļviesulis sasniegs Tonkinas līci.

Kad Marti nākamajā rītā modās kafijai, Hua uz viņu nolūkojās sadrūvusi. Marti uzminēja, par ko ir runa, pirms Hua bija paspējusi ko pateikt.

—   Jauns taifūns?

Hua vārgi pamāja.

—   Vai tas nāk šurp? — jautāja Kamilla.

Hua pakratīja galvu.

—   Laika ziņās teica, ka tas paies garām pa dienvidu pusi. Arī šeit var mazliet šūpot, taču daudz diezin vai. Ja vien…

Hua pātrauca teikumu vidū, taču nebija grūti uzminēt, ko viņa domā.

—   Ja vien vētra nemaina virzienu, — papildināja Marti.

—   Taifūni ir neparedzami, — I lua piesardzīgi teica. — Un šī ir vismaz ceturtā līmeņa viesuļvētra. Ja tā pagriežas uz šejieni…

Marti domīgi noskatījās uz jūru. Tad viņš pieņēma lēmumu.

—   Tātad tas nav izdevies, — teica Marti.

—   Vai tu gribi padoties? — jautāja Kamilla.

Marti ielēja sev kafiju no liela termosa, ko Hua bija iznesusi uz klāja.

—   Negribu apdraudēt neviena dzīvību, — teica Marti. — Turklāt… varbūt šis jau sākotnēji bija bezcerīgs mēģinājums. Izpētāmā teritorija ir pārāk liela. Mums šeit vajadzētu būt simtam, diviem simtiem nirēju un desmit eholotēm. Lai mums paveiktos ar pašreizējiem resursiem, būtu vajadzīga neiedomājami liela veiksme. Tā gadījies, ka mums tādas nav.

—  Tu gribi teikt, ka mums vajadzētu doties prom jau šodien? — Kamilla jautāja.

—   Manuprāt, tas būtu prātīgi, — Marti atbildēja.

Marti izdzēra kafiju un devās dot norādes Kvokam. Kad viņš atgriezās pie Kamillas un Huas, gaisotne bija nomācoša, un neviens neko neteica. Viņi dzirdēja, kā Kvoks paceļ enkuru. Pēc brīža “Smejošā pūķa” vecais dīzeļmotors sāka rūkt. Kuģis noraustījās un sāka mierīgi pukšķināt uz ziemeļaustrumiem.

—   Nu, tas taču tāpat bija interesanti, — Kamilla mierinoši teica. — Ainavas bija brīnišķīgas, un esam redzējuši daudz delfīnu un interesantu zivju, un trīs vaļhaizivis. Tā ka man nerūp, pat ja neatradām neko ievērojamāku.

Taču Marti dažas vaļhaizivis laikam nespēj mierināt, Kamilla nodomāja.

Jūrā gandrīz nebija vēja, taču pretī vēlās mazas, pusmetru augstas viļņu rindas aptuveni no turienes, kurp viņi devās. Tās sitās pret kuģa priekšvadni un svieda šļakatas uz priekšējā klāja abās kuģa pusēs. Pilieni mirguļoja saulē, un ik pa brīdim gaisā uz mirkli varēja redzēt arī mazas varavīksnes. Smalka ūdens migla smidzināja sejā. Tā garšoja pēc sāls un jūras.

—   Varbūt šī tomēr nebija tava pēdējā iespēja redzēt konritu, — Kamilla vēl mēģināja.

—   Droši vien bija gan, — teica Marti.

—   Es noteikti varu apmaksāt arī otru šādu ekspedīciju. Kaut vai jau nākamgad.

Marti nošūpoja galvu.

—   Halonas līcī miris konrits parādās varbūt reizi gadsimtā, — viņš nopūtās. — Tā ka līdz nākamajai reizei droši vien vajadzētu gaidīt diezgan ilgi. Es nevaru tev atļaut izšķiest vēl vairāk naudas manu sapņu un apsēstību dēļ. Ar šo pietiek.

Kamilla nezināja, kā viņai vajadzētu pret to izturēties. Jo tas, ko Marti

pateica, saprotams, zināmā mērā bija pat veselīgi. Pieauguša cilvēka sprie-

i

dums. 'lāču vienlaikus tas nozīmēja liela un Marti svarīga sapņa galīgu sabrukumu.

—   Es reiz domāju, ka būtu svarīgi pierādīt, ka konrits nav izdoma, — Marti sašļucis sacīja. — Es domāju, ka tas gandrīz noteikti ir izmiris vai atrodas uz izmiršanas robežas. Ja es spētu pierādīt, ka tas patiešām pastāv un nav tikai mītu dzīvnieks, to varētu aizsargāt un varbūt vēl glābt. Kādas fantāzijas! Vistīrākie nomoda sapņi!

Marti izklausījās tik nomākts, ka Kamillai kļuva viņa žēl. Hua iznāca uz klāja ar mazu viskija pudeli un ielēja Marti krietnu šļuku.

—   Ņem šo, — Hua ieteica. — Domāju, ka tev to tagad vajag.

Marti izdzēra viskiju un nosprauslājās, kad šķidrums apsvilināja muti un rīkli.

—  Turklāt, pat ja mēs būtu atraduši konritu, diez vai būtu spējuši to izglābt, — viņš skali nopūtās.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja Kamilla.

—   Apmēram simt gadu laikā mēs tāpat būsim izdzēsuši vairāk vai mazāk visus jūras dzīvniekus no dzīvo sarakstiem, — Marti apcerēja. — Cilvēce saražo tik daudz oglekļa dioksīda, ka viss izzūd. Augu planktons un koraļļi. Dzīvnieku planktons. Lielāki vēžveidīgie. Moluski. Tinteszivis un kalmāri. Zivis. Vaļi un delfini. Vai tad nu arī konriti tiem nepievienotos. Varbūt tas krastā izskalotais jau bija pēdējais no savas sugas.

Varbūt tas tomēr ir jau mazliet pārlieku depresīvs situācijas novērtējums, domāja Kamilla. Vai arī Marti ir taisnība?

—   Bez planktona un koraļļu ražotajiem sēra savienojumiem virs jūras nevar izveidoties visai daudz mākoņu, — teica Marti. — Mākoņi, ko rada planktoni, atvēsina planētu par desmit grādiem. Ja mēs iznīcināsim planktonu, mums drīz kļūs diezgan karsti. Es, starp citu, neticu, ka mēs tam liksim cauri sveiki un veseli. Tas ir, neviens no mums.

Nu, protams, tagad visam jābūt slikti, Kamilla dusmīgi nodomāja. Taču vienlaikus viņa juta, kā Marti pesimisms sāk pielipt arī viņai.

Hua ar roku norādīja uz salu, kas palika labajā pusē.

—   Paskatieties nu uz tām, — viņa mudināja.

Tuvākā sala bija neparasti robaina, vēl raupjāka nekā Tsina. Tā bija gandrīz kolonnveidīga sala, kas pacēlās virs jūras kā pilnīgi taisna klints.

Virsotne bija līdzena un nosegta zemiem kokiem. Nogāzes bija tik stāvas, ka koki nespētu iesakņoties pat plaisās. Pēc brīža viņi tomēr redzēja, ka salas ziemeļu pusē klintis deva ceļu daudz lēzenāk augšup vedošai ielejai. Tajā necaurejamos biezokņos auga zemi koki un citi augi. Viss padziļinājums bija itin kā zaļa, bieza kažoka noklāts. Ielejas malās bija lielas alas. Tās pavērās pelēkajā kaļķakmenī kā vairākus metrus platas vaļējas mutes.

Sala bija vismaz trīsdesmit metru augsta, taču tā nevienā vietā nevarēja būt platāka par dažiem simtiem metru. Tās ziemeļu pusē bija otra, mazāka sala. Tikai neliels šaurums, kas šķita sekls, atdalīja vienu salu no otras.

—  Tās ir Halonas Dienvidu pūķu salas, — atklāja Hua. — Lielais pūķis un Mazais pūķis.

—   To šeit, šķiet, pietiek, — piezīmēja Kamilla. — Proti, pūķu. Katra otrā sala ir nosaukta pūķa vārdā. Nupat esam četras nedēļas niruši pie Pūķa salas ar divām laivām, kas ir nosauktas — ar kādu izdomu — par “Smejošo pūķi” un “Priecīgo pūķi”. Un tagad mūsu priekšā atkal ir divas tikpat oriģināli nodēvētas salas!

Hua smējās.

—         Pūķis šajā pasaules daļā ir diezgan svarīgs dzīvnieks, — viņa teica.

—   Halonas līcī katrā salā pēc nostāstiem reiz ir dzīvojuši pūķi. Cita leģenda vēsta, ka visas šis salas vispār ir tikai milzīgi lielu, sen mirušu un pamazām jūrā grimstošu pūķu bruņas. To pīķi, kas slienas virs ūdens.

—   Līdzīgi kā Ronnskār1 Somijā, — piezīmēja Kamilla. — Jūras arhipelāgā droši vien ir vismaz trīs tūkstoši salu ar nosaukumu Ronnskiir.

Hua vaicājoši paskatījās uz Kamillu un Marti.

—   Vai tas bija kāds somu humors?

Kamilla ieinteresēti noskatījās uz krasta salām.

—   Iespaidīgi dobumi, — viņa piezīmēja.

Hua pašūpoja galvu un pasmaidīja.

—   Ai, tas vēl nav nekas, — Hua teica.

—   Kā tu to domā? — jautāja Kamilla.

1 Zviedru valodā. Somiski — Pihlajasaari, latviski — Pīlādžu sala.

—  Tie piekrastes iedobumi nav diez ko dziļi, — paskaidroja Hua. — Taču Lielā pūķa ārējā malā ir sevišķi liela un pievilcīga zemūdens zāle. Stāsta, ka tā ir viena no Halonas līča piecām skaistākajām alām.

—   Izklausās intriģējoši, — Kamilla teica.

—   Ieeja ir dažus metrus zem ūdens. Runā, ka visa sala ir doba. Tur ir liela velve un liela pazemes lagūna, un daudz mazāku tuneļu.

—   Vai kaut kur ir tas binoklis? — Kamilla piepeši jautāja.

Hua sameklēja tālskati, un Kamilla pavērsa to pret Lielā pūķa virsotnē augošajiem kokiem. Tiešām, koki izskatījās pēc priedēm. Vai vismaz skujkokiem. Aiz salas, tālāk jūrā, bija pāris koši sarkanu punktu. Kamilla pievilka attēlu tik tuvu, cik iespējams, taču punkti bija tik tālu, ka viņa nespēja izšķirt, kas tie ir.

Ko gan Marti bija teicis par Indonēzijas brūnogļu laukiem, Kamilla mēģināja atcerēties. Ka Indonēzijas brūnogļu plato tiek neparasti efektīvi vēdināti un ka tajos ir notekas, jo tur laika gaitā izēdušies daudzi vertikāli un horizontāli caurumi.

)a tā turpināsies, visa Indonēzija drīz būs liesmās.

Kamilla nolaida tālskati.

Halonas līcis bija kaļķakmens plato, un kaļķakmens bija sārmains, tāpat kā tie kaļķakmens un smilšakmens slāņi, kais bija izveidojušies no koraļļiem un planktoniem virs Indonēzijas vecajiem kūdras slāņiem ikreiz, kad sauszemes ledāju kušana tos uz kādu laiku bija apglabājusi zem ūdens. Marti bija teicis, ka skujkoki rada tādu pašu stipri skābu slāni kā Indonēzijas purvaino lietus mežu koki. Halonas līča alas tātad bija izveidojušās, vismaz pamatā, līdzīgā veidā kā Indonēzijas slāņaino plato vēdināmie caurumi un notekas, kas bīstami izžuva.

Vai mums nevajadzētu doties apskatīt šīs alas, Kamillai ienāca prātā.

—   Vai arī šīs alas nav radušās tādā pašā veidā kā Indonēzijas slāņaino plato alas? — viņa jautāja.

—   Nu… Apmēram, laikam, — teica Marti. — īsti precīzi nezinu.

—   Vai alu apskatīšana to nevarētu apstiprināt?

—   Kā tu to domā? — Marti bija neizpratnē.

—   Šejienes alas ir redzamas citādi nekā Indonēzijas kaļķakmens slāņos ieēdušās notekas un ventilācijas caurumi, virs kuriem ir kūdra un citi kustīgi augsnes slāņi. Vai nebūtu mazliet dumji atbraukt visu ceļu no Somijas un Hanoju un tālāk līdz Halonai un atstāt izdevību neizmantotu?

Marti apstulbis skatījās uz Kamillu. Viņu šis priekšlikums acīm redzami bija pārsteidzis.

—   Tu gribētu doties apskatīt tās alas?

—   Vai tā nebūtu laba ideja?

—   Nezinu, vai tas tiešām iemācītu mums ko jaunu, — Marti skaļi domāja.

—  Es pati gribētu labāk saprast, ar ko mums ir darīšana, — uzstāja Kamilla.

Marti skatiens saspringa. Viņš bija norūpējies.

—   Ja nu tas taifūns pavēršas pret šejieni?

Kamilla paskatījās uz vjetnamieti.

—   Vai tad tas nav vēl tālu?

Hua pamāja.

—   Sliktākajā gadījumā tas ir vismaz diennakts attālumā no šejienes.

—   Tātad mums būtu laiks apstāties?

—   Es tā domāju, — teica Hua. — Galu galā, mēs neesam diez ko tālu.

Marti neizskatījās apmierināts.

—   Manuprāt, būtu labi atstāt mazliet lielāku rezervi. Ja motors sāk niķoties vai notiek kas cits neparedzēts.

Hua pakratīja galvu.

—  Vai tu tagad mazliet nepārspīlē? Ja uznāks taifūns, visdrošākās vietas ir starp cieši kopā esošām salām. Uz sauszemes ir daudz bīstamāk. Vairāk grūstošu ēku un vairāk pa gaisu lidojošu priekšmetu.

Varbūt es tiešām tagad esmu pārāk piesardzīgs, domāja Marti. Taču mazs, uzmācīgs brīdinājums uzzibsnīja zemapziņā un apgalvoja pavisam ko citu. Nevajadzīga apstāšanās, ja pastāv iespēja, ka uznāk taifūns, bija pretrunā visiem viņa jūrnieka instinktiem.

—   Vai mēs nevaram apstāties vismaz uz pāris stundām? — lūdza Kamilla.

Man laikam krājumā vairs nav pretargumentu, Marti domās nopūtās. Varbūt viņam vajadzētu padoties.

—   Nu, lai iet, — Marti piekrita. — Taču es ieteiktu darboties visai veikli.

—   Izklausās pēc laba kompromisa, — piekrita Kamilla.

Hua deva Kvokam jaunas norādes, un viņš pagrieza kuģa priekšgalu pret Lielo pūķi. Mazliet vēlāk kuģis jau bija noenkurojies seklā šaurumā starp salām. Jūras dibens bija skaidri saskatāms, tas bija septiņu vai astoņu metru dzijumā. To sedza spoži baltas, smalkas smiltis, no kurām šur tur rēgojās tumšāki kaļķakmens gabali. Šauruma otrs gals izskatījās vēl seklāks. Pie abu salu krastiem līdz ūdens virsmai sniedzās lielāki bluķi, droši vien mazu daudzstāvu māju izmēros. Nebūtu sevišķi patīkami, ka tāds vaļīgs akmens uzgāztos uz spranda, domāja Kamilla. Tad no cilvēka pāri paliktu vien slapjums.

—  Šajos ūdeņos nekad nevar būt pārlieku uzmanīgs, — brīdināja Kvoks. — Par laimi, nav stiprāka vēja.

Marti pieāķēja nirēja dunci pie sāniem un sāka piestiprināt skābekļa balonu lences. Arī Kamilla iznāca uz klāja. Viņai mugurā bija koši sarkans bikini un spēcīgs nirēja duncis makstī pie sāniem.

—   Vai tu zini precīzāk, kur ir tā ala? — Marti jautāja Huai.

Hua vaicājoši palūkojās uz Kvoku.

—   Lielā pūķa lielā ala? Tā ir tur, tieši pret atklāto jūru, tieši aiz tās klints.

Kvoks ar roku norādīja uz salas krastus apjozušo stāvo klinšu augstāko un stāvāko vietu.

—   Runā, ka ieeja ir dažus metrus zem ūdens, — viņš vēl precizēja.

Marti novērtēja attālumu. Jāpeld būs apmēram trīssimt metru.

—   Vai pievest jūs tuvāk? — Hua jautāja

—   Nevajag, — teica Marti. — Ceļš nav tāls.

Viņš ievēroja, ka Kvoka seja ir domīga.

—   Senāk teica, ka šīs salas un sevišķi tā ala ir bīstama vieta, — stāstīja Kvoks. — Runā, ka neviens no alā ienirušajiem cilvēkiem nekad nav atgriezies. Zvejnieki izvairās no šīm salām.

Varbūt ari mums nevajadzētu doties, Kamillai ienāca prātā. Taču tas, ko Kvoks teica pēc tam, aizslaucīja viņas šaubas.

—   Taču tas bija sen, un nezinu, vai ari tolaik tam bija kāds pamatojums, — turpināja Kvoks. — Vismaz tagad tāda nav. Esmu uz šejieni vedis nirējus vismaz divdesmit reižu, un visi vienmēr ir atgriezušies.

—   Mums vajadzēs kabatas lukturus, alā droši vien ir tumšs, — teica Marti. — Paņemsim arī harpūnas drošības pēc. Varbūt mierinājumam dabūsim svaigas zivis!

Kamilla uzsēja mugurā skābekļa balonu, uzvilka masku uz acīm un paņēma snorkeļa iemuti starp zobiem. Tad viņa atmuguriski pār bortu ievēlās ūdenī. Marti mirkli pagaidīja un sekoja.

Viņi nira uz augstās kaļķakmens klints pusi, pie kuras, pēc Kvoka teiktā, vajadzēja būt alai. Viņi paspēja nopeldēt tikai mazu gabalu, kad jau redzēja, ka arī šī teritorija izmantota par zemūdens izgāztuvi. Dzelmes smiltīs gulēja alus pudeles un kārbas. Marti ievēroja vairākas markas. Ba-ba-ba, Carlsberg un Fosters. Vēl viņi redzēja arī Fanta un Coca-cola pudeles, sarūsējušas konservu bundžas un daudz citu atkritumu, ko aiz sevis atstāj cilvēki. Starp mēsliem atkal bija jūrā nogrimušu mucu atliekas. Tās slējās visapkārt dzelmes smilšu kāpām, vietām pa vienai, taču citur veselām kaudzēm un rindām. Tās acīmredzot bija iegāztas jūrā jau sen, jo bija gandrīz smilšu apraktas.

Visi tie atkritumi nudien izjauc šīs vietas pasakaino burvību, nopūtās Marti. Viņi bija pārāk tuvu sauszemei, un uz Vjetnamu gada laikā atbrauc visai daudz tūristu. Vai varbūt šaurums starp salām darbojas kā kausveidīgs slazds, kurā sakrājas atkritumi.

Tad alas mute jau bija viņu priekšā. Liela, melna atvere gaišākā, jūras ežu izraibinātā klintī, kā milzīga jūras dzīvnieka aszobainā rīkle. Daļa alas ieejas bija zem smiltīm. Tā daļa, kas sniedzās virs smiltīm, bija apaļa kā cilvēku veidota, mākslīga arka.

Viņi papeldēja zem arkas. Gāzes burbulīši atbalsojās ausīs, pacēlās mazliet augstāk, griezās gar jumtu un tad palika iesprostoti tā iedobumos. Cik ilgs laiks paies, pirms burbuļi izšķīdīs ūdenī? Marti iedomājās.

Arī alā bija zem smiltīm daļēji apraktas mucas. Marti pārliecinājās, ka tās bija vismaz divu dažādu izmēru. To dibeni un vāki droši vien bija norūsējuši un izjukuši jau sen, jo no tiem vairs nekas nebija palicis pāri. Uz mucām vienotā slānī auga jūras pīlītes un moluski. Mazas zivis un dažus centimetrus gari, iegareni vēžveidīgie peldēja to aizsegā.

Marti apstājās, lai papētītu vienu no mucām. Tā bija citāda nekā tās, ko viņi bija redzējuši, nirstot iepriekšējās reizes. Materiāls nebija milimetru biezs metāls, bet gan krietni biezāka plastmasa vai koks. Zem jūras pīlītēm nevīdēja sarkana rūsa.

Kad viņi iepeldēja dziļāk, ala kļuva krēslaināka un tad tumša. Palūkojušies atpakaļ uz alas muti, viņi redzēja skaistu saules staru kūli, kas iesniedzās ūdenī. Pa priekšu peldošā Kamilla ieslēdza kabatas lukturi. Marti vēl neieslēdza savējo, lai taupītu bateriju. Viņi lēnām slīdēja aizvien dziļāk iedobumā.

Šī ala nu gan ir liela, Marti pēc dažām minūtēm nobrīnījās. Ap viņiem vairs bija tikai zili melna tumsa. Marti neredzēja nekā cita, kā vien Kamillas lampas spīdēšanu un roku un ķermeņa kustības kā melnus siluetus pret gaismu. Alas muti vairs nevarēja redzēt. Viņi bija nopeldējuši alā jau pārsteidzoši garu ceļu, visticamāk simt vai simtpiecdesmit metru.

Marti ieslēdza arī savu lukturi un izgaismoja alas dibenu. Tas tagad bija mazliet zemāk, it kā ala būtu kļuvusi lielāka. Mazas zivis bultas ātrumā metās bēgšus no lampas gaismas. Starp tām bija arī tādi paši vēžveidīgie, kādus viņi redzēja alas ārpusē. Tie bija gandrīz caurspīdīgi, un tiem abās pusēs bija desmitiem kāju, kas ātri kūlās ūdenī. Viņš atminējās redzējis kādās grāmatās bildes ar līdzīgiem trauksmainiem, maziem radījumiem, taču nespēja atsaukt atmiņā sugas nosaukumu. Uz alas sienām bija arī jūras eži un lielas jūras zvaignes ar gariem taustekļiem. Koraļļu audzes bija sarāvušās, parādoties gaismai.

No smiltīm atkal slējās plastmasas mucas bez vākiem un dibeniem. Jūru nedrīkstētu izmantot par izgāztuvi, Marti sadrūmis nodomāja. Taču kā mucas ir nonākušas tik dziļi alā? Vai nirēji bija tās atvilkuši šurp vai arī tās bija ieripojušas alā līdz ar smiltīm, līdz ar viļņu radītajām straumēm?

No dzelmes rēgojās kaut kas gaišs un apaļš. Marti apstājās, lai nopētītu atradumu. Tas šķita ciets, taču gluds. Priekšmetu knapi varēja satvert. Marli pagrozīja to uz vienu un uz otru pusi, smiltis tam apkārt kļuva vaļīgākas. Tomēr tas turējās pārsteidzoši stingri, smilts nebija irdena, bet gan cieši sablīvējusies. Marti nepadevās, bet grozīja no smiltīm izlīdušo daļu, līdz izdevās to atbrīvot. Marti izvilka priekšmetu no smilšu spilvena un mazliet to pakratīja, tajā sakrājušās smiltis izbira kā kupls un smalks, mutuļojošs mākonis. Tas saduļķoja ūdeni tā, ka viņš kādu brīdi neredzēja neko. Smiltīs bija spoži graudiņi, kas luktura gaismā mirdzēja kā spoži punkti.

Tad smilšu putekļi nolaidās, un redzamība kļuva skaidrāka.

Marti spēji sarāvās, jo saprata, ka tur rokā cilvēka galvaskausu. Tas skatījās uz viņu lieliem, tukšiem acu caurumiem un tādu kā sarkastisku izteiksmi. No galvaskausa tievās strūklās bira smiltis. Marti pacēla to un redzēja, ka smiltis nāk no liela cauruma, pa kuru kādreiz bija iesniegušies mugurkaula skriemeļi. Apakšžoklis bija saglabājies, taču tam trūka daudzu zobu. Kad Marti apskatīja vietu, no kuras bija pacēlis galvaskausu, viņš redzēja, ka no smiltīm rēgojās vēl divi. Kad viņš ar roku pajauca smiltis, kļuva redzams vēl viens.

Marti palūkojās Kamillas virzienā. Viņa nebija skatījusies atpakaļ un nebija nekā pamanījusi, bet pilnīgā mierā peldēja uz priekšu. Marti nolēma nerādīt atradumu Kamillai, jo viņa varētu nevajadzīgi sabīties. Bija grūti paredzēt, kā kurš uzvedas zem ūdens un kas kuram spēj iedvest paniku. Zem ūdens negaidīti atrasts cilvēka galvaskauss nenoliedzami bija vismaz potenciāls riska faktors. Marti, taisnību sakot, neticēja, ka Kamilla būtu īpaši viegli iztrūcināma, taču nebija nekāda iemesla lieki riskēt. Viņš nolika galvaskausu atpakaļ un ātri pārgrāba pāri smiltis visiem, lai tie atkal būtu noslēpti acīm.

Dusiet mierā, nodomāja Marti un aizpeldēja pakaļ Kamillai. Viņš tomēr nevarēja sev nepavaicāt, kur viņi īsti bija nonākuši. Kādai zemūdens kapsētai viņi bija uzdūrušies? Cik daudzu cilvēku galvaskausus viņš būtu atradis, ja turpinātu meklēt? Kas bija mirušie un kā viņu līķi bija nonākuši alā? Droši vien līdz ar zemūdens straumēm tāpat kā mucas.

Bija neiespējami pateikt, kas šajā vietā noticis agrāk. Vai galvaskausi piederēja noslīkušiem zvejniekiem, ar nāvi sodītiem pirātiem vai pirātu upuriem? Runa, protams, varēja būt arī par Vjetnamas atbrīvošanas karu vai Ķīnas un Vjetnamas savstarpējo karu laika upuriem. Varbūt galvaskausi piederēja nelaimīgiem karalaika ieslodzītajiem, kuri kādreiz bija noslīcināti vai kuriem pie salas bija nocirsta galva.

Smiltis beidzās, un to vietā nu bija ūdens saēsts kaļķakmens. Apmēram desmit metru tālāk alas dibens negaidīti ietiecās stāvus lejup un pazuda skatienam. Vienlaikus arī abas sānu sienas nozuda zili melnā tumsā, un, kad viņi pavērsa gaismas kūļus augšup, viņi izšķīra vienīgi ūdens virsmu. Lukturu gaisma vairs nesasniedza alas sienas nevienā virzienā. Lielā Pūķa lielais zemūdens kambaris laikam atbilst reklāmai, Marti nodomāja.

Viņi pacēlās augšup, gaisa burbuļu pavadīti. Ūdens virsma mirdzēja lampu gaismā virs viņiem. Tā bija pārsteidzoši augstu, alas gaitenis, šķiet, bija vedis viegli lejup, un viņi bija nolaidušies ievērojami zemāk, nekā bija domājuši. Augšup virpuļojošie gaisa burbulīši, mazas zivis, vēžveidīgie un planktona organismi spīguļoja lukturu gaismā kā kristālu lietus. Mazie vēžveidīgie tagad bija visapkārt ciešos daudzu tūkstošu lielos baros. Tie spīdēja gaismā kā niecīgas galaktikas un tad izklīda uz visām pusēm.

Izlīduši virs ūdens, viņi noņēma maskas, izspļāva iemutes un kūļājās tumšās alas vidū. Marti izcēla lukturi no ūdens un pavērsa gaismas kūli augšup.

Viņiem apkārt bija liels pazemes baseins. Lagūna bija vismaz sešdesmit vai septiņdesmit metru plata, kā mazs ezers. Alas robainais jumts, bija piecu sešu metru augstumā. Viņi tomēr nekur neredzēja stalaktītus.

—   Baigā katedrāle, — Marti atzīmēja. — Lai gan lielākā daļa, šķiet, ir zem ūdens.

Kamilla pavērsa gaismas kūli uz sāniem. Viņi tik tikko spēja izšķirt alas sienu un akmeņus, kas slējās no ūdens tās tuvumā. Sānu sienās neredzēja caurumus, kas vestu tālāk. Taču tieši priekšā dažus metrus virs ūdens bija tāds kā plaukts. Alai vajadzēja turpināties tajā virzienā. Lagūnas krasta valnis tomēr bija krietni stāvs, un pa to būtu neiespējami uzrāpties.

—   Vai Kvoks neteica, ka šeit var izkāpt no ūdens un doties izpētīt arī mazākas sānu ejas? — Kamilla jautāja.

—   Tā viņš laikam teica gan, — apstiprināja Marti.

—   Taču… kur? — Kamilla bija neizpratnē.

Viņa pārlaida ar lukturi pāri sienām, taču neredzēja vietu, kur varētu izkāpt no ūdens. Sienas visur pacēlās pārāk stāvas un gludas.

—   Varbūt ūdens parasti ir zemāk, — ieminējās Kamilla.

Marti ieslēdza arī savu lukturi un ļāva tā gaismai aplaizīt alas sienas. Taču arī viņš neatrada vietu, kur viņi varētu pārrāpties pāri klintīm.

—  Griežamies atpakaļ, — ieteica Kamilla. — Šeit, starp citu, ir diezgan drūmi. Pavisam spocīgi!

Vai gan bija kāda jēga censties te nokļūt, viņa prātoja. Viņa bija domājusi, ka varēs iemācīties ko svarīgu, taču nu vairs nebija nekādu cerību. Šeit laikam neatrast neko tādu, ko nevarētu izlasīt grāmatās, internetā vai zinātnes žurnālu rakstos, Kamilla domāja.

—   Nepārsteidzies, — mierināja Marti. — Pagaidi mirklīti.

Marti bija grūti noticēt, ka Kvoka informācija neatbilstu patiesībai. Viņš taču bija teicis, ka ir vedis uz šejieni vismaz divdesmit ārzemju nirēju grupas. Marti piepeldēja tuvāk sienai, kur no ūdens slējās lieli akmens bluķi. Tie tomēr nepacēlās tik augstu, ka no tiem būtu iespējams pārrāpties pāri klintīm un tikt uz paaugstinājuma.

Un tad Marti piepeši ieraudzīja, kur ir eja.

—   Šeit, — iesaucās Marti. — Aiz akmeņiem!

Kamilla pieplunčājās tuvāk. Bluķiem otrā pusē bija lēzeni augšup vedošs, gandrīz gluds slīpums, gar kuru varēja izkāpt no ūdens. Tas droši vien bija radies, kad daļa sienas bija nogruvusi, dievs zina cik sen. Slīpuma augšpusē varēja redzēt divu mazāku alu atveres, kā kāda milzīgi liela un sensenis miruša milzu dzīvnieka melnās un tukšās acu iedobes.

Viņi piepeldēja pie slīpuma un izlīda no ūdens. Tas bija pārsteidzoši viegli. Klints virsma nebija slidena, bet gan pietiekami raupja un robaina. No klints uz priekšu bija izvirzījusies pēc skata .stāva, pusmetru resna radze. Marti uzgūlās radzei un izmēģināja tās noturību. Radze pat nesakustējās,

tāpēc Marti atvēra siksnu stiprinājumus un uzkarināja skābekļa balonu uz izvirzījuma. Tas tam bija kā radīts.

—   Dabas izveidots pakaramais, — jokoja Marti. — Diezgan grezni!

—   Bija tuvu tam, lai mēs šeit nenonāktu, — piezīmēja Kamilla, velkot nost savus stiprinājumus. — Šis slīpums ir diezgan izmanīgi noslēpts.

—   Nenoliedzami, — piekrita Marti.

Kamillas skatiens pārslīdēja tumšajam ūdenim. Marti redzēja, ka viņai prātā ir ienākusi kāda nepatīkama doma.

—   Tās mucas mani mazliet satrauc, — Kamilla domīgi teica.

—   To patiešām ir ļoti daudz,— piekrita Marti. — Droši vien simtiem. Šķiet, ka šī vieta reiz ir izmantota par zemūdens izgāztuvi.

—   Ja nu tajās ir bijuši bīstamie atkritumi? Vai mēs varam saindēties?

Marti pakratīja galvu.

—   Diez vai, — viņš teica. — Tās izskatās diezgan vecas. Visām mucām jau ir izkritis dibens.

Par laimi, vismaz visbīstamākos atkritumus vairs neizgāž jūrās tik bezatbildīgi kā agrāk, domāja Marti.

—   Dodamies izpētīt? — jautāja Kamilla. — Pirms atgriežamies atpakaļ. Šeit izskatās diezgan interesanti.

—   Manis pēc.

Viņi noņēma pleznas no kājām, un Marti uzkāra arī Kamillas skābekļa balonu uz tās pašas stingrās klintsradzes, uz kuras jau karājās viņa paša aparāts. Viņi atstāja harpūnas uz klintīm un kailām kājām iesoļoja tālāk alā. Marti izgaismoja kreisās puses tuneļa dibenu. To klāja blāvas, gaiši pelēkas smiltis. No smiltīm laukā līda mazi, trausli kauli.

—   Kas tie ir? — taujāja Kamilla. — Putnu kauli?

—   Tā gan. Vai varbūt sikspārņu.

Kamilla izgaismoja smiltis. Mazliet tālāk visa alas grīda bija smalku kaulu nosegta. Tie vietām noklāja dibenu vismaz desmit centimetru biezā slānī. Zemē bija arī tādi kā izvirzījumi, kā neskaitāmas mazas kaudzes un kukuržņi.

—   To ir patiešām daudz, — piezīmēja Kamilla.

—   Varbūt šeit ir liela sikspārņu kolonija, — teica Marti. — Vai arī kauli ir neparasti labi saglabājušies. Mežos vai pļavās tie ilgi nesaglabājas, jo augsne ir pārāk skāba. Taču sārmainais kaļķakmens kaulus saglabā. Austrijas Štīrijā, Miksnicā, kaļķakmens alās ir atrasti trīsdesmit tūkstoši alu lāču kaulu.

—   Nezināju, ka alu lāči dzīvo kolonijās.

—   Viņi nedzīvo vis, — izlaboja Marti. — Taču tie bija dzīvojuši alā simt tūkstošus gadu. Ja tur nomira vidēji viens lācis trijos gados un visu kauli saglabājās, no tā kopā iznāk trīsdesmit tūkstoši skeletu.

Diezgan šaušalīga doma, nodomāja Kamilla. Taču, no otras puses, savā ziņā arī intriģējoša.

—   Tās Miksnicas alas nosaukums, starp citu, ir Drachenhole, — Marti vēl teica. — Vāciski tas nozīmē Pūķa ala.

—   Ja šeit būtu sikspārņu kolonija, vai šeit nevajadzētu būt vairāk kukaiņiem, vabolēm un tādiem visādiem? — Kamilla apsvēra.

Kamilla pavērsa gaismas kūli augšup. Alas griestos bija mazi stalaktīti. To bija simtiem, taču tie bija ļoti tievi un īsi kā tapas. Ala droši vien kaut kad ir bijusi zem jūras, tāpēc vecie, lielie stalaktīti ir izšķīduši ūdenī.

Viņi devās aizvien dziļāk. Ala tagad bija pāris metru plata, apmēram tikpat augsta un pēc formas gandrīz apaļa. Tās pamats zem pēdām šķita raupjš. Kamilla gāja pa priekšu, un Marti sekoja dažus soļus aiz viņas. Viņš atkal izslēdza lukturi, lai taupītu bateriju.

Kamillas lampas gaisma dejoja pa alas sienām. Gaiteņa otru galu vēl nevarēja redzēt.

—   Izslēdz uz. brīdi savu lukturi, lai redzam, vai šeit no kaut kurienes iekļūst gaisma, — mudināja Marti.

Kamilla nospieda slēdzi, un pār viņiem sabruka tumsa. Viņi uz brīdi nekā neredzēja, viss bija vienīgs melnums. Tad tumsa pamazām atkāpās un pārvērtās tumšā pelēcībā.

—   Droši vien iztiksim arī bez lampām, — Kamilla apstiprināja.

Viņa devās uz priekšu, lukturi neieslēgusi. No sākuma viņa virzījās ļoti

lēni, taustot grīdu ar kājām. Pelēkums kļuva gaišāks, un viņi sāka redzēt

aizvien labāk. Alas pamatne joprojām veda mazliet augšup un vienlaikus pagriezās pa kreisi.

Tad viņi redzēja priekšā spožu gaismas kūli, kas no augšas nolaidās uz alas grīdas. Viņi piegāja tuvāk. Gaisma kļuva spilgtāka, un uz brīdi viņi redzēja tikai baltu spozmi.

Kad acis atkal pierada pie apgaismojuma pārmaiņām, viņi saprata, ka stāv dziļā šahtā, kas līdzinās skurstenim. Tā sākās apmēram trīs metru augstumā. Apakšdaļā tā varbūt bija metru plata, taču pēc dažiem metriem saauga gandrīz kopā, jo no klintīm sniedzās šauri izvirzījumi. Virs radzēm šahta atkal kļuva platāka, taču izskatījās, ka augstāk ir vēl otrs sašaurinājums, aiz kura varēja izšķirt koku saknes un strēli samta zilu debesu. Līdz augšai droši vien bija vismaz piecpadsmit, divdesmit metru.

—   Visas šīs alas tātad ir augšā augošo skujkoku izēstas?—jautāja Kamilla.

Marti pamāja.

—   Skābās kritalas mitrā zemē rada vieglu ogļskābi, — viņš teica. — Tā izēd sārmainajā kaļķakmenī alas un caurumus. Eiropā tādas caurumaina siera klintis sauc par karstiem.

Kamilla aplūkoja skurstenim līdzīgās sienas un meklēja tajās atbalstus rokām un kājām. Sienās bija papilnam plaisu un caurumu.

—   Interesanti, — teica Kamilla. — Vai pa šo varētu uzrāpties augšā?

—   Es neieteiktu. Nevajadzīgi bīstami bez virves. Turklāt augšdaļa izskatās pārāk šaura.

Marti norādīja ar roku uz klinšu radzēm, kas iespiedās šahtas vidū.

—   Mēs netiktu cauri tām radzēm, — viņš teica. — Neticu, ka sprauga tajā vietā ir vairāk nekā trīsdesmit vai četrdesmit centimetru plata. Taču paskatīsimies, cik tālu šī ala ved.

Viņi turpināja doties uz priekšu, un ala atkal kļuva krēslaina. Tās pamatne pamazām veda lejup un nozuda tumsā. Kamilla ieslēdza lampu un ieraudzīja alas dibenu. Vai varbūt tas bija tikai līkums, un ala aiz tā atkal turpinājās. Gaismā varēja atšķirt arī dažus mazus stalaktītus.

Ala šķita drēgnāka nekā pirmīt. Kamilla aukstumā nodrebinājās un piepeši saprata, ka vairs nav sevišķi ieinteresēta izpētīt tuneļa otru galu.

—   Griežamies atpakaļ, — viņa ierosināja. — Man sāk salt!

Viņi atgriezās zem saules staru izgaismotās šahtas.

Kamilla noskatījās uz melno alu, no kuras viņi bija nākuši.

—   Cik gara tā ala ir? — viņa jautāja? — Cik tālu ir skābekļa baloni?

—   Varbūt trīsdesmit metru, — novērtēja Marti.

—   Ne vairāk? — Kamilla šaubījās. — Ceļš šķita daudz garāks!

—   Arī īss attālums šķiet garāks, kad ir piķa melna tumsa, — teica Marti.

—   Kā tu domā, vai būtu iesp…

Kamillas teikums pātrūka vidū, jo no alas pavisam pēkšņi atskanēja vispirms maza čaboņa un tad viegli plīstoša skaņa, it kā viens akmens berztos pret otru. Tad atskanēja stiprāks krakšķis, un pēc dažām sekundēm sekoja skaļš šļaksts. Vai, iespējams, vairāki ātri šļaksti.

Kamilla vaicājoši paskatījās uz Marti.

—   Šķiet, ka no alas sienas nokritis akmens, — teica Marti.

—   Šeit taču ir droši? Vai mums nevajadzētu doties?

—   Kaļķakmens alās šad tad gadās mazi akmens nogruvumi, — Marti apgaismoja. — Pagaidīsim mirkli, pirms ejam, tur var nokrist vēl.

Viņi nogaidīja piecas minūtes, taču nedzirdēja krītam jaunus akmeņus. Marti ieskatījās pulkstenī.

—   Nu mēs varam iet, — viņš mudināja.

Kamilla atkal ieslēdza lampu. Šoreiz Marti skaitīja soļus. Viņš uz. mirkli apstājās, lai pārbaudītu salīdzinoši neskartu, mazu skeletu, kas acīm redzami bija piederējis kādam sikspārnim, un palika aiz Kamillas. Taču, kad viņi atkal bija lielajā alas zālē, viņš bija saskaitījis, ka ir noieti divdesmit soļu pāri. Ala tātad tiešām bija mazliet vairāk nekā trīsdesmit metru gara. Viņa aprēķins bija pārsteidzoši precīzs.

Marti redzēja, ka Kamilla nemierīgi kustina luktura gaismu turp un šurp, it kā kaut ko meklētu. Viņa bija apjukusi un mazliet satraukta. Vai kaut kas ne tā, nodomāja Marti.

—   Kas tad nu? — jautāja Marti.

—  Emm… kur ir mūsu skābekļa baloni? — norūpējusies jautāja Kamilla.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Marti vaicāja.

Viņš redzēja, ka pleznas, maskas un harpūnas guļ uz alas grīdas.

Viņš ieslēdza savu lampu un izgaismoja klintsradzi, uz kuras bija pakāris abus skābekļa balonus.

Gaismas starā varēja redzēt tikai akmeņus. Marti pagrieza lampu un ļāva gaismas kūlim slīdēt pār klinti turp un atpakaļ.

Atkal vieni vienīgi akmeņi.

Marti dziļi ievilka elpu, patiešām šokēts no redzētā.

—   Tas nevar būt…

Taču tas bija. Luktura gaismā bija vienīgi kaļķakmeņi. Nekur neredzēja ne pēdu no viņu skābekļa baloniem. Pat ne attālu metāla atspīdumu.

Baloni bija pazuduši.

Tas vienkārši nevarēja būt iespējams!

Marti piegāja tuvāk klintij un apgaismoja to ar savu lampu. Kur bija klintsradze, uz kuras viņš bija uzkāris skābekļa balonus? Itin kā arī tā būtu pazudusi. Vai viņi meklēja nepareizajā vietā? Marti palūkojās uz grīdu. Nē, viņi bija precīzi īstajā vietā, jo pleznas un maskas bija tepat.

Taču tur, kur skābekļa baloniem vajadzēja būt, akmenī bija tikai gaiša, pēc izskata svaiga šķautne. Itin kā…

Marti un Kamillas skatieni sastapās.

…no sienas būtu atdalījies klintsgabals un nokritis…

Viņu skatieni nolaidās zemāk un atdūrās pret ūdens melno, necaurredzamo virsmu.

25

Kvoks skatījās uz jūru, iegrimis domās un klusēdams. Viņa seja bija norūpējusies.

—   Vai kaut kas tevi nomāc? — jautāja Hua.

Kvoks pamāja.

—   Paskaties uz jūru, — viņš teica.

Hua pavērsa skatienu pret jūru. Tās virsma bija gluda kā spogulis. Pirmītējie zemie viļņi nu bija pazuduši.

—   Tas vairs nav normāli, — teica Kvoks.

Kvokam ir taisnība, domāja Hua. Bija pārāk rāms. Pārlieku rāms. Tik tālu jūrā tas bija nedabiski. Bija arī ļoti karsts. Ko tas nozīmē?

—   Vējš maina virzienu, vai ne? — teica Hua.

Kvoks pamāja.

—   Tu domā, ka tas ir klusums pirms vētras, — Hua piezīmēja.

—   Es baidos, ka tā. Šis karstums…

Hua juta, kā sviedru lāses no padusēm rit gar sāniem, un, noslaucījusi pieri, viņa pamanīja, ka tā ir mitra no sviedriem. Kvoks izskatījās sasprindzis, nervozs. Taifūns taču nav mainījis virzienu, domāja Hua. Kvoks acīm redzami baidījās, ka tas ir noticis.

—   Kad ir nākamās laika ziņas? — jautāja Hua.

Kvoks ieskatījās pulkstenī.

—   Pēc pusstundas.

—   Pagaidīsim līdz tām, pirms izdarām jebkādus secinājumus, — Mua ierosināja.

Kvoks pamāja.

Jau pēc mirkļa debesis vairs nebija skaidras. Tām pāri tagad lēni slīdēja mazas mākoņu pūkas. Tās bija ļoti augstu un izskatījās stipri plānas. Trauslie spalvu mākoņi, nodomāja Hua. Cirrus. Niecīgi ledus kristāli, kas savienojās augstu atmosfērā. Eņģeļu mati.

Tas vēl nebija sevišķi satraucoši. Ja vien…

—   Mums laikam būtu labi kaut ko ieēst, — atzīmēja Kvoks. — Ja nu mums vēlāk nebūs laika pagatavot ēdienu.

—   Tad tu tomēr spēj būt optimistisks, — komentēja Hua.

Taču arī viņa sāka nojaust ko sliktu. Kvoks bija kuģojis Halonas līča ūdeņos tik ilgi, ka viņam bija attīstījies gandrīz pārdabīgs instinkts laikapstākļu untumu uztverē. Kvoks bija satraucies, un tā nebija laba zīme.

—   Jūrā ir labi ņemt vērā vissliktākos variantus, — teica Kvoks. — Tad var izdzīvot. Jūrasbraucējs, kurš nebaidās jūras, nenodzīvos līdz sirmam vecumam.

Pēc Kvoka rīkojuma, Vu uzlika vārīties rīsus un ūdeni, kamēr Tšiongs ielēja eļļu vokpannā un sakapāja dārzeņus. Tšiongs ieslēdza gāzes plīti, un tauki pannā sāka čurkstēt.

—         Žēl, ka tavi draugi ir veģetārieši, — Tšiongs skābeni komentēja.

—   Būtu patīkami pārmaiņas pēc ieēst kaut ko kārtīgu.

—   Veģetārismā ir sava ideja, — teica Hua. — Starp citu, pati esmu apsvērusi, ka varētu pārtraukt ēst gaļu.

—   Neāksties, — izgrūda Tšiongs. — Tu jau tāpat esi tik tieva, ka no tevis nekas nepaliks pāri, ja ēdīsi plikus burkānus.

Hua nespēja komentēt Tšionga piezīmi. Rīsu katls sāka tvaikot. Kad ūdens uzvārījās, Vu nogrieza liesmu mazāku. Hua ieskatījās pulkstenī.

—   Laika ziņas, — viņa atgādināja Kvokam.

Kvoks ieslēdza radio. Laika ziņās stāstīja, ka taifūns tuvojas Tonkinas līcim, taču vēl nemācēja teikt, kurā virzienā viesuļvētra pagriezīsies. Bija informācija, ka taifūna pārvietošanās ātrums ir samazinājies un ka tas

tagad gandrīz stāv uz vietas. Vētra tomēr bija ļoti spēcīga un visu laiku uzņēma vēl enerģiju no siltā jūras ūdens, tāpēc tā nekādā gadījumā neizklīdīs. Visiem, kas atrodas jūrā, ieteica uzmanīgi sekot līdzi laika ziņām. Radiostacijas turpmāk raidīs papildu ziņojumus par vētru, līdzko parādīsies jauna informācija.

—   Tiec nu skaidrībā, — Hua teica.

—   Taifūna apstāšanās ir slikta zīme, — teica Kvoks. — Ļoti slikta zīme.

Taifūns domā, uz kuru pusi griezties, domāja Hua. Kad tas apstājas, tas

parasti arī maina virzienu. Kvoks skatījās uz rāmo jūru un augstu slīdošajiem spalvu mākoņiem. Tad viņš palūkojās uz “Smejošā pūķa” mastiem un uzvilktajām burām. Hua saprata, ka kapteinis ir norūpējies par savu kuģi.

—   Vētra ir jau diezgan tuvu, — piezīmēja Kvoks. — Tonkinas līcis nav sevišķi liels. Ja taifūns neturpina doties taisni uz priekšu, nav daudz citu virzienu, kuros tas varētu pagriezties.

Hua zināja, ka Kvoks runā taisnību. Ja vētra nepazudis un neturpinās doties iepriekšējā virzienā, pāri paliek tikai divas iespējas. Ja taifūns pagriezīsies starp rietumiem un ziemeļrietumiem, tas nenonāks līdz Halonas līcim. Taču, ja tas virzīsies starp ziemeļrietumiem un ziemeļiem, tas uznāks tieši virsū. Tad vismaz tā malas trauksies viņiem pāri.

Hua paņēma binokli un pavērsa to pret horizontu, uz turieni, no kurienes, iespējams, nāca taifūns. Pūkainu un augstu mākoņu tagad bija daudz vairāk nekā iepriekš. Tie aizklāja augstās debesis jau gandrīz viendabīgā slānī. Spalvu mākoņi tātad bija devuši vietu spalvu slāņmākoņiem. Cirrostratus. Taču arī tie teorētiski vēl neko nenozīmēja, jo redzēt joprojām varēja tikai baltus mākoņus, kas nenesa lietu. Tīri spalvu slāņmākoņu kopumi vēl nebija nekāda nopietni ņemama vētras pazīme.

Lai arī to, nenoliedzami, bija krietni vairāk nekā pirms brīža. Turklāt joprojām bija ļoti karsts. Virs jūras nebija pat vieglas, atvēsinošas vēja pūsmas.

—   Ir grūti ticēt, ka drīz šeit parādītos viesuļvētra, — Hua piezīmēja Kvokam.

—   Redzēsim, kas notiks tuvākās stundas laikā, — kapteinis noteica.

Vu pabāza galvu no virtuves kambara.

—   Ēdiens būtu gatavs, — viņš nosaucās. — Vai kādam gribētos?

Hua ieskatījās pulkstenī. Marti un Kamilla kavējās aizdomīgi ilgi. Kvoks pamanīja viņas izteiksmi.

—   Viņi droši vien ir aizrāvušies, pētot alas, — kapteinis teica. — Nesatraucies, viņi atgriezīsies. Mums vēl nav nekādas trauksmes. Paspēsim tikt prom, pat ja vētra dzīsies uz šo pusi.

Ilgu laiku neviens nekā neteica, bet ēda klusēdami un domīgi. Hua mazliet iztrūkās, pamanot, ka nav pat ievērojusi, kā ēdiens garšo. Tas acīmredzot bija ļoti garšīgs, jo Vu un Tšiongs bija izcili pavāri. Huai tomēr nebija nekādu atmiņu par apēsto maltīti.

Kur kavējas Marti un Kamilla, viņa domāja.

—   Paskaties uz jūru, — mudināja Kvoks.

Pāri jūrai atkal laidās zemi mierīgi uz priekšu ritoši viļņi. Tie vēl nebija bīstami lieli. Lielākie varbūt bija metru augsti, un tie bija tik lēzeni, ka putu bija pavisam maz. Tikai šur tur uzplaiksnīja ātra šļakata balta ūdens. Hua nesaprata, kāpēc Kvoks ir tik satraucies.

—   Paskaties uz viļņu virzienu, — viņš mudināja.

Hua atkal paraudzījās jūrā un uzreiz saprata, ko kapteinis domā.

Vēl no rīta viļņi nāca no ziemeļaustrumiem. Tagad tic nāca starp austrumiem un dienvidaustrumiem. Gaiss joprojām bija nekustīgs, tātad tiem vajadzēja būt no tālienes nākošiem veciem viļņiem. Taču kas tos bija radījis?

—   Viļņu virziens ir mainījies, — Hua apliecināja.

—   Tā ir ļoti slikta zīme, — apstiprināja Kvoks. — Taifūni uz šejieni vienmēr nāk no dienvidaustrumiem vai starp dienvidaustrumiem un dienvidiem. Arī barometra rādītājs ir pacēlies.

—   Tu tātad baidies, ka…

—   Jā, taifūns ir mainījis virzienu, — Kvoks droši sacīja. — Tas nāk šurp. Mums vajadzētu doties.

Hua ieskatījās pulkstenī.

—   Nākamās laika ziņas būt pēc piecām minūtēm, — viņa teica.

Kvoks piesteidzās pie radio un pagrieza pogu, taču radio neizdvesa ne

skaņas.

—   Nu taču, — noņurdēja Kvoks.

Tā tikai vēl trūka, nodomāja Hua. Nolāpītā laika izvēle.

—   Kāds savienojums ir pārtrūcis, — Kvoks skaļi domāja. — Vai arī radio ir iekļuvis ūdens.

—   Es varu to atvērt un paskatīties, vai atrodu vainu, — teica Tšiongs.

Viņš paķēra radio un pazuda ar to zem klāja.

—   Es varētu pamēģināt, vai mobilais strādā, — teica Hua.

Kvoks palūkojās uz viņus aptverošo jūru un tad Huas mazo mobilo telefonu ar pūķa apvalku. Viņa skatiens bija atklāti neticīgs.

—  Tuvākie sakaru torņi ir diezgan tālu, — teica Kvoks. — Taču tu vari mēģināt.

>

26

Kamilla un Marti neticīgi blenza uz vietu, kur vajadzēja būt viņu skābekļa baloniem. Tad viņi pagriezās, lai paraudzītos uz pazemes ezera melno virsmu. Vai viņu skābekļa baloni bija iekrituši lagūnā?

—   Es tam neticu, — teica Kamilla.

—   Mana vaina, — atzina Marti, pie sevis lādēdamies. — Man būtu vajadzējis atcerēties, ka kaļķakmens reizēm var negaidīti nolūzt.

Kā viņš varēja aizmirst kaut ko tik būtisku un pašsaprotamu? Viņš labi atcerējās, kā reiz bija noticis ar kādu zimbabviešu draugu ekspedīcijā Čimanimani kalnos. Kaļķakmens izvirzījums, pie kā viņš bija turējies, pēkšņi bija pārlūzis viņam rokās. Viņš bija tuvu tam, lai gāztos atmuguriski un kristu. Taču toreiz runa bija tikai par dažu centimetru biezu, trauslu izaugumu. Šī radze bija no daudz cietāka akmens un ļoti stingra, Marli nebija iemesla baidīties, ka tā varētu nogrūt. Viņš pat bija izmēģinājis izvirzījuma izturību. Pēc lūzuma pēdām klintī izskatījās, ka lejā nonākuši reizē vismaz divi trīs kubikmetri kaļķakmens.

—   Vai mēs varam aiznirt līdz alas mutei bez skābekļa baloniem? — jautāja Kamilla.

Marti papurināja galvu.

—   Nē. Ceļš ir pārāk garš. Tam jābūt tuvu diviem simtiem metru. Būtu pārāk bīstami pat mēģināt.

—   Ko tad mēs darīsim? Vai kāds nāks mūs meklēt?

—   Diemžēl neviens no viņiem nav niris ar akvalangu, — Marli sacīja.

—   Viņi, protams, izsauks palīdzību, līdzko pamanīs, ka mēs nenākam atpakaļ. Tā ka mums īsti nav pamata satraukumam. Es tikai nezinu, cik ilgs laiks paies, pirms kāds paspēs tikt līdz šejienei mums palīdzēt.

—   Nu, ļoti jautri!

Taču patiesībā es varu gan vainot pirmkārt tikai pati sevi, Kamilla domāja. Es taču gribēju apskatīt šīs alas! Doma it nemaz nelika viņai justies labāk. Ak manu vai, nodomāja Kamilla. Mums taču uznāks izsalkums, pirms dabūsim palīdzību. Turklāt nakts var būt auksta. Mēs nekā neesam paņēmuši līdzi. Izņemot kabatas lukturus un harpūnas.

—   Es varētu paskatīties, cik dziļa tā bedre ir, — ierosināja Marti. — Varbūt nirstot tieku pie skābekļa baloniem.

Marti izgaismoja ūdeni, lai pārliecinātos, ka zem tā nav akmeņu, klints vai kā cita, kam viņš varētu nirstot uzdurties. Viņš negribēja pavadīt atlikušo dzīvi gultā, paralizēts no kakla uz leju.

Pārliecinājies viņš uzlika masku uz acīm un uzvilka kājās pleznas. Tad dziļi ievilka elpu un ienira. Ūdens plūda ap viņu, un viņš sāka kulties ar pleznām, lai palielinātu savu ātrumu. Vienlaikus viņš sakārtoja masku, kas bija izkustējusies no vietas, un izpūta tajā iekļuvušo ūdeni.

Tad viņš izgrūda lukturi uz priekšu un to ieslēdza. Ūdens bija skaidrs, un gaismas kūlis sniedzās vismaz divdesmit metru uz priekšu, taču viņš neredzēja nekā cita, kā vien ūdeni un mazu, daudzkājainu vēžveidīgo barus. Gaismas stars pātrūka tumsas vidū.

Marti turpināja doties dziļāk, un spiediens ausīs pieauga. Viņš saspieda degunu ar kreiso roku un izpūta gaisu. Spiediens līdzsvarojās. Taču viņš joprojām neredzēja bedres dibenu luktura gaismā.

Velns lai parauj, cik dziļa šitā bedre var būt, brīnījās Marti. Viņš palūkojās uz dziļuma mērītāju, kas bija piestiprināts pie plaukstas locītavas. Sešpadsmit metru. Cik dziļi viņš uzdrošināsies turpināt? Ausīs atkal sāka spiest, un sāpes ātri kļuva spēcīgākas. Viņš atkal līdzvaroja spiedienu iekšējā ausī, izpūšot gaisu, taču šoreiz tas palīdzēja tikai uz mirkli, sāpes nepazuda pavisam, tās tikai kļuva mazliet vieglākas un trulākas.

Dažus metrus dziļāk sāpes atkal bija stipras un asas, gandrīz tādas, it kā

kāds ar trulu nazi būtu iedūris viņam abās ausīs. Marti bija spiests atkal līdzsvarot spiedienu divas trīs reizes, pirms smeldze atkāpās. Dziļuma mērītājs rādīja divdesmit metru. Sasodīts, šī niršana neveicas labi, Marti nodomāja. Viņš brīnījās, kāpēc spiediena līdzsvarošana ir tik grūta, viņš daudzas reizes bija devies arī krietni dziļāk. Viņa paša brīvās niršanas rekords bija četrdesmit pieci metri tieši lejup bez atsvariem, tā ka viņam vēl nevajadzētu būt nekādai trauksmei. Uz plaušām vēl nespieda gandrīz nemaz, un viņam nebija ar skābekļa trūkumu saistītu problēmu. Viņš bija peldējis lejup tikai trīsdesmit, trīsdesmit piecas sekundes. Tas vēl nebija nekas daudz, jo viņš, trenēdamies peldēt zem ūdens, bija pieradis aizturēt elpu pat uz trīs minūtēm.

Viņu tomēr uztrauca tas, ka ausu spiediena līdzsvarošana sagādāja lielākas problēmas, nekā vajadzētu. Tas bija slikti un nozīmēja, ka viņš nevarēs turpināt nirt daudz dziļāk. Ja kāda no bungādiņām pārplīsīs, viņam būs lielas nepatikšanas. Viņš varētu pat noslīkt. Viņš zināja vairākus cilvēkus, kas tādā veidā bija nomiruši.

Divdesmit pieci metri, un alas dibenu vēl nevarēja redzēt. Divdesmit septiņi metri. Viņam droši vien vajadzētu griezties atpakaļ, viņš nedrīkstēja turpināt ceļu līdz dzelmei. Ala bija vismaz piecdesmit metru dziļa. Tas būtu par pieciem metriem vairāk nekā viņa līdzšinējais rekords. Ja nu viņa bungādiņas pārplīsīs? No otras puses, ausis vairs nesāpēja. Ja viņš laikus atrastu skābekļa balonus un dabūtu no tiem papildu gaisu, viņš varētu atgriezties atpakaļ bez problēmām, taču vai viņš uzdrošināsies tā dēļ riskēt ar savu dzīvību? Ja nu viņš neatradīs balonus laikā? Tad viņš noslīks pa ceļam augšup. Nē, risks bija pārāk liels.

Taču… ja nu viņš mēģinātu vēlreiz, ar smagu atsvaru? Tas viņu nonestu lejup daudz lielākā ātrumā. Viņam uzreiz vajadzēja tā darīt. Ko gan viņš bija domājis, nirdams bez atsvariem? Viņš droši vien nebija gaidījis, ka bedre būs tik dziļa. Tas, starp citu, bija apbrīnojami stulbi, īpaši, ja viņš nupat bija skaidrojis Kamillai, kā skābo kritalu un ogļskābes radītās veģetācijas citur pasaulē bija izēdušas kaļķakmens slāņos pat divu kilometru dziļas šahtas.

Trīsdesmit metru.

Vai viņam tomēr nevajadzētu mēģināt jau šajā niršanas reizē saredzēt dibenu, lai arī viņš vēl nenolaistos līdz lejai? Ja viņš redzētu dibenu, viņš vismaz apmēram zinātu, cik dziļi tas ir. Ja labi paveiktos, viņš varbūt pat redzētu atspīdam skābekļa balonus. Ja viņš zinātu, kur tie ir, viņš varētu ar lielu akmeni nolaisties tieši lejā, tieši pie baloniem. Viņam vairs nevajadzētu baidīties, ka viņš būs spiests meklēt balonus vai ka viņš tos neatrastu laikā.

Marti turpināja lejup, caur melno ūdeni. Trīsdesmit četri metri, un dibenu vēl nevarēja redzēt. Nolāpīts, cik dziļa īsti ir šī bedre, Marti domās nobļāvās. Kā tā var būt tik dziļa? §ī operācija kļuva patiešām bīstama. Vajadzētu būt drošam par to, ka viņš atradīs skābekļa balonus gandrīz uzreiz, citādi viņš neņemsies mēģināt tikt līdz dibenam pat ar smagu atsvaru.

Trīsdesmit astoņi metri. Tagad viņš juta arī skābekļa trūkumu spiežam uz plaušām. Lejā joprojām bija vienīgi tumsa, viņš neizšķīra nekādas pazīmes, ka dibens būtu tuvu. Man ir jāceļas augšup, domāja Marti, laikam vairs nepavisam neesmu tik labā kondīcijā kā pirms dažiem gadiem.

Viņš pagriezās un sāka ar pleznām stumt sevi augšup.

Atpakaļceļš bija garš, garāks un grūtāks, nekā viņš bija gaidījis. Marti jau paspēja nobīties, ka ir pārvērtējis savas spējas, kad skābekļa trūkums sāka spiest krūtīs. Tad spiedošā sajūta atslāba, un nākamie desmit, piecpadsmit metri padevās viegli, pirms spiediens atkal atgriezās. Taču viņš tiešām bija arī agrāk cīnījies ar sevi garās niršanas reizēs daudz grūtākos brīžos.

Tad viņš jau redzēja Kamillas luktura gaismu, ūdens virsma vairs nebija bezcerīgi tālu.

—   Vai atradi? — Kamilla jautāja, kad Marti galva iznira virspusē.

Marti negausīgi ķēra pēc elpas. Viņš pakratīja galvu, dziļi elpodams.

—   Cik dziļi tu liki?

—   Gandrīz… četr… desmit… metru, — elsa Marti.

—   Četrdesmit metru, — Kamilla šausminājās. — Jēziņ! Vai redzēji bedres dibenu?

—   Nē… Tas ir vismaz… sešdesmit piecu, septiņdesmit metru dziļumā.

Marti vēl brīdi atpūtās un tad izrāpoja no ūdens.

—   Septiņdesmit metru, — teica Kamilla. — Tas ir krietni par daudz, vai tad ne?

—   Ne obligāti, — teica Marti. — Esmu bez atsvariem niris četrdesmit piecu metru dziļumā un ticis laukā saviem spēkiem. Ja paņemšu lielu akmeni par atsvaru, spēšu tikt sešdesmit metru dziļumā un atgriezties.

—   Bet tu taču teici, ka dibens ir vēl dziļāk!

Marti pamanīja, ka joprojām elpo daudz ātrāk un dziļāk nekā parasti. Viņš saprata, ka viņam vajadzētu pagaidīt vēl kādu laiku. Viņš nevar nirt no jauna, pirms viņa audi atkal nav piepildījušies ar skābekli.

—   Ja redzēšu balonus no sešdesmit metru dziļuma, turpināšu līdz galam un tikšu augšā ar to gaisa palīdzību, — paskaidroja Marti. — Taču, ja nemanīšu tos uzreiz, kad dibens kļūs redzams, griezīšos atpakaļ.

Kamillai doma nepatika, jo Marti plāns izklausījās sevišķi bīstams. Ja ne pat pēc pašnāvības, tad vismaz pēc tās mēģinājuma.

—   Nedari to, — lūdza Kamilla. — Risks ir pārāk liels.

—   Vai tev ir labāki priekšlikumi?

—   Mēs varam vienkārši gaidīt. Mums šeit ne par ko nav jāsatraucas. Runa ir tikai par neērtībām. Ne par ko tādu, kā dēļ vajadzētu mirt.

Taču tad Kamillas skatiens uzdūrās harpūnām, pleznām un maskām, kas gulēja uz alas grīdas. Viņa trauksmaini apjauta, ka kaut kas ir citādi nekā iepriekš. Viņa notupās uz ceļiem pie ekipējuma un izgaismoja teritoriju ar lukturi. Pleznas, maska un abas harpūnas bija tajā pašā vietā.

Taču kaut kas bija mainījies.

—   Paklau, Marti, — Kamilla piepeši teica.

Marti pagriezās pret Kamillu. Viņas balsī skaidri un gaiši varēja saklausīt satrauktu stīgu.

—   Kas tev…

—   Ūdens ir augstāk, — atzīmēja Kamilla.

Marti izgaismoja zemūdens lagūnas virsmu ar savu lukturi. Viņš uzreiz redzēja, ka Kamillai ir taisnība. Ūdens tumšā virsma nu bija daudz, tuvāk Kamillas pleznām un maskai. Ūdens bija vismaz pusmetru augstāk nekā tad, kad viņi pirmo reizi bija uzniruši lielās alas zāles vidū. Ja tas pakāpsies

vēl mazliet, no apakšas būs iespējams izrāpties laukā arī citur, ne tikai gar viņu atrasto slīpumu.

—   Tagad droši vien ir paisums, — piezīmēja Marti.

—   Cik augstas plūdmaiņas šeit ir? — jautāja Kamilla. — Šajā apvidū?

Marti domīgi pakasīja kaklu.

—  Nezinu, neesmu pētījis tabulas. To fluktuācijas var būt arī diezgan lielas. Taču mums tās nevar būt bīstamas.

—   Ūdens tātad nevar pacelties tik daudz, lai šī ala piepildītos?

Marti pakratīja galvu un nosmējās.

—   Nē. Tik augsts paisums būtu aizskalojis sikspārņu kaulus un mēslus sev līdzi.

Nu, protams, nodomāja Kamilla un uzreiz nomierinājās, jo Marti acīm redzami bija pilnīga taisnība.

—   Turklāt, pat ja ūdens kaut kāda iemesla dēļ uzkāptu augstāk nekā parasti, mēs varam vajadzības gadījumā ielīst tajā šaurākajā tunelī, — Marti vēl teica. — Tā skursteņveidīgā šahta taču stiepjas līdz pat salas virsotnei. Tā ir kā ventilācijas vads!

Kamilla dzirdēja, kā Marti elpa sāk pamazām izlīdzināties. Marti ieskatījās pulkstenī.

—   Vēl piecpadsmit minūtes, un varu mēģināt vēlreiz.

Kamilla pašūpoja galvu, izskatīdamās ļoti neapmierināta. Viņai joprojām nepatika šī doma.

—   Un ja nu tu neatrodi skābekļa balonus? — viņa jautāja.

—   Viņiem taču ir jābūt tur lejā!

—   Ja nu dibens ir ļoti nelīdzens? — uzstāja Kamilla. — Ja nu tur ir simtiem no alas sienām atdalījušos bluķu? Baloni taču var būt zem tiem akmeņiem, kas pēdējie atdalījās. Vai arī tur var būt neskaitāmi daudz mazu caurumu un plaisu. Ja baloni ir iekrituši, piemēram, lielākā bedrē, tos var nebūt tik viegli atrast.

Marti izmisīgi noplātīja rokas.

—   Es taču teicu, ka tad, ja neredzēšu balonus sešdesmit metru dziļumā, griezīšos atpakaļ.

—   Sešdesmit metru arī ir diezgan daudz!

—   Okei, piecdesmit piecu, — ierosināja Marti. — Vai tas būtu labs kompromiss?

Marti pagaidīja vēl apmēram desmit minūtes, lai viņa asinis un muskuļi atkal būtu droši piepildījušies ar skābekli.

—   Ūdens joprojām ceļas, — atzīmēja Kamilla.

Marti palūkojās uz ūdens virsmu un pamanīja, ka tā atkal bija desmit vai piecpadsmit centimetru augstāk. Par spīti Marti nomierinošajām piezīmēm, Kamilla izklausījās vairāk satraukusies nekā iepriekš. Marti arī pats bija spiests pacensties, lai nodevīgais nedrošības iedīglis nesāktu milzt viņa prātā. Viņš gan labi zināja, ka paisums nekādā veidā nevarētu uzkāpt bīstami augstu. Taču ūdens ātrā celšanās tomēr šķita kādā ataviskā un primitīvā līmenī mazliet biedējoša. Marti piestiprināja lukturi pie jostas, lai gaismas kūlis pavērstos tieši uz augšu.

—   Paspīdini man gaismu, — lūdza Marti.

Kamilla izgaismoja alas grīdu, kamēr Marti meklēja atsvara akmeni. Tumšas, milzīgas ēnas dejoja uz alas sienas viņa kustību taktī. Beidzot Marti atrada bluķi, kas šķita esam piemērota izmēra un smaguma. Viņš iecēla to klēpī, smagi iekunkstoties. Tas svēra vairākus desmitus kilogramu, taču viņš vēl spēja ar to pakustēties.

—   Au revoir, — Marti teica. — Redzamies pēc brīža!

—   Nedari to, — izsaucās Kamilla. — Es lūdzu, neej! Neej lieki slīcināties!

Neatstāj mani vienu šajā alā, viņa domāja.

Taču Marti jau pakāpās tālāk, lai iegūtu pietiekami lielu ātrumu, un tad sāka skriet uz lagūnas pusi. Ar pleznām kājās bija grūti skriet, un smagā akmens masa viņu palēnināja, tāpēc skriešanas ātrums nekļuva daudz lielāks kā četrgadniekam. Marti nonāca pie malas, atspērās un lēca pēc iespējas tālāk. Viņš iegrima ar galvu pa priekšu, maska uzreiz izkustējās no vietas un piepildījās ar ūdeni. Mazu gabaliņu viņš kustējās uz priekšu pa diagonāli, taču tad akmens svars iedarbojās un viņš krita taisni lejā iepriecinoši lielā ātrumā.

Ausis sāka spiest, un viņš atbrīvoja vienu roku no akmens un līdzsvaroja spiedienu. Sāpes uzreiz atkāpās. Šoreiz spiediena līdsvarošana padevās vieglāk nekā iepriekšējā niršanas reizē.

Marti mazliet pagrieza plaukstas locītavu, lai redzētu dziļuma mērītāja rādītājus. Ūdens maskā deformēja attēlu, taču viņš bija iemācījies fokusēt skatienu arī zem ūdens. Divdesmit astoņi metri. Viņš lidoja caur ūdeni kā lielgabala lode. Šoreiz šķita, ka niršana izdodas pavisam veiksmīgi. Viņš iespieda klēpi lielo kaļķakmens bluķi, kas šķietami bija zaudējis svaru, un krita tieši lagūnas dzelmē.

Četrdesmit metru, dziļuma mērītājs pēc brīža ziņoja. Dibenu vēl nevarēja redzēt. Spiediens no jauna sāka durt ausīs. Viņš atkal atbrīvoja vienu roku no akmens, lai spiedienu līdzsvarotu. Sāpes pazuda, taču bluķis gandrīz izslīdēja no rokām.

Piecdesmit divi metri.

Luktura gaismas kūlis joprojām nesasniedza bedres dibenu. Cik, ellē, dziļa tā ir? Ja nu viņš ir ceļā uz bezdibenīgu zemūdens aizu? Ja nu bedre turpinās divu kilometru dziļumā kā sauszemes dziļākās kaļķakmens alas? Doma bija nesaprātīga, taču piepeši Marti tā šķita patiešām biedējoša.

Ja nu lejā bija kādas negaidītas zemūdens straumes, kas viņu sagrābtu un ar nepārvaramu spēku aiznestu melnajā dzelmē?

Piecdesmit pieci metri. Viņam jāgriežas atpakaļ. Viņš to bija apsolījis Kamillai. Piecdesmit seši metri, piecdesmit septiņi, piecdesmit astoņi.

Tad viņa kabatas luktura gaismā kaut kas parādījās, pelēkas un melnas ēnas un nenoteiktas, tikko izšķiramas formas.

Bedres dibens! Beidzot!

27

Hua izkāpa uz klāja apskatīties, kā attīstījušies laika apstākļi. Ap sauli bija blāvs riņķis violetā, sarkanā un zaļā krāsā. Tas bija kā varavīksne, taču šaurāks un bālāks. Tāda veida halo bieži bija slikta zīme. No otras puses, sauli joprojām varēja redzēt. Aizvien nepūta vējš, gaiss bija karsts, sviedrējošs un stāvošs.

Taču viļņu rindas bija izaugušas daudz augstākas. Kaut kas daudz tālāk radīja viļņu rindas, kas tika atnestas līdz Halonas līcim un lika jūras virsmai spēcīgi viļņoties. I lua pārāk labi zināja, kas sacēlis viļņus.

Nezvērs. Nezvērs, kura vārds sākās ar t.

Labāk bija neizteikt tā vārdu skaļi, domāja Hua. Vismaz pagaidām. Vismaz tik ilgi, kamēr vēl bija cerība, ka Nezvērs paies garām, nevis uznāks virsū.

Maza vēja pūsma pēkšņi pārskrēja pār “Smejošo pūķi”. Tā bija ļoti viegla, taču šķita brīnišķīgi atvēsinoša pēc ilgās, nekustīgās svelmes. Pēc dažām minūtēm tai sekoja jau mazliet spēcīgāka brāzma. Tā lika sampana vaļējai burai fleterēt un dejot vējā. Tšiongs uzsteidzās uz klāja un novilka buru, pirms vējš kļuva tik spēcīgs, lai bura sāktu būkšķēt skaļāk vai kādā vietā pārplīstu. Viņš pabeidza darāmo tieši pirms trešās brāzmas.

Atstarpes starp brāzmām kļuva īsākas, un tad no dienvidaustrumiem sāka velties vienveidīga, pelēka, zemu slīdošu mākoņu masa. Lietus slāņmākoņi, nodomāja Hua. Vienmērīgi pelēkas, bēdīgas lietus gubas. Pelēkā masa bija tik plaša, ka viņi nekādīgi nevarētu no tās izvairīties. Drīz sāks līt. Taču, ja paveicas, lietus slāņmākoņi vēl nenozīmē neko citu, kā vien to,

ka drīz līs un viņi izmirks. Lietus slāņmākoņiem nav papildu spēka. Tie nenes zibeņus. Tie vēl nav īstie vētras mākoņi. Tie nav bīstami, ja vien aiz tiem nav kas cits. Tikai tad, ja aiz tiem būtu vētras mākoņi, situācija kļūtu patiešām bīstama.

Hua gan zināja, pat pārāk labi, ka tropiskās viesuļvētras bieži sastāv tikai no lietus slāņmākoņu veidojumiem, bez kaut viena viesuļu mākoņa. Ja augstie vēji pūš pietiekami spēcīgi, tie aizslauka daļu mākoņu zemāk, un tad īstās vētras perifērijā rodas lietus slāņmākoņu veidota mala. Priekšējā fronte, aiz kuras var sekot arī kas pavisam cits. Taču vēl nebija drošu ziņu par to, ka šie lietus slāņmākoņi ir Nezvēra sūtītie ziņneši. Varbūt runa ir vien par parastiem, ikdienišķiem lietus mākoņiem.

Hua pieķērās atlikušajām varbūtībām kā trausliem salmiņiem. Cerība beidzot sagruva, kad Kvoks atkal parādījās uz klāja un piesteidzās pie Huas, izskatīdamies ļoti saspringts.

—   Huas jaunkundz, man ir sliktas ziņas, — teica Kvoks. — Tšiongs salaboja radio. Šeit ir izziņota viesuļvētras trauksme. Taifūns ir mainījis virzienu. Tas tagad nāk tieši šurp. Tas nāk uz šejieni!

Hua uz mirkli aizvēra acis. Es to zināju, viņa domāja, es to zināju. Taču tagad vairs nevarēja no tā izbēgt. Tagad tā bija patiesība.

Hua cīnījās ar paralizējošo un augošo paniku un bezcerību. Tad viņa piespieda prātu noskaidroties un nomierināties un sastapa Kvoka uzstājīgo skatienu.

—   Cik drīz tas būs šeit? —jautāja Hua.

—   Piecu vai sešu stundu laikā, — noteica Kvoks. — Mums jādodas, tūlīt pat. Citādi mēs nepaspēsim tikt prom.

Hua skatījās uz jūras virsmu, kas viļņojās aizvien augstāk.

—   Dosimies prom, tiklīdz viņi atgriezīsies, — teica Hua.

—   Drīz jau būs par vēlu, — Kvoks uzstāja. — Varbūt jau tagad. Mums jāsazinās ar viņiem, tūlīt!

Kur kavējas Kamilla un Marti, I Iua nekādi nesaprata. Viņi bija prom jau pārāk ilgi. Vai viņiem kas noticis? Vai man vajadzētu doties viņus meklēt?

—   Vai alā var tikt bez akvalanga? — jautāja Hua.

Kvoks papurināja galvu.

—   Zemūdens gaiteņi ir pārāk gari. Runā, ka vairāk nekā divsimt metru.

—   Vai tu proti lietot akvalangu?

Kvoks pakratīja galvu.

—   Nē. Arī Vu un Tšiongs neprot. Neviens no mums nav iemācījies tos lietot. Tā ir diezgan dārga aizraušanās.

Nolāpīts, Hua nodomāja. Viņa paņēma tālskati un palūkojās uz Lielā pūķa stāvo krasta klinti. Viļņi sāka triekties pret klintīm ar ātri pieaugošu spēku, tie jau uzsita mazu, baltu putu šļakstus. Viļņi tomēr vēl nebija bīstami stipri.

Hua pavērsa skatienu tālāk jūrā. Viļņos izcēlās kaut kas sarkans. Mazs, sarkans plankums. Tas ik pa brīdim pazuda aiz lielākiem viļņiem, taču tad atkal parādījās. Hua pievilka attēlu tik tuvu, cik iespējams, un ar pirkstu pagrozīja asuma regulētāju. Viņa mēģināja saprast, kas ir tas sarkanais pleķis, taču tas bija pārāk tālu, un Hua nevarēja saskatīt, kas tas ir.

Varbūt tā ir norāvusies boja, viņa domāja.

Ik pa brīdim Hua varēja izšķirt sarkanā plankuma augšdaļā pazibam arī ko citu. Kaut ko tumšu vai… varbūt drīzāk kaut ko gaišu. Kaut ko, kas uz brīdi bija redzams un tad atkal pazuda kā optiska ilūzija. Tad Hua redzēja, ka vēl tālāk ir arī otrs sarkans punkts. Divas notrūkušas bojas? No kurienes tās būtu nākušas?

Hua padevās un nolaida binokli uz klāja. Taču kāda iemesla dēļ tālu viļņos peldošie sarkanie plankumi viņai piepeši sāka šķist ļaunu vēstoši, it kā tie būtu saistīti ar ko baisu. Viņa nesaprata, ar ko saistīta nomācošā sajūta. Jo runa acīm redzami tomēr bija tikai par divām notrūkušām bojām.

Esmu pārāk nervoza, nodomāja Hua. Sāku iztēloties visu ko.

—   Domāju paņemt masku un akvalanga caurulīti un aizpeldēt līdz alas mutei, — viņa teica Kvokam. — Varbūt noskaidrošu, kas viņus aizkavē.

—   Slikta doma, — teica Kvoks. — Viļņi jau sāk kļūt pārlieku augsti.

—   Būšu uzmanīga, — apliecināja Hua.

Hua uz mirkli nozuda savā kabīnē un tad atgriezās uz klāja, tērpusies koši sarkanā peldkostīmā.

Zemo mākoņu slāņu mala pietuvojās. Tā sniedzās līdz horizontam abās pusēs. Sānos vēl varēja izšķirt augstu lidojošos, pluskainos spalvu slāņmākoņus, starp kuriem vīdēja zilas debesu strēmeles. Taču viņiem priekšā un pēc brīža arī tieši virs viņiem bija tikai bieza pelēku mākoņu masa, kas sniedzās pār visu debesu velvi. Bija tā, it kā viņi būtu nogrimuši liela kanjona dibenā.

Hua uzvilka kājās pleznas un uzlika uz sejas masku. Viņa brīdi nolūkojās uz viļņiem, kas slīdēja gar “Smejošo pūķi”. Zemo ūdens grēdu rindas kustējās salas krastu virzienā, pavisam uz citu pusi, nekā tālāk jūrā līdz ar vēju plūstošās viļņu rindas. Kad Hua pavērsa skatienu tālāk uz šaurumu, viņa redzēja, ka dažādos virzienos pūstu viļņu divīzijas satiekas šauruma vidū un rada no neskaitāmām zemām ūdens piramīdām veidotas asas bangas.

Abas parādības viņai bija labi pazīstamas. Kad viļņi aptvēra salu, tie sagriezās, sadrumstalojās. Un, kad viļņi triecās viens pret otru, tie vai nu noēda viens otra enerģiju vai saplūda kopā vēl lielākā vilnī.

Hua nolaidās ūdenī un peldēja uz alu, kurā Marti un Kamilla bija pazuduši. Redzamība jau bija pārsteidzoši slikta. Ūdens bija viļņu sajaukts un duļķains, un arī saule bija nozudusi aiz mākoņu masām. Hua knapi spēja izšķirt jūras dibena smilšu kāpu formas, lai gan nebija dziļš. Viļņi starp salām bija mazāki nekā atklātā jūrā, tomēr no peldētāja skatpunkta traucējoši augsti. Ūdens kustības mētāja viņu šurpu turpu, un Hua ik pēc brīža bija spiesta izpūst ūdeni no caurulītes. Hua saprata, ka apstākļi ātri kļūs bīstami. Viņai vajadzēja griezties atpakaļ, pirms viļņi kļūst pārāk lieli.

Hua nira virzienā, kurā, pēc viņas domām, vajadzēja būt alas mutei, un ik pa brīdim pacēla galvu virs ūdens, lai pārbaudītu, vai nav nomaldījusies no kursa. Viļņu augstums tagad pieauga ātri, gandrīz ik minūti, un noteikt virzienu kļuva aizvien grūtāk. Vienmēr, kad Hua pacēla galvu virs viļņiem un palūkojās apkārt, kūļājoties ūdenī, viņa pazuda ielejās starp viļņu rindām. Pelēkzaļi vaļņi brīžiem aizsedza skatam visu salu, tāpēc nevarēja redzēt neko citu kā vien ūdeni. Hua bija spiesta spēcīgi kulstīt pleznas un pacelties viļņu virsotnēs, lai varētu kārtīgi saskatīt.

Kad viņa nonāca atklātās jūras pusē, ūdens kustības kļuva vēl spēcīgākas. Ūdens vaļņi, kas metās pret klinti un sitās atpakaļ, radīja sajauktas bangas,

kurās bija grūti peldēt. Hua vienreiz ieelpoja ūdeni tik stipri, ka dabūja spēju klepus lēkmi, un klepojot ierija vēl ūdeni.

Viļņi bija izauguši pārāk stipri! Hua saprata, ka viņa nevar doties tālāk. Viļņu spēks jau bija pārāk liels, viņa vairs nespēs pret tiem cīnīties, ja tie sagrābs viņu sev līdzi. Ja tie viņu sviedīs pret krasta akmeņiem, viņa nevarēs neko padarīt, viņa noslīks vai tiks nāvīgi sakropļota. Būtu neprāts turpināt, sevišķi, ja viņa nemaz īsti neticēja, ka kaut ko atradīs. Jo, ja viņa bija pavisam godīga pret sevi, viņa bija devusies peldēt uz alu vien tāpēc, ka, viņasprāt, vajadzēja mēģināt darīt vismaz kaut ko.

Taču kas aizkavēja Marti un Kamillu? Ko viņi bija atraduši? Kāpēc viņi palika alā tik ilgi?

Hua pagriezās atpakaļ.

Viļņi tagad bangoja viņai pāri no aizmugures. Viņa ik pa brīdim pakļuva zem viļņiem, kas šļācās pāri, un bija spiesta uzmanīties, lai atkal neievilktu ūdeni plaušās. Šī gan vairs nav nekāda patīkamā pelde, nodomāja Hua. Viņa uzkāpa uz “Smejošā pūķa” klāja un sāka slaucīt sevi un matus lielā frotē dvielī.

—   Vai kaut ko atradi? — jautāja Kvoks.

Hua pakratīja galvu.

—   Man jāteic, ka sāku mazliet satraukties, — atzina Hua.

Tad Kvoks kaut ko ieraudzīja un norādīja ar roku tālāk jūrā.

—   Kas tas ir? — Kvoks vaicāja.

Hua palūkojās viņa norādītajā virzienā. Kaut kas sarkans šūpojās viļņos tikai dažus simtus metru no šauruma gala. Iepriekš redzētais priekšmets bija pietuvojies. Vai vismaz viens no tiem.

—   Es to redzēju jau iepriekš, — teica Hua. — Domāju, ka tā ir boja. Vai varbūt maza, sarkana plastmasas muca?

—   Manuprāt, tas neizskatās ne pēc viena, ne otra, — teica Kvoks.

—   Kas tad tas varētu būt?

Kvoks vilcinājās.

—   Var būt, ka tas nav nekas… taču tas mazliet atgādina… kaut ko tādu, ko esmu redzējis jau agrāk.

To varētu pateikt arī vēl nesaprotamāk, nodomāja Hua, viegli sapīkusi. Taču Vjetnama bija un palika Vjetnama, un es esmu tikai jauna sieviete, viņa domās nopūtās. Kvoks sameklēja tālskati un pavērsa pret priekšmetu, kas mētājās viļņos. Kvoks pievilka attēlu un to fokusēja. Hua redzēja, kā viņa seja sastingst.

—   Kas tur ir? — Hua jautāja.

Kvoks pakratīja galvu. Uz viņa seju piepeši bija baisi raudzīties. Tā pauda spēcīgas, pretrunīgas jūtas. Skumjas, naidu, bailes. Itin kā Kvoks būtu ieraudzījis ko tādu, kas ienesis viņa prātā gūzmu lietu, ko viņš negrib atminēties.

Par ko īsti bija runa? Ko Kvoks ieraudzījis? Kvoks pasniedza tālskati Huai un tūdaļ devās zem klāja.

—   Vu! — Hua dzirdēja viņu saucam. — Tšiong!

Hua pavērsa tālskati pret sarkano plankumu un dziļi ievilka elpu.

No jūras rēgojās cilvēka galva. Viņa tik tikko izšķīra muti un acis, un jukām sajauktus īsus matus.

Sarkanā krāsa nāca no glābšanas vestes, pateicoties kurai, ūdenī ienestais šūpojās viļņos. Viņš izskatījās nedzīvs. Taču varbūt viņš tikai bija zaudējis samaņu. Huai šķita, ka tas ir vīrietis. Kamēr Hua skatījās, viļņi pacēla un nolaida peldošo, un uz mirkli viņa redzēja pazibam arī vīrieša roku.

Taču… jūrā bija divi sarkani plankumi, Huai ienāca prātā. Vai arī otrais viņas redzētais sarkanais punkts bija cilvēks drošības vestē? Cik tālu tas bija aiznests? Vai viņi spētu ko darīt, lai tam palīdzētu? Tas jau būtu stipri bīstami tuvojošās vētras dēļ. Vai viņiem tomēr vajadzētu mēģināt? Nē, viņiem vairs nebija nekādu iespēju starp viļņiem atrast otru jūrā ienesto. Tie jau bija kļuvuši pārāk lieli.

Vu un Tšiongs izsteidzās uz klāja. Viņi palūkojās uz sarkano plankumu viļņos un sāka atraisīt mazā sampana tauvas.

—   Es braukšu līdzi, — nokliedzās Hua un ielēca laivā, paķērusi tālskati.

Tšiongs iedarbināja motoru un pagrieza sampana priekšgalu pret jūrā

v

peldošo, kas ik pa brīdim nozuda skatienam aiz lielākiem viļņiem. Straumes pārsteidzošā ātrumā nesa vīrieti pa kreisi, lai arī vēl nebija kārtīga

vēja, izņemot ik pēc dažām minūtēm pāri jūrai pārskrienošas vājas vēja brāzmas.

Bija neiespējami pateikt, vai vīrietis ir miris vai tikai zaudējis samaņu.

Taču…

Hua piepeši apjēdza, ka kaut kas nesakrīt. Apjausmai pagāja mirklis, taču tad viņa saprata, kas ir aplami. Glābšanas vestes balstā peldošā kustībās bija kaut kas nepareizs. Vīrietis šūpojās uz priekšu un atpakaļ kā korķis. Kustība bija pārāk ātra. Pārāk asa.

Kaut kas nav kārtībā ar smaguma centru, nodomāja Hua.

Kad viņi bija dažus desmitus metru tālāk, Hua redzēja, ka tas ir apmēram piecdesmit, sešdesmit gadu vecs vīrietis, kura seja bija jūrā pavadīto gadu norūdīta un mati — nosirmojuši. Droši vien zvejnieks. Viens no Halonas līča īsto zvejnieku tūkstošiem. Vīrieša acis un mute bija ciet. Rokas slējās sāņus stīvas un nekustīgas. Hua neredzēja pat pirkstu kustamies. Tā nebija laba zīme. Arī bezsamaņā cilvēks parasti kaut mazliet kustējās.

—   Viņš nekustas, — sauca Tšiongs.

—   Viņš tomēr var vēl būt dzīvs, — teica Hua.

Taču viņa neticēja saviem vārdiem. Kļuva skaidrs, ka vīrietis bija noslīcis vai noslāpis jau pirms daudzām stundām, jo viņa ķermenis bija paspējis sastingt. Bija skaidrs, ka viņi tuvojās mirušam, nelaimes gadījumā pāragri aizgājušam cilvēkam. Viņiem tomēr tas bija jāpārbauda. Lai cik nepatīkami tas būtu.

—   Tagad uzmanīgi, — teica Hua, kad viņi pietuvojās vīrietim, kas šūpojās glābšanas vestē.

Hua joprojām nemanīja nekādas dzīvības pazīmes. Tad viņa beidzot piepeši saprata, kas vēl ir nepareizi, un sajuta, kā ledainas tirpas pārskrien pleciem.

Tas nevar būt…

Ūdens bija skaidrs, taču viņa neredzēja… tur, kur vajadzēja būt, nebija… nekā.

Hua aizklāja acis ar rokām.

—   Kas? — Tšiongs aizsmacis jautāja. — Kas nu? Vai kaut kas…

Huai uznāca nelabums, un viņai bija jāpiepūlas, lai vēders nesagrieztos otrādi.

Sarkanās glābšanas vestes nestajam vīrietim nebija kāju. Ne apakšstilbu, ne augšstilbu.

Ne arī pārējās ķermeņa lejasdaļas.

Kaut kas bija sagriezis viņa ķermeni divās daļās. Precīzi, kā ar milzīgi lielu nazi.

28

Bedres dibens jau rēgojās zem Marti, taču tas bija biedējoši tālu.

Viņš bija piecdesmit astoņu metru dziļumā un krita ar smagu akmens bluķi klēpi preti nebeidzami lielas zemūdens alas dzelmei. Cik tāls vēl ir ceļš līdz dibenam? Divdesmit metru, trīsdesmit? Ja viņš drīz neieraudzīs skābekļa balonus, viņam jāatgriežas atpakaļ. Vispār nebija droši, vai viņam būtu vērts turpināt līdz pat dibenam, pat ja viņš tos ieraudzītu.

Debestiņ, šī bedre ir gandrīz simt metru dziļa, Marti apjauta. Cik tālu viņš uzdrošinātos turpināt?

Viņš sajuta pirmās skaidrās skābekļa trūkuma pazīmes un izpūta mazliet gaisa caur degunu maskā. Spiediens atkāpās, un vienlaikus viņš varēja iztukšot masku no ūdens.

Man jau vajadzētu atgriezties atpakaļ, Marti domāja.

Jauna spazma savilka diafragmu. Tagad pietiek, nodomāja Marti, tagad ir jāpadodas.

Viņš bija cerējis ieraudzīt dzelmē vismaz mazu atspīdumu, kas norādītu uz skābekļa balonu atrašanās vietu. Taču tādu nevarēja redzēt. Tā vietā cauri ūdenim sāka rēgoties kaut kas cits. Cieša, pelēkzila masa, kas pēc brīža sadalījās neskaitāmās īsās, taisnās līnijās, apļos un pusapļos.

Tās atkal ir tās nolāpītās mucas, Marti nodomāja.

Viss bedres dibens bija pilns ar tām. Tās bija cita citai blakus, gluži cieši cita pie citas, vietām lielās kaudzēs. To droši vien bija daudzi simti tikai šajā teritorijā vien, ko izgaismoja viņa lukturis. Ja viss bedres dibens bija

mucu noklāts, tām kopā vajadzēja būt dievs viņu zina cik daudziem tūkstošiem.

Taču skābekļa balonus neredzēja.

Marti atlaida akmeni, apgriezās un sāka celties augšup. Viņš paātrināja pacelšanos, kustinot pleznas kājām kopā kā ronis. Trīsdesmit metru augstumā skābekļa trūkums sāka spiest viņam krūtīs, un viņš bija spiests izpūst daļu gaisa laukā. Vieglāk tomēr kļuva vien uz mirkli. Viņš izpūta vēl gaisu ūdenī, lai nomierinātu diafragmu, taču situācija tikai pasliktinājās, un ūdens virsma vēl netuvojās. Viņš neuzdrošinājās paskatīties augšup, viņš baidījās ieraudzīt Kamillas lampas mirgoņu kaut kur bezcerīgi tālu, neaizsniedzamībā.

Šoreiz viņš jau paspēja nobīties no sliktākā, pirms galva pēkšņi pacēlās virspusē.

—   Nesanāks, — noelsās Marti. — Es redzēju dibenu, taču netiku tuvāk kā trīsdesmit metru no tā. Šeit ir ellīgi dziļš. Vairāk nekā deviņdesmit metru, varbūt simt.

Bedre radusies vēl ledus laikmetā, kad jūras līmenis bija simt divdesmit metru zemāks, Marti domāja. Viņš piepeldēja lagūnas malai un, brīdi atpūties, pieķērās klintsradzei.

Marti skatījās uz Kamillu un uz lukturi virs viņas.

—   Mums droši vien vajadzētu taupīt baterijas, — viņš teica, smagi elsodams. — Varbūt būsim spiesti šeit palikt vairākas dienas.

Lieliski, nodomāja Kamilla.

—   Citādi lagūnas dibens ir pilns tādu pašu mucu, — elsa Marti. — To ir patiešām daudz. Tūkstošiem.

—   Kas gan tajās ir bijis?

—   Nav ne jausmas.

—   Jācer, ka ūdenī nav nekādas nelabas indes! Vai mucās var būt radioaktīvas vielas?

—   Diez vai.

Marti ar pirkstiem atrada klintī piemērota lieluma plaisu, un izvilka sevi sausumā. Tikai piecēlies stāvus, viņš pamanīja, ko nupat bija izdarījis.

Viņš bez grūtībām bija izkāpis no lagūnas vietā, kur bija stāvi krasta akmeņi, nepavirzoties gar lēzenāk augšup vedošo slīpumu.

Palūkojies atpakaļ, viņš pārliecinājās, ka ūdens virsma bija tikai dažus centimetrus zemāk par viņa pēdām.

Kā ūdens varēja pacelties tik ātri, viņš brīnījās.

Marti atbrīvoja lukturi no jostas un izgaismoja lagūnu. Ūdens līmenis cēlās acīm redzami. Lagūnas mala ātri līda aizvien augstāk viņu lukturu gaismā. Drīz ūdens sāks šļakstīties viņiem uz kājām.

—  Vai tu esi… Vai tu joprojām esi pavisam pārliecināts, ka tas ir tikai paisums? — jautāja Kamilla.

29

—     Kas gan būtu varējis ko tādu pastrādāt? — Tšiongs bija neizpratnē.

Hua skatījās uz vecā zvejnieka līķi un Kvoku, kurš to pētīja. Viņi bija uzcēluši mirušo uz “Smejošā pūķa” klāja. Visa situācija šķita dīvaina. Nereāla.

—     Kuģa skrūve? — minēja Vu.

Hua paskatījās uz divās daļās pāgriezto līķi, un viņas sejā parādījās atklāta neticība. Griezuma vieta bija kā ar nazi nošķelta. Precīzi uz pusēm. Muskuļi, cīpslas, asinsvadi, kauli. Viss. It kā vīrietis būtu pakļuvis zem kāda milzu motora zobratiem. Kā tas bija iespējams?

Vai liela kravas kuģa skrūve varētu izdarīt ko šādu? Varbūt, nodomāja Hua. Taču tas nešķita… ticami.

—    Tā droši vien bijusi haizivs,— teica Tšiongs. — Baltā haizivs!

—    Tās neizaug garākas par sešiem septiņiem metriem, — Hua noliedza. — Megalodoni izmira vismaz pirms desmit miljoniem gadu.

—     Bet kas tad…

Tšionga teikums palika nepabeigts, kad viena iespēja piepeši ienāca viņam prātā. Viņa seja sakritās un nobāla, viņš ātri vairākas reizes norija siekalas un tad palūkojās uz ūdeni. Viņš pavērsa skatienu pret zemūdens alu, ko Marti un Kamilla bija devušies izpētīt. Mēs visi droši vien domājam par vienu un to pašu, apsvēra Hua. Taču neviens no mums negrib to izteikt skaļi.

—     Bet… tā taču ir vienīgi leģenda,— izdvesa Vu.

Mums varbūt nekad nevajadzēja braukt šurp, domāja Hua.

—   Es… ja es būtu zinājis, ka…

Tšionga balsī bija jūtamas augošas bailes. Viņš atkal pavērsa skatienu pret salu.

—   Marti un Kamilla? Viņi joprojām nav atgriezušies. Vai ir iespējams, ka… Dievs pasarg, vai ir iespējams, ka… TAS ir viņus aizvilcis?

Tas jau sāk kļūt nekontrolējami, nodomāja Hua. Tagad nu gan nav labākais brīdis ļauties panikai, tagad, kad virsū nāk taifūns. Viņa redzēja, ka arī Vu sāk bailīgi lūkoties pār bortu.

—   Nekrītiet nu panikā, — teica Hua. — Vai gan tā kuģa skrūve nav vislabākais izskaidrojums?

Viņa pagriezās pret Kvoku un lūdzoši uz viņu paskatījās. Dari kaut ko, viņas lūpas bez skaņas teica. Dari kaut ko, pirms šie tavi jaunie palīgi sāk sist galvu pret sienu.

Kvoks piecēlās.

—   Šeit nav nekā neparasta, — viņš meloja. — Esmu arī agrāk redzējis cilvēkus, kurus kuģa skrūve ir pārgriezusi uz pusēm. Amerikas kara laikā tas pat bija diezgan parasti. Kad cilvēks nokļūst zem liela kuģa skrūves, atliekas bieži izskatās tieši tādas. Šis droši vien ir bijis naftas tankkuģis. Vai ļoti liels sausās kravas kuģis.

Paldies, Huas acis bez skaņas pauda.

Vai Tšiongs un Vu noticēja paskaidrojumam? Vai viņi sāks domāt par paskaidrojuma vājajiem punktiem? Abi atkal šķita daudz mierīgāki.

Tas bija labi, taču citādi viņu situācija bija kļuvusi sarežģītāka nekā iepriekš. Taifūns drīz būs klāt, Kamilla un Marti joprojām bija pazuduši, un piedevām viņiem tagad par apgrūtinājumu bija mistiskā veidā miruša zvejnieka līķis — vai vismaz puse no tā. Viņiem tagad vajadzētu gan iesniegt ziņojumu par atradumu, gan pēc iespējas ātrāk nodot līķi tuvākajām oficiālajām iestādēm.

Kvoks atnesa lielu melna plastikāta maisu ar rāvējslēdzēju. Viņš to atvēra un ievietoja līķi tajā. Tad viņš, Huai par lielu atvieglojumu, maisu aizvēra, un šausmas pazuda no viņas acīm. Taču kādēļ Kvokam bija maiss,

kas derēja cilvēku līķu glabāšanai, brīnījās Hua. Tad viņa atcerējās, ka Kvoks bija piedalījies Amerikas karā. Varbūt karā bija lietoti tādi līķu maisi un viens no tiem bija pēc kara palicis pie Kvoka.

Kvoks lūkojās jūrā, pieri savilcis dziļās rūpju rievās. Debesis tagad bija vienmērīgas, pelēkas masas nosegtas. Huai šķita, ka mākoņi gandrīz acīm redzami kļūst aizvien smagāki, tumšāki un biezāki.

—   Mums jādodas, — teica Kvoks. — Tagad! Drīz jau būs par vēlu. Ir iespējams, ka mēs jau esam gaidījuši pārāk ilgi.

—   Mēs nevaram doties bez viņiem, — protestēja Hua. — Atstāt viņus taifūna varā.

Kvoks ar roku norādīja uz ziemeļiem.

—   Šeit nav praktiski nekāda aizsega. Taifūns saraus mūsu buras lupa^ tās un salauzīs mastus.

Blīvāks arhipelāgs nenoliedzami ir nežēlīgi tālu, nodomāja Hua.

—   Ja paliksim krasta tuvumā, viļņi sadauzīs kuģi skaidās pret krastu,— paskaidroja Kvoks. — Tālāk dzelmē ir vienīgi smiltis. Enkuri neturēs, un mums nav nekāda aizsega no vēja. Taifūns nav nekāda parastā vētra. Mēs nevaram šeit palikt ne brīdi ilgāk.

—   Vai mums nav nekādu citu iespēju? — Hua uzstāja. — Mēs noteikti segsim visus kuģim un tā daļām nodarītos bojājumus. Un arī, protams, visus tev radušos zaudējumus.

Izskatījās, ka Kvokam ir nelabi.

—   Ar procentiem, — papildināja Hua.

Kvoks sašļucis skatījās uz savu kuģi. Viņš noglāstīja tā mastu, maigi, kā iemīlējies, un klusām nošūpoja galvu. Tad viņš atkal paskatījās uz aizvien tumšāko horizontu.

—   Nav runa par naudu, — teica Kvoks. — Ja mēs nedosimies, tad visi noslīksim. Mūsu dzīve beigsies pēc dažām stundām.

—   Vai nebaidies, ka ir jau par vēlu? — jautāja Hua.

Viņus pāršalca par iepriekšējām daudz spēcīgāka vēja brāzma. Tā atsitās pret “Smejošā pūķa” sāniem tik stipri, ka kuģis sasvērās un sastiprinājuma tauvas nospriegojās.

Kvoks atkal pavērsa skatienu pret jūru. Viļņi jau bija daudz lielāki. Jūra strauji bija piepildījusies ar baltu putu virsotnēm.

—   Un kā ar tām alām salas aizvēja pusē? — ierosināja Hua. — Tās ir vismaz divdesmit metru virs jūras līmeņa.

Kvoks masēja zodu, apdomājot Huas priekšlikumu.

—   Vai mēs tajās nebūtu labā aizsegā? Labākā nekā vētras bangotā jūrā? Šīs salas ir pieredzējušas tūkstošus taifūnu! Miljonus.

—   Un kā ar “Smejošo pūķi”? — jautāja Kvoks. — Vētra to aizraus līdzi vai sašķaidīs pret krasta akmeņiem. Kā mēs tiksim prom no šejienes bez tā? Tik tālu nebrauc daudz cilvēku, sevišķi, ja taifūns sašķaida tuvāko salu zvejas laivas. Vai tu gribi lēnām nomirt aiz bada un slāpēm?

Izdomā kaut ko, Hua drudžaini domāja. Vai nepastāv nekāds veids, kā izglābt “Smejošo pūķi”? Tā enkuri visdrīzāk nespēs noturēt to vietā. Ja nu viņi piestiprinātu kuģi ar tauvām šauruma vidū? Piesietu pie abu salu krasta akmeņiem. Tās būtu stingrākas par enkuru! Nē, tas nepalīdzēs. Tauvas neizturēs, “Smejošā pūķa” klāja būves un borts bija tik augstu, ka vēji uz tiem izdarīs milzīgu spiedienu. Vējš spiedīs kuģi ar daudzu simtu tonnu spēku. Neviena pasaules tauva to neizturētu. Viļņi mētātu kuģi augšup un lejup un pārrautu tauvas pušu.

Tad Huai pēkšņi ienāca prātā kas cits. Kaut kas, ko Marti reiz minējis.

Ja nu…

Marti bija stāstījis, kā viņu reiz bija pārsteigusi par gaidāmo daudz spēcīgāka vētra, kad viņš pa nakti bija mazā Sāristomeri salā atklātā jūrā. Viņš tomēr bija pārdzīvojis vētru, un viņam izdevās glābt arī laivu.

Vai tas varētu derēt, Hua domāja. Kāpēc lai nevarētu?

—   Ja nu mēs nogremdējam “Smejošo pūķi”? — ierosināja Hua.

—   Kā, lūdzu? — Kvoks pārjautāja, it kā nebūtu sadzirdējis.

—   Seklā ūdenī, šaurumā starp salām. Piepildām kravas tilpni ar ūdeni un akmeņiem tā, ka kuģis nogrimst. Kad vētra ir pāri, aizvērsim lūkas un izņemsim akmeņus, un kuģis atkal pacelsies. Tas nepaspēs tik ātri piemirkt!

Kvoka mute aiz pārsteiguma pavērās. Taču viņš nešķita apmierināts ar Huas piedāvājumu.

—   Motors vairs nestrādās, — viņš norūca. — Sālsūdens tam labu nedara.

—   Cik smags tas ir? — jautāja Hua. — Vai to nevar izņemt un uznest aizsegā?

—   Tas sver vismaz četrsimt kilogramu. Nezinu, vai mēs spēsim to izkustināt.

—   Mums ir tauvas un lina audumi, un varam no klīverkokiem uztaisīt trijkāji. Vai nebūtu vērts mēģināt?

Kvoks atkal palūkojās jūrā un apsvēra.

Viļņi bija jau gandrīz divus metrus augsti, un vējš ļoti ātri pastiprinājās. Vētras mala drīz viņus sasniegs. Ja vēja tagadējais spēks varētu saplēst buras un pārlauzt mastus, nepietiks arī ar veca dīzeļmotora spēku. Ja kuģis nenoturēs virzienu, viņus varētu triekt pret kādu no Halonas līča mazajām salām vai sašķaidīt pret zemūdens akmeņiem. Jo augstāki kļūs viļņi, jo vairāk paslēpto akmeņu varēs ieraudzīt. Jau četru metru augsti viļņi varēja atvērt ūdeni virs akmeņiem divu metru dziļumā, un taifūns rada krietni lielākus viļņus. Piecpadsmit metru, reizēm vēl pat daudz augstākus. Jūras kartei tādos apstākļos nebūtu nekādas nozīmes, jo visur būtu taifūna atkailinātie akmeņi.

—   Mēs nevaram viņus atstāt, — uzstāja Hua. — Un es arī citādi nemaz negribētu doties prom, šādos apstākļos jau vairs ne.

Hua norādīja uz vēja raustīto selgu.

—   Var būt, ka tev ir taisnība, — teica Kvoks. — Mēs nevaram doties, pirms uzzinām, kas viņiem ir atgadījies. Darām tā, kā ieteici.

30

Marti un Kamilla bija ielīduši dziļāk alā un tupēja zem skursteņveidīgās šahtas. Viņi melanholiski nolūkojās uz šauro zilās debess strēmeli. Pār debesīm slīdošo mākoņu ātrums neapšaubāmi bija pieaudzis. Pirms tam mākoņi bija laidušies pāri lēnām un nesteidzoties. Tagad tie acīm redzami zibēja pār šahtā saskatāmo debess drisku. Vienmēr, kad viņiem pāri pārpūta stiprāka brāzma, vējš iešvīkstējās dobuma augšgalā. Skaņa bija vaidoša, un Kamillai šķita, ka arī ko sliktu vēstoša.

—    Tur augšā ligzdo vismaz daži putnu pāri, — piezīmēja Kamilla. — Nupat gandrīz dabūju pļeku tieši ģīmī. Varbūt tie kauli, ko mēs redzējām, tomēr bija putnu, nevis sikspārņu.

Viņi dzirdēja, kā jauna brāzma lika iešalkties salas virsotnē augošo koku lapotnēm. Pēc brīža arī šahtā sāka pazīstami svilpt. Skaņa pieauga līdz spēcīgam vaidam un tad apslāpa.

Tad Kamilla izdzirdēja arī citādu troksni.

—    Klau, kas tā ir par skaņu? — Kamilla iejautājās. — Itin kā… ūdens šļaksti?

—    Tas nevar būt, — protestēja Marti.

Taču tad arī Marti to dzirdēja, un viņš bija spiests piekrist, ka Kamillai ir taisnība. Taču kā tas bija iespējams? Paisums nevarēja pacelties līdz tunelim, no tā būtu palikušas skaidras pēdas alas dibenā.

—     Es aiziešu palūkot, — Marti piedāvāja.

Marti paņēma lukturi un piecēlās stāvus. Viņš tomēr nepaspēja nekur

aiziet, kad šaura ūdens strēle jau mulsinošā ātrumā sāka plūst no melnās alas un šļakstīties pret viņu basajām kājām.

—   Oho, — noelsās Marti.

Ūdens bija pacēlies daudz vairāk, nekā viņš bija varējis iedomāties. Marti palūkojās augšā šahtā. Tā sniedzās līdz salas virsotnei. Viņiem nebija par ko uztraukties, pat ja ūdens paceltos sazin cik augstu.

—  Tas vairs nevar būt tikai paisums, — teica Marti. — Taifūns noteikti ir pagriezies uz šejieni.

—   Lieliski, — Kamilla atbildēja. — Tikai tā mums vēl trūka!

—   Mums tomēr nekas nedraud, — mierināja Marti.

Taču Kamillai šķita, ka viņa balss vairs neizklausījās diez ko pārliecinoša.

—   Vai esi drošs? — tincināja Kamilla. — Pavisam drošs?

—   Esmu.

Kamillai ienāca prātā klasiska replika no filmas. Of course I’m sure. Absolutely. Tā laikam bija no filmas “Angļu pacients”. Kinolentēs cilvēkiem parasti gāja slikti vienmēr, kad kāds bija pārāk drošs par to, ka situācija nav bīstama.

—   Pastāsti man, cik augstu jūras līmenis var pacelties taifūna laikā, — Kamilla rosināja. — Tas ir, vēl virs paisuma līmeņa.

Marti mēģināja atminēties, ko par to bija lasījis un ko Hua bija stāstījusi. Hua uzreiz būtu pratusi atbildēt uz jautājumu, taču diemžēl to viņai šajā brīdī nevarēja pajautāt.

—         Nu, vispirms ir zemā gaisa spiediena ietekme, — atcerējās Marti.

—  Tas uzstumj ūdeni augstāk, spēcīgos taifūnos varbūt metru vai, augstākais, divus.

Tas vēl neizklausās sevišķi slikti, domāja Kamilla.

—  Taču taifūni stumj pa priekšu arī tādus kā plūdvilņus, — turpināja Marti.

Kā gan Hua bija tos nosaukusi? Viņai tiem bija savs nosaukums. Ak jā, storm surge. Marti nezināja, kā termins ir somiski.

—   Kad abus faktorus saskaita kopā, piektās pakāpes taifūns paceļ jūras līmeni par piecarpus metriem vai mazliet vairāk.

Hua, starp citu, laikam bija teikusi, ka tik būtiska jūras līmeņa paaugstināšanās ir viena no piektās pakāpes virpuļviesuļa pazīmēm. Piektās pakāpes taifūns vai harikeins pēc Safira-Simpsona skalas ir viesuļvētra, kurā vēja pamatātrums ir vismaz divi simti piecdesmit kilometru stundā un kurš paceļ jūras līmeni vismaz par piecarpus metriem.

—   Mums taču nevajadzētu būt problēmām arī tādā gadījumā, vai ne? — jautāja Kamilla. — Ūdens taču ir jau pacēlies daudzus metrus, vai ne tā? Baseinā līmenis bija daudz seklāks, kad ieradāmies, un tas tunelis visu laiku ved viegli augšup.

—   Tieši tā, mums šeit nav jāsatraucas, pat ja uznāktu piektās pakāpes viesulis, — Marti apliecināja. — Un tikai ļoti reti viesuļvētras pārsniedz piekto pakāpi. — Ja neņem vērā to, ka piektās pakāpes viesuļvētru skaits pāris desmitos gadu atmosfēras sasilšanas dēļ ir daudzkāršojies, viņš nodomāja, taču nedalījās šajā domā ar Kamillu. Nebija nekāda iemesla viņu lieki biedēt. Marti arī nepūlējās pieminēt, ko vēl Hua viņam bija stāstījusi. Pēc Huas teiktā, spēcīgi taifūni un harikeini seklās piekrastēs vai noteiktas formas līčos varēja pacelt jūras līmeni pat par divdesmit četriem metriem.

Cunami, nokļuvis seklos ūdeņos, saglabā kopējo enerģiju un strauji kļūst augstāks. Ja taifūna paceltajai ūdenssegai nav vietas tur, kur to mēģina iegrūst, ūdens šaurākās vietās var pacelties krietni augstu.

Marti neprata novērtēt, cik augstu plūdviļņi varētu pacelties viņus aptverošajā seklumā. Taču Lielais un Mazais pūķis nenoliedzami vairāk vai mazāk atradās vietā, kur dziļā jūra īsā posmā nogremdējusi kaļķakmens plato zem plānas ūdens segas.

Ja tuvojošais taifūns būs ļoti spēcīgs un uznāks tieši virsū, tas viņus aptverošajā teritorijā varētu pacelt jūras līmeni daudz augstāk nekā parasti. Taču ari sliktākajā gadījumā viņi droši vien līdz ar ūdeni varētu pacelties tajā šaurajā, skursteņveidīgajā šahtā.

Vai arī… vispār jau… vai viņi varēs to izdarīt?

Bija grūti precīzi noteikt, cik augstu ir pirmais sašaurinājums. Marti iepriekš nebija tam pievērsis daudz uzmanības, jo vēl pirms brīža sašaurinājums bija tik augstu virs viņiem, ka tas tikpat labi varētu būt kaut vai uz

Mēness. Tas vispār nebija šķitis svarīgi. Taču tagad viņš vairs nebija par to drošs.

Viņu mocīja šaubas, taču viņš ar varu aizslaucīja tās no prāta un mierinoši uzsmaidīja Kamillai.

31

Kvoks, Vu, Tšiongs un Hua pieveda “Smejošo pūķi” pie krasta vietā, kur klintis slāvus iegrima jūras dibena smiltīs. Kuģim tātad vajadzētu nogrimt tieši uz smiltīm, apmēram desmit metru dziļumā, kad viņi atvērs lūkas. Viņiem tikai vajadzēs uznest uz kuģa klāja papildu svaram tik daudz akmeņu, lai kuģis nogrimtu pietiekami ātri un lai viļņi nepaspētu uztriekt to akmeņiem. Izraudzītā vieta bija aptuveni šauruma vidū, un viņi cerēja, ka tur taifūna radītie milzu viļņi vairs nespēs nogremdēto laivu svaidīt pārāk spēcīgi. Kad kuģis bija savā vietā, viņi to sāka atbrīvot no mantām. No visa tā, kas sāļajā jūras ūdenī saplīstu vai sabojātos.

Jūras bangošanās tomēr bija pieaugusi jau tik spēcīgi, ka darbošanās sāka kļūt bīstama, par spīti kuģi noturošajām tauvām un lielajiem kaņepāju fenderiem, kas bija nostiepti starp kuģa bortu un krasta akmeņiem. Kuģis cēlās un krita, un grozījās līdz ar viļņiem. Tas aizvien no jauna ar lielu spēku triecās pret atdurierīcēm, atlēca atpakaļ un atkal atgriezās ar jaunu grūdienu.

Pagaidām fenderi un tauvas vēl bija izturējuši un atturējuši “Smejošo pūķi” no sānu sadragāšanas pret klintīm. Taču, viļņiem augot, to cērtošās kustības kļuva aizvien spēcīgākas un šūpošanās niknāka un grūtāk paredzama. Ik pa brīdim kāds spēcīgāks grūdiens noplacināja fenderus tik plakanus, ka “Smejošā pūķa” borts uzgūlās akmeņiem. Koks krakšķēja, un sāpju un ciešanu pilna izteiksme parādījās Kvoka sejā. Ūdens, kas skalojās starp kuģi un klintīm, ik pa brīdim uzsvieda gaisā augstas, baltas putas un

deva tik spēcīgu triecienu, ka jau pāris reižu kāds no viņiem bija gandrīz zaudējis līdzsvaru un nokritis.

Hua skatījās, kā Kvoks gaida pie “Smejošā pūķa” malas, kad laiva atkal sviedisies pret fenderi. Tieši pirms kuģis atmetās atpakaļ, viņš pasniedza benzīna kannu Tšiongam. Tšiongs pieķērās kannai ar abām rokām un aizvēzēja to drošā attālumā no piekrastes bangām, pirms nolaida nastu zemē.

Hua saprata, ka kuģis kustas nu jau tik spēcīgi, ka operācija kļūst patiešām dzīvību apdraudoša. Ja kāds no viņiem sagrīļosies un nokritīs starp “Smejošo pūķi” un krasta klintīm, būs pavisam maz laika, lai paspētu tikt prom, pirms nākamais vilnis viņu satriektu starp kuģi un akmeņiem. Vienīgā iespēja būtu strauji nirt dziļāk. Arī pēc tam izdzīvošanas iespējas būtu pavisam mazas, jo no jūras būtu ļoti grūti izkļūt, nesamaļoties asiņainā putrā krasta bangās.

Hua negribēja par to domāt tālāk.

Kvoks un Tšiongs vispirms bija atskrūvējuši motoru turošos uzgriežņus un noņēmuši skrūves asi. Kad visi stiprinājumi bija dabūti vaļā, viņi uzvēla motora vienu pusi uz dzelzs stieņiem tā, ka Hua zem tā divreiz varēja palocīt stingru lina audumu, katru reizi citā virzienā. Lina saites tagad bija krustām. Kad viņi pacels motoru aiz auduma, tas atspiedīsies pret motora sāniem no četrām pusēm vienlaikus. Viņi tomēr joprojām atstāja motoru vietā un vispirms izcēla starteri un aizdedzes sveces, kā arī radio un kompasu. Tiem sekoja degvielas kannas un tvertne, jūras kartes, sampana zivju meklēšanas ierīce, kompersors un kameras, rezerves drēbes, pārklāji un buras, kā arī, protams, Kamillas iegādātā vērtīgā eholote. Dzeramais ūdens, ēdiens, prīmuss un tā rezerves baloniņi. Tīd binoklis, mazs, saliekams teleskops, niršanas piederumi un kaudze dažādu darbarīku, kā arī līķu maisā iepakotais, uz pusēm pārgrieztais zvejnieka ķermenis. Hua un Vu kopā bija nesuši maisu uz alu. Operācija viņai bija šķitusi nepatīkama, bet viņi taču nevarēja atstāt mirušo krastā. Viļņi būtu ieskalojuši līķi jūrā.

Kvoks un Tšiongs izcēla mantas no “Smejošā pūķa” krastā, kamēr Hua un Vu tās vilka tālāk uz alu, kas bija izraudzīta patvērumam. Vu un Tšiongs jau bija nogremdējuši sampanu ar lielu akmeņu palīdzību, taču “Smejošā pūķa” lūkas vēl bija ciet.

Kvoks palūkojās uz aizvien naidīgāko atklāto jūru.

—   Mēs nepaspēsim izkraut visu, — viņš teica Tšiongam. — Nākamais jāņem motors.

Tšiongs pamāja un uzlēca uz kuģa klāja. “Smejošais pūķis” spēji sašūpojās, un Tšiongs stipri sagrīļojās. Hua jau paspēja satrūkties, ka Tšiongs pārkritīs atmuguriski pār bortu, taču Kvoks pārsteidzošā ātrumā sagrāba viņu aiz plaukstas locītavas un aizvilka drošībā.

Tšiongs atguva līdzsvaru. Viņš noskatījās, kā “Smejošais pūķis” sviežas pret daudz pieredzējušajiem fenderiem tā, ka sānu dēļi nokrakšķ un baltas putas uzšļācas debesīs. Bez Kvoka Tšiongs būtu miris, nodomāja Hua.

—   Paldies, — noteica Tšiongs.

—   Nav par ko, — Kvoks norūca. — Turpinām.

Viņa paņēma katrā rokā smagu degvielas kannu un sāka vilkt tās uz alu, kamēr Tšiongs un Kvoks sāka sliet lielāko trijkāji uz “Smejošā pūķa” klāja. Tas bija četrus metrus augsts, un tā balsti bija piecpadsmit centimetru resni.

Pelēki mākoņi traucās pāri debesīm. To ātrums bija kļuvis biedējošs, taču joprojām nelija. Hua pēkšņi ieraudzīja, kā bars baltu putnu lido zemu uz salas virsotnes pusi, planējot nežēlīgajā vējā. Tad tie piepeši metās lejup un izgaisa. It kā tie būtu nozuduši salas iekšienē.

Hua nolika degvielas kannas pie alas sienas. Alas dziļumā jau bija sakrājusies ievērojama mantu kaudze, it kā viņi tur plānotu apmesties ilgāku laiku. Jācer, ka tā nenotiks, Hua domāja. Vienlaikus viņa tomēr zināja, ka viņiem jābūt nodrošinātiem arī šādai iespējai. Ja “Smejošais pūķis” nepaliks savā vietā šauruma dibenā, straumes to var ienest tik dziļos ūdeņos, ka viņi vairs nedabūtu to rokā. Vēl pastāvēja iespēja, ka taifūns varētu svaidīt šauruma seklos ūdeņus uz priekšu un atpakaļ kā vannā un kuģis tiktu satriekts gabalos.

Kad Hua atkal atgriezās krastā, viņa redzēja, kā Kvoks ar pamatīgo trīsi sāk celt laukā smago dīzeļmotoru. Lai arī trīsim bija gara svira un tā uzbūve daudzkāršoja kustības spēku, Kvoks izmantoja abas rokas, un viņa kustības bija lēnas no piepūles. Kvoks bija spiests piepūlēties, lai paceltu motoru pietiekami augstu. Jācer, ka trijkāja balsti izturēs, nodomāja Hua.

Kvoks turpināja cīnīties, un motors sāka pacelties no kastes centimetru pēc centimetra.

Mazliet vēlāk motors jau bija laukā no kravas nodalījuma. Tas tagad karājās trijkāja vidū, auduma aptverts, pāris metru virs kuģa klāja. Konstrukcija bīstami šūpojās līdz ar kuģi. Trijkāja balsti drebēja, un tā ārējā kāja pacēlās centimetru vai pāris virs kuģa klāja vienmēr, kad “Smejošais pūķis” atsitās pret fenderi. Jo augstāk motors pacēlās, jo svārstīgāk un nestabilāk veidojums turējās.

Cik augstu Kvoks grasās to celt, Hua prātoja.

Acīmredzot ari Kvoks bija nonācis pie secinājuma, ka motora vilkšana vēl kaut mazliet augstāk varētu būt pārāk bīstama, jo viņš pieslējās stāvus un pamāja, lai Hua un Vu pienāk tuvāk.

—   Dažas papildu rokas tagad nāktu krietni par labu, — sauca Kvoks.

Kvoks piesēja motoru vietā un nolēca uz sauszemes, paņēmis līdzi nelielu vinču. Tšiongs viņam sekoja un saķēra mazāko trijkāji aiz virsējā balsta. Hua un Vu piesteidzās viņam palīgos. Trijatā viņi uzslēja trijkāji stāvus un izpleta balstus. Hua uz brīdi uzgūlās trijkājim ar visu ķermeni, lai pārliecinātos, ka tas ir stabils. Trijkāja augšpusē jau bija piesiets smags dzinējrats. Kvoks aptina tauvu ap dzinējratu un piesēja tās otru galu vinčai. Tad viņš piestiprināja vinču pie tauvas, kas bija apsieta apkārt lielam kaļķakmens bluķim.

Tšiongs, Hua un Vu saķēra motoru un grūda to uz krasta akmeņiem tik tālu, cik tas piekrita ar viņu spēku doties. Vēl mazliet, un viņi varēs pārvietot dīzeļmotoru uz trijkāja balstu krastā.

Kvoks nāca viņiem palīgā, taču motors joprojām viņiem bija par smagu. Tas bija pārāk zemu. Tā svars pieauga pārlieku ātri, kad viņi grūda un vilka to pret krastu. Viņi nespēja aizvilkt to līdz trijkājim.

Jēziņ, šitais nu gan sver, nodomāja Hua. Viņa vilka dīzeļmotoru krastā, cik tik spēja. Tauva griezās plaukstās un augšstilbu muskuļi svila, taču viņas mokasīnu zoles nedeva pietiekamu balstu uz slidenajiem krasta akmeņiem, un viņas kājas draudīgi slīdēja.

—   Šitā tas nesanāks, — Kvoks kliedza. — Mums ir jāpārvieto krasta trijkājis tuvāk!

Taču tad tas var iekrist jūrā, nodomāja Hua.

Par līdzšinējiem lielāks vilnis ar spēku svieda “Smejošo pūķi” pret krasta klintīm. Fenderi saspiedās zem laivas tā, ka koka mala uzskrēja akmeņiem. Hua izdzirdēja draudošu krakšķi, it kā kaut kas lūztu.

Uz “Smejošā pūķa” klāja uzslietais trijkājis apgāzās, un četrsimt kilogramu smagais dīzeļmotors, kas karājās tā balstā, nāca viņiem virsū kā mīna.

—   Uzmanieties! — iekliedzās Kvoks.

Hua atmuguriski nokrita zemē, un šausmās noskatījās, kā dizeļmotors traucas virsū viņas kājai. Hua iekliedzās un mēģināja aizripināties prom, taču vienlaikus viņa saprata, ka motors tuvojas pārāk ātri. Baisais dzelzs gabals satrieks viņas kāju driskās. Augšstilbu, celi, apakšstilbu, visu.

Hua aizvēra acis un gaidīja, kad sāksies sāpes.

Taču dīzeļmotors netika līdz viņas kājai, bet nogāzās dažus centimetrus no tās, tikai kāds mašīnas izvirzījums viņu aizskāra un ieplēsa skrambu kājā. Brūce uzreiz piepildījās asinīm, un bikšu starā izplīsa caurums, taču tas bija sīkums salīdzinājumā ar to, kas nupat gandrīz notika.

Trijkājis izlidoja krastā pakaļ motoram — trīs četrus metrus gari un apakšdaļā piecpadsmit centimetru resni, apaļi baļķi. Tie uzgāzās virsū motoram un tad novēlās sāņus.Viens no kokiem trāpīja Tšiongam tieši pa liela kaulu. Tšiongs iekliedzās un, sāpēs saviebies, sagrāba stilbu abām rokām. Ari mazākais trijkājis apgāzās. Tas sabruka tieši pār Vu, un viņš līdzi tam nogāzās gar zemi.

Kvoks noliecās pie Tšionga, kas mokās valstījās pa zemi.

—   Vai smagi savainoja?

—   Es… vēl nezinu, — novaidējās Tšiongs.

Kvoks palīdzēja viņam piecelties. Tšiongs nolaida svaru uz sadauzītās kājas un pārbaudīja, kādā stāvoklī tā ir. Viņš pamatīgi saviebās, taču spēja lietot kāju. Tātad tā visdrīzāk nav lauzta. Arī Vu bija piecēlies un izskatījās neskarts.

Hua pataustīja savu kāju un sāpēs sarāvās. Apakšstilbs smeldza, taču šobrīd tas nešķita pieminēšanas vērts. Kvoks piesteidzās pie Huas.

—   Debestiņ, kā es pārbijos, — sauca Kvoks. — Vai tev viss kārtībā?

—   Bez… problēmām, — teica Hua. — Kā ar motoru?

Kvoks pārbaudīja četrsimt kilogramu smago tērauda gabalu, kas nupat gandrīz bija sadragājis Huas kāju.

—   Vai tas ir?… — jautāja Hua. — Tu domā, ka ar to viss ir kārtībā?

Kvoks pamāja.

—   Domāju gan. Šitie ir diezgan izturīgi verķi.

Vismaz tas tagad ir uz. sauszemes, Hua pārgurusi nodomāja.

—         Mums vajadzētu vēl uzcelt motoru mazliet augstāk,— teica Kvoks.

—   Lai viļņi to neieskalo jūrā.

—   Kur es varētu būt noderīgāka? — jautāja Hua.

Kvoks mirkli apdomājās. Viņš skatījās uz kuģi, kas aizvien spēcīgāk zvārojās un triecās pret fenderiem. Atdurierīces sāka plīst, no tām jau karājās biezas kaņepāju driskās līdz pat jūrai. Arī atlikušie kaņepāji sāka samalties mīksti. Fenderi vairs nespēs diez ko ilgi aizsargāt mazo kuģi no viļņu uzbrukumiem.

Mums sāk pietrūkt laika, nodomāja Hua.

—   Uz “Smejošā pūķa” vajadzētu sasviest akmeņus svaram, — Kvoks šaubīdamies teica. — Taču…

—   Es būšu uzmanīga, — apliecināja Hua. — Neiekritīšu jūrā.

Hua un stipri klibojošais Tšiongs sāka mest uz klāja dažāda lieluma akmeņus. Viņi mērķēja uz vietu, kur klāja aizsargam bija novietoti daži veci bambusa paklāji, taču daudzi akmeņi aizripoja tiem pāri un atstāja neglītas švīkas un iedobumus klāja lakotajā kokā. Tas noteikti nenāk par labu Kvoka laivai, nodomāja Hua. Taču šis tomēr ir labāks variants nekā tas, ja viss kuģis sašķīstu skaidās. Krasts, par laimi, bija pilns piemērota lieluma akmeņiem, tāpēc tos nevajadzēja vilkt no lielāka attāluma.

Hua pagriezās, lai dabūtu jaunu akmeni, un redzēja, ka Kvoks un Vu jau uzcēluši motoru mazliet augstāk. Darbs veicās ātrāk un drošāk tagad, kad zem viņiem vairs nebija zvārojošs kuģa klājs, bet gan stingra klints.

Kvoks un Vu uzcēla motoru uz kliņts un steidzās uz krastu. Kvoks, šķiet, bija nolēmis, ka viņi nepaspēs aizvilkt motoru līdz alai. Viņš pār margām uzkāpa uz “Smejošā pūķa” un nozuda kravas tilpnē. Vu satvēra

lielu kaļķakmens bluķi, pienesa to pie “Smejošā pūķa” un uzmeta uz klāja līdzās Huas un Tšionga agrāk sasviestajiem akmeņiem.

Vējš pastiprinājās, un Hua palūkojās uz horizontu.

Dzelzs pelēkie mākoņi bija zemāki nekā iepriekš un zem tiem tagad klājās pelēks plīvurs, kam vajadzēja būt lietum. Turklāt Huai šķita, it kā mākoņi virs lietus aizkara… mirkšķinātos. Vai varbūt mirkšķināšanās tomēr bija nepareizs vārds, jo viņas redzētā kustība bija vienlaidus, nepārtraukta. Varbūt tā bija tikai pārguruma vai piekusušo acu radīta ilūzija, taču šķita, ka mākoņu spilgtums nepārtraukti mainās. Horizonts mirguļoja kā televizors tumšā istabā, kam nogriezta skaņa.

Vēja šalkoņa pieņēmās spēkā un pārauga baisā rēkoņā. Huas blūzes piedurknes sāka plivināties vējā kā slikti kopā savilktas buras, un viņa juta, kā mati viļņojas Ildzi gaisa plūsmai. Vējš tik spēcīgi spiedās pret kājām un ķermeni, ka Hua bija spiesta mainīt pozu, lai nenokristu.

Hua redzēja, kā Kvoks iznāk uz klāja no “Smejošā pūķa” kravas nodalījuma. Viņš laikam bija dabūjis vaļā lūkas, jo kuģis acīm redzami iegrima dziļāk nekā pirms brīža. Hua redzēja, kā kuģa margas grimst zemāk un kā tā kustības kļūst mierīgākas, tā masai pieaugot. Viļņi vairs nespēja to tik spēcīgi mētāt pret daudz cietušajiem fenderiem. Tā bija laba zīme!

Kad Kvoks nolēca zemē, “Smejošā pūķa” klājs bija jau gandrīz vienā līmeni ar jūras virsmu. Drīz ūdens sasniegs klāju. Vai ar viņu sanestajiem akmeņiem pietiks, lai nogremdētu kuģi?

—   Mums jābeidz, — noaurojās Kvoks. — Taifūns ir klāt!

32

Marti redzēja, kā pirmās sīkās baiļu trīsas pārskrien Kamillas sejai, kad ūdens līmenis kāpa gar viņu lieliem no potītēm uz ceļiem.

—   Ūdens tātad arī sliktākajā gadījumā nevar pacelties tik ļoti, ka mēs noslīktu? — jautāja Kamilla.

Viņas balss piepeši bija baiļu pilna.

—   Neāksties nu, — Marti nosmējās. — Tu taču pati redzi, cik šī ala ir augsta. Ūdens nevar pacelties līdz alas mutei. Pat ja tas tā izdarītu, mēs tiksim prom pa augšu.

Pēc brīža ūdens jau skalojās viņu ceļgalu augstumā. Par laimi, tas bija ļoti silts, droši vien gandrīz trīsdesmit grādu. Vismaz viņi te nenosals. Kamilla pavērsa skatienu uz augšu.

—   Tas pirmais sašaurinājums… vai mēs tiksim tam cauri? Ja vajadzēs? Marti apdomājās. Sašaurinājuma vietā divi tievi kaļķakmens izvirzījumi

stiepās no abām pusēm gandrīz līdz šahtas vidum. Starp malām paliekošā vieta neapšaubāmi bija pārāk šaura, lai cilvēks tai tiktu cauri. Bet kā ar caurumiem to sānos? Vai tiem var tikt cauri? Nē, tie bija pārāk mazi.

—   īsti neticu, — Marti godīgi teica. — Tas izskatās diezgan šaurs.

—         Manuprāt, tas saspiedums nav sevišķi augstu, — piezīmēja Kamilla.

—   Septiņi metri? Astoņi? Kā tu domā?

—   Varbūt tomēr mazliet vairāk, — Marti pārlika.

Taču patiesībā viņa paša aprēķins bija sešarpus metru. Velns lai parauj,

tas vispār nav nemaz tik daudz, Marti drudžaini nodomāja. Ar to taču pietiks? Tam vajadzētu pietikt. Ja ar to nepietiks…

Doma ietriecās viņam prātā kā lode, un viņš mēģināja to uzreiz aizslaucīt no prāta. Jo tas nu bija kaut kas, par ko nepavisam nevajadzētu domāt.

—   Necenties būt pārlieku optimistisks, — protestēja Kamilla. — Tas nevar būt augstāk par septiņiem metriem.

—   Kaut vai, — piekrita Marti. — Taču neticu, ka tam ir kāda nozīme.

Ūdens līmenis cēlās gar viņu augšstilbiem centimetru pēc centimetra.

Drīz jau tas sniegsies līdz cirkšņiem. Cik ilgs laiks paies, pirms taifūns pāries, ja tas nāks tieši virsū, Marti sev jautāja. Diennakts? Mazliet vairāk nekā diennakts? Varbūt apmēram tā. Tas šķita nomācoši ilgs laiks, sevišķi, ja viņi visu laiku būs spiesti mērcēties jūras ūdenī. No otras puses, ja taifūns viņus tikai skartu tā, ka tikai tā mala pārietu salai, pārbaudījums visdrīzāk būtu cauri dažās stundās. Būtu patīkami zināt, kas ir sagaidāms.

Tad viņam prātā ienāca jauna, par iepriekšējo vēl drūmāka doma. Ja nu taifūns nogremdēs “Smejošo pūķi”? Ja nu Hua, Kvoks, Tšiongs un Vu noslīks? Tad neviens neieradīsies viņus izglābt. Neviens nezinās, kur viņi ir, un viņi lēnām nonīks no bada dabas izveidotajā cietumā.

Ūdens uzkāpa līdz jostasvietai.

—   Manuprāt, ūdens līmeņa celšanās katrā ziņā nepalēninās, — konstatēja Kamilla.

Viņa atkal palūkojās uz augšu.

—   Tas pirmais sašaurinājums, starp citu, ir jau nepatīkami zemu.

Kamilla juta, kā ūdens aizsniedzas līdz krūtīm.

—   Paklau, Marti, man sāk kļūt mazliet bail, — teica Kamilla.

—   Mēs noteikti tiksim cauri!

—   Taču, ja ūdens pacelsies līdz tam sašaurinājumam…

—   Tas neuzkāps tik augstu!

—   Taču, JA tas pacelsies, vai tu domā, ka mēs varēsim nozāģēt to tievāko kaļķamens radzi? Mūsu naži ir gana stipri?

—  Tas var būt pārāk grūts pasākums, — Marti šaubīgi teica. — Turklāt mēs taču pie tās nemaz netiekam.

Vismaz pagaidām ne, viņš nodomāja.

Ūdens tagad sniedzās līdz Kamillas kakla bedrītei. Ja tā turpināsies, viņai drīz vajadzēs kuļāties ūdenī. Ja ūdens līmenis noturēsies augstu daudzas stundas vai diennakti, viņi būs spiesti patiešām nopūlēties, pirms viss būs cauri.

—   Kā ar mums būs, ja ūdens pacelsies vēl dažus metrus? — Kamilla krita panikā.

—   Es neticu, tas vairs nevar…

Un tad ūdens ar joni pēkšņi triecās uz augšu — it kā alā piepeši būtu iešļākts ar tūkstoti ugunsdzēsības šļūteņu. Kamillai vajadzēja pastiepies uz pirkstgaliem, taču ūdens nežēlīgi kāpa gar viņas kaklu. Mirkli vēlāk viņas kājas vairs nesniedzās līdz dibenam, un viņa kuļājās ūdenī. Dažas sekundes, un Marti vajadzēja darīt tāpat.

Ūdens visu laiku riņķoja pa alu spēcīgos virpuļos, kas cēlās augšup, un alas griesti tuvojās biedējošā ātrumā. Pēc brīža lielākā ala bija jau pavisam zem ūdens un ūdens cēla viņus aizvien augstāk šaurajā, ventilācijas šahtu atgādinošajā caurumā.

Jēziņ, ja šādi turpināsies, nepaies ne mirklis, un mēs jau būsim zem tā iespieduma, nodomāja Marti. Sašaurinājums vēl pirms stundas bija drošā augstumā, daudzus, daudzus metrus augstāk. Neiespējami tālu. Taču tagad tas bija vien pāris metru attālumā. Marti nervozi saprata, ka ūdens dažās minūtēs pacēlies vismaz par trim metriem. Viņi peldēja jau apmēram vidū starp alas dibenu un sašaurinājumu. Viesuļvētras radītais vētras paisums, storm surgen, noteikti bija atsities pret Pūķa salu un to aptverošo sēkli.

Ja ūdens tikpat lielā ātrumā celsies vēl piecas minūtes…

Ūdens pacēla viņus augstāk. Šahta sašaurinājās un tuvināja viņus vienu otram aizvien vairāk, līdz viņu ķermeņi saskārās, vispirms brīvi un tad pamazām spiedās viens pret otru aizvien ciešāk.

Kad Marti palūkojās augšup, viņš re,dzēja, ka viņi jau tuvojas sašaurinājumam. Kaļķakmens radzes jau sāka aizsprostot šahtas vidu, un, jo augstāk viņiem būs jāceļas, jo tā kļūs aizvien šaurāka. Mazliet augstāk šahtā

pietiks vietas tikai vienam cilvēkam. Un, ja ūdens pacelsies līdz īstajam sašaurinājumam, viņi noslīks.

Tam joprojām bija grūti noticēt.

Nāve bija kaut kas, kas notika ar citiem cilvēkiem.

—   Mēs drīz vairs neietilpsim šeit… vienlaikus, — elsa Marti. — Mums vajag… elpot pēc kārtas…

—   Ok, — Kamilla piekrita. — Darām tā.

Šausmas un bezcerība spīdēja Kamillai acīs. Jēziņ, mēs šeit noslīksim, nodomāja Marti. Kamilla pieķērās ar rokām diviem kaļķakmens izvirzījumiem un nogrūda sevi uz leju. Marti pacēlās augšup viņai garām un elpoja negausīgi, dziļiem vilcieniem. Tad bija viņa kārta nolaisties zem ūdens. Kad viņu gandrīz kailie ķermeņi rīvējās viens gar otru, Kamilla piepeši saprata, pirmo reizi pa īstam saprata, ka viņi, iespējams, noslīks. Es tam neticu, viņa domās iekliedzās. Tā nevar būt patiesība, tā nevar būt patiesība, tas nevar notikt pa īstam!

Tas, kas vēl no rīta bija pilnīgi neiespējama un absurda doma, piepeši bija kļuvis par visticamāko iespējamību. Viņi dažu stundu laikā bija izdarījuši virkni sliktu izvēļu, citu pēc citas. Ja viņi būtu izvēlējušies ko citu, vismaz vienā no tiem izlemšanas punktiem, viņi joprojām būtu drošībā uz “Smejošā pūķa” vai varbūt jau Halonā.

Tagad bija par vēlu nožēlot.

Kad Kamilla atkal pacēlās ieelpot, viņa pamanīja, ka gaiss ir pilns smalka, auksta smidzekļa. Tas durstīja viņas seju simtiem ledainu adatu. Bija sācis līt, un lietus lāses sašķīda smalkā miglā, atsitoties pret šahtas sienām. Debesis vairs nebija zilas, bet gan melni pelēkas. Pēc brīža arī gar šahtas sienām šaurās tērcēs sāka līt brūns, dubļains ūdens. Kamilla noskatījās, kā tērces saaug kopā visu sienu nosedzošā, plūstošā plēvē. Šahtā līstošais ūdens vairs nebija skaidrs, bet pelēkbrūns un gandrīz necaurredzams. Lietum pastiprinoties, lejup sāka plūst mazas straumes, kas izšķīda neskaitāmos pilienos, uztriecoties šahtas sienām. Saule bija nozudusi, un piepeši bija gandrīz tumšs, ja neņēma vērā no augšas nākošo krēslaino, mainīgo gaismu. Ūdens šalkoņai un burbuļošanai pāri sāka skanēt arī grāvieni. Zibeņi, nodomāja Kamilla. Gaisma mirgoja, jo tuvojās zibeņi.

Gaisā driz jau bija tik daudz ūdens, ka kļuva grūti elpot. Marti saprata, ka viņi visdrīzāk neizdzīvos nakti, pat ja ūdens nepacelsies līdz sašaurinājumam.

Jo augstāk ūdens cēlās, jo garāku ceļu viņi bija spiesti mērot, lai palaistu otru elpot. Mēs nevaram tā turpināt bezgalīgi, nodomāja Kamilla. Kādā mirklī, agrāk vai vēlāk, viens no mums pieļaus kļūdu un noslīks.

Kad Kamilla nākamo reizi uzlīda ieelpot, alas vidū izvirzījušās radzes bija jau tik tuvu, ka viņa pirmo reizi spēja tām pieskarties ar roku un papētīt tuvāk. Vēl pirms maza brīža sašaurinājums bija tik tālu!

Tas, kas pirms mirkļa bija tikai biedējoša varbūtība, tagad bija kļuvis par gandrīz neizbēgamu pārliecību.

Drīz viņi vairs nevarēs paelpot. Tad paies minūte vai divas, līdz viņi būs spiesti atvērt muti. Un tad ūdens iekļūs plaušās. Tad varbūt vēl minūte plosošu sāpju un panisku spazmu, pirms viņi zaudēs samaņu. Un tad… tikai tumsa. Vienīgi tumsa, nekad vairs nekā cita. Ja vien mācības par dvēseles un ķermeņa atdalīšanos un pēcnāves dzīvi nav patiesas.

Kamilla diemžēl nekad nebija tām ticējusi.

Viņa cīnījās ar augošajām šausmām. Jābūt kādai iespējai tikt tam cauri, viņa domāja. Tas nevar tā beigties. Viss nevar tā izbeigties, vienā paņēmienā. Ne šādi, nebrīdinot. Ne tik pēkšņi!

Taču izejas nebija.

Mīļais Dievs, es tiešām šeit nomiršu, domāja Kamilla. Es noslīkšu šajā alā. Kā žurka. Kā maisā ūdenī noslīcināts kaķēns.

Viņa paviļāja domu galvā. Vēl pat tagad, kad viss savā ziņā bija jau noticis un bēgšanas iespēju vairs nebija, to bija neiespējami aptvert. Tātad tā ir taisnība, domāja Kamilla, savas nāves īstumu var patiešām aptvert tikai tad, kad tā pienāk, sprieda Kamilla. Tikai tad, kad tā ir tik tuvu, kad zināms datums vai vismaz mēnesis.

Līdz tam nāve ir vienīgi tāla abstrakcija.

Kamilla palaida Marti ieelpot. Viņa juta, kā asas šausmas deva ceļu pakļāvībai un smagām skumjām. Cik stulbi, nodomāja Kamilla. Turklāt Marti vajadzēja būt vēl sliktāk. Marti droši vien visā vainoja sevi. Lai gan patiesībā

vainīga bija viņa. Jo tieši viņa bija ierosinājusi, lai viņi apstājas papētīt šo nolādēto žurku slazdu!

Viņi atkal apmainījās vietām. Sašaurinājums bija vairs tikai trīsdesmit centimetru augstāk. Lietus ūdens gāzās lejup, un Kamillai sejā šļakstījās dubļi un ūdens. Tam par spīti, viņa tagad redzēja, ka viena no šauruma vidū iestieptajām kaļķakmens radzēm ir tikai plāna mēle. Šaurākajā vietā tā nebija ne desmit centimetru bieza. Kaļķakmens bieži bija salīdzinoši mīksts. Vai viņi spētu pārzāģēt radzi ar saviem nažiem? Ja viņiem paveiksies, viņi varētu tikt cauri sašaurinājumam. Gaisā šļakstošo netīrumu dēļ Kamillai bija grūti saredzēt, kas bija tam otrā pusē, taču viņi vismaz iegūtu mazliet laika.

Kamilla ar pirkstiem atrada stingru atbalstu kādā plaisā un uzvilka sevi augstāk. Viņa paņēma nirēja nazi no jostas un sāka dauzīt radzes šaurāko vietu ar naža spēcīgo asmeni. Taču akmens nebija gluži tik mīksts, kā viņa bija cerējusi. Pirmie sitieni atstāja tikai nomācoši mazus, tikko manāmus iegriezumus. Taču Kamilla sita atkal, vēl un vēl, līdz Marti viņu prasīgi parāva aiz kājas, un viņa saprata, ka ir viņa kārta elpot.

Marti bija apjautis, ko Kamilla mēģina, un savā reizē devās uzbrukumā akmens radzei. Kamilla redzēja, kā Marti kājas kustas sitienu ritmā. Kad viņi atkal apmainījās vietām, Kamilla satrūkās, pamanot, cik maz vietas vēl atlicis. Viņas galva vairs neietilpa stāvus, bet vajadzēja pagriezt seju tieši uz augšu, lai spētu elpot.

Ja viņi nedabūs to nolāpīto kaļķakmens izvirzījumu nost…

Kamilla turējās ar otru roku pie klints, un viņas labā roka dauzīja naža asmeni pret kaļķakmeni tik spēcīgi, cik vien viņa spēja. Sitienus varēja sajust līdz pleciem un sprandam. Kaļķakmenī nu bija parādījusies mazliet drošāka, krietni dziļāka rieva. Viņi bija pāgriezuši pušu jau gandrīz trešo daļu radzes. Taču vēl bija palikušas divas trešdaļas, un viņiem atlikušais laiks ātri iztecēja. Naži sāka notrulināties. Turklāt ūdens slāpēja sitienus un pavājināja to spēku.

Marti pacēlās Kamillas vietā.

Mēs neizdzīvosim, Marti drudžaini nodomāja, mēs noslīksim šajā nolādētajā, šaurajā klints bedrē. Šīs ir beigas, mums nekad nevajadzēja braukt

šurp, es un manas sātaniski stulbās apsēstības, kāpēc es nevarēju ļaut, lai tas tā paliek. Un kāpēc man vajadzēja vilkt šurp arī Kamillu, lai viņa nomirtu reizē ar mani!

Marti iecirta nazi kaļķakmenī tik spēcīgi, cik spēja, un asmenis pēkšņi šķindot pārlūza pušu. Vēl arī tas, Marti rūgti nodomāja. Viņš atkal atbrīvoja vietu Kamillai un lāva viņai turpināt. Marti juta, kā Kamillas ķermenis šūpojās sitienu taktī, kad viņa neganti uzklupa kaļķakmens radzei. Kamilla vēl nebija padevusies, tas bija labi. Taču vai viņiem tiešām vēl bija iespēja? Ja arī Kamillas nazis salūzīs, visam būs beigas.

Kamilla stūmās lejup gar Marti. Marti sameklēja viņas roku dubļainajā, necaurredzamajā ūdenī, un uzstājīgi taustījās pēc viņas naža. Kamilla beidzot aptvēra, ko viņš grib, un atlaida pirkstus no naža. Marti pataustīja asmeni ar pirkstiem. Tas vairs nebija daudz asāks par sviesta nazi.

Neizskatās labi, Marti nodomāja.

Pacēlies ieelpot, viņš šausmās pārliecinājās, ka deguns jau burtiski sasniedz to kaļķakmens radzi, ko viņi mēģināja nolauzt. Tas bija viņa pēdējais mēģinājums. Ja viņš nedabūs akmeni pušu, viņš noslīks. Kamillai pēc tam būs pašai sava pēdējā iespēja, un tad arī ar viņu viss būs cauri. Marti redzēja, ka Kamilla padziļinājusi rievu daudz mazāk, nekā viņš bija cerējis. Itin kā akmens būtu kļuvis cietāks.

Lūsti, Marti, cērtot un šķeļot akmeni ar Kamillas nazi, vārdoja. Lūsti, tu sātans! Lūsti! Lūsti! Lūsti! Taču nazis jau kļuva pavisam truls, un sitieni akmenī atstāja tikai mazas un nenozīmīgas švīkas. Marti sajuta stindzinošu izmisumu, kad saprata, cik situācija ir bezcerīga.

Mums nav nekādu iespēju, viņš nodomāja.

Viņi noslīks. Vēl dažas īsas, gandrīz acumirklī laika straumē aizplūstošas minūtes šķīra viņus no mūžības.

Tikai divi trīs simti sirdspukstu pirms mūžīgas tumsas, viņš nodomāja.

Ūdens sasniedza seju.

Man ir jāpalaiž šeit Kamilla, nodomāja Marti. Viņš pārāk labi saprata, ka tagad, kad viņš aizstumsies prom, viņš vairs netiks elpot. Kad viņa kārta atkal pienāks, ūdens jau būs pārāk augstu. Pēdējā maiņa paliks Kamillai.

Lai tā būtu, nodomāja Marti un gudroja, ko darīt. Kāda būtu labākā taktika pēdējam izmisīgajam, neveiksmei nolemtajam cīniņam? Vai viņam vajadzētu mēģināt iznirt ārā no alas? Nē, tas būtu bezcerīgs mēģinājums, ceļš bija daudz par tālu, un laukā jau trakoja taifūns.

Marti ātri ievilka desmit, piecpadsmit dziļus gaisa malkus un mēģināja salādēt audos tik daudz skābekļa, cik iespējams. Nodzīvošu pāris minūšu ilgāk, viņš rūgti nodomāja. Viņam, augstākais, varētu izdoties aizturēt elpu tik ilgi, līdz viņš zaudētu samaņu un noslīktu, nekad to neatguvis. Tās būtu žēlsirdīgas beigas, žēlsirdīgākas nekā ūdens ievilkšana plaušās.

Tad Marti noslīdēja garām Kamillai zemāk šahtā un nolaidās pretī nāvei.

33

Hua, Kvoks, Tšiongs un Vu steidzās uz alu, kas bija pārvērsta noliktavā. Spēcīga vēja brāzma iesita viņiem no sāniem un gandrīz apgāza. Vējš švīkstēja stipri, neprātīgi, Hua nebūtu ticējusi, ka vējš var radīt tik stipru skaņu. Viņa atkal pagriezās, lai palūkotos uz tuvojošos vētru, un sastinga.

Viņa nekad nebija redzējusi neko tādu.

Zemie, pelēkie lietus slāņmākoņi bija pagājuši viņiem garām, un aiz tiem parādījās kaut kas cits.

Uz viņu pusi vēlās milzīga, visu pasauli no vienas malas līdz otrai nosedzoša, zili melna mākoņu siena. Tā pacēlās neaptverami augstu debesīs, un viņu mazās salas tās priekšā sarāvās niecīgos smilšu graudos.

Cumulottimbus, nodomāja Hua. Mākoņu karalis. Piecus kilometrus augsts, tropiskais gubu lietusmākonis.

Vai, precīzāk sakot, tūkstošiem kopā saaugušu tropisko gubu lietusmākoņu izveidots milzīgs, melni mutuļojošs virpulis.

Hua tagad saprata, kāpēc, ilgāk skatoties, bija šķitis, ka debesu mala dīvaini plivinās kā televizora attēls tumšā istabā, un Hua jau bridi bija domājusi, ka kaut kas noticis ar viņas acīm.

Debesis pāršķēla desmiti lielu, sazarotu zibeņu. Katrs no tiem bija redzams tikai mirkli, taču pagaisušo elektrības lādiņu vietā nekavējoties iedegās jauni, un zibeņu tīkls ne uz mirkli nekļuva retāks. Daļa zibeņu spēra lejup jūrā. Taču lielākā daļa pārgrieza debesis šķērsām, no viena mākoņa

līdz otram. Skats bija tik baiss un atšķirīgs no ierastā, ka Hua lūkojās reizē apburta un pārbijusies.

Virs veļošās, melnās masas apakšmalas rotājās šaura, pelēka lente, kas ātri kļuva augstāka.

Pirmā lietus lāse nokrita no debesim. Hua juta, kā tā atsitas pret pieri. Viņa iztrūkās, saprotot, ka tiešām bija sajutusi sāpes no lietus lāses sitiena. Viena lietus piliena trāpījuma. Tas bija uzsitis viņai pa galvu kā ātri lidojoša pingponga bumbiņa un nodarījis sāpes. Pilienam vajadzēja būt patiešām lielam. Un vairāk par visu tam vajadzēja nākt, ļoti spēcīga vēja nestam. Dievs pasarg, nodomāja Hua. Ja šis taifūns sākas šādā veidā, kas būs pēc tam? Kāds briesmonis veļas šurp?

No debesīm nāca vēl vairāk biedējoši lielu lāšu. Tās dauzīja Huas seju, vaigus un lūpas kā prāvi krusas graudi. Viņa pagrieza muguru, un ūdens sāka bungot pa pakausi, muguru un augšstilbiem. Viņa juta katru cirtienu. Bija tā, it kā kāds būtu apmētājis viņu ar maziem akmeņiem.

Tas nevar būt, Hua nodomāja.

Viņa redzēja, kā lietuslāses šaustīja jūru kā miljardi sīku granātu, kā tās piesita virsmu pilnu ar maziem ūdens stabiem. Pilieni, kuri trāpīja pa “Smejošā pūķa” klāju, kas vēl tik tikko vīdēja virs ūdens, vai pa krasta klintīm, izšķīda smalkā smidzeklī.

Mums klāsies slikti, ja nepaspēsim tikt līdz alai, pirms vētra uzbrāzīsies, nodomāja Hua. Vējš ieraus mūs jūrā kā lupatu lelles.

Viņi streipuļoja uz alas pusi cauri aizvien vairāk trakojošajam vējam. Tam līdzi gaisā tagad traucās ne tikai ūdens. Salas krastos norautas palmu lapas un zari metās garām biedējošā ātrumā.

Hua atkal palūkojās uz tuvojošos vētru. Daži pilieni sāpīgi sita pa pieri un vaigiem, taču viņa redzēja, ka pelēkā siena tuvojas biedējošā ātrumā. Tā tagad jau bija daudz augstāka un aprija putām izrakstīto jūru mulsinošā ātrumā.

Asa vēja brāzma nogrūda viņu zemē, un Huai nācās uzņemt triecienu ar rokām. Zeme par laimi bija tik mīksta un sūnaina, ka āda nenobrāzās no plaukstām. Vu piesteidzās pie Huas un palīdzēja viņai piecelties.

Necaurredzamā, melni pelēkā siena tagad bija jau pavisam tuvu. Tā sniedzās līdz padebešiem, taču kaut kur vēl augstāk debess mirdzēja gluži kā liels, kosmisks lāzers. Baismīgā, pelēkā siena aprija arī kaimiņu salu, krasta akmeņus un “Smejošo pūķi”. Krasta koki nozuda skatienam, tad arī tuvāk augošie koki.

Debestiņ, tie koki ir tikai dažus desmitus metru tālāk, un es tos vairs nevaru redzēt, Hua paspēja nodomāt. Visa pasaule bija noslīkusi tajā pelēkajā sienā, tā bija apēdusi visu, vairs nepastāvēja nekas. Vēja kaucieni pārauga pērkonu vai ūdenskritumu atgādinošā rēkoņā.

Viņi iegāzās alā mirkli, pirms lietus viņus sasniedza.

34

Skābekļa trūkuma radītais spiediens plaušās kļuva aizvien neciešamāks, tas bija kā dzelzs veidojums krūtis. Man vairs nav atlicis daudz laika, nodomāja Marti.

Pēc mirkļa viņš jau bija spiests rīstīties, lai noturētu muti ciet. Plosošā sajūta uz brīdi atlaidās un tad atgriezās, spēcīgāka par iepriekšējo. Krūtis izpletās, deniņi saspringa, un spiediens aiz acīm auga, it kā tās grasītos izsprāgt no dobumiem. Viņš izlaida laukā mazliet gaisa, taču tas palīdzēja vien uz brīdi. Drīz viņš būs spiests atvērt muti.

Tas tātad neizdevās, domāja Marti, viņš nevarēja aizturēt elpu tik ilgi, lai zaudētu samaņu.

Tas nozīmēja, ka viņš nomirs daudz bēdīgākā veidā.

Tieši kad viņš grasījās padoties, viņš juta, kā Kamilla noslīd lejup pie viņa. Kamillas rokas saspiedās ap viņa jostasvietu, un tad Kamilla grūda viņu augšup, aizvien augstāk un augstāk, un viņš juta sāpes, kad asais kaļķakmens skrāpēja viņa muguru un krūtis, taču Kamilla joprojām neatlaidīgi stūma viņu uz priekšu, un tad…

…viņa galva pacēlās virs ūdens, un viņš klepoja ūdeni laukā no mutes un tā vietā, sēkdams un rīstīdamies, iesūca gaisu.

Viņš juta, kā Kamillas seja aizskar viņa vēderu, un tad viņš dzirdēja, kā arī Kamilla velk skābekli plaušās. Marti redzēja, kā milzīgi zibeņi pāršķeļ melnās debesis, un pērkona grāviens plēsa pušu ausis. Viņiem virsū no šahtas augšpuses šļācās dubļains ūdens, taču tam tagad nebija nekādas nozīmes.

Viņš atkal varēja elpot! Turklāt viņi atkal ietilpa šahtā, abi blakus. Viņu ķermeņi gan bija cieši piespiesti viens otram, taču abu galvas bija gaisā vienlaikus. Kā tas bija iespējams?

—   Ka… kas notika? — Marti nobuldurēja.

—   Es paliku zem ūdens, — elsoja Kamilla. — Domāju, ka nu ir beigas. Taču tad es nolēmu, ka vēl pēdējiem spēkiem mēģināšu radzi dabūt nost, izlaužot. Izmantoju nazi par sviru.

—   Laba ideja, — Marti uzslavēja.

—   Es domāju, pat ja nazis salūzīs, tam tobrīd vairs nebūs nozīmes. Tas vairs neko nemainītu. Atradu mazu plaisu, iespiedu tajā asmeni un griezu tik spēcīgi, cik spēju. No sākuma šķita, ka nekas nenotiek, taču tad tā nolāpītā radze pēkšņi nokrakšķēja un lidoja lejup, un es jau paspēju nobīties, ka tā trāpīs tev.

—   Netrāpīja, — teica Marti. — Paldies! Šķiet, tu nupat izglābi mums dzīvību!

Taču, palūkojies augšup, viņš redzēja, ka šahta pēc pāris metriem atkal saspiežas šaurā piltuvē. Ja vētra uzstums ūdens masas vēl divus metrus augstāk, viņi būs tikai pagarinājuši savu agoniju.

—   Ūdens joprojām ceļas, — Kamilla pēc brīža teica.

Viņas balss bija nogurusi un nomākta. Itin kā viņa būtu nolēmusi padoties. Pēc pusstundas augstākais sašaurinājums bija jau nelāgi tuvu. Vairs tikai divdesmit, trīsdesmit centimetru, un Marti pleci vairs netiks cauri. Kamilla varēs uzstumties varbūt pusmetru augstāk, taču tad tunelis arī viņas izmēriem kļūs par šauru.

—   Tad nu tā, — Kamilla nedzīvi sacīja. — Ūdens sāk sniegties man līdz sejai. Mums droši vien atkal ir jāmainās. Neietilpsim šeit blakus!

—   Tev vajadzētu spēt tikt garām, tu tiec mazliet augstāk nekā es.

Kamilla kaut kam pieķērās un uzvilka sevi augstāk. Viņas ciskas un stilbi

pacēlās augšup gar Marti seju. Marti redzēja, kā Kamilla meklē balstu kājām un novieto tās uz atrastām kaļķakmens radzēm.

Ūdens pacēlās līdz Marti sejai, un viņš uzstūmās augstāk, Kamillai starp kājām, tik augstu, cik vien varēja. Tad viņš caur matiem sajuta grumbuļaino

kaļķakmeni sitamies pret galvas ādu. Viņš atkal varēja elpot, taču viņa mute bija tikai divdesmit centimetru virs ūdens. Pakausis un galvas virsma bija cieši klāt akmenim, un Kamillas pavēdere apstādināja viņa zodu.

—   Tālāk par šejieni mēs vairs netiekam, — teica Kamilla.

Marti būtu gribējis strīdēties pretī, taču tas, ko Kamilla teica, nenoliedzami bija taisnība. Pirmajā sašaurinājumā viņu ceļu aizsprostoja tikai neliela kaļķakmens radze, taču šajā reizē visa ala saslēdzās šaurā, pēc formas gandrīz apaļā caurulē kā lielas piltuves kakls. Sašaurinājums bija vismaz pāris metru garš. Tālāk, šahtas augšdaļā, tas paplašinājās, taču tam no viņu viedokļa vairs nebija nekādas nozīmes. Viņi nekad nespēs alu pietiekami paplašināt divu metru garumā, izmantojot vienīgi jau pavisam notrulināto nazi.

Atliek vien cerēt, ka ūdens vairs necelsies, Marti domāja.

35

Hua, Kvoks, Tšiongs un Vu salikuši sēdēja alā, patvērumā no vētras. Hua nespēja iztēloties, kā būtu bijis ārā. Gar salas nogāzēm plūstošais lietusūdens šļācās gar alas muti kā smagas straumes, caur kurām brīžiem bija grūti kaut ko saredzēt.

Kad Hua aizgāja palūkot, kas notiek laukā, viņa satrūkās no ieraudzītajām šausmām. Mākoņu sega bija gandrīz melna, un no tās bez pātraukuma šķēlās milzīgi, daudzzaraini zibeņi. Tie ik pa brīdim izvija debesīs spožus gaismas svītru tīklus.

Pērkona grāvieni tagad skanēja bez pārtraukuma un iztrūcinoši skaļi, un tikai vēja neprātīgie švīksti tos šķēla pušu. Viņi bija kalna aizsegā, taču jau mazliet tālāk sāņus mežonīgi ātras brāzmas nesa sev līdzi lietu kā gandrīz līmeniskas pātagas. Visa pasaule nu bija tik pilna ūdens gāzmu, ka Hua brīnījās, vai starp lāsēm atliek kaut cik vietas gaisam.

Zibeņu gaismā izskatījās gluži tā, itin kā Halonas līča salu skaits pēkšņi būtu daudzkāršojies. Jūra bija piepildījusies mazām saliņām ar augstām virsotnēm. To bija simtiem un atkal simtiem. Tas bija dīvaini, jo iepriekš tajā pašā vietā varēja redzēt vien dažus desmitus kaļķakmens tapu, kas sniedzās no jūras. Uz brīdi Hua jau paspēja nodomāt, ka viņa redz halucinācijas. Tad viņa saprata, ka tie tūkstoši jauno, no jūras izlīdušo pauguru nebija salas, bet gan neaptverami lieli un biedējoši šķautņaini viļņi. No sākuma tie uz mirkli izskatījās sastinguši un nekustīgi kā salas, taču ilūzija radās tikai neparastā izmēra dēļ. Kad Hua sekoja viļņiem ilgāk, viņa

pārliecinājās, ka tie ceļas un nolaižas, un kustas uz priekšu tāpat kā mazākie viļņi. Tikai tie bija daudz lielāki par parastajiem, un to kustības bija lēnākas un mierīgākas.

Hua nekad nebija redzējusi tādus ūdens kalnus, tikai attēlos un filmu fragmentos. Tiem vajadzēja būt krietni augstākiem par divdesmit metriem. Starp tiem šur tur bija arī vēl krietni augstāki milzeņi, kas radās, daudziem lieliem viļņiem saplūstot. Prāvāko ūdens piramīdu virsotnes nepazuda pat tad, kad tie aizgāja aiz Mazā pūķa. Hua skatījās uz milzu viļņiem zibeņu svārstīgajā gaismā un sajuta vieglu neticību, saprotot, ka prāvākās putu galotnes sniedzās virs Mazā pūķa augstākās virsotnes.

Tas šķita neiespējami. Hua prātā izdarīja ātru trigonometrisku aprēķinu, taču viņai bija grūti noticēt tā rezultātam. Es noteikti izrēķināju nepareizi, Hua domāja. Pasaulē nevar būt četrdesmit piecus metrus augsti viļņi. Varbūt šobrīd man galva īsti nestrādā.

Turklāt šajos ūdeņos pat teorētiski nevarēja būt tik lieli viļņi, sprieda Hua. Ūdens vietām bija tik sekls, ka četrdesmitmetrīgs vilnis būtu sašķīdis vēl tālu jūrā. Taču tad viņa apjauta, ka vētra pacēlusi ūdens līmeni tā, ka tas tagad ir daudz, augstāk nekā parasti. Normālā situācijā milzu viļņi nevarētu saglabāties nesašķaidīti pat arhipelāga ārējās teritorijās, taču tagad tie kustējās virs taifūna paceltā ūdens matrača.

Ar šausminošu spēku brāzmojošais vējš norāva no viļņu virsotnēm ūdeni un izsvaidīja to uz visām pusēm kā pelēkbaltus plīvurus, kas visu laiku mainīja veidolu. Te taču ir kā vēja tunelī, domāja Hua. Ja kāds nelaimīgs kuģa avārijā cietušais tagad būtu jūrā, glābšanas vestes turēts,, viņš noslīktu, pat ja spētu noturēt galvu virs viļņiem. Gaisā gluži vienkārši bija pārāk daudz ūdens. Gāza kā ar spaiņiem, un gaiss bija pilns ūdens smidzekļa, ko vējš pacēla no jūras.

Jūras virsma viļņojās vairs tikai dažus metrus zemāk par alas muti, un ik pa brīdim lielāki, salas krastu apvijuši viļņi pacēla jūru līdz viņu augstumam tā, ka baltas putas un ūdens aizšļakstījās līdz viņu slēptuves galam. Par laimi, lielāki ūdens kalni sašķīda jau šauruma sākumā, un viņu ala bija puslīdz šauruma vidū un nosargāta. Mazliet satrūkusies, Hua saprata, ka

tad, ja ala būtu tuvāk šauruma sākumam, jau pirmie milzu viļņi būtu to izskalojuši tukšu. Varbūt mēs arī tagad neesam nemaz gluži drošībā, nodomāja Hua. Ja vētra kļūs vēl spēcīgāka vai ja vētra atkal mainīs virzienu, bangas sasniegs arī mūs.

Jūra kustējās negausīgi un nemierīgi, it kā tā būtu milzīgs, primitīvs planētas izmēra dzīvnieks. Pūķis, kura astes gala cirtiens bija radījis Halonas līča arhipelāgu. Zibeņošana uz brīdi pātrūka pavisam. Viļņi, klintis un koki pazuda tumsā, un Hua dažas sekundes neredzēja nekā, vien melnumu. Tad debesis atkal uzsprāga apžilbinošā spožu gaismas svītru tīklā.

Vienmēr, kad lielāks vilnis trāpīja Mazajam pūķim, visa sala nozuda. Tā uz vairākām sekundēm izgaisa skatienam baltās putās, kas šāvās augstu pret debesīm. Tad parādījās vispirms daži un tad aizvien vairāk melnu klinšakmeņu. Ūdens plūda starp tiem atpakaļ jūrā kā simtiem mazu krāču un ūdenskritumu. Krāču straumes susēja ātri, taču tās nekad nepaspēja izžūt, pirms jauns ūdenskalns atkal apraka salu.

Hua zināja, ja cilvēks iekristu starp putām un uztriektos krastam, viņam vairs nebūtu nekādu iespēju palikt dzīvam pat pēc pirmā trieciena. Ja es tur nokristu, tad pārvērstos par malto gaļu, nodomāja Hua.

Zibens gaismā viņa redzēja, kā kaut kas līdz ar vēju tuvojas no salas virsotnes. Tas bija koks, vesels koks, ar stumbru, lapotni un saknēm. Vējš to bija izrāvis no zemes un aizrāvis sev līdzi. Hua uz mirkli jau sabijās, ka stumbrs ietrieksies alas mutē un sviedīs pret viņiem asas skaidas, taču tad vējš to atkal satvēra, un koks labu gabalu laidās pa gaisu gandrīz horizontāli. Tas iekrita jūrā daudz tālāk, teju pie Mazā pūķa krasta, un gandrīz uzreiz nozuda milzīga viļņa nestajās putās.

Huai uznāca drebuļi, un viņa ielīda atkpakaļ alā. Viņa iesāņus paskatījās uz lielo, melno plastikāta maisu, kas gulēja starp citām mantām, un nevilšus nodrebēja, atcerējusies, kas tajā iekšā. Būtu patīkami, ja tas maiss nebūtu ar mums, nodomāja Hua. Varbūt vajadzēja ļaut tam aizskaloties jūrā.

—   Par laimi, mēs neesam tur laukā,,— Hua kliedza, cenšoties pārspēt viļņu un vēja rēkoņu. — Neticu, ka mēs būtu izdzīvojuši, ja būtu devušies prom no šejienes!

Kāds gan ir vēja ātrums, domāja Hua. Divsimt kilometru stundā? Droši vien vismaz tik daudz. Piektās pakāpes taifūna robeža sasniedza 250 kilometru stundā. Tāds vējš jau radīja sešsimt kilogramu lielu spiedienu uz kvadrātmetru. Taču spēcīgākais Klusajā okeānā pēdējo desmit gadu laikā redzētais taifūns bija radījis vēju, kura pamatātrums bija virs 300 kilometriem stundā. Atsevišķas brāzmas bija vēl daudz stiprākas. Tik spēcīgs vējš varētu paraut cilvēku līdzi un aizmest kaut kur tālu prom. Tas varētu ielauzt ēku sienas un noraut jumtus, ja tās nebūtu būvētas tā, lai spētu izturēt tik lielu vēju.

Tikai ļoti retas ēkas bija celtas, lai varētu izturēt piektās pakāpes taifūnus.

Vai arī šī jau bija skalu pārsniedzoša, atmosfēras sasilšanas radīta supervētra? Sestās pakāpes taifūns? Hua nemācēja droši teikt, taču viņai tas šķita iespējams, jo lielāko viļņu vidējais augstums bija apstulbinošs. Absolūti iracionāls.

Hua prātoja, kāda būtu sajūta vēja nestajā lietū. Ja lāses joprojām bija tikpat lielas kā sākumā, lietus droši vien būtu kā nebeidzami pātagu sitieni. Ar ātrumu 250—300 kilometru stundā nākošs lietus jau spētu saraut drēbes lupatās un noplēst ādu un gaļu no kauliem.

—   Es nekad neko tādu neesmu redzējis, — Kvoks sauca viņai ausi. — Neticu, ka kāds ir jelkad redzējis tādu vētru. Tāda nemaz nav iespējama!

Parasti tiešām nebūtu iespējama, Hua sērīgi nodomāja. Taču Tonkinas līča ūdeņi šajā vasarā bija sasiluši līdz trīsdesmit un vietām pat trīsdesmit trim grādiem. Un galvenais bija tas, ka tie bija sasiluši ļoti dziļi. Ūdens slānis, kas bija siltāks par 26 grādiem, pēc mērījumiem daudzviet pārsniedza simt metru dziļumu.

Ūdens temperatūra radikāli ietekmēja taifūna stiprumu. Ja siltā ūdens slānis sniedzās ievērojami dziļāk par lielāko viļņu augstumu, pat taifūna saceltie milzu viļņi vairs nespēja noslāpēt vērtas niknumu, uzceļot virspusē vēsāku, nomierinošāku ūdeni. Karsta okeāna radīts briesmonis dotos uz priekšu, nevis pamazām pavājinoties, bet gan aizvien pastiprinoties. Tas negausīgi uzsūktu sevi aizvien vairāk spēka un iznicinošas enerģijas no siltā jūras ūdens, līdz beidzot sašķaidītu sevi lupatās, kad satiktu pirmo sauszemi vai pietiekami lielu salu.

Hua atminējās, ko Apvienoto Nāciju katastrofu palīdzības koordinators bija teicis 2005. gada janvārī, neilgi pēc tam, kad Otrajos Ziemassvētkos cunami bija triecies pret Sumatras, Taizemes, Mjanmas, Tamilnādas un Šrilankas krastiem un nogalinājis trīssimt tūkstošus cilvēku. Atcerieties, ka šī vēl nav vissliktākā iespējamā nelaime. Šī vēl ne tuvu nav vissliktākā iespējamā nelaime. Vissliktākā iespējamā nelaime ir vismaz simt reižu sliktāka.

Hua pēc tam bija apdomājusi viņa vārdus daudzas reizes un skatījusies uz noputējušo un valstu robežu ziņā jau ļoti novecojušo pasaules karti, kas bija uzkārta pie viņas darbistabas sienas jau pirms gadu desmitiem. Viņa bija domājusi, kas notiktu, ja piektās vai sestās pakāpes taifūns kādu dienu trāpītu, piemēram, pa Bengālijas līča tālāko galu tieši no dienvidiem. Ūdens paceltos vismaz par divdesmit pieciem metriem, un liela daļa Bangladešas un Rietumbengālijas iedzīvotāju noslīktu. Kad vēja ātrums divkāršojas, enerģijas daudzums astoņkāršojas, taču viļņu uzņemtā enerģija palielinās vismaz sešpadsmit reižu, jo viļņi darbojas kā vēja enerģiju savācošas buras. Jo augstāk celtos viļņi, jo vairāk tiem būtu vēju savācošas virsmas.

Ko sestās pakāpes taifūns izdarītu lielajām pilsētām, kas gadītos ceļā? Tokijai, Džakartai, Mumbajai? Ko tas izdarītu ar piekrastes atomenerģijas kompleksiem? Pēc Fukušimas tie bija nodrošināti pret desmit vai piecpadsmit metru augstām bangām, taču atmosfēras sasilšanas radīta supervētra sliktākajā gadījumā spētu pacelt jūras virsmu vēl daudz vairāk. Turklāt vēja saceltie milzu viļņi varētu ievelties dziļi sauszemē pa bangu izveidotu matraci kā tagad šeit. Un, kaut kam uzduroties, tie radītu bangas, kas sistos vēl augstāk.

Vai viņus aptverošā putu un zibens elle jau bija šāda supervētra? Visu ierasto ar savu iznīcības spēku pārsniedzošs, atmosfērā izvadītās pārmērīgās siltuma enerģijas un ūdens tvaika radīts briesmonis?

Lai Dievs mūs sargā, Hua domās nopūtās. Un lai Dievs sargā visus Haifonas, Halonas līča un neskaitāmo citu piekrastes pilsētu un ciemu iedzīvotājus!

36

Apstājies, necelies vairs, esi labs, necelies vairs, lūdza Kamilla.

Taču ūdens viņai nepakļāvās. Tā virsma rāpās augšup, centimetru pēc centimetra. Drīz tas atkal sniedzās Marti līdz kaklam, tad līdz vaigiem. Kamilla pamainīja pozu tā, ka Marti izdevās pasliet galvu vēl mazliet augstāk. Viņi spiedās viens pret otru ciešāk nekā pirms tam. Kamillai šķita, ka ribas jau sāk sakļauties un gaiss spiežas laukā no plaušām. Marti galva bija viņai starp krūtīm, un asie izvirzījumi un kaļķakmens radzes sāpīgi dūrās mugurā un dibenā. Mūsu papildlaiks sāk iet uz beigām, nodomāja Kamilla.

—   Marti… vai tu zini… — Kamilla nogurusi jautāja. — Kad cilvēks slīkst, kā tieši viņš nomirst?

—   Vai tu esi droša, ka gribi zināt?

Kamilla pamāja.

—   Ja nezina, tad visu ko iztēlojas. Tas ir vēl ļaunāk!

Ko no visa man vajadzētu stāstīt, prātoja Marti.

—   Tajā brīdī, kad cilvēks vairs nespēj aizturēt elpu un ievelk ūdeni, bieži rodas tā saucamās balsenes konvulsijas, kad ūdens pieskaras balss saitēm. Muskuļi piepampst un pārtrauc elpošanas refleksu. Sākas smakšana, skābekļa trūkums kļūst bīstams, acīs satumst, un tad zūd samaņa. Domāju, ka ir daudzi sliktāki veidi, kā aiziet.

—   To bija… labi dzirdēt, — teica Kamilla. — Paldies!

Diemžēl visiem cilvēkiem nerodas balsenes konvulsijas, viņi ievelk ūdeni plaušās, domāja Marti, un tas jau bija bēdīgāks veids, kā nomirt.

—   Ja… ja šeit izies slikti… es darītu tā, ka pēdējās minūtēs saelpotos, ātri elsojot, tik dziļi, cik iespējams, un tad mēģinātu aizturēt elpu tik ilgi, līdz zaudētu samaņu. Ar pietiekami lielu saelpošanos tam vajadzētu izdoties. Vairāki mani paziņas, kas ir mēģinājuši sasniegt ilgniršanas rekordu, ir tādā veidā miruši. Šādos apstākļos tas tomēr varētu būt… vieglākais veids…

—   Paldies par padomu, — Kamilla teica.

Ūdens turpināja celties augšup bez žēlastības.

—   Šķiet, ka tās tagad būs beigas, — nopūtās Marti. — Ūdens sāk kāpt man gar seju!

—   Mums jāelpo atkal pēc kārtas, — teica Kamilla. — Un tad, kad tu vairs netiksi elpot, es elpošu arī par tevi. Es šeit tieku daudz augstāk nekā tu. Nolaidīšos ik pa brīdim zemāk un iepūtīšu gaisu tev mutē.

Cik daudz papildu laika tas triks mums dos, Marti drūmi domāja. Desmit minūtes? Piecpadsmit?

—   Es ellīgi atvainojos, ka atvilku tevi šurp, — Marti ar nožēlu teica.

—   Taču man patiešām neienāca prātā, ka tas varētu tā izvērsties.

—   Eh, es taču gribēju nākt šīs alas izmeklēt, — Kamilla nomurmināja.

—   Patiešām ģeniāla ideja!

Kamilla atcerējās vārdus, ko bija izteikusi mazliet vēlāk pēc viņu izbraukšanas no Halonas. Šī tātad būtu īsta alu nirēju paradīze. Tā nu gan. Patiešām!

Ja gribu Kamillai vēl ko pateikt, tagad ir mana pēdējā iespēja to izdarīt, nodomāja Marti.

—   Kamilla, es… — viņš iesāka.

Un tad viņš pēkšņi kaut ko atcerējās. Kaut ko, kam visu laiku vajadzēja būt pašsaprotamam, bet kas ienāca viņam prātā tikai tagad.

Kāpēc es to neiedomājos jau agrāk, Marti domās izsaucās.

Tas varētu nostrādāt, viņš drudžaini nodomāja. Ceļš nenoliedzami bija diezgan garš, un viņš sāka nogurt. No otras puses, viņiem nebija nekā, ko zaudēt. Ja viņam izdosies, viņi varbūt pat izglābsies, bet neizdošanās nekā nemainīs. Ja viņš nemēģinās, viņi noteiķti nomirs pēc dažām minūtēm.

Marti sāka elpot ļoti ātri, elsodams, lai piepildītu audus ar iespējami lielāku daudzumu skābekļa.

—   Ko tu plāno? — Kamilla strauji jautāja.

—   Es drīz būšu atpakaļ, — Marti atbildēja starp elpas vilcieniem.

—   Tev nav nekādu iespēju tikt līdz alas mutei, pirms beidzas gaiss! — izsaucās Kamilla. — Turklāt laukā ir taifūns! Esi labs, neej. Lūdzu, esi tik labs, neatstāj mani šeit nomirt vienatnē!

—   Es aizpeldēšu tikai… paņemt harpūnas, — paskaidroja Marti. — Tām… ir… tukši viduči. Varam varbūt… elpot… caur harpūnām.

Marti sāka lēnām laisties lejā garām Kamillai. Šaurības dēļ tas bija grūti.

—   Nāc drīz atpakaļ, — lūdza Kamilla.

Līdzko pietika vietas, Marti pacēla roku taisni augšā un ātri nogrima zemāk šahtā. Tā bija tik šaura, ka viņš vēl nespēja apgriezties, taču viņš pieķērās radzēm un grūda sevi lejup, lai virzītos ātrāk.

Tad viņš bija šahtas lejasdaļā. Ūdens bija ogļu melns. Viņš ieslēdza lukturi pie jostas, taču nepaņēma to rokā. Viņam vajadzēja abas rokas izmantot peldēšanai, jo pleznas bija palikušas lielajā alas zālē. Lukturis viņu pārlieku palēninātu, ja viņš to turētu rokā.

Marti peldēja uz priekšu mierīgiem, skābekli taupošiem vēzieniem. Vienlaikus viņš domās skaitīja sekundes. Viņa instinkti kliedza, ka vajadzētu darboties straujāk un dabūt harpūnas pēc iespējas ātrāk, pirms beidzas skābeklis. Viņš tomēr no ilgās pieredzes zināja, ka viņa organisma skābekļa patēriņš miera stāvoklī ir daudz mazāks par normu. Viņš spēs peldēt zem ūdens ilgāk, ja kustēsies pietiekami lēni.

Četrdesmit piecas sekundes, teica skaitītājs viņa galvā, kad viņš bija gaiteņa beigās, tur, kur sākās lielā zāle. Viņš uz mirkli apstājās, lai novērtētu situāciju. Vietas bija pārsteidzoši grūti atpazīt tagad, kad viss bija zem ūdens.

Viņš planēja bezsvara visumā un pakustināja luktura gaismas kūli. Lielās alas ūdens nemierīgi kustējās. Kustības noteikti radās no viļņiem, kas sašķīda pret krastu. Lai arī sitienu spēks pa ceļam kļuva vājāks, Marti juta, kā straumes mētā ūdeni uz priekšu un atpakaļ, pret alas dibenu un tad atkal pretējā virzienā.

Kur gan tieši viņi bija atstājuši harpūnas, Marti drudžaini apsvēra. Tagad nebija laika nevienai kļūdai. Kaut viens nepareizs aprēķins, un viņš

noslīks, un vienlaikus i/.dzisīs arī Kamillas pēdējā cerība. Kāpēc viņš jau agrāk nebija izdomājis, ka viņiem būtu labums no harpūnām!

Marti peldēja pret vietu, kur, viņaprāt, bija baseina mala. Harpūnu metāla daļām vajadzētu iemirdzēties luktura gaismā, taču viņš neredzēja atspīdumu. Esmu nepareizajā vietā, domāja Marti. Taču kurš virziens ir īstais? Vai viņš bija pārāk pa kreisi vai pārāk pa labi? Vai varbūt viņš vēl nebija pietiekami tālu? Vai ūdens bija pacēlies tik strauji, ka tas bija pārvietojis harpūnas?

Marti paņēma lukturi rokā un ļāva gaismas stariem pārtaustīt alas dibena līdzeno klinti.

Joprojām nekā.

Es tās neatradīšu, nodomāja Marti. Viņš jau griezās atpakaļ, kad piepeši kaut kas vāri iespīdējās viņa redzesloka malā. Viņš piepeldēja tuvāk — un ieraudzīja abas harpūnas.

Ūdens ceļoties bija ieskalojis tās dziļāk alā, taču tās bija uzskrējušas asu radžu veidotam sablīvējumam un tur apstājušās. Marti maska un pleznas bija tām blakus, Kamillas niršanas piederumus nevarēja redzēt. Marti uzslidināja pleznas kājās un masku uz sejas. Tas paņēma dažas vērtīgas sekundes, taču pleznas paātrinās peldēšanu un samazinās skābekļa patēriņu, un ar masku uz acīm viņš redzēs labāk.

Tad viņš paķēra harpūnas un peldēja atpakaļ uz garo gaiteni. Diafragma atkal sāka sažņaugties no skābekļa trūkuma. Esmu bijis zem ūdens pārāk ilgi, viņš nodomāja. Šoreiz būs tiešām knapi.

Marti metās uz priekšu pa gaiteni. Cik vēl ilgi, viņš domāja. Skābekļa trūkums palielinājās. Bija tā, it kā viņš atkal būtu skrūvspīlēs, kas ar katru griezienu aizvien ciešāk spiestu krūškaulu pret mugurkaulu tā, ka tie grasītos salūzt. Viņš bija spiests pārvarēt spazmu pēc spazmas, taču tad tās par brīnumu atlaidās. Arī krūtis spiedošās sāpes kļuva vieglākas, un viņš piepeši jutās labāk.

Ko tas nozīmē?

Jēziņ, es zaudēju samaņu, pazibēja prātā.

Tad skurstenis bija jau priekšā, un viņš pagriezās augšup un atspērās ar pleznām. Viņš izslīdēja caur pirmo sašaurinājumu un jau redzēja Kamillas

kājas ūdenī tieši augšā. Taču kaut kas nebija kārtībā, jo Kamillas kājas dīvaini raustījās, kā krampjos. Ledainas bailes sagrāba Marti sirdi, kad viņš saprata, ka Kamilla smok. Ūdens bija pacēlies tik augstu, ka viņa vairs nespēja elpot.

Marti nosvieda lukturi un otru harpūnu un mēģināja nolauzt savas harpūnas cauruļveida daļas. Tās bija pārsteidzoši cieši sastiprinātas, un pirkstiem vairs nebija ierastā spēka. Cauruļu gabali neļāvās tikt atrauti viens no otra.

Acīs jau sāka migloties, un viņš saprata, ka dzīvība ir uz naža asmens. Viņš zaudēs samaņu kuru katru brīdi. Vēl ne, Marti drudžaini domāja, vēl ne. Mīļais Dievs, ļauj man palikt pie samaņas vēl brīdi, vēl mazu brīdi.

Miglaina ēna sāka pārmākt viņa skatienu, taču viņš saņēma visus atlikušos spēkus vēl pēdējam bezcerīgajam mēģinājumam, saspieda harpūnu tik spēcīgi, cik spēja, un…

…pagrieza, un…

…šķēpa gabali atdalījās viens no otra.

Marti pacēlās augstāk ar cauro caurules gabalu rokā, taču tad Kamillas ķermenis, kas traki raustījās, viņu apstādināja. Tālu lejā joprojām spīdošā kabatas luktura gaismā viņš redzēja, ka ūdens virsma ir pavisam tuvu, un saprata, ka ar caurules garumu, iespējams, pietiktu. Marti pagrūda Kamillu prom no ceļa, zemāk šahtā, un pastūmās viņai garām. Tas šķita slikti, taču neko citu nevarēja darīt. Ja tikai Kamilla izturētu vēl mirkli! Viņš izgrūda harpūnas posmu cauri ūdenim, un turēja to tā, lai tas noturētos stāvus. Tad viņš paņēma to mutē un izpūta skābekli zaudējušo, oglekļa dioksīda pilno gaisu no plaušām tik stipri, cik spēja.

Jācer, ka caurule iztukšojās no ūdens, viņš paspēja nodomāt.

Un tad…

Izturi vēl mirkli, Kamilla!

…viņš pa caurulīti ievilka plaušās brīnišķīgu, svaigu, skābekļa pilnu gaisu. Caurule bija pārāk tieva un viņa plaušas svilinošais skābekļa trūkums tik spēcīgs, ka gaiss plūda krietni par lēnu, taču, tam par spīti, viņš juta, kā spiediens krūtīs atkāpjas un redze atkal kļūst skaidrāka.

Kamilla šobrīd zem tevis slīkst, pasteidzies, kliedza balss viņa galvā. Pasteidzies, bremze tāds. Vienlaikus viņš tomēr zināja, ka, lai arī viņam jādarbojas ātri, viņš nedrīkst pārāk steigties. Viņš nevarēs Kamillai palīdzēt steigā.

Viņš aizgrūda cauruli aiz savu peldbikšu gumijas un pievilka Kamillu sev klāt. Kamillas sejā bija šausmu, izmisuma un panikas piepildīta izteiksme, taču Marti redzēja, ka viņa vēl nav ievilkusi ūdeni plaušās, bet gan joprojām aiztur elpu. Marti šķita, ka viņš sabruks no atvieglojuma, taču neapstājās, bet gan iesita Kamillai pa diafragmu, tik stipri, ka no viņas mutes izspruka gaisa burbulīši. Tad viņš sagrāba Kamillu aiz kakla un pievilka viņas seju pie savējās. Viņš piespieda lūpas Kamillas lūpām un iepūta viņai mutē skābekļa pilnu gaisu.

Viņš atkal pacēlās tik augstu, cik spēja, un izgrūda cauruli gaisā. Viņš to iztukšoja, ieelpoja, un tad palaida Kamillu savā vietā. Kamilla jau bija sapratusi, no kurienes Marti dabūjis svaigo gaisu. Viņa paņēma caurulīti un sāka caur to elpot.

Kad Marti atkal pacēlās, lai ieelpotu, Kamillas pirksti satvēra viņa roku un saspieda to īsi un ātri. Paldies, teica Kamillas žests. Viņi atkal bija ieguvuši vēl laiku, taču cik daudz?

Marti ar kājām sameklēja stingru pamatu, noturēja par akvalanga caurulīti kalpojošo harpūnas daļu taisni ar vienu roku un otru roku izstiepa augšā. Viņa pirksti izkļuva virs ūdens. Kad viņš turēja roku taisni, ūdens virsma bija līdz plaukstas locītavai. Tas vēl nebija diez ko liels attālums līdz nāvei.

Vai ūdens joprojām cēlās?

Marti uz brīdi aizvēra acis un mēģināja sajust, vai ūdens cēlās augstāk gar viņa taisni izstiepto roku. Viņš juta, kā ūdens uzlien no plaukstas locītavas līdz plaukstai, līdz īkšķa pamatnei, un tad gar pirkstiem augstāk. Vēl desmit centimetri, un harpūnas caurule vairs nepalīdzēs. Tas nekad nebeigsies, Marti nodomāja.

Ja vien viņam izdotos atdalīt arī pie harpūnu rokturiem piestiprinātos cauruļu gabalus. Savienojot visas četras pmrules, viņi no četrdesmit piecu centimetru gara veidojuma dabūtu vismaz pusotru metru garu akvalanga cauruli.

Marti nolaidās zemāk un palaida Kamillu savā vietā. Viņš sataustīja Kamillas kāju, atrada nirēju naža maku un no tā izvilka nazi. Tad viņš nolaidās pie luktura, kas joprojām spīdēja alas dzelmē. Viņš pavērsa lampu pret harpūnām un atdalīja otras harpūnas cauruļu gabalus. Tas izdevās viegli. Viņš nogrozīja nost arī abu harpūnu resnākās caurules un savienoja visas trīs caurules kopā, tievo vidū un resnākās abos galos. Tad viņš iepūta savienojumā, lai redzētu, vai tas ir ūdens necaurlaidīgs. Izskatījās, ka ir, laukā neizspraucās gaisa burbuļi.

Marti atgriezās augšā, izelpoja caur garāko cauruli un pievienoja tam arī ceturto, Kamillai palikušo gabalu. Viņiem atkal bija mazliet lielāka izdzīvošanas iespēja. Vai ar to pietiks?

Marti palaida Kamillu elpot un aizpeldēja paņemt lampu alas dzelmē. Kad atkal pienāca viņa kārta, viņš pavērsa lampu augšup. Tās gaismā viņš redzēja, ka šahtā gāžas aizvien vairāk dubļaina ūdens. Tas tagad garšoja stipri sāļi, kas varēja nozīmēt tikai vienu. Viļņi bija kļuvuši tik augsti, ka to radītās šļakatas sitās pāri visai salai. Bedrē plūstošais ūdens tātad nebija vienīgi lietusūdens, bet tam līdzi nāca aizvien vairāk jūras šļakstu. Ja no augšas kādā mirklī sāks gāzties pārāk daudz ūdens, bedre piepildīsies līdz malām.

Vislielākā problēma tomēr bija caurulē līstošais ūdens. Tad, kad caurule bija daudz īsāka, viņi spēja aizpūst netīro ūdeni prom. Tagad caurule bija tik gara, ka viņiem vajadzēja norit tajā līstošo ūdeni. Tā izspļaušana būtu pārāk bīstama.

Kad Marti pēc pusstundas atkal ieslēdza lukturi, viņš redzēja, ka ūdens līmenis ir augstāk nekā iepriekš. Biedējoši augstu. Ūdens virsma bija pilna ātri saplūstošu riņķu un urdziņu, ko radīja šahtā sakritušās dubļu pikas.

Marti vairs netika tik augstu, lai varētu elpot, un Kamillai vajadzēja elpot arī par viņu. Kamilla vispirms pati pacēlās tik augstu, lai spētu ieelpot. Tad viņa aizsprostoja caurules apakšgalu ar pirkstu, turēja to taisni izstieptā rokā virs galvas, un nolaidās zemāk, tā ka Marti varēja piespiest lūpas viņas mutei. Kamilla izpūta skābekļa pilno gaisu Marti mutē, un tad atkal pacēlās atpakaļ, tik augstu, cik tika.

Tas ir nepareizi, domāja Marti. Tas ir pārāk bīstami. Ja mēs tā turpināsim, kādā brīdī pieļausim kļūdu un abi nomirsim. Ievilksim ūdeni plaušās un noslīksim. Sākam pārāk nogurt, un noguruši cilvēki pieļauj kļūdas.

Man jādod viņai iespēja, nolēma Marti. Es viņu uz šejieni atvedu. Viņa šeit ir manas apsēstības dēļ. Vaina ir mana un vienīgi mana. Nebūs pareizi, ja viņa nomirs manis dēļ.

Viņam jādodas, tagad un tūlīt, pirms viņi abi noslīkst. Ja viņš tā darīs, Kamillai būs daudz lielākas iespējas izdzīvot.

Marti zināja, ka viņš nespēs izpeldēt no alas bez skābekļa balona. Ceļš gluži vienkārši bija pārāk garš. Turklāt, pat ja viņš to spētu, kāda tam gan būtu jēga? Viņš izkļūtu no alas starp salas piekrastes bangām. Tā būtu droša nāve tagad, kad virs viņiem ir taifūns.

Nē, tam nebija jēgas.

Taču ja nu viņš mēģinātu vēlreiz sasniegt lielās bedres dzelmi un atrast tur nozudušos niršanas piederumus?

Loģiski domājot, viņš, protams, zināja, ka īstenībā tas nevar izdoties. Viņš jau bija pārāk piekusis, viņš vairs nespēs saelpoties un piepildīt audus ar papildu skābekli. Šahta bija šaura, bija pārāk sarežģīti tikt no tās prom, un uz lielo zāli bija tāls ceļš pa tuneli. Viņš nedabūs palīgos pat mazu brīvā kritiena līdzi nesto paātrinājumu, kad sāks pēdējo izmisīgo laišanos pretī lagūnas dzelmei.

Ja viņam neizdevās toreiz, kad viņš bija devies ar svaigiem spēkiem un no lielās alas, viņam pavisam droši neizdosies arī tagad.

Taču, no otras puses, varbūt viņš toreiz necentās pa īstam. Situācija vēl nešķita ne mazākajā mērā bīstama, un viņam nebija jāuzņemas liels risks. Ja viņš tagad pūlēsies līdz pēdējiem spēkiem un novedīs mēģinājumu līdz galam, viņam varbūt vēl varēja rasties niecīgi maza iespēja laikus atrast skābekļa balonus. Varbūt. Un, ja viņš sasniegtu balonus un izceltu tos, viņi labākajā gadījumā varētu noturēt arī Kamillu dzīves un nāves robežas šajā pusē. Balonu gaisa nepietiktu ilgam laikam, taču ar to palīdzību viņi varētu pameklēt alā lielākas gaisa kabatas vai ietilpīgākas bedres, kas sniegtos līdz salas virsotnei.

Viņš atkal sajuta Kamillas roku uz kakla un izlaida oglekļa dioksīda pilno gaisu, pirms Kamillas lūpas piespiedās viņa mutei un pabaroja viņu ar svaigu un vairāk skābekļa saturošu gaisu.

Viņš noskatījās uz Kamillu ar skumīgu smaidu un tajā mirklī saprata, ka joprojām viņu mīl. Viņš bija darījis visu, lai viņam nevajadzētu to atzīt ne pašam sev, ne Kamillai. Taču tagad, kad laiks bija beidzies, viņš vairs nevarēja izbēgt no patiesības.

Man tagad ir jādodas, nodomāja Marti, paliec sveika. Es novēlu tev, lai tu izdzīvotu. Lai kādu dienu spētu aizmirst šo murgu un dzīvot atkal parastu, ikdienišķu dzīvi.

Paliec sveika, mana mīļā, Marti nodomāja un gatavojās doties.

Taču tad viņš ieraudzīja Kamillas seju un saprata, ka Kamilla uzminējusi viņa domas. Kamilla bija sapratusi, ka Marti grasās nirt pretī nāvei un atstāt elpojamo cauruli lietošanā tikai viņai.

Kamilla turēja īkšķi uz caurules gala un pakratīja galvu, pavisam spēcīgi un noteikti.

Nē, sacīja viņas acis. NĒ.

Kamillas roka pasviedās uz priekšu un cieši satvēra Marti aiz plaukstas locītavas. Marti būtu varējis izrauties, taču viņš to neuzdrošinājās darīt, jo Kamillas īkšķis varēja atrauties no caurules gala, un tā varētu piepildīties ar ūdeni.

Viņu skatieni atkal sastapās. Kamillas izteiksme bija izaicinoša, Marti — lūdzoša un izmisīga. Es tevi neatlaidīšu, teica Kamillas acis, pat nemēģini.

Cerība izdzisa no Marti sejas, kad viņš saprata, ka Kamilla ir nolēmusi atturēt viņu no aiziešanas. Viņš nevarēs izglābt Kamillu, pat upurējot savu dzīvību. Viņam būs jāpiedzīvo, ka arī viņa nomirs.

Visas iespējas tagad bija izlietotas, vairs nekas nebija palicis pāri. Tikai nāve.

Kamilla pievilka cauruli pie lūpām un ieelpoja. Tad viņas lūpas atkal piespiedās Marti mutei, un izpūta gaisu viņa plaušās. Paldies, Marti distancēti nodomāja, 'lāču cik ilgi viņi vēl izturēs?

37

Hua apstulbusi atmodās un saprata, ka kādu laiku bija iegrimusi snaudā starp sapni un nomodu. Pirmais, kas nonāca līdz viņas apziņai, bija klusums. Pērkona grāvieni un vēja ellišķīgie svilpieni bija prom. Ūdenskritums, kas bija gāzies no klints alas mutes priekšā, bija pārvērties mazā, vājā dubļu straumītē, un alas mutē iesniedzās saules radīta zeltaina strēmele.

Hua uzrāvās kājās un palūkojās ārā. Lietus bija rimies. Debesis joprojām bija klātas mākoņiem, taču tagad tie bija pelēki, nevis zili melni. Kad Hua pievērsa skatienu jūrai, viņa redzēja, ka gar salu joprojām veļas milzīgi viļņi kā pelēki pakalni. Tie sekoja cits citam nebeidzamās rindās, un visa jūra līdz pat horizontam bija pilna līdzīgu ūdens piramīdu. Augstāko viļņu galotnes joprojām pacēlās augstāk par Mazā pūķa virsotni, kad tie aizplūda aiz tās.

—     Kā tur izskatās? — Kvoks jautāja.

—     Mēs… laikam esam tikuši cauri, — teica Hua. — Vētra ir beigusies.

Un kā ar Kamillu un Marti? Vai viņi bija palikuši alā ar nodomu, lai būtu

aizsegā no vētras?

—    Man jāuzrāpjas salas virsotnē apskatīties, vai no turienes var ieskatīties kalna alās, — teica Hua. — Tur jābūt uz leju vedošām šahtām, putni tajās meklē patvērumu. Mums jānoskaidro, kas ir noticis ar Marti un Kamillu.

Kvoks dīvaini paskatījās uz meiteni. Huai viņa skatiens nepatika.

—     Nu, kas ir? — viņa atcirta.

—    Taifūns uznāca mums tieši virsū, — teica Kvoks.

—   Tātad?

—         Ja tas uznāca pavisam virsū, vētra vēl nav cauri, — skaidroja Kvoks.

—   Mēs tikai esam vētras aci.

Ak nē, nodomāja Hua. To es patiešām nebūtu gribējusi dzirdēt.

—   Cik daudz mums ir laika, pirms vētra atkal atsāksies? — jautāja Hua.

—  Varbūt tikai stunda, — Kvoks skaļi domāja. — Augstākais, pāris. Neiespējami pateikt precīzi.

Hua piegāja pie alas mutes. Debesis bija kļuvušas koši zilas, un zilgme turpinājās līdz horizontam. Bija grūti noticēt, ka runa ir vienīgi par taifūna aci. No otras puses, taifūni mēdza būt diezgan lieli.

Hua paņēma binokli un pārbaudīja ieleju salas virsotnē. Tās malas no jūras bija izskatījušās salīdzinoši lēzenas, taču īstenībā ieleja bija pārsteidzoši stāva ari visnolaidenākajā vietā. Turklāt ar visiem nogāzē augošajiem kokiem kaut kas bija noticis. Daļa droši vien bija izrauti ar saknēm un ielidojuši jūrā. Daļa gulēja, sakrituši cits citam virsū. Visa ieleja bija jukjukām zaļu kaudžu nosegta. Viņa būs spiesta rāpties tām pāri.

—   Tu grasies iet? — Kvoks vienkārši jautāja.

—   Man droši vien tas ir jādara, — nopūtās Hua.

Kvoks nošūpoja galvu.

—   Visa nogāze var nošļūkt. Turklāt tuvojas nakts.

—   Es paņemšu pieres lukturi un lielāku kabatas lukturi somā, — Hua mundri sacīja.

Hua iepakoja somā arī pudeli ūdens, izturīgus cimdus un maisiņu ar Brazīlijas riekstiem uzkodai.

—   Mēs iesim līdzi, — ierosināja Vu.

Hua pakratīja galvu.

—   Jūs nekad neesat kāpuši klintis, — Hua teica. — Atšķirībā no manis. Neuztveriet to personīgi, taču kopā mēs būtu pārāk lēni. Laika ir stipri maz.

Turklāt jūs visi esat nolāpīti vīrieši, nodomāja Hua.

Vu un Tšiongs izskatījās atviegloti, taču vienlaikus viņi acīm redzami stipri kaunējās, ka ļāva Huai doties vienai.

Hua apmeta ap pleciem vēl ari simt metru garu, pirksta resnuma neilona virves rituli un tad aizgāja.

Virzīšanās uz priekšu uzreiz izrādījās daudz lēnāka un grūtāka, nekā viņa bija iztēlojusies. Vētra ar saknēm bija izrāvusi gandrīz visus kokus salas virsotnē vai pārlauzusi tos uz pusēm. Tagad tie gulēja juku jukām cits citam pāri, vietām vairākus metrus augstos, haotiskos ņudzekļos. Turklāt lietus bija pārvērtis zemes virskārtu biezā putrā. Kaudzes virs dubļiem nemierīgi kustējās un izskatījās bīstamas.

Koku stumbri bija slideni, un, kad Hua rāpās pirmajam pāri, viena kāja paslīdēja. Tā aizšļūca sānis tik spēji, ka viņa nokrita uz ceļiem, un, ja nebūtu pieķērusies resnai zara pamatnei, būtu nokritusi dubļos starp diviem lieliem stumbriem tikai sprīdi no vietas, kur tie saspiedās kopā. Hua saprata, ka, ja būtu nogāzusies lejā, viņa, visticamāk, būtu sadragāta līdz nāvei.

Taisni priekšā tagad bija vienīgi no dubļiem un mazākiem zariem izveidojušās kaudzes, un Hua turpināja rāpties pa kreisi gar koka stumbru. No tā auga tik biezi zari, ka viņai vietām bija grūti tikt uz priekšu, taču, no otras puses, viņa varēja labi un stingri pieķerties. Apmēram desmit metru tālāk uz koka bija šķērsām sakrituši vēl četri vai pieci koki, un Hua gar tiem pavirzījās tikai mazu gabalu pareizajā virzienā.

Ik pa brīdim stumbri sakustējās un sagrozījās neparedzamos virzienos, un tajos noteikti bija vēl citi bīstami šķēršļi, kas pēkšņi pārsteigtu viņu. Pārlūzis koks varētu uzslieties gaisā un aizsist negaidītā virzienā kā tūkstoš kilogramu smaga pātaga. Arī asie zaru stumbeņi nepadarīja jucekļus drošākus. Rāpšanās augšup būtu bīstama arī normālos apstākļos, taču konkrētajā situācijā to droši varētu klasificēt kā pašnāvības mēģinājumu.

Tas ir ļoti, ļoti pārdroši, apsvēra Hua, man nevajadzētu to darīt. Viņa saprata, ka jebkurā brīdī kāds koka stumbrs var uzripot viņai virsū un saplacināt. Taču sievietei reizēm ir jādara tas, kas viņai ir jādara, nodomāja Hua.

Hua pieķērās koka saknei, lai pārvilktu sevi pāri daudzu resnu stumbru veidotai kaudzei, kad viss krāvums piepeši sāka slīdēt pa dubļiem lejup. Debestiņ, noelsās Hua, un sagriezās sāņus.

Hua noskatījās, kā stumbru kaudze plūst viņai garām tikai dažu metru

attālumā, un nopūtās aiz atvieglojuma. Viņa atkal bija nokļuvusi kā uz naža asmens. Taču, kad viņa palūkojās augšup, visa nogāze pēkšņi šķita atdzīvojamies. Man rādās, nodomāja Hua, man droši vien tuvojas migrēnas lēkme. Viņa uz mirkli aizvēra acis. Kad viņa tās atkal atvēra, viņa redzēja, ka visa nogāze kustas.

Dubļi plūda pa nogāzi lejup simtiem metru platā joslā. Zeme bija pārvērtusies vairāk šķidrā, nekā stingrā masā, un dubļos gulošie stumbru sablīvējumi tagad slīdēja tieši uz viņas pusi. Tūkstošiem tonnu koksnes, miljoniem tonnu ūdens un dubļu.

Tiešām brīnišķīgi, Hua rūgti nodomāja, pat pievilcīgāka meitene nevarētu vēlēties vēl mazliet vairāk uzmanības. Par laimi, kaudzes, kas slīdēja lejup pa nogāzi, tuvojās lēnām, daudz lēnāk par iešanas ātrumu. Hua mēģināja aizsteigties prom, taču arī tuvākie koki sāka kustēties. Pēc mirkļa viņa juta, kā kustība sagrābj stumbrus zem viņas. Ūdeņainie dubļi plūda pa nogāzi biezākā slānī nekā iepriekš. Hua vairs neuzdrošinājās kāpt pāri strēlēm starp kokiem, jo dubļainais ūdens sniegtos jau vismaz līdz jostasvietai. Hua saprata, ka vajadzētu turēties uz stumbriem. Ja viņa iekristu starp tiem vai pakļūtu tiem apakšā, tie viņu sadragātu.

Hua slidinājās pa dubļainajiem kokiem tālāk uz sāniem. Dubļi pludoja starp tiem kā melna putra. Ja es ar šito kaudzi ieslīdēšu jūrā, mani nekad neatradīs, Hua nodomāja. Izmisīgi pūloties, viņai izdevās sasniegt vietu, kur kaudzes šķita joprojām stāvam uz vietas.

Hua palūkojās uz apvārsni. Zilā debess vairs neturpinājās līdz horizontam, pie tā sāka celties augstas, melnas mākoņu masas. Vēl cumulonimbus. Ak nē, nodomāja Hua. Kvokam bija taisnība. Viņi bija tikai vētras acī.

Viņa uz brīdi apstājās, lai novērtētu situāciju. Viņa bija rāpusies uz ielejas pusi, jo nogāze tur bija vislēzenākā. Taču lietus ūdens, dubļi un salūzušie koki plūda lejup pa to pašu joslu, kas ne mazākajā mērā nepadarīja ceļu drošāku. Point taken, Hua angliski nodomāja. Viņai vajadzēja ielejai apmest loku.

Viņai tomēr radās jauna problēma. Priekšā bija daudzus metrus augsts koku puduris, kas šķita necaurejams. Šķita, ka tas stingri stāv uz vietas, taču viņa nespētu tam pārrāpties pāri.

Hua devās kaudzei apkārt no kreisās puses, lai nenokļūtu atpakaļ ielejā, nestabilās zemes un koku masas vidū. Taču pēc desmit minūtēm viņai priekšā bija jauns strupceļš, vismaz trīsdesmit metru augsta, pilnīgi taisna klints. Krāvums turpinājās līdz klints virsai un tai pāri, daudzus metrus virs ieplakas.

Dārgie ciltstēvi, ja jūs kādreiz bijāt apsvēruši iespēju man palīdzēt kādā jautājumā, tagad būtu labs mirklis, Hua nodomāja. Jo tas, ko es tagad grasos darīt, nevar būt visai droši.

Hua negribēja lūkoties lejup, taču viņa tomēr paguva ieraudzīt, ka starp krasta akmeņiem ir koku stumbri, no kuriem slejas asi zaru stumbeņi. Ja viņa nokritīs, viņa tiem uzdursies. Tas nebūtu sevišķi jautri.

Hua satvēra zaru, kas izskatījās stingrs, un pārbaudīja tā izturību. Koks bija ciets kā dzelzs, viņai neizdevās zaru saliekt. Labi! Hua novietoja kāju uz otra piemērotā augstumā atrasta zara. Ari tas šķita stingrs. Viņa mēģināja koku pakratīt. Tas turējās stabili. Hua norija siekalas un tad pārcēla svaru uz apakšējo zaru. Koks pat nenodrebēja.

Hua pārvietoja kāju uz nākamā zara. Tad viņa pārvietoja rokas tvērienu. Mazpamazām viņa virzījās cauri lielā koka lapotnei. Koks šķita stāvam stingri, un viņa varēja turpināt taisni uz nākamā koka lapotni. Zari bija saķērušies, un stumbri nekustējās. Taču Hua joprojām netika atpakaļ uz klints. Sanesumi aizvien bija pārāk augsti un necaurejami. Viņai vajadzēja turpināt vēl tālāk uz sāniem, cauri zariem, kas karājās virs ieplakas.

Lapotnes kļuva retākas, un, kad Hua palūkojās lejup, viņa starp koku zariem redzēja, ka zem viņas kājām ir jūra. Tagad nedrīkstēja izdarīt nevienu nepareizu kustību. Viens kājas misēklis, un viņa caur zariem nogāztos lejā. Viņai nebūtu stingra balsta ne pie viena zara.

Pret krastu šķeltie viļņi šāva blīvas ūdens masas pret debesīm. Šļakatas sviedās augstu gaisā, tik augstu, ka tās ik pa brīdim aizsniedzās arī līdz Huai.

Es tikšu ar to galā, Hua domāja, vienīgi — man vairs nav palicis daudz laika. Es patiešām negribētu šeit būt tad, kad vētra atkal sāks trakot. Koku kaudzes zem viņas droši vien ieslīdētu jūrā, kad lietus atkal ņemtos šaustīt salu.

Tad lapotne, kas karājās virs ieplakas, pēkšņi lūza.

Zem viņas bija trīsdesmit metru tukša gaisa, un nākamā koka tuvākie zari, kas izskatījās stingri, bija gandrīz metru tālāk.

Vai es uzdrošināšos, Hua domāja. Varbūt man vienkārši ir…

Hua pārbaudīja zaru, pie kura viņa turējās. Tas bija ļoti stingrs. Viņa saspieda zaru ar kreiso roku, līdz pirkstu kauliņi kļuva balti, un lēnām sniedzās pēc nākamā koka tuvākā zara. Viņa juta, ka kājas sāk drebēt un zars zem viņas sāk drebelīgi zvāroties. Kustību diapazons auga, un arī viņas uz priekšu izstieptā roka kā noreibusi sāka svārstīties līdzi zaram no vienas puses uz otru.

—   Aaah, — Hua neapmierināti izgrūda.

Es to nespēju, viņa nodomāja. Viņa jau sāka bīstami pagurt. Hua pievilkās atpakaļ, aizvēra acis un krampjaini sagrāba stingro zaru ar abām rokām. Viņa iztēlojās sevi esam kaut kur tālu, pie tēta, mammas un māsas. Domās viņa saritinājās mazā, ciešā kamolītī, atcerējās bērnības Jaungada svētkus un gaidīja, kad zars pārstās kratīties.

No tā nekas neiznāks, nodomāja Hua. Man ir jāatgriežas atpakaļ.

Taču tad viņa iedomājās par Kamillu un Marti.

Viņa koncentrējās, atbrīvoja prātu, atvēra acis un pagriezās atpakaļ. Viņa sniedzās pāri aizai pret nākamā koka zaru un satvēra to, viņas kājas vairs nezvārojās.

Zars bija spēcīgs, tas droši vien izturēs viņas svaru. Viņa tagad bija sagūlusies uz priekšu starp diviem kokiem kā cilvēkveidīgs izliekts tilts virs dziļās ieplakas. Viņa uzmanīgi pārcēla vienu kāju pāri ieplakai uz zara stumbeņa, kas šķita stingrs. Viņa paspieda zaru uz leju, vispirms uzmanīgi, tad mazliet stiprāk. Kāju balsts šķita stiprs.

Šeit nu nevarēja neko citu, kā vien…

Viņa atlaida aizmugures koku un grūdās ar visu ķermeni uz priekšu, uz bedres otru pusi.

Koks mazliet nozvērojās, un Huas sirds izbailēs salēcās. Stumbrs paslīdēja piecus centimetrus tuvāk klints malai, tad vēl desmit centimetru. Tad tas apstājās. Hua pat neuzdrošinājās pakustēties.

Viņa palika uz vietas, klusa kā pele, un lūdzās, lai nenokristu.

Kusties, zaķpastala tāda, tu taču nevari šeit palikt, Hua uz sevi kliedza. Viņa piespieda sevi satvert nākamo zaru. Nekas nenotika, stumbrs palika uz vietas. Hua no atviegojuma nopūtās un uzrāpās uz nākamā koka.

Kaudze izbeidzās klints sienas vidū, kas stāva pacēlās pret krastu apmēram trīsdesmit metru augstumā un tad mazliet lēzenāka pagriezās pret salas virsotni. Pagrieziena punktā bija tāds kā dažus desmitus centimetru plats plaukts.

Hua vērtējoši palūkojās uz nogāzi, kas sākās pie plaukta. Pacēlums bija ļoti stāvs, un nogāze bija nosegta ar dubļiem, kas šķita slideni. Šur tur tomēr bija kaila klints, kurā bija daudz plaisu un dažāda izmēra izvirzījumu. Turklāt plaisās iesakņojušies krūmveidlgie koki joprojām bija vietā, vētra nebija spējusi tos izraut. Hua varētu ķerties krūmos, lai pieturētos, jo tie bija salīdzinoši biezi. Un citu variantu nemaz nebija, labāks maršruts netika piedāvāts.

Hua pieķērās kaļķakmens radzei, kas šķita stingra, un uzkāpa uz plaukta. Tas bija dubļains un slidens. Dubļu tomēr nebija visai daudz, nepavisam ne tādā apjomā kā ielejā, no kuras pakājes viņa bija sākusi rāpties.

Hua ar kreiso roku pieķērās maza krūmveida koka pamatnei. Krūms izskatījās stingrs un dziļi iesakņojies. Taču, kad Hua pavilka sevi uz priekšu un sniedzās ar otru roku pret daudzsološu plaisu, krūms pēkšņi ar saknēm atdalījās no zemes bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma. Hua redzēja, ka to aptverošā zeme lietū un šļakstos ir izšķīdusi vaļīgā biezenī.

Viņas ķermenis atdalījās no nogāzes dubļiem un ar inerces spēku šļūca atpakaļ. Piepeši viņa saprata, ka vairs nav nekā, ko viņa varētu darīt, lai atvairītu kritienu.

Cauri smadzenēm izskrēja bilde ar trīsdesmit metru zemāk gaidošajām asajām krasta klintīm, un viņa domās kliedza aiz bēdām un kauna, kad viņa domāja, ko jutīs vecāki, kad uzzinās, kas ar viņu noticis.

38

Vai us tikai iztēlojos, vai elpot ir vieglāk nekā pirmīt, domāja Kamilla. Pirms tam elpošana pamazām bija kļuvusi aizvien grūtāka, jo cēlās ūdens līmenis un viņa pati bija nogurusi, taču tagad…

Mazs cerību asns sāka dīgt prātā, taču viņa vēl neuzdrošinājās ļaut tam augt. Labāk bija tikai pieņemt, ka viss drīz beigsies.

Viņa atkal aizgrūda pirkstu priekšā caurules apakšgalam kā korķi, un izstiepa otru roku taisnu, lai noturētu cauruli virs ūdens. Viņa sajuta Marti lūpas uz savām un iepūta gaisu viņa plaušās.

Cik daudz reižu viņi to jau bija darījuši? Viņai sen bija sajucis skaits, 'lāču cik ilgi viņi vēl spēs turpināt? Cik daudz reižu viņiem vēl izdosies, pirms viņas pirksts nogurs vai paslīdēs, vai pirms ūdens vēl pacelsies tik daudz, ka pat savienotā elpošanas caurule vairs nespēs viņus glābt.

Bet…

Viņa kļuva pārliecinātāka, ka elpošana ir vieglāka nekā iepriekš, itin kā viņus aptverošā ūdens spiediens būtu kļuvis mazāks. Vai bija iespējams, ka viņa vienīgi juta to, ko gribēja? Organisma saražotie endorfini un citi labsajūtas hormoni reizēm spēj apmānīt smadzenes, īpaši saspringtās reizēs. Taču parasti tie nespēj nevienu apšmaukt uz ilgu laiku. Līdz trīsdesmit astoņu kilometru atzīmei viegli nonācis maratonists bieži vien vēl pēc pāris nieka kilometriem atduras kā pret sienu.

Kamilla izstiepa kreiso roku uz augšu tik, cik tā sniedzās, un sajuta… kā pirkstu gali izsprūk virs ūdens.

Gaiss, nodomāja Kamilla, mani pirksti ir gaisā.

Mirkli vēlāk viņa juta, kā ūdens virsma laižas zemāk, vispirms gar pirkstiem un tad gar plaukstu.

Ūdens kritās.

Pēc mirkļa tas sniedzās tikai līdz plaukstas locītavai.

Ak mīļais Dievs, nodomāja Kamilla. Ūdens patiešām krītas. Paldies! Paldies, paldies, paldies, paldies, paldies, paldies, paldies.

Ūdens virsma laidās lejup gar apakšdelmu, pārslīdēja elkonim un nolaidās gar bicepsiem. Kamilla nolaidās, lai iepūstu gaisu Marti plaušās un nodomāja, ka tā, iespējams, būs pēdējā vai pirmspēdējā reize.

Mēs izglābāmies, viņai iešāvās prātā. Mēs izglābāmies! Tas šķita tik neticami, viņi bija izdzīvojuši ūdens elli.

Pēc mirkļa ūdens aizplūda prom no sejas, un viņa atkal spēja elpot bez caurulītes.

Viņa nolaidās pie Marti un redzēja, ka viņš vēl neko nav pamanījis. Kamilla aizlika abas rokas Marti aiz kakla, piespieda viņa seju savējai un stipri noskūpstīja tieši uz lūpām, vairs nepūšot gaisu viņa plaušās. Marti izskatījās apjucis. Kamilla norādīja augšup uz ūdens virsmu, kas bija tikai rokas stiepiena attālumā.

Mazliet vēlāk viņi abi jau varēja elpot virs ūdens. Neviens no viņiem ilgu laiku nekā neteica. Viņi ļāva elpošanai līdzsvaroties, abi peldēja virs ūdens blakus un turējās pie kaļķakmens izvirzījumiem. Viņi baudīja to, ka atkal ir viegli elpot. Viņi baudīja to, ka gaiss pieskaras ādai, un visvairāk par visu to, ka viņi joprojām ir dzīvi.

—   Turpmāk gan es laikam pamatīgi apsvēršu, pirms došos kaut kur kopā ar tevi, — Kamilla visbeidzot teica, — Turpmāk labāk pasūtīšu ceļojumu, piemēram, pie Osamas bin Ladena. Ar Osamas priecīgajiem ceļojumiem nomirst ātrāk.

—   Paldies par uzticēšanos, — teica Marti.

Kamilla redzēja, kā viegls, noguris smaids iezogas arī Marti sejā. Tad Kamilla piepeši kļuva nopietna.

—   Es neesmu nekāda briesmone, — Kamilla izmeta.

Marti rādījās apjucis.

—   Ko tu tagad. Es nekad neesmu…

Kamilla pārtrauca viņa iebildumu ar noteiktu rokas mājienu.

—   Esi gan. Vismaz netieši. Zemtekstā.

—   Es nedomāju, ka…

—   Ļauj man paskaidrot, — lūdza Kamilla.

Klusais lūgums viņas balsī bija tik spēcīgs, ka Marti pakļāvās.

—         Kad biju jauna, gribēju padarīt pasauli labāku, — teica Kamilla.

—   Gribēju, lai manai dzīvei būtu kāda nozīme. Tā, lai man nevajadzētu uz nāves gultas domāt, ka esmu dzīvojusi lieki.

Tā gan, bet tad tu vēl nebiji bagāta, nodomāja Marti. Tas bija tad, kad visi domāja, ka tā jūsu firma bankrotēs.

—   Es devos uz Āfriku palīdzēt nabagiem un izsalkušajiem, — atgādināja Kamilla. — Taču Līs tam sekoja? Viss, ko mēs darījām pēc Ruandas genocīda…

Marti drūmi sašķobījās. Ruandas rehabilitācija bija deviņdesmito gadu lielākais pēckrīzes palīdzības skandāls. Apvienotās Nācijas un daudzas citas attīstības palīdzības organizācijas bija izveidojušas milzīgas bēgļu nometnes uz Kongo aizbēgušajiem diviem miljoniem ruandiešu. Bēgļu kolonijas tomēr bija dīvaini organizētas, tie bieži drīzāk bija militāri veidojumi, nevis haotiskas, ar saknēm izrautu apjukušu cilvēku straumes, ko kari parasti rada.

Nometnes bija pilnīgā Interahamwe jeb par Ruandas genocīdu atbildīgās organizācijas pārvaldē. Genocīda organizatori tikai bija paņēmuši līdzi divus miljonus cilvēku par dzīvu vairogu. Nākamajos gados Iriterahamwe bija laizījusi rētas un organizējusies no jauna bēgļu nometnes aizsegā. Viņi bija uzraudzījuši uz nometni plūstošo palīdzības krājumu — ēdiena, medikamentu un citu sūtījumu — izdalīšanu un daļu pārdevuši par labu cenu. Ienākumi tika izlietoti ieročiem un munīcijai.

Kad Ruandas armijai bija apnikuši bēgļu nometnes par bāzi izmantojošo lnterahamwe pastāvīgie terora akti un viņi uzbruka Kongo, no iekšienes izpuvusī zeme bija sabrukusi kā kāršu namiņš. Kaimiņvalstu armijas bija iejaukušās spēlē, lai dabūtu daļu laupījuma. Tās bija izveidojušas sarežģītas un pastāvīgi formu mainošas alianses kopā ar dažādu teritoriju

raktuvju un kokmateriālu uzņēmumiem un daudzām vietējām partizānu kustībām.

Palīdzība tātad bija gan nonākusi galā, taču ne īsti tādā veidā, kā Ruandas ziedojumu vākšanā piedalījušies cilvēki bija cerējuši. Ar pēckrīzes aprūpei izlietotajiem miljardiem nebija palīdzēts genocīda upuriem, bet bija izveidots pamats lielajam karam Kongo. Savā ziņā pirmajam pasaules karam Āfrikā, kurā jau pirmo piecpadsmit gadu laikā bija miruši vismaz seši miljoni.

Marti nekad nebija īsti sapratis, kāpēc palīdzības organizācijas tik spītīgi bija atteikušās ieraudzīt patiesību. Vai tās ciniski bija izmantojušas situāciju, lai pašas gūtu naudu? Vai arī organizāciju cilvēki bija gribējuši izmisīgi darīt kaut ko, lai palīdzētu genocīda upuriem, lai gan īstenībā jau bija par vēlu? Tik izmisīgi, ka viņiem bija grūti saredzēt patiesību? Jo neveiksme bija tik sāpīga, ka ar to bija neiespējami sadzīvot.

—   Kad atgriezos mājās, pati biju diezgan ciniska, vairs neticēju nekam, — Kainilla skumji sacīja. — Turklāt biju arī citādi gluži salauzta. Tu neticēsi, ko gan visu tur redzēju!

Kamillas acis piepeši izskatījās mūžvecas.

—   Neviens patiešām nevar saprast, ko cilvēks vissliktākajā gadījumā spēj nodarīt otram, pirms to nav redzējis savām acīm, — teica Kamilla. — Līdz tam viss kaut kādā mērā ir viena vienīga abstrakcija. Mazliet tā kā televīzijas izklaide.

Marti atkal atcerējās, kā Kamillas balss bija izklausījusies radio pēc atgriešanās Somijā.

—   Pēc tam es vairs nespēju iespringt, — teica Kamilla. — Ne par ko. Pirms tētis un mamma nomira un es mantoju firmu. Tad man sāka rūpēt Norrstrand Oy. Tas un tā darbinieki. Manuprāt, bija patīkami atkal pārmaiņas pēc par kaut ko piedomāt.

Ūdens joprojām kritās. Tas bija jau vismaz pusotru metru zemāk. Drīz viņiem atkal būs cieta zeme zem kājām.

—         Lai gan tas varbūt arī nav nekāds attaisnojums, — atzina Kamilla.

—  Tagad vairs ne.

—   Tomēr paldies, ka pastāstīji.

Marti pavērsa skatienu pret attālinošos sašaurinājumu, un Kamilla domīgi nolūkojās uz viņa asinīm notraipīto ķermeni. Vai man vēl ir jūtas pret tevi, Kamilla sev jautāja. Vai man vajadzētu ierosināt, ka…

Viņa neuzdrošinājās aizvest domu līdz galam.

…ka mēs…

Varbūt tā bija katastrofāli slikta doma. Iznīcībai nolemta ideja. Sliktākā, ko kāds jebkad izdomājis. Viņi abi bija tik loti mainījušies, izauguši pavisam dažādos virzienos. Nekas vairs nebija tāpat kā agrāk.

No otras puses…

Kamilla tikai tagad saprata, ka Marti bija ļoti tuvu tam, lai ziedotu dzīvību un dotu Kamillai vismaz kaut kādu iespēju izdzīvot. Vai tas kaut ko nozīmēja? Vai Marti joprojām juta pret viņu vairāk, nekā gribētu atzīt?

Nu, es varētu izvēlēties arī ko sliktāku, nodomāja Kamilla.

39

Tagad es nomiršu, Hua domās izsaucās. Piedod, mammu, piedod, tēti, bet man bija jāmēģina.

Viņa grasījās gāzties atmuguriski pretī trīsdesmit metru augstam kritienam. Soma un virves ritulis pārvietojās zem viņas smaguma centra un pasliktināja situāciju. Pēdas iespiedās dziļāk dubļos, taču no tā nebija nekāda labuma. Dubļi nedeva balstu, tie bija pārāk mīksti un plūstoši. Turklāt viņa jau bija zaudējusi līdzsvaru un pāršūpojusies pāri kritiskajam punktam.

Atpakaļceļa vairs nebija.

Ja paspētu kritienā atsperties no klints, viņa varbūt nokristu tik tālu, lai izvairītos no krasta akmeņiem. Trāpīt uz akmeņiem nozīmētu drošu un neizbēgamu nāvi. No otras puses, iekrišana ūdenī īstenībā neko nemainītu.. Arī zem ūdens glūnēja asšķautņaini akmeņi, un viļņi joprojām bija nāvējoši lieli. Turklāt trieciens pret ūdeni būtu ļoti spēcīgs. Viņa kristu no tāda augstuma, ka, ja vien nenonāktu lejā precīzi pareizā leņķī, ūdens jau būtu ciets kā akmens. Tas izsistu gaisu no plaušām, salauztu ribas un, visticamāk, sadragātu arī daudz ko citu svarīgu. Bet vismaz viņai neatliks ciest ilgu laiku. Tas bija vājš mierinājums, taču labāks nekā nekas.

Tad viņa sajuta stiprāku stiepi rokā, un… viņas slīpā kustība apstājās.

Hua pamanīja, ka joprojām turas pie maza, no zemes ar saknēm izrauta krūmveidīga koka stumbra. Lai arī koka saknes un tām pieķērušās dubļu pikas bija jau gandrīz pilnīgi gaisā, dažas pēc izskata biedējoši tievas

un vārgas saknes vēl turējās zemē. Tās droši vien bija ieaugušas tik dziļi kaļķakmens plaisā, ka lietus nebija spējis izskalot.

Taču cik ilgi tās pēdējās saknes izturēs?

Hua neuzdrošinājās pat pakustēties, lai tās nepārtrūktu. Kājas bija pašā klints malā, un galva un ķermenis jau bija pārliekušies virs trīsdesmit metru augstā krituma. Hua dzirdēja čīkstoņu un krakšķoņu, kad sakņu audi sāka trūkt no viņas un kociņa kopējās masas. Viena no atlikušajām saknēm padevās un ar paukšķi pārtrūka. Hua atkal sagāzās dažus grādus atmuguriski, taču vēl nekrita. Divas vai trīs mazas saknes joprojām turējās zemē, taču arī tās jau draudīgi tirkšķēja.

Ko man vajadzētu darīt, domāja Hua. Droša risinājuma nebija. Lai ko viņa darītu, viņa tik un tā nokritīs. Tā ka…

Sakņu tirkšķoņa pieauga. Tās pievils agrāk vai vēlāk. Ja viņa grasījās ko darīt, tas jādara drīz. Ja sakne noturētos vismaz brīdi…

Tagad vai nekad, nodomāja Hua un mēģināja aizstumt sevi drošībā. Viņa izdzirdēja plīkšķi, kad koku vēl vietā noturējušās saknes pārtrūka. Tās tomēr neatdalījās uzreiz, bet tikai pēc pussekundes vai trešdaļsekundes. Pirms pārtrūkšanas tās paspēja nedaudz, mainīt viņas kustības trajektoriju, novirzīt tuvāk krasta klintij. Hua lidoja pret klinti, kamēr kājas dubļos pārslīdēja pāri stāvajai malai. Hua tvēra pēc kaut kā, jebkā, kam varētu pieķerties, pirms viņa kristu. Pirksti iegrima biezā, melnu dubļu putrā, kura nebija nekāds balsts, un kājas sastapa vienīgi tukšumu. Rokas pārslīdēja pāri stāvajai malai.

Viņa juta, kā gravitācijas spēks viņu sagrābj, un nelabums sagriezās vēderā, kad viņa sāka krist. Viņa slīdēja zemē pa gandrīz stāvo, slideno klinti. Rokas un pirksti taustījās gar akmens virsmu, meklējot jebko, aiz kā pieturēties. Labās rokas pirksti sajuta asu klints izvirzījumu, un Hua tam pieķērās. Viņa iekliedzās sāpēs, kad viss ķermenis palika vienas rokas balstā un asinis izšļācās starp pirkstiem. Taču viņa neatlaida tvērienu, lai gan sāpes izsitās gar roku līdz mugurkaulam un smadzenēm.

Kritiens bija apstājies. Taču sāpes kļuva nepanesamas, un viņa zināja, ka ilgi vairs neizturēs, pirms tvēriens pievils. Kājas braucīja gludo, gandrīz

pilnīgi stāvo klinti, gar kuru plūda dubļi un ūdens, un otra roka neatrada nekā, kam pieķerties. Vēl dažas sekundes, un kritiens turpināsies.

Tad ari kreisā roka atrada klintī plaisu, un pirksti tajā negausīgi iegrima tik dziļi, cik tika. Paldies, ciltstēvi, nodomāja Hua. Viņas ķermeni tagad turēja divas rokas, un labās rokas sāpes mazliet atlaidās. Hua paskatījās uz kājām. Viņa centās neredzēt zem tām gaidošo tukšumu. Vai klintī nebija nekā, aiz kā viņas kājas varētu aizķerties? Vispār bija, izskatījās, ka tikai mazliet augstāk par celi ir neliels, pāris metru garš un apmēram sērkociņu kastītes platuma balsts.

Viņai tikai vajadzētu tikt mazliet augstāk…

Hua paskatījās, kas ir virs rokām. Kreisā roka bija plaisā, kas turpinājās daudzus metrus. Ja viņa gar to uzstumtu sevi mazliet augstāk, varētu izdoties.

Hua uzmanīgi virzīja kreiso roku augstāk, centimetru pēc centimetra. Labā roka atkal sāka sāpēt, stipri. Bija tā, it kā viņa to turētu virs ugunskura liesmām. Taču beidzot viņa dabūja kāju uz mazā izvirzījuma, un sāpes atlaidās.

Hua uz mirkli apstājās atpūsties un apsvēra nākamo soli. Kreisā roka tagad bija stingri ieķērusies klintī. Labās rokas tvēriens nepavisam nebija stingrs, un kājas viegli noslīdētu no šaurā un slidenā balsta, taču vismaz viņas svars tagad sadalījās starp abām kājām un rokām. Kas gan man te nekait, nodomāja Hua, šī taču ir gluži vai labākā vieta pasaulē. Ja neņem vērā to, ka taifūns drīz atkal sāks pūst pār krasta klintīm ar vismaz 250 kilometru ātrumu stundā. Kad Hua palūkojās sāņus, uz horizontu, viņa redzēja, ka melnie mākoņu torņi ir jau daudz tuvāk.

Plaisa turpinājās tik tālu augšup, cik Hua spēja saskatīt. Zem tās nebija pamata kājām, taču, ja viņa spētu uzvilkt sevi mazliet augstāk, viņa varbūt varētu ieķerties plaisā arī ar kāju pirkstiem. Citu variantu nebija.

I lua pārvietoja uz plaisu arī labo roku. Viņa tagad asi noliecās pa kreisi, taču abu roku pirksti bija stingri ieķērušies plaisā. Tagad viņa nenokritīs, pat ja pēdas izslīdētu no izvirzījuma.

Hua ļoti uzmanīgi pacēla labo kāju no plaukta un aizstiepa to aiz

kreisās kājas papēža. Viņa atspieda pēdu pret mokasīna zoli un izslidināja kāju no kurpes. Mokasīns noslīdēja no plaukta un pazuda. Viņa neskatījās pakaļ krītošajai kurpei. Pirksti sāka sāpēt, un viņa mazliet atpūtās. Tad viņa atbrīvojās arī no otras kurpes.

Viņai tagad bija basas kājas, un viņa spēja ieķerties plaisā arī ar kāju pirkstiem. Tas visu atrisina, nodomāja Hua. Viņa pāris reižu dziļi ieelpoja un mēģināja atkal atbrīvot prātu no bailēm. Tad viņa sāka vilkties augšup, par spīti sāpēm, kas dedzināja plaukstas un pirkstus. Kad viņa iedabūja plaisā arī kāju pirkstus, sāpes atlaidās, un viņa aiz atvieglojuma uzelpoja.

Nākamās piecpadsmit minūtes viņa virzījās uz augšu pa plaisu pārmaiņus ar rokām un kājām. Viņa karājās kā muša pie dubļiem noplūdušās klints un virzīja sevi tuvāk augšmalai. Kad viņa beidzot pēc šķietami bezgalīgiem murgainiem pūliņiem uzrāpās virsotnē, sākumā bija grūti noticēt, ka tā ir īstenība. Viņa juta, ka kājas un rokas trīc un sviedri plūst pāri pierei un mugurai. Rokas bija briesmīgā stāvoklī, pilnas asiņainu brūču un sasitumu, un viņa droši vien zaudēs dažu pirkstu nagus. Taču tā šķita niecīga un nenozīmīga cena par to, ka zem viņas atkal bija stingra zeme. Ka viņa tomēr nenokritīs un netrieksies pret Lielā pūķa krasta akmeņiem.

Es to izdarīju, nodomāja Hua.

Viņai tomēr nebija laika palikt un atpūsties, jo bija jau gandrīz tumšs un līdz miera beigām vairs nevarēja būt tālu. Hua noskatījās uz bezcerīgo ainavu. Viss bija biezu zaru un stumbru krāvumu nosegts, un krēsla ātri sabiezēja.

Tas ir bezcerīgi, domāja I lua. Kā es šeit kaut ko varu atrast? Viņa izņēma no somas lukturi un izgaismoja žagaru kaudzes. Gaisma daudz nepalīdzēja, tā tikai padarīja gaismas un ēnas kontrastus spēcīgākus.

—   Marti! — sauca Hua. — Kamilla!

Viņa paspēra atkal dažus soļus uz priekšu pa biezo zaru un žagaru klājienu. Zari sāka draudīgi brīkšķēt, un viņa ātri atkāpās. Paskatījusies uzmanīgāk, viņa pārliecinājās, ka kaudzes klājās virs šaura, taču pēc skata bezgalīgi dziļa kaļķakmenī ieēsta cauruma. Ja viņai nepaveiktos, viņa būtu iegāzusies bedrē caur žagaru kaudzēm. Viņai jābūt uzmanīgākai!

Hua nolauza garu zaru un bakstīja ar to zemi, lai pārliecinātos, ka tā neiebruks zem kājām.

Es esmu traka, nodomāja Hua. Es esmu traka, ka daru ko šādu, no tā taču nav vairs nekādas jēgas. Viņi nevar mani šeit dzirdēt, es tikai nonāvēšu sevi bez jebkāda jēdzīga iemesla. Pavisam nevajadzīgi sagādāšu lielas bēdas saviem vecākiem.

Taču tad viņa piepeši izdzirdēja apslāpētu saucienu.

—   Vai kāds tur ir?

Balss bija dīvaini blāva, it kā nāktu no zemes iekšienes.

—   Vai kāds dzird?

Tā bija Marti balss! Bet no kurienes tā nāca?

Hua noliecās tupus. Viņa laikam bija uz kādas alas jumta. Tagad bija iemesls būt piesardzīgai.

—   Hallo, — Marti atkal sauca.

Hua joprojām nesaprata, no kurienes nāk balss. Tad viņa redzēja vārgu gaismas atspīdumu starp koku zariem. Viņa sāka mest zarus sāņus tik ātri, cik spēja. Skatam pavērās vien metru plata, kaļķakmenī ieēdusies bedre. Tā bija gandrīz apaļa, kā aka. Ari šī bedre šķita ļoti dziļa. No tās dibena atspīdēja gaisma.

Hua palūkojās lejup. Luktura gaisma trāpīja acīs un apžilbināja viņu.

—   Marti? — Hua iebļāvās. — Kamilla?

—   Hua?

—   Paldies Dievam, jūs esat dzīvi! — izdvesa Hua. — Mēs jau paspējām nobīties no sliktākā.

—   Esam šeit slazdā, netiekam pie skābekļa baloniem, — paskaidroja Marti. — Gandrīz noslīkām, kad ūdens pacēlās. Bet, par laimi, taifūns pārgāja pāri.

Hua sajuta, kā bailes sagrābj viņas krūtis. Es īsti negribētu būt tā, kas viņiem to pasaka, viņa nodomāja.

—   Taifūns vēl nav cauri, — Hua sauca bedrē. — Esam vētras aci.

Ak nē, Marti aizžņaugti nodomāja.

—   Vai tu domā, ka ūdens celsies vēl augstāk? — jautāja Marti.

—   Domāju, — atbildēja Hua. — Tam tā ir jānotiek.

—   Cik daudz? — tincināja Marti.

Kā es to varētu zināt, domāja Hua. Neviens nekad nav mēģinājis modelēt tik spēcīgu vētru ietekmi.

—   Nezinu, droši vien ne pārāk daudz, — viņa tomēr teica. — Varbūt metru, augstākais divus.

Marti iztrūkās. Huas vārdi bija nežēlīgs cirtiens. Kā duncis starp ribām un slapjš cimds sejā.

—   Tas ir pārāk daudz, — viņš teica. — Mēs noslīksim.

Tas nevar būt, nodomāja Hua.

—   Vai jūs nekādi netiekat kaut mazliet augstāk? —jautāja Hua.

—   Neiespējami, — Marti apliecināja. — Neizdosies.

Debestiņ, tas ir kā lēns murgs, nodomāja Hua. Es tūlīt no tā pamodīšos savā gultā, un viss atkal būs labi.

—   Vai esat izpētījuši citas alas? — jautāja Hua. — Šeit augšā izskatās, ka ir daudz lejup vedošu bedru. Es gandrīz iekritu vienā no tām.

—   Neesam, — teica Marti. — Domājām, ka šī būs… pietiekami augsta. Un tad mums vairs nebija laika meklēt labāku vietu. Ūdens kāpa pārāk ātri.

—   Cik tālu ir citas alas? Vai mēs spētu līdz tām aiznirt?

—   Varbūt. Taču tās var būt grūti atrast.

—   Divdesmit metru tālāk ir aka, kas ir vairākus metrus plata līdz augšai, — teica Hua. — Ja nu es paspīdinātu tajā ar savu kabatas lukturi, no šejienes?

—   Der pamēģināt, — teica Marti.

Marti sāka elpot ātri un dziļi.

—   Vai tā tiešām ir laba ideja? — jautāja Kamilla.

—   Vai tev ir labākas?

Marti minūti elpoja, spēcīgi elsdams. Tad viņš atkal iegrima zem ūdens. Viņš laidās lejup, ieslēdza kabatas lukturi un peldēja uz alu.

Luktura gaisma acīm redzami bija vājāka nekā agrāk. Baterijas sāka beigties. Cik ilgi tās vēl turēs?

Viņš nonāca lielajā zālē un atkal juta, kā viļņi, kas triecās pret salas krastu, kustina alas ūdeni turp un atpakaļ. Viņš turpināja doties pa kreisi, luktura gaismas kūlis atdūrās tumšā ūdens vidū. Tad otras alas mute pavērās viņa priekšā, un viņš iepeldēja pa to. Ja šīs alas galā neatradīsies gaiss, es vai nu nomiršu vai sasniegšu jaunu niršanas rekordu, Marti drūmi nodomāja.

Marti peldēja dziļāk alā. Cik tālu jau viņš bija ticis no tās mutes? Desmit metru, piecpadsmit? Pirms tam daži metri lejup, gar skursteni, un varbūt divdesmit pieci metri līdz lielajai zālei un alu krustpunktam. Viņa vecais rekords bija mazliet zem simt metriem. Saelpošanās varēja palielināt metru skaitu, ja viņš pāragri nezaudēs samaņu. No otras puses, viņam aiz muguras bija smaga, gara diena.

Vai viņam vajadzētu griezties atpakaļ? Drīz atpakaļceļa vairs nebūs. Vispār bija iespējams, ka viņš praktiski jau ir izdarījis pašnāvību.

Divdesmit metru, noteica Marti.

Viņam jau būtu lieki griezties atpakaļ, viņš vairs netiktu līdz galam. Ja alā nebūs gaisa, viņam klāsies slikti, taču, no otras puses, bija vērts mēģināt. Sliktākajā gadījumā viņa dzīve kļūs, augstākais, par dažām stundām īsāka.

Divdesmit pieci metri. Trīsdesmit. Tumšā ala turpinājās bezgalīgi.

Es nomiršu šeit, domāja Marti.

Un tad viņš redzēja, kā ūdens virsma virs viņa atspīd lampas gaismā. Paldies Dievam, nodomāja Marti, es to atradu.

Bet, kad galva izkļuva virs ūdens un viņš izgaismoja apkārtni, viņš redzēja, ka alas griesti ir tikai pāris metru augstāk. Nekur neredzēja šahtu, kas sniegtos līdz salas virsotnei, ne arī Huas luktura gaismu. Alā pēc ūdens pacelšanās bija palikusi vien liela gaisa kabata. Tā nebija saistīta ar Huas redzēto platāko šahtu.

Ak nē, nodomāja Marti.

Viņš mēģināja noteikt, cik daudz gaisa ir alā. Varbūt seši simti, astoņi simti kubikmetru. Turklāt gaiss, ūdenim ceļoties, droši vien bija saspiedies, vismaz mazliet. Ja tas būtu tāds kā dabas radīts saspiests gaiss, ar to viņiem

varētu pietikt pārsteidzoši ilgam laikam. Taču vai tā būtu pietiekami? Viņi nekādi to nevarēja zināt.

Vai viņiem būtu vērts riskēt un peldēt šurp, domāja Marti. Ja situācija atkal kļūs patiešām saspringta?

Bet tad viņš apjauta, ka Kamilla nespētu nopeldēt zem ūdens tik garu ceļu kā viņš. Mums jāizdomā kaut kas cits, Marti sprieda.

Viņš atkal nikni elpoja pāris minūtes un tad devās atpakaļceļā. Taču, kad viņš nonāca lielajā alas zālē, pēkšņi atplaiksnīja spēja doma, ka viņš vairs nav viens.

Sajūta bija tik spēcīga, ka viņš sastinga.

Viņš mīdījās ūdenī un ļāva luktura gaismas ķīlim slīdēt pa alu. Viņš zināja, ka jāturpina ceļš, pirms beidzas skābeklis. Taču vienlaikus aizvien vairāk šķita, itin kā kaut kas vai kāds viņu novērotu. Sekotu katrai kustībai.

Viņš nekad agrāk neko tādu nebija pieredzējis. Viņa raksturā nebija uzburt iztēlē neesošas briesmas. Ja viņš tā būtu darījis, viņš nevarētu pavadīt tik lielu daļu dzīves naksnīgos mežos dažādās pasaules malās. Gulēt alās, teltīs vai guļammaisā zem atklātas debess.

Luktura gaismā nevarēja redzēt neko, kas atšķirtos no parastā. Saprāts teica, ka viņš tikai iztēlojas. Taču vienlaikus visi viņa instinkti kliedza sarkano trauksmi.

Varbūt viņa smadzenes jau bija cietušas no skābekļa trūkuma un sāka sūtīt pārāk daudz impulsu. No otras puses, cilvēkam bija arī daudz tādu laika gaitā atrofējušos jutekļu kā feromoni un mangētiskie receptori, un, iespējams, arī citas, pagaidām vēl visai apstrīdamas sistēmas. Varbūt viņš šobrīd uztvēra tāda gandrīz zuduša receptora raidītos brīdinājuma signālus.

Katrā gadījumā viņš bija kādā ataviskā un dziļi svārstīgā veidā pārliecināts par to, ka viņam uzklups, ja viņš peldēs cauri lielajai alas zālei.

Viņam tikai vairs nebija sevišķi daudz izvēles iespēju, jo skābekļa trūkums jau sāka spiest plaušas. Turklāt kabatas luktura gaisma kļuva aizvien blāvāka. Ja sajūta bija pareiza un kāds jūras dzīvnieks uzglūnēja no kāda lielās alas stūra, viņam atlika vienīgi cerēt, ka lampas gaisma ir tas, kas radījumu iepriekš bija atturējis no uzbrukšanas. Daudziem dziļūdens

dzīvniekiem ir lielas un sevišķi jutīgas acis, jo dziļi jūrā praktiski nav nekādas gaismas. Luktura gaisma tādiem varētu šķist žilbinoša kā saule.

Man ir jāturpina, nodomāja Marti un sāka kustēties. Viņa diafragma atkal sāka sažņaugties, taču nomierinājās, kad viņš izlaida gaisu laukā. Viss atkal izvērtās nepatīkami riskanti, jau dievs viņu zina kuro reizi šajā diennaktī.

Tad luktura gaisma nodzisa līdz blāvam, sarkanīgam punktam. Tad arī tas bija pagaisis, un viņu apņēma ogļu melna, necaurredzama tumsa.

40

Ja kādreiz biji domājis krist panikā zem ūdens, tad tagad būtu laba iespēja to darīt, nodomāja Marti. Viņš neredzēja nekā, pat ne savu roku, nemaz nerunājot par alas sienām. Visur bija vienīgi necaurredzams melnums.

Viņš vairs nezināja, kurā virzienā vajadzētu doties. Viņš pēkšņi bija pilnīgi pazaudējis orientēšanās spēju. Viņš pat nebija pārliecināts par to, kurā virzienā ir augša un kurā — leja.

Marti juta, kā alas ūdens kustas pret krasta klintīm triekto viļņu taktī. Bangu sitieni svaidīja ūdeni un līdz ar to arī viņu uz priekšu un tad atpakaļ, viļņiem atkal plūstot uz jūru. Taču ūdens kustība bija pārāk haotiska, lai viņš spētu pēc tās noteikt virzienus. Viļņu grūdieni atsitās pret katru sienu citā laikā un citā ritmā, un atsitienu savstarpējā mijiedarbība bija krietni sarežģīta.

Es nekad neatradīšu izeju no šejienes, taustot ceļu tumsā, Marti nodomāja.

No otras puses… cik tālu no otras alas mutes viņš bija, kad izdzisa gaisma? Varbūt piecus, augstākais, sešus metrus, nekādā gadījumā ne vairāk. Ja viņš atrastu otru alu taustoties, viņš varētu vēl paspēt tikt līdz galam pietiekami ātri. Pati ala bija tik šaura, ka viņš nevarētu apmaldīties, pirms ieraudzītu Kamillas lampas gaismu. Vienīgi, ja arī Kamillas lampas baterija nebūtu nosēdusies.

Viņam vairs nebija laika izdarīt ne mazāko kļūdu. Viņam vajadzētu trāpīt tieši otrā tunelī. Ja viņš nenoturēsies īstajā virzienā, viņš nomirs.

Kad gaisma bija izdzisusi, siena bija varbūt trīs metrus tālāk no viņa pa

labi. Taču vai viņš joprojām bija tajā pašā stāvokli kā pirms brīža vai arī bija pagriezies? Nebija nekādu iespēju zināt. Droši vien vislabāk ir tikai pieņemt, ka viņš joprojām ir tajā pašā stāvoklī kā pirms brīža.

Marti pagriezās pa labi, atspērās ar pleznām un akli slīdēja uz priekšu. Viņš turēja nu jau nederīgo nirēja lampu sev priekšā un cerēja, ka tā kaut kam uzdursies. Taču priekšā bija vienīgi ūdens.

Viņš atspērās ar pleznām vēlreiz.

Joprojām nekā.

Debestiņ, nodomāja Marti.

Tagad kļuva skaidrs, ka viņš devies nepareizajā virzienā. Viņš kādā brīdī bija pagriezies un tagad nira nepareizajā virzienā. Viņš nezināja, vai peld uz sienas pusi vai prom no tās uz alas vidu. Vai varbūt viņš ceļo tieši lejup. Ūdenī gravitācijas spēks neko nepateica par virzienu, un viņš vairs pat neredzēja, uz kuru pusi ceļas gaisa burbulīši. Viņam nebija nekādu iespēju noskaidrot, kurš virziens būtu pareizs.

Viņš atspērās ar pleznām vēl reizi, viļņu kustība pasvieda viņu uz priekšu, un pēkšņi lukturis atdūrās pret klinti. Alas siena tomēr bija apmēram tur, kur viņš bija domājis. Viņš tikai nebija peldējis tai tieši virsū, un aplinkus maršruts bija pagarinājis ceļu.

Paldies Dievam, nodomāja Marti.

Viņš virzījās uz priekšu gar klints sānu. Viņš lēnām spērās ar pleznām un uzmanīgi slidināja pirkstus gar klinti, lai vairs nepazaudētu saskari ar alas sienu.

Un tad…

Cilvēkiem nav tādas straumi precīzi nosakošas sānu līnijas uztveres kā zivīm, bet šo vilni bija grūti nesajust. Tas iesita viņam kā vēja brāzma un sašūpoja pret alas sienu tā, ka viņa pirkstu gali sāpīgi piespiedās grumbuļainajai klintij. Kādu brīdi ūdens visapkārt bija pilns brāzmainas nepakļāvības, pilns visos iespējamos virzienos vienlaikus raustošu nemierīgu kustību. Taču straumes tagad šķita pavisam citādas nekā šūpas, ko radīja pret salas krastu šķīstošie viļņi. Tās bija ātrākas, un svārstību intervāls bija citāds, itin kā to izraisītājs būtu tuvāk.

Kas bija noticis? Vai, daudziem lieliem viļņiem saplūstot, radies milzu vilnis bija triecies pret salas krastu?

Ūdens kustība nomierinājās, taču pagāja tikai dažas sekundes, pirms viņš saprata, ka kaut kas ir mainījies.

Kaut kas bija citādi nekā iepriekš.

Ūdens kustība bija pārlieku nomierinājusies. Ūdens vairs nepavisam nemētāja viņu uz priekšu un atpakaļ tik spēcīgi kā pirms brīža. Viļņu radītā svārsta kustība tagad bija daudz maigāka un klusinātāka nekā mirkli agrāk.

Itin kā…

…itin kā starp viņu un alas muti pēkšņi būtu nostājies šķērslis. Kaut kas, kas aiztur viļņu kustības spēku kā zemūdens mols.

Viņš piepeši bija pārliecinātāks nekā iepriekš, ka alā nav viens. Alā bija vēl kāds. Kāds vai kaut kas, un tas bija gluži tuvu. Sajūta bija tik konkrēta un patiesa, ka viņš zināja — viņam ir taisnība.

Viņš gluži vienkārši zināja, ka tuvumā ir kaut kas ļoti bīstams, un tas viņam uzklups uzreiz, kad viņš sakustēsies tā, ka tas sajutīs ūdens vibrācijas.

Viņš nekad nebija pieredzējis tādas šausmas.

Viņš neuzdrošinājās pat sakustēties.

Taču skābekļa rezerves jau bija pavisam mazas, un krūtis žņaudzošais spiediens kļuva aizvien spēcīgāks.

Man ir jādodas tālāk, viņš domāja. Ja neturpināšu uz priekšu tagad un tūlīt, pēc brīža nomiršu. Taču, lai gan viņš mēģināja, viņš nespēja piespiest kāju muskuļus darboties. Viņš burtiski bija baiļu sastindzināts.

Viņa apziņa un saprāts kliedza, ka jākustas, bet vienlaikus instinkti pavēlēja palikt uz vietas.

Viņš kaitinoši apzinājās, ka viņa laiks ātri iztek. Tikai dažas sekundes, un tam vairs nebūs nozīmes, taču viņš nepiedabūja sevi kustēties.

Tad priekšā pēkšņi sāka mirdzēt vārga, dzeltenīga gaisma. Gaisma pastiprinājās, un viņš saprata, ka tā nāk no Kamillas luktura. Kamilla bija atpeldējusi viņam pretī!

Ūdens apkārt sāka virpuļot un šūpoties tik spēcīgi, ka viņš piespiedās pie klints.

Un tad viņš atkal sajuta viļņu izraisītās straumes. Kaut kas pirms brīža tās bija aizturējis, nu tas bija prom.

Taču tad atgriezās spazmas, spēcīgākas kā jebkad agrāk, un viņš vairs nespēja aizturēt elpu. Viņam bija jāievelk ūdens mutē, un tas uzreiz nonāca līdz balsenei. Viņš atkal aizvēra muti, taču ūdens dedzināja un plosīja plaušas kā uguns, un viņš bija spiests mežonīgi piepūlēties, lai neievilktu plaušās vēl ūdeni.

Nu tas vairs nebūs ilgi, viņš nodomāja.

Taču tad Kamilla jau bija blakus. Kamillas lūpas piespiedās viņa mutei maigas un brīnišķīgas un ielaida viņā — ak, paldies, paldies, paldies! — atsvaidzinošu, skābekļa pilnu gaisu.

Kamilla vilka viņu sev līdzi uz alu. Marti mēģināja spirināties ar pleznām un palīdzēt, cik varēja. Tad viņi atkal pacēlās augšup, un viņa galva izkļuva virs ūdens. Viņš ievilka skābekļa pilnu gaisu un spalgi izklepoja ūdeni no balsenes, šķita, ka krūtis pārplīsīs. Viņš nekad nebija tā klepojis.

Kamilla nogaidīja, kamēr pāries klepus lēkme un Marti elpa līdzsvarosies. Marti redzēja, ka viņas lampas gaisma ir ļoti spoža, it kā baterijas būtu jaunas, gandrīz nelietotas. Hua laikam bija iedevusi Kamillai savu lukturi.

—   Vai atradi labāku vietu? — jautāja Kamilla.

Marti pakratīja galvu.

—   Nē, — viņš aizsmacis sacīja.

Viņu sagrāba jauna, plosoša klepus lēkme. Klepus dedzināja plaušas, un sāpes izstaroja līdz pieres kaulam.

Debestiņ, cik tas bija tuvu, nodomāja Marti.

—   Paldies vēlreiz, — viņš nopūtās, kad klepus sāka atlaisties.

—   Nav par ko.

Taču visu laiku Marti prātā kliedza otrs lielais jautājums. Kas, ellē, lielajā alas zālē nupat bija noticis? Vai viņš bija iztēlojies triecienvilni un mola efektu, un visu pārējo? Vai arī alā tiešātņ kaut kas bija?

—   Tur tātad nav platāku šahtu? — Kamilla vēl prasīja.

Es laikam jau esmu pilnīgs dārzenis, Marti drūmi nodomāja.

—   Es vismaz… neatradu tādu, — viņš skaļi teica. — Otra tuneļa galā ir… tikai gaisa kabata, 'lāču tā ir diezgan tālu… un nezinu, cik ilgam laikam gaisa pietiktu.

—   Jūs tātad netiekat citā šahtā? — Hua no augšas kliedza.

—   Ja šeit ir savienojums ar to, līdz tam ir pārāk ilgi jānirst, — Marti atzina.

Tas arī būtu daudz par vieglu, nodomāja Hua.

—   Uz kuģa ir vēl viens skābekļa balons, — teica Hua.—Atnesīšu to jums.

Ja paspēšu laikā atpakaļ, nodomāja Hua. Pirms vētra ieslauka mani jūrā.

—   Hua, tas neizdosies, — teica Marti. — Tas netiks cauri.

Hua izgaismoja sašaurinājumu ar lampu un saprata, ka Marti runā taisnību. Sprauga bija pārāk šaura. Viņai vajadzētu izdomāt ko citu. Taču ko? Domā, tu stulbā govs, Hua kliedza uz sevi. Domā! Izdomā kaut ko! Ātri!

—         Aiziešu paņemt “Smejošā pūķa” sifona šļūteni, — Hua izdomāja.

—  Tā ir daudzus metrus gara. Varat elpot caur to.

—   Vai tu paspēsi? — Marti norūpējies vaicāja.

Redzēsim, nodomāja Hua.

—   Es drīz atgriezīšos, — viņa sauca.

—   Hua, ne…

Hua palūkojās uz padebesi. Melns, zibeņus metošs mākoņu mūris atkal bija biedējoši tuvu. Taču bez “Smejošā pūķa” sifona caurules Marti un Kamilla noteikti noslīks. Nekas viņus neglābs.

Tātad… kāds bija visātrākais ceļš lejup?

Hua izgaismoja zaru kaudzēm nosegto ainavu ar pieres lampu. Maršruts, pa kuru viņa bija atnākusi, pilnīgi noteikti nebija izmantojams. Un kā ar ieleju, gar kuru dubļu un koku lavīna bija slīdējusi? Vai tā jau būs aizplūdusi prom no ceļa? Tad ieleja būtu vieglākais un taisnākais ceļš uz alu.

Hua mērķēja uz ielejas pusi. Taču brīdi vēlāk viņa redzēja, ka grūstošās kaudzes tās apakšdaļā sastūmušās nepārvaramā valnī. Viņa viegli tiktu līdz tām, taču tālāk? Šķērslim būtu ļoti grūti pārrāpties pāri. Droši vien labāk būtu nolaisties gar klinti tieši alā.

Hua piesteidzās pie klints virsotnes un noņēma virves rituli no muguras. Viņa apsēja virvi ap lielu klintsakmeni. Zvaigznes virs viņas sāka aizklāties ar gabalu pēc gabala aprijošām melnām mākoņu masām.

Hua izņēma no somas viscaur izmirkušus, biezus ādas cimdus. Virve bija nelietīgi tieva, taču viņai nebija laika iesiet tajā mezglus. Viņa cerēja, ka ar ādas cimdiem varēs pietiekami stingri satvert virvi. Hua nosvieda virvi lejup un sagrāba to ar abām rokām.

Laižam, nodomāja Hua un sāka slīdēt gar virvi. Ātrums veikli kļuva bīstami liels, un Hua satvēra virvi ciešāk. Kritiens palēninājās, taču ne sevišķi daudz. Ar tādu ātrumu virve būtu noēdusi ādu no plaukstām dažās sekundēs, ja stiprie ādas cimdi tās neaizsargātu. Arī tagad Huas daudz pieredzējušās rokas sāpēja tik ļoti, ka viņai bija grūti saspiest virvi gana spēcīgi.

Kvoks no pārsteiguma satrūkās, kad Huas kājas nobūkšķēja pret zemi alas priekšā.

—   Hua!

—   Es viņus atradu! — Hua paziņoja. — Viņi ir slazdā, man ir jāaiznes viņiem sifona šļūtene, lai viņi caur to var elpot. Citādi viņi noslīks!

—   Kādus brīnumus tu stāsti? — jautāja Vu.

Huas skatiens atdūrās pret mantām, kas bija sakrautas gar alas sienu. Starp tām bija arī dažas vīna pudeles, kas bija aizvērtas ar parastajiem korķiem. Apaļiem korķiem, kas bija gatavoti no korķozola mīkstās, taču biezās mizas.

—   Vai jūs varētu man izņemt dažus vīna pudeļu korķus? — Hua palūdza.— Ātri!

Vu skatiens bija izbrīnīts, taču viņš nestāvēja uz vietas, bet gan izvilka no virtuves piederumiem viļķi un sāka vilkt korķus no pudeļu kakliem.

Kvoks piegāja pie alas mutes un paskatījās uz debesis šķeļošajiem zibeņiem.

—   Tu vairs nepaspēsi uz turieni,— Kvoks teica.

Hua neklausījās, bet paņēma sifona cauruli un aptina to pa diagonāli apkārt ķermeņa augšdaļai. Tā bija stipra, balta, apmēram pieauguša vīrieša īkšķa resnuma plastmasas šļūtene.

—   Man jāmēģina. Es nevaru atstāt viņus nomirt.

—   Pat ja pagūsi tikt līdz viņiem, nepaspēsi vairs atgriezties,—teica Kvoks.

—   Es palikšu augšā. Šahta ir ļoti šaura. Tā aizsargās mani no vējā lidojošajiem priekšmetiem.

Vu pasniedza viņai trīs pudeļu korķus. Hua iebāza tos kabatā, uzvilka rokās ādas cimdus un devās prom.

—   Laimīgu ceļu! —Vu sauca viņai pakaļ.

Nu paldies, nodomāja Hua. Jo viņai, Marti un Kamillai patiešām tagad vajadzēja veiksmi. Bez tās viņi neizdzīvos līdz rītausmai.

Hua sagrāba virvi pie alas ieejas un sāka vilkt to sāņus. Klints mazu gabalu tālāk nebija ne uz pusi tik stāva kā alas vietā, tās slīpuma leņķis bija starp piecdesmit un sešdesmit grādiem. Ar virves palīdzību viņa varbūt spētu uzskriet pa klinti līdz salas virsotnei.

Ak, manas nabaga roķeles, nopūtās Hua. Tad viņa sakoda zobus un atkal satvēra virvi.

41

Кап Hua pietuvojās Kamillas un Marti cietumam, vējš atkal bija briesmīgi pastiprinājies, un pirmās ūdens lāses, kas cirta kā pātagas, jau šķēlās cauri gaisam. Tam nav nekādas jēgas, nodomāja Hua, man būtu vajadzējis palikt alas drošībā. Vējš rāva matus un drēbes, milzīgi zibeņi šķēla debesis, un pērkons grāva kā apšaudē.

Un tad… viņas priekšā uzsprāga apžilbinoši spožs gaismas stabs, kas sniedzās līdz padebešiem.

Hua nekad agrāk nebija redzējusi tādu zibeni. Mirkli viņa manīja ap gaismas stabu arī tvaika mākoņus. It kā zibens karstums sekundes daļā būtu pārvērtis gaisa mitrumu un ūdens pilienus tvaikā. Vai kas tāds ir iespējams, Hua paspēja nodomāt. Bez šaubām!

Zeme mazliet nodrebēja, un Hua gaidīja pērkona grāvienu. Taču to nedzirdēja. Zibens bija iespēris tik tuvu, ka grāvienu dzirdēja tikai tālāk uz sāniem. Kad Hua uz mirkli aizvēra acis, viņa redzēja gaismas staba tīklojumu. It kā zibens būtu iekausējis tajās savu attēlu.

Baidīšanās nepalīdzēs, nodomāja Hua, viņai tagad tikai jādara viss, lai Marti un Kamilla varētu izglābties.

—    Tu atnāci, — uzelpoja Marti, kad Hua parādījās.

Hua notina sifona cauruli no muguras. Viņa izņēma no kabatas vīna pudeles korķi un aizspieda ar to caurules otru galu. Tad viņa norāpās ar kājām pa priekšu zemāk šahtā. Viņa sameklēja kājām labu pamatu, vietu

kreisajai rokai un ar labo roku iespieda caurules galu klints plaisā, kas izskatījās piemērota. Tad viņa nodrupināja no sienas divus plakanus akmeņus un iebāza tos caurules galam abās pusēs. Kad viņa parāva šļūteni, tā šķita cieši piestiprināta.

Hua nolaida ar korķi aizpiesto caurules apakšgalu karāties bedrē. Tas aizsniedzās gandrīz līdz sašaurinājuma apakšai. Marti un Kamilla pie tā nokļūs uzreiz, tiklīdz ūdens pacelsies par kādu metru.

—   Perfekti! — apstiprināja Marti.

Zibeņošana sablīvēja, un pērkona grāvieni kļuva nepārtraukti. Sāka līt, un trakojošā vēja triektās lāses durstīja zemi kā kniepadatas. Hua atspiedās pret to šahtas sienu, kas bija vēja pusē, lai būtu pēc iespējas labākā aizsegā.

Huai virsū un Marti un Kamillai acīs atkal sāka līt dubļains ūdens. Lietus atdalīja no bedres malām lielus dubļu pikučus, kas sašķīda gabalos pret ūdens virsmu, pacēla ūdeni mazos stabos kā niecīgas granātas un izšļakstīja slapjus dubļus visapkārt.

—   Patiešām jauki, — nosprauslojās Kamilla.

—   Vai jūs tur lejā tiksiet galā? — Hua norūpējusies sauca.

Kamilla vēl tik tikko spēja izšķirt Huas vārdus.

—   Pagaidām… nekādas trauksmes, — viņa sauca pretī. — Taču ūdens atkal ir sācis kāpt!

Hua palūkojās lejup un redzēja, kā ūdens nežēlīgi stiepās gar Marti un Kamillas ķermeņiem.

—   Atceries izelpot gaisu ūdenī, lai caurulē nesakrājas pārāk daudz oglekļa dioksīda, — atgādināja Marti.

Pēc piecām minūtēm ūdens sniedzās Kamillai līdz kaklam.

—   Tas brīdis atkal ir klāt, — nopūtās Kamilla. — Cerams… ka mēs vēl tiksimies.

—   Pat nedomā ko citu, — teica Marti.

Hua šausmās noskatījās, kā dubļainais ūdens kāpj augšup gar Kamillas un Marti vaigiem un žokļiem un kā tas paceļas līdz viņu sejām. Pēc mirkļa viņi jau elpoja caur Huas atnesto cauruli. Hua nevarēja dzirdēt Kamillas

un Marti elpošanu cauri vētrai, viņai vajadzēja tikai cerēt, ka viņi joprojām ir dzīvi.

Es neticu, ka viņi izturēs, Hua attapās domājam. Viņi ir spiesti pavadīt tādā veidā pārāk ilgu laiku. Hua aizdzina šo domu no prāta. Vēl nedomā tā, pat ja tas būtu visticamākais iznākums, viņa sev teica. Sērosi, kad cerību vairs nebūs.

42

Kamillai šķita, ka pagājusi jau maza mūžība kopš brīža, kad ūdens atkal bija pacēlies virs viņu galvām. Lai arī viņi mēģināja būt pēc iespējas rūpīgi un uzmanīgi, Kamilla zināja, ka situācija joprojām ir ļoti bīstama.

Viņi bija attīstījuši precīzu ritmu. Kad viņi mainījās vietām, tas, kurš bija elpojis, atrāva muti no caurules gala un uzreiz pielika īkšķi par aizbāzni. Lai arī viņi mēģināja būt akurāti, iekšā vienmēr iekļuva mazliet ūdens. Tā kā caurule bija tik gara, viņi nespēja ūdeni aizpūst prom un to vajadzēja norīt, citādi tas traucētu elpot. Kamillas vēders jau bija pavisam sapūties no visiem tiem dubļainā ūdens litriem, ko viņa bija spiesta norīt, un viņiem ik pa brīdim bija jāčurā ūdenī, lai atbrīvotos no šķidruma, kas bija sakrājies urīnpūslī.

Kopā ar ūdeni plūstošās smiltis un dubļi šņirkstēja starp zobiem un kairināja rīkli. Rezultātā ik pa brīdim uznāca mazas klepus lēkmes, kas tābrīža situācijā bija ļoti bīstamas. Viņi mēģināja neievilkt dubļus elpceļos, jo no tā viegli rastos tik spēcīga klepus lēkme, ka viņi noslīktu.

Pagaidām caurulē tikai reizi bija iekļuvis tik daudz ūdens, ka viņi bija tuvu tam, lai nomirtu negadījuma pēc. Marti bija izdevies izsūkt un norīt ūdeni, taču situācija atkal bija teju uz robežas. Varbūtību likumi sāka nostāties pret viņiem. Viņi bija uzvarējuši daudzas reizes, bet tagad žetonu kaudzes jau kļuva tik augstas un nestabilas, ka drīz tās būs aizvien grūtāk atturēt no apgāšanās. Cik ilgi viņus vēl pavadīs veiksme?

Situācija bija grūtāka nekā iepriekš, jo ūdens tagad bija vismaz metru

augstāk. Turklāt viņi bija nogurušāki. Viņu kustības kļuva aizvien automātiskākas, gurdākas un lēnākas. Kādā bridi viņi pieļaus jaunu kļūdu, un tad viss būs cauri.

Hua bedrē drebinājās un spļaudīja dubļaino ūdeni. Taifūna spēks atkal bija kļuvis velnišķīgs, un lielāko viļņu radītās šļakatas atkal bija sākušas triekties pāri salas augstākajām virsotnēm.

Tas nekad nebeigsies, Hua nodomāja.

Palūkojusies lejup, viņa zibens gaismā ieraudzīja kaut ko satraucošu. Lejup plūstošais ūdens bija izgrauzis pārsteidzoši daudz zemes ap akmeņiem, kas noturēja vietā Kamillas un Marti elpojamo cauruli. Akmeņi tomēr joprojām izskatījās turamies stingri vietā.

Vai viņai vajadzētu kaut ko darīt? Vai tas tikai pasliktinātu situāciju? Hua bija no aukstuma un lietus kļuvusi tik nejutīga, ka viņas domas kustējās stingi un lēni.

Viņai pēkšņi bija ļoti grūti pieņemt lēmumu.

Cik daudz reižu mēs jau esam to visu darījuši, Kamilla domāja. Cik daudz reižu esam nomainījuši kārtu elpot? Viņa no sākuma bija skaitījusi maiņas, lai spētu vismaz pēc summas būt skaidrībā par laika virzību, taču bija sajaukusi skaitu pie četrdesmit un vairs nebija sākusi no jauna. Tomēr viņai šķita, ka maiņu jau ir bijis neskaitāmi daudz un ka viņi ir kārpījušies mazajā, tumšajā bedrē veselu mūžību. Taču cik ilgs laiks bija pagājis, kopš ūdens atkal bija pacēlies pāri viņu sejām? Stunda? Divas stundas? Trīs? Cik daudz viņiem vēl jāiztur?

Cik ilgi viņi spēs?

Viņiem apkārt bija piķa melna tumsa, viņi jau sen vairs neko nevarēja saskatīt. Vienīgais, ko Kamilla dzirdēja, bija viņas pašas elpa un sirdspuksti. Viņa juta pieskaramies ūdeni, kas kļuva iztrūcinoši vēss, un Marti stingro augumu, kas bija piespiedies viņas ķermenim. Ik pa brīdim viņa juta arī to, kā sīki akmeņi un dubļu pikas cauri ūdenim krīt virsū un rit lejup gar miesu.

Cik vēl ilgi? Kamilla sāka cerēt, ka viss drīz beigsies tādā vai citādā veidā. Pat ja beigas nozīmētu nāvi, viņa jau bija tik nogurusi, ka vairs nespēja par to satraukties. Lai vai kas, kaut tikai spīdzināšana beigtos.

Hua caur lietu un krēslu redzēja, ka izkustas viens no cauruli turošajiem akmeņiem. Lietus zem tā izēda aizvien vairāk zemes. Man ir kaut kas jādara, Hua domāja. Taču, pirms viņa paspēja izkustēties, abi akmeņi pēkšņi ripoja lejup.

Llua redzēja, kā caurules gals nokrīt līdz ar tiem.

Viņa vairs nedomāja, ko vajadzētu darīt, bet nira pakaļ caurulei. Viņa to gandrīz aizsniedza, tā aizskāra plaukstas locītavu, un viņa mēģināja to aptvert ar pirkstiem, taču tie bija pārāk lēni un stingi.

Caurule atlēca tālāk, un viņa vairs nevarēja līdz tai aizsniegties.

Cerams, ka tā peld, Hua domās iekliedzās. Jācer, ka caurule ir no plastmasas, kas ir vieglāka par ūdeni, nevis no smagas plastmasas, kas nogrimtu dibenā.

Zibeņošana uz mirkli bija apstājusies, un Hua neredzēja, kāda ir situācija.

Viņa turējās pie klintsradzes un gulēja gar šahtas sienu, kājām gaisā un ķermeņa augšdaļu zemāk bedrē. Ja viņa turpinās, iespējams, vairs netiks laukā, jo šahta kļuva stāvāka un šaurāka. Ja nokritīšu, nespēšu pagriezties, bet palikšu, iesprostota ar galvu uz leju, nodomāja Hua. Doma viņu šausmināja. Taču, ja viņa neko nedarīs, pirms Marti un Kamillas vienīgais dzīvības glābiņš nogrims, viņi noslīks.

Hua palūkojās apkārt un meklēja kaut ko, ar ko varētu uzvilkt cauruli augšā. Taču viņa neredzēja nekā piemērota, nekur nebija pietiekami gara koka zara.

Ko lai es daru, Hua drudžaini domāja.

Marti saprata, ka kaut kas nav kārtībā, jo caurule piepeši bija kļuvusi nedzīva un vaļīga. Bet gaiss tomēr joprojām nāca. Kas bija noticis?

Marti padeva cauruli Kamillai un gaidīja, līdz viņa sāka caur to elpot. Tad viņš pacēla Huas atnesto kabatas lukturi virs galvas un nospieda slēdzi.

Spilgta gaisma apžilbināja acis, taču pēc brīža tās aprada ar jaunajiem apstākļiem un atkal sāka redzēt normāli.

Tas, ko viņš redzēja, lika sirdij bailēs sarauties mazā bumbuli. Divas lietas atstāja uz viņu sevišķi lielu iespaidu. Pirmkārt, jūra bija pacēlusies vēl vairāk, nekā viņš bija domājis. Ūdens virsma tagad bija vismaz divarpus metru virs viņu galvām. Biedējoši augstu.

Tas tomēr nebija satraucošākais no redzētā.

Biedējošāks bija mazs, balts likums, kas pēkšņi bija pagrūdies zem ūdens. Kas bija noticis? Vai viņu gaisa caurule bija atdalījusies no sienas un nokritusi? Marti pakustināja kabatas lukturi un centās tikt skaidrībā.

Caurules gals noteikti bija nokritis, Huai nepamanot, domāja Marti. Vai arī… varbūt Hua vienkārši neko nevarēja izdarīt.

Hua redzēja, kā Marti kabatas lukturis iedegas dziļi zem ūdens.

Zibens gaismā viņa redzēja, ka caurule nav nokritusi līdz lejai. Tās augšgals bija trāpījis no alas sienas izlīdušā sakņu kumšķi un palicis karājamies uz tā. Viņiem atkal bija paveicies!

Taču daļa caurules jau bija ūdenī, un tās augšējais gals slējās tieši lejup, biedējoši tuvu ūdens virsmai.

Situācija bija ļoti bīstama, jo ūdens joprojām cēlās. Tas kāpa centimetru pēc centimetra pretī Marti un Kamillas gaisa avota galam. Turklāt cauruli gaisā noturošā sakne bija trausla un smalka, tā draudīgi šūpojās un līgojās, kad bedrē plūstošā straume to taranēja. Caurule jebkurā brīdi var noslīdēt no saknes. Bedrē līstošais ūdens ik pa brīdim nograuza no sienas arvien vairāk dubļu un smilšu. Zemes gabaliem atdaloties, sakne aizvien vairāk atkailinājās.

Hua vairs nevarēja vilcināties.

Caurule nokritīs jebkurā brīdi, tā vairs nevarēja noturēties uz saknes ilgi, un, ja tā nokritīs, Hua vairs nekā nevarēs izdarīt Kamillas un Marti labā.

Vai es varētu nolaisties lejā ar kājām pa priekšu un saķert caurules galu starp kāju pirkstiem, nodomāja Hua. Vai tas varētu izdoties?

Un ja nu es to nometu, pazibēja prātā. Tad taču es viņus nogalināšu!

Marti kabatas luktura gaismā redzēja, ka caurules gals joprojām ir gaisā. Taču sakne, uz kuras tā karājās, bija pārāk noliekusies.

Tā nokritis jebkuru mīļu brīdi, nodomāja Marti.

Un tad viņš redzēja, kā šļūtene slīd lejā. Tā iekrita ūdenī un grima kā akmens. Marti redzēja, kā no caurules laukā ūdenī izskrien lieli gaisa burbuļi. Tad nu tā, viņš nodomāja, tagad tas ir beidzies.

43

HuA GRASĪJĀS apgriezties riņķi, kad redzēja, kā gaisa caurule noslīd no saknes un nokrīt. Man tā ir jādabū, pirms tā piepildās ar ūdeni, nodomāja Hua. Viņa ienira šahtā, un ūdens pārplūda pāri galvai.

Marti redzēja, kā Huas galva, rokas un ķermeņa augšdaļa parādās gaisa burbulīšu vidū. Viņš redzēja, kā Hua mēģina saķert caurules galu. Taču tā grima pārāk ātri, un Hua to neaizsniedza.

Tad Hua bija ūdenī viscaur un joprojām mēģināja satvert cauruli. Šahta sašaurinājās, un Hua vairs netika dziļāk. Marti redzēja, kā Hua sniedzas ar rokām tik dziļi, cik spēj. Grimstošā caurule aizslīdēja gar pirkstiem dažu centimetru attālumā.

Debestiņ, arī Hua noslīks, Marti nodomāja, šahta bija tik šaura, ka viņa nespēs apgriezties. Viņa nespēs atgriezties augšā. Viņa noslīks kā žurka, dažus metrus virs mums. Viņa noslīks mūsu dēļ, jo lieki mēģināja mūs glābt. Un mēs būsim spiesti noskatīties, kā tas notiek.

Tas bija tik briesmīgi un rūgti, ka viņš nespēja par to domāt.

Caurule grima lejup, un lieli gaisa burbuļi nāca no tās atveres. Kad tā pietuvojās, Marti to saķēra un pagrieza stāvus, saspiežot lielā līkumā, lai gaisa izplūšana ūdenī uzreiz apstātos un caurulē paliktu pēc iespējas daudz gaisa. Taču viņš redzēja, ka caurule ir piepildījusies ar ūdeni vismaz metra garumā. Viņiem nebūs nekādu iespēju, ja neizdosies to iztukšot.

Marti palūkojās uz augšu un redzēja, ka Hua, atbalstījusi rokas pret

sienas izvirzījumiem, stumj sevi augšup ar spēku, lai izdabūtu galvu no ūdens. Huas kājas un ķermeņa apakšdaļa jau bija ārā no ūdens. Taču, jo lielāka daļa ķermeņa bija laukā, jo smagāka kļuva atlikusī nasta.

Marti pasniedza lukturi Kamillai. Viņa pavirzījās lejup, lai dotu vairāk vietas Marti, taču noturēja luktura gaismu caurulē.

Marti iebāza šļūtenes otru galu mutē un pūta tajā gaisu. Viņš redzēja, ka tā daļa, kurā ir gaiss, visu laiku kļūst garāka. Kad iekšā bija vairs tikai trīsdesmit centimetru ūdens, Marti pārstāja. Viņš iesita korķi caurules augšējā galā un turēja piespiestu īkšķi otrā galā.

Bet kurš izņems korķi, vaicāja Kamillas izteiksme.

Hua ir mūsu vienīgā cerība, nodomāja Marti. Protams, pieņemot, ka Hua dabūs arī galvu laukā no ūdens un nenoslīks.

Turklāt mums vajadzētu panākt, lai par ūdeni smagākā plastmasa paceltos uz augšu tik daudz, lai Hua to aizsniegtu. Marti mēģināja uzgrūst cauruli, taču tā bija pārāk lokana un saliecās līkumā jau pēc nepilna metra. Ar korķi tā mazliet pacēlās, bet ne pietiekami. Neizdevās piedabūt augšējo galu peldēt tā, lai tas paceltos līdz ūdens virsmai.

Debestiņ, ko man darīt, domāja Marti.

Viņš līdz izmisumam skaidri zināja to, ka viņiem vairs nav pārāk daudz laika, lai izdomātu risinājumu.

Hua sameklēja stingru balstu abām rokām, un tad… viņa grūda sevi augšup tik spēcīgi, cik spēja. Asas kaļķakmens šķautnes sāpīgi iespiedās plaukstās un pirkstu sasitumos un brūcēs tā, ka ūdens viņai apkārt iekrāsojās sarkans. Plecu un roku muskuļi dega kā ugunī.

Taču viņa mazpamazām cēlās augšup, un tad viņa jau bija pavisam taisni un juta, kā kājas atslābst pret akmeņiem. Ūdens tagad bija krūšu līmenī, viņa tātad vairs nebija sevišķi dziļi. Taču galva joprojām bija zem ūdens.

Neļaujies panikai, Hua kliedza uz sevi. Tev vēl ir laiks, tu to vari, tu spēj, tev izdosies! Vienīgi rokām jāatrod jauni, stabili balsti.

Huai jau šķita, ka ir izdevies stingri pieķerties klintij, un viņa atkal pastūma sevi augšup. Taču šoreiz kreisās rokas tvēriens nenoturējās. Klintsradze

bija pārāk slidena un apaļa, un roka paslīdēja. Tā nošļuka divdesmit centimetru zemāk, un tagad viņa bija tuvu tam, lai kristu panikā, jo skābekļa trūkums jau žņaudza kaklu un krūtis.

Hua piespieda sevi saglabāt mieru un meklēja kreisajai rokai spēcīgāku balstu klintī. Taču pretī nāca tikai dubļaina, gluma un gluda virsma. Viņa zināja, ka nevarēs pret to atspiesties, bet tvēriens atkal izslīdēs. Skābeklis tikmēr sāka beigties, un kārdinājumam nekavējoties atkārtot mēģinājumu bija aizvien grūtāk pretoties.

Hua pagrieza ķermeni pa kreisi un meklēja kaut ko labāku. Un tad… kreisā roka sastapa grumbuļainu, asu kaļķakmens izcilni. Hua tam pieķērās, sasprindzināja spēkus, cik vien varēja, un grūdās augšup. Asais akmens iekodās rokā tā, ka sāpes iesitās smadzenēs un lika viņai kliegt. Bet zods un seja pacēlās virs ūdens, un viņa izelpoja slikto gaisu un negausīgi vilka plaušās svaigu.

Domā, Marti sevi komandēja. Nekrīti panikā, bet izdomā kaut ko, tagad.

Harpūnas?

Nē, viņi vairs nepaspēs tās dabūt. Turklāt tās bija pārāk īsas. Tās nepacels caurules galu tik augstu, lai Hua tai tiktu klāt.

Taču ko vēl viņi varēja darīt? Viņiem nebija līdzi nekā cita! Vajadzēja kaut ko uzpeldošu, Marti pazibēja prātā. Viņiem vajadzēja kaut ko, kas turējās virs ūdens. Vai viņiem ir līdzi kaut kas tāds? Kaut kas, kas uzceltu cauruli līdz ūdens virsmai? Šahtā bija sakrituši vētras atnesti zari un citas peldošas lietas, bet tās turējās virs ūdens divarpus metru augstāk.

Marti palūkojās augšup. Huai bija izdevies izgrūst sevi no ūdens, ja neņem vērā plaukstas un rokas. Marti redzēja, ka Huas plaukstas asiņo. Spēcīgi. Tas tomēr nebija pārsteidzoši, jo Hua stāvēja uz rokām uz asšķautņaina kaļķakmens. Taču vismaz viņas galva bija laukā no ūdens.

Marti saprata, ka Huai ir pietiekami daudz grūtību savā situācijā. Viņiem pašiem vajadzēja ātri izdomāt atrisinājumu. Caurule atkal bija gandrīz pilna ar gaisu, un tā bija daudz vieglāka, gandrīz bez svara. Taču ar gandrīz nepietika.

Viņiem nebija nekā cita, kā vien Kamillas nirēja duncis, nažu makstis, pulksteņi ar dziļuma mērītājiem, Marti peldbikses, Kamillas bikini, harpūnas un trīs nirēju lukturi. Tie visi bija smagāki par ūdeni, kabatas lukturu korpusi diemžēl bija no metāla, nevis plastmasas. Viss bija smagāks par ūdeni, nopūtās Marti.

Vai, paga…

Viss bija par ūdeni smagāks… viss, izņemot peldkostīmus. Tie turējās virs ūdens! Vai ar tiem varētu pietikt?

Kamilla izbrīnījusies noskatījās Marti, kad viņš piepeši sāka vilkt nost peldbikses, taču sapratne parādījās viņas acīs, kad Marti aptina peldbikses mezglā apkārt šļūtenei. Marti izlaida to no rokas un pārbaudīja, vai tā ceļas. Tā bija vieglāka nekā pirms tam, taču vēl necēlās pretī ūdens virsmai. Viss tomēr joprojām bija kā uz naža asmens.

Marti palūkojās uz Kamillu. Viņa pamāja.

Gaiss beigsies pavisam drīz, nodomāja Marti. Spiedošās skrūvspīles krūtīs pamazām atkal bija atgriezušās. Kamilla novilka bikini augšdaļu un padeva to Marti. Marti to piesēja, kamēr Kamilla noģērba arī apakšdaļu.

Patiesības mirklis, nodomāja Marti, kad arī Kamillas bikini abas daļas bija piesietas kā pludiņi.

Viņš atlaida cauruli un gaidīja, kas notiks.

Caurules gals sāka celties. Marti domās apspieda kluso triumfa saucienu, jo situācija joprojām bija ļoti riskanta. Huai vēl vajadzētu dabūt laukā korķi, un viņi nezināja, kāds ir viņas stāvoklis.

Šļūtenes gals cēlās kaitinoši lēni, un Marti pagrūda to uz priekšu, lai paātrinātu kāpumu. Šoreiz ar pludiņu pietika, un mīkstā plastmasa vairs nesagriezās līkumā.

Hua, Hua, Hua, Marti nodomāja. Tagad viss ir tavās rokās, jācer, ka tu vēl spēsi kaut ko darīt!

Hua stāvēja šahtā, savu roku balstīta. Viņa centās izslēgt no apziņas plaukstas šķeļošās sāpes un aizvien spēcīgāko dedzināšanu plecos.

Es vairs nespēju ilgāk stāvēt uz rokām, nodomāja Hua, tās sāks trīcēt un pievils, un tad es atkal nokritīšu lejā un vairs nespēšu uzstumt sevi

augšā. Hua slidināja kājas un ceļus gar klints sienu, taču tie neatrada nekādu pamatu.

Kaut kas parādījās virs ūdens.

Tas taču bija… vai tas varēja būt…

Tas bija! Tas tiešām bija Kamillas un Marti gaisa caurules gals!

Viņi joprojām ir dzīvi, Hua no atvieglojuma uzelpoja. Taču sekundi vēlāk viņa ievēroja, ka caurules galā ir korķis. Hua saprata, ka Kamillai un Marti bija cieši jāaiztaisa caurules gals, lai tā paceltos virspusē. Taču viņi paši tam vairs netika klāt un nevarēs elpot caur šļūteni, ja Hua nedabūs ārā korķi.

Kamillai un Marti vairs nevarēja būt atlicis daudz skābekļa plaušās. Taču ko viņa varētu darīt?

Hua iešūpoja ķermeni bedres vidū un izpleta kājas V veida leņķi, tās pieķērās abām šahtas sienām. Tad viņa sasprindzināja augšstilbu un apakšstilbu muskuļus un spieda kājas pret klinti, tik stipri, cik spēja. Spiediens plecos un plaukstās atlaidās.

Hua ļāva rokām saliekties un nolaida sevi zemāk, cenšoties atstāt pēc iespējas lielu daļu spiediena uz kājām. Viņa mēģināja plecu un roku sāpes izslēgt no prāta, izstumt ārpus apziņas. Viņai vajadzēja satvert caurules galu aizsprostojošo korķi zobos, nekādu citu variantu nebija.

Vēl… mazliet. Vēl… daži centimetri…

Sāpes rokās un plecos pastiprinājās līdz dedzinošai agonijai, kas ātri izplatījās arī līdz elkoņiem. Hua saprata, ka cīpslas grasās atrauties no muskuļiem.

Vēl centimetrs, divi…

Huas zobi iekodās korķī. Viņai vajadzētu sagrozīt roku taisni tagad, kad viņa vēl to spēj. Hua saprata, ka drīz jau būs par vēlu, jo muskuļi vairs nepakļausies.

Viņa jau paspēja nodomāt, ka arī tagad vairs nespēs iztaisnot roku, jo mirkli rokas un plecu muskuļi tikai drebēja un atteicās sadarboties. Taču viņa sakopoja visus atlikušos spēkus un aļkal stāvēja, balstoties uz taisnām rokām. Dedzināšana augšstilbos un rokās atlaidās. Taču korķis nenāca laukā, caurule karājās starp zobiem un cēlās augšup līdz ar viņu.

Hua vairs nesaprata, ko darīt. Man nav trīs roku!

Viņa pašūpoja galvu un cauruli, taču Marti bija iespiedis korķi pārāk cieši. Tas pat nepakustējās. Hua pakratīja galvu no jauna un atkal, un vēlreiz, taču korķis nekustējās.

Viņi noslīks, nodomāja Hua. Cik daudz laika man vēl ir?

Viņa sašūpoja cauruli uz pirkstu pusi, taču nevarēja to satvert. Viņa mēģināja vēlreiz, un nu viņai izdevās noķert cauruli starp vidējo un rādītājpirkstu. Viņa saspieda cauruli starp pirkstiem un mēģināja to izraut no zobiem.

Korķis par milimetru pakustējās un nākamajā mēģinājumā atkal par milimetru.

Nu, tagad, nodomāja Hua.

Rāviens, un atkal par milimetru vairāk, un rāviens, un milimetrs, un rāviens, un divi vai trīs milimetri, un tad caurulīte pēkšņi izslīdēja no pirkstiem un krita, un… atkal iegrima. Taču šoreiz tā nepiesmēlās ar ūdeni, tā pacēlās un palika peldam virs ūdens, zvārojoties no vienas puses uz otru. Hua tikai tagad ieraudzīja, ka bezformīgs par ūdeni vieglāka auduma saišķis notur šļūtenes galu virs ūdens.

Cerams, ka es paspēju laikā, viņa nodomāja. Cerams, Marti un Kamilla joprojām elpo.

Huai izdevās pavirzīt sevi vēl mazliet augstāk. Viņa no atvieglojuma uzelpoja, kad atspieda kreiso plecu pret klintsradzi tā, ka liela daļa viņas svara novirzījās uz to. Sāpes plaukstās un muskuļos atlaidās, savukārt gandrīz uzreiz sāka sāpēt otrs plecs. Asinis saskrēja galvā aizvien sāpīgāk, viņai šķita, ka acis un deniņi jau izspiežas uz āru. Un ja viņa ieslīdēs atpakaļ šahtā…

Viņai bija jāpagriežas pareizā virzienā. Citādi viņa vētrā nepaliks dzīva. Šahta jau kļuva mazliet platāka, viņai jau vajadzētu spēt apgriezties. Vai viņa uzdrīkstēsies mēģināt? Varbūt viņai vajadzētu. Plaukstas pārlieku sāpēja. Tās asiņoja, un to āda bija lupatās. Turklāt roku un plecu muskuļi drebēja aiz noguruma. Viņa vairs nespēja uzgrūst sevi augstāk.

Hua mēģināja kaut ko saskatīt caur lietu un no augšas tekošo dubļaino ūdeni, taču tas bija ļoti grūti. Viņa neredzēja nekā. Ļoti uzmanīgi viņa atlaida labo roku no klints un ļāva visam svaram palikt uz kreisā pleca. Viņa pārstiepa labo roku pāri bedrei, meklējot tai stingru balstu.

Ja es tagad paslīdēšu…

Viņas roka atrada izvirzījumu, kas bija kā radīts rokas balstam, un viņa no atvieglojuma uzelpoja. Hua pārvirzīja arī kreiso roku pāri šahtai.

Viņa sasprindzināja visu ķermeni tā, ka tas kļuva par tādu kā alai pārstieptu stīgu. Kad pēdas un rokas piespiedās klintij, ķermeņa masa sadalījās jau tik vienlīdzīgi, ka viņa varēja pamazām pabīdīt sevi augšup.

Pāris metru augstāk vietas jau bija tik daudz, ka viņa spēja pagriezties, tik tikko. Mirkli viņai šķita, ka mugura pārplīsīs vai kaut kas salūzīs vai izies no vietas, taču tad viņa atkal bija pareizā virzienā, galvu augšā un kājām lejā.

Visas maliņas sāpēja, un pretīgi dubļains ūdens lija virsū no bedres malām, un viņa bija spiesta ik pa brīdim to izspļaut. Debestiņ, šī būs šausmīga nakts, nodomāja Hua un izšņauca dubļus no deguna. Taču viņi vismaz joprojām bija dzīvi. Visi trīs.

44

Kamilla un Marti nezināja, cik ilgi jau bija cīnījušies aizvien dubļainākajā un duļķainākajā ūdenī. Marti bija izslēdzis lukturi, lai taupītu baterijas, un aizvēris acis, lai tajās neiekļūtu dubļi. Mainoties viņi vairs neatvēra acis, bet darbojās tikai pēc taustes.

Pēc laika, kas šķita bezgalīgs, pēc desmitiem un atkal desmitiem maiņu, ūdens sāka pazemināties, taču Marti un Kamilla to pamanīja tikai tad, kad dubļainā putra pēkšņi plūda prom no viņu sejām un viņi saprata, ka atkal spēj elpot svaigu gaisu uzreiz, bez caurules.

Es tam neticu, nodomāja Kamilla. Tas ir cauri! Mēs atkal izglābāmies.

Viņa izņēma šļūtenes galu no mutes un ieelpoja brīvo gaisu. Viņa juta, kā asaras sariešas acīs, un viņai gribējās vienlaikus smieties un raudāt. Viņa joprojām bija spiesta turēt seju tieši uz augšu, pozā, no kuras nepatīkami savilktais kakls sāka velnišķīgi sāpēt.

Taču viņa juta, kā ūdens nolaižas gar kaklu, tagad jau krietni ātrāk. Tad viņi sāka nolaisties līdz ar ūdeni. Pēc mirkļa augstākais sašaurinājums bija pāris metru virs viņiem. Atkal drošā attālumā. Šķita jau neiespējami, ka ūdens kādreiz atkal varētu uzkāpt tik augstu.

Atā, atā, nodomāja Kamilla un domās pamāja sašaurinājumam. Tevis man nepietrūks.

Ūdens tagad nolaidās daudz straujāk, nekā bija uzkāpis. Pēc zemākā sašaurinājuma ala kļuva plašāka, viņi vairs nevarēja turēties pie sienas kukuržņiem, bet vajadzēja kūlāties ūdenī. Taču tas ilga vien mirkli, un tad

kājas aizskāra alas dibenu. Tas vairs nebija raupjš kaļķakmens, bet gan ūdens sanestās biezās un mīksti dubļainās smiltis.

Pēc dažām minūtēm ūdens sniedzās tikai līdz krūtīm, tad līdz jostasvietai, tad gurniem. Tad tikai līdz potītēm. Tad tas bija prom.

Viņi stāvēja tur kaili un pārguruši, viens pret otru balstīdamies, no matiem līdz kāju pirkstiem dubļu noklāti. Joprojām bija piķa melna tumsa un debesīs neredzēja zvaigznes. Laikam debesis joprojām bija tītas biezos mākoņos. Taču lietus jau bija beidzies, un no augšas bedrē krita vien pēdējie dubļainie pilieni.

—   Mēs… mēs izglābāmies,— noelsās Marti.

Viņa balsī staroja atklāta neticība. Itin kā viņam būtu grūti noticēt, ka viņi izdzīvojuši. F,s joprojām dzīvoju, nodomāja Kamilla. Mana dzīve vēl turpinās. Tā nebeidzās šajā alā. Šajā mirklī.

—   Hua? — sauca Marti.

—   Esmu tepat, — atskanēja Huas atbilde.

—   Vai tev viss kārtībā?

—   Man kādreiz… ir bijis arī labāk.

Hua izklausījās klusa un nogurusi. Taču vismaz viņa bija dzīva.

—   Vai tu spēsi uzrāpties augšā?

—   Es tā domāju, — apstiprināja Hua. — Tikai atpūtīšos brītiņu, pirms dodos.

Mums visiem ir bijusi visai grūta diennakts, nodomāja Marti.

Viņš turēja Kamillu klēpī un piespieda viņu cieši sev klāt, it kā nekad negribētu laist vaļā. Viņš juta Kamillas rokas uz savas muguras un ap jostasvietu, un Kamillas krūtis pret savu ķermeni, un piepeši, par spīti nogurumam, viņā pamodās mazs gribas iedīglis. Viņa dzimumloceklis saslējās un sāka pulsēt pret Kamillas pavēderi. Tas nenoliedzami bija mazliet neveikli, un viņam nebija nekādas iespējas to noslēpt, bet viņam jau bija vienalga. Viņa cirksnis nodrebēja, un tad viņš sajuta Kamillas pirkstus uz kakla, un Kamilla pagrieza viņa seju pret savējo un noskūpstīja viņu uz mutes, stipri un negausīgi. Viņas lūpas garšoja pēc sāls.

Kamilla nolaidās uz muguras smiltīs un novilka Marti sev līdzi.

Vēlāk Marti uzslējās pussēdus un domīgi palūkojās uz Kamillu.

—   Piedod, bet es tevi joprojām mīlu, — teica Marti. — Esmu mēģinājis nedomāt par tevi tādā veidā, taču es laikam neko nevaru padarīt. Es, redz…

Kamilla uzcēlās uz ceļiem un pielika pirkstu pie viņa lūpām.

—  Pirms tu kaut ko saki… ir pāris lietu, ko tev vajag zināt, — sacīja Kamilla.

—   Bet…

—   Man ir Rēmers-Stauts, — atzinās Kamilla.

Viņa pēkšņi izskatījās pavisam trausla un ievainojama, tam vairs nebija nekāda sakara ar to, ka viņa bija bez drēbēm. Kad viņi pirms mazas mūžības bija peldējuši no vienas salas uz otru Hano rietumu selgā, KamiUas kailums bija šķitis vismaz tikpat oficiālas un lietišķas bruņas kā jebkurš dizaina kostīms. Taču tagad…

—   Tā ir jauna autoimūnā slimība, — turpināja Kamilla. — Es, pēc visa spriežot, nodzīvošu tikai mazliet virs sešdesmit gadiem. Tas ir, pēc statistikas.

Apstākļi tagad mainās gan, nodomāja Marti.

—   Jūtu līdzi, — viņš teica.

—   Varu nomirt arī jau daudz agrāk, — papildināja Kamilla.

—   Žēl dzirdēt, — teica Marti. — Taču tā mēs visi vienmēr varam. Bija patiess brīnums, ka mēs nenomirām šodien. Rīt mēs varam saslimt ar malāriju. Vai pakļūt zem mašīnas pēc nedēļas.

Varbūt, nodomāja Kamilla. Ja vien pāragra nāve būtu vienīgā ar viņas slimību saistītā problēma.

Marti redzēja, ka Kamilla vilcinās.

—   Izskatās, ka ar to ir saistīts vēl kas?

—   Man nevar būt bērnu, — atklāja Kamilla.

Balss bija klusa, gandrīz vienīgi čuksts. Marti redzēja, kā Kamilla saritinās un apvij sev apkārt rokas, kā aizsargājoties no gaidāma sitiena.

—   Tas ir žēl, — Marti ātri teica. — Tu būtu laba mamma.

Kamilla norija siekalas un ātri noslaucīja acu kaktiņu.

—   No otras puses, pasaulē ir daudz bērnu, kam nav ne vecāku, ne kārtīgu māju, — Marti papildināja.

—   Es kādā brīdi pazaudēšu visus matus, — Kamilla vēl teica. — Un arī visu citu apmatojumu. Neviens nezina, kad tas notiks. Tas var sākties kaut vai rītdien.

—   Izklausās jautri, — atzina Marti. — Taču daudzas slimības nodara cilvēkiem krietni lielāku ļaunumu.

—   Bet…

—   Visu nekad nevar dabūt, — teica Marti. — Vajag vien izbaudīt to, kas ir tagad. Tik ilgi, cik tas ir. Ja paliksi gaidām laiku, kad viss vienlaikus notiek labi un nekas nenotiek slikti, nomirsi, tā gaidot.

Atkal kļuva gaišāk. Pēc brīža saule bija tik augstu, ka tās stari sniedzās līdz alas dibenam. Tie brīnišķīgi sildīja. Kamilla nekad agrāk nebija tik ļoti izbaudījusi saullēktu.

—   Vai mums vajadzētu pamēģināt, vai starp mums kaut kas atkal varētu būt? — jautāja Kamilla un pagriezās pret Marti

—   Manuprāt, mums vajadzētu, — Marti vienkārši teica. — Vai vismaz es ceru, ka tevi interesētu to noskaidrot.

—   Tas gan radīs problēmas, — svārstījās Kamilla.

—   Cilvēku attiecībās tā mēdz būt, — Marti apstiprināja. — Taču ari tad var izdzīvot. Reizēm. Parasti gan ne ar pilnu saprātu, bet tā, ka vismaz viena plauša mazliet velk gaisu.

Pozitīva nostāja, nodomāja Kamilla.

—   Kā gan klājas Huai? — Marti nomainīja sarunas tēmu.

Viņš ieskatījās šahtā un redzēja, ka Huai izdevies izrāpties laukā. Par laimi, Hua studiju laikā bija aizrāvusies ar klinšu kāpšanu, nodomāja Marti. Bez viņas mēs nebūtu izdzīvojuši.

—   Mums droši vien vajadzētu apģērbties, — piezīmēja Kamilla.

—   Droši vien, — Marti piekrītoši teica.

Viņi atbrīvoja peldbikses un Kamillas krūšturi no caurules un uzvilka mugurā.

Pēc pusstundas no augšas atskanēja jauna balss.

—   Hua! Vai tu… Vai tev viss ir kārtībā?

Marti un Kamilla uzreiz atpazina balsi. Kvoks!

—   Mēs esam šeit lejā, — sauca Marti.

—   Paldies Dievam! — izsaucās Kvoks. — Es jau biju pārliecināts, ka nekad vairs neredzēšu dzīvu nevienu no jums.

—   Un kā ar pārējiem? — jautāja Hua.

—    Visi ir kārtībā, — apliecināja Kvoks. — Tšiongam ir pievilcīgs zilums uz kājas, taču nekas sliktāks.

Hua dzirdēja, kā Kvoka balss aizlūst no aizkustinājuma. Tad vīrietis pāris reižu nokrekšķinājās un saņēmās.

Hua mēģināja piecelties stāvus, taču kājas vēl neturēja. Viņa būtu nokritusi, ja Kvoks viņu nenoķertu.

—  Man laikam vajag… atpūsties… vēl mazliet, — teica Hua neskaidrā un mīkstā balsi.

—   Tā varētu būt gluži laba doma, — Kvoks klusi teica.

Hua bija no galvas līdz kājām nosegta ar biezu dubļu slāni. Dubļi bija matos un ausīs, un tie noklāja arī seju. Huas drēbes bija driskās un viscaur dubļos, un lielas, nokarenas stērbeles atkailināja pārāk daudz baltas ādas, arī tādās vietās, kurām normāli vajadzētu būt slēptām. Taču Kvoka attieksme bija cieņpilna, kad viņš palīdzēja Huai atslieties pret lielu kaļķakmens bluķi.

Man droši vien vajadzētu sevi tagad nobildēt un pieteikties konkursam Mis Vjetnama, nodomāja Hua. Ja man jautātu, mani vairs neinteresē ne viļņu fizika, ne viļņu enerģija, ne vispār kas tāds, kas kaut kādā veidā ir saistīts ar jūru vai jūrasbraukšanu. Es pārvākšos dziļi sauszemē, līdzko varēšu. Tik tālu cietzemē, cik vien iespējams. Piemēram, Mongolija izklausās diezgan labi. Es varu sākt plānot vēja enerģijas stacijas Mongolijā.

—   Vai izdomāsiet veidu, kā nošķelt no šahtas sienas mazliet kaļķakmens? — Marti jautāja. — Tā, lai skābekļa balons tiktu cauri?

Vu un Tšiongs no lejas paņēma skābekļa balonu un darbarīkus. Kvoks apsēja virvi ap jostasvietu un nolaidās šahtā ar kājām pa priekšu, līdzi paņēmis kaltu un āmuru.

—   Uzmanieties, no šejienes tūlīt kritīs akmeņi, — Kvoks uzsauca Marti un Kamillai.

Kamilla un Marti pavirzījās sāņus, kad Kvoks uzklupa sienai. Lejā sāka krist kaļķakmens drupačas.

—   Vai tu brauksi kopā ar mani uz Indonēziju? — Kamilla klusi vaicāja.

Marti pārsteigts skatījās uz viņu.

—   Uz Indonēziju?

—         Gribētu darīt kaut ko, lai labotu savu kaitējumu, — teica Kamilla.

—   Ja vien tas vēl ir iespējams. Vai tu palīdzēsi man to izdarīt?

Marti pamāja.

—   Jā, — viņš teica. — Es tev palīdzēšu.

—   Mēs varētu arī nodibināt kriptīdu pētniecības un meklēšanas fondu, — fantazēja Kamilla. — The Cryptid Hutīt Foundation vai ko tādu.

Tad jau redzēs, Marti nodomāja. Nevajag steigties lietām pa priekšu.

Lejā nogāzās lielāks, pieauguša cilvēka izmēra bluķis. Tas nobūkšķēja pret alas grīdu un sašķīda gabalos. Šķembas aizlidoja visapkārt, pakšķēdamas pret sienām un ripodamas pa alas grīdu.

—   Nu jau gan būs pietiekami, — teica Vu.

Kvoks un Hua nolaida skābekļa balonu lejā. Kamilla paņēma to pretī. Viņa aptvēra skābekļa balona sānus maigi un uzmanīgi, it kā tā būtu visdārgākā lieta pasaulē. Kāda tā savā ziņā arī bija.

—   Mūsu atpakaļbiļete laukā no šejienes, — piezīmēja Marti.

Viņš pameta ar roku Vu un Kvokam, kuri lūkojās no bedres atveres.

—   Uz drīzu tikšanos, — noteica Marti.

Marti piepeši kļuva domīgs. Viņš atcerējās pēdējo niršanas reizi alas lielajā zālē.

—   Nu? — Kamilla kļuva nepacietīga.

—   Pilnīgi nekas, — apliecināja Marti.

Kamilla izskatījās atklāti neticīga.

—   Saki nu!

Vai tur kaut kas bija, domāja Marti, ļ ore iz, kad es apmaldījos tumsā un būtu noslīcis, ja Kamilla nebūtu nākusi palīgā.

Viņš bija cietis no stipra skābekļa trūkuma un bija gandrīz bezsamaņā.

Tādā situācijā varēja iztēloties visu ko. Turklāt, pat ja alā tad bija kāds liels jūras dzīvnieks, tas nebija uzbrucis viņam vai Kamillai.

Es tagad gluži lieki satraucos, nodomāja Marti.

—   Palūkosim, varbūt atradīsim maskas un pleznas, — viņš teica un ļāva skatienam slīdēt apkārt alai.

Viņi bija spiesti meklēt gandrīz pusstundu, pirms atrada Marti pleznas un masku. Tās bija daļēji apraktas smiltīs, taču, par laimi, joprojām skaidri saredzamas. Tad viņi devās tālāk uz alas lielo zāli un sāka meklēt Kamillas niršanas piederumus. Maska atradās, taču no pleznām nebija ne miņas. Tās bija apraktas zem visu alas grīdu nosedzošā smilšu matrača.

—  Tās var būt jebkur, — atzina Marti. — Jāiztiek vien bešā. Vari ņemt manas pleznas.

—   Tās man ir par lielu, — atzīmēja Kamilla. — Taču nav problēmu, ceļš nav garš.

Kamilla sāka stiprināt skābekļa balonu pie muguras. Marti domīgi lūkojās uz lagūnas virsmu. Tā bija pavisam rāma un netraucēta. Nekas neliecināja, ka zem tās kaut kas kustētos. Liels jūras dzīvnieks būtu licis ūdens masām svārstīties uz priekšu un atpakaļ. Vai vismaz mazliet vibrēt.

—   Vai tevi kaut kas satrauc? — Kamilla jautāja.

—   Nē, — Marti meloja. — Kāpēc vaicā?

—   Nu tad… vai dodamies? Pēdējā niršana!

Viņi nolaidās ūdenī un sāka peldēt uz alas mutes pusi, elpojot pēc kārtas caur skābekļa balona caurulīti. Marti izgaismoja ceļu ar lukturi. Viņš pamanīja, ka viļņu kustības vairs nevar just. Jūra acīmredzot bija pavisam nomierinājusies, jo viļņi vairs nesitās alā. Vēl mazliet tālāk, viņš nodomāja.

Taču kāpēc priekšā nevīdēja gaisma?

Ala joprojām bija pavisam tumša, vienīgā gaisma nāca no viņu lampas.

Vai viņi ir nepareizajā alā? Marti vaicājoši palūkojās uz Kamillu. Viņa papurināja galvu un norādīja ar roku uz priekšu.

Viņi turpināja ceļu. Kāpēc ala ir tik tumša? Viņu gaisa burbulīši radīja asfalta melnas, nemierīgi dzīvīgas šļakatas pret alas jumtu.

Alas mutei jābūt pavisam drīz, nodomāja Marti. Taču viņš joprojām neredzēja gaismu.

Tad viņi pēkšņi nonāca strupceļā. Kabatas luktura gaismā varēja redzēt vienīgi smalkas, gaiši dzeltenas smiltis. Smilšu valnis aizsprostoja visu tuneli.

Vētra bija pārvietojusi zemūdens smilšu kāpas, Marti apjauta. Viena no tām bija ievēlusies alā un aizsprostojusi atveri.

45

Ta cieSi starp mums runājot, man tas mazliet jau sāk apnikt, Marti nodomāja. Viņi nevarēja zināt, cik daudz smilšu ir saplūdis tunelī. Bija iespējams, ka taifūns ir piepildījis visu tuneli ar smiltīm desmit vai piecpadsmit metru garumā. No otras puses, smilšu varēja būt daudz mazāk. Vētras sanestais ūdens acīm redzami bija aizplūdis prom pa citurieni. Šī ala tātad nevarēja būt vienīgā izeja. Bet atrast citu izeju varētu būt pārāk darbietilpīgi.

Marti peldēja aiz Kamillas un skatījās uz skābekļa balona mērītāju. Tas rādīja četrdesmit minūtes. Divdesmit minūtes diviem cilvēkiem. Viņi bija tik seklā ūdenī, ka slāpekļa burbuļi neapdraudēja. Varbūt ir vērts mēģināt!

Marti sāka smelt smiltis no kaudzes gala. Smiltis nebija sablīvējušās un viegli slīdēja sāņus, tāpēc sākumā gāja ļoti ātri. Taču temps palēninājās, līdzko smiltis vajadzēja pārvietot lielāku gabalu.

Kad viņi bija izrakuši pāris metru garu iedobi, kam tik tikko varēja tikt cauri, viņiem bija gaiss vēl desmit minūtēm. Tas neizdosies, Marti sašļucis nodomāja, mums jāizdomā kas cits. Mums jāpaplašina šahta vēl vairāk, lai varam izrāpties.

Doma šķita smaga. Bedres paplašināšanai vajadzētu daudzas dienas.

Marti ar žestiem ziņoja Kamillai, ka viņš izslēgs lampu. Viņš gribēja zināt, vai caur smiltīm vīd gaisma.

Tunelis satumsa. Kad acis pierada pie jaunajiem apstākļiem, viņi redzēja, ka caur smilšu segas augšdaļu spīd gaisma. Tuneļa mute tātad vairs nevarēja būt necik tālu! Marti atkal sāka smelt smiltis, kamēr Kamilla grūda

tās tālāk. Caur tām spīdošā gaisma kļuva spožāka, un tad pēdējās smiltis pēkšņi nobruka no ceļa.

Marti redzēja, ka no alas mutes viņus šķir vēl desmit metru. Arī tuneļa sākumdaļa bija gandrīz aizsprostota, bet starp smilšu valni un alas jumtu bija palicis mazliet vietas. Viņi varēja izrāpties cauri.

Marti palūkojās uz Kamillu. Kamilla enerģiski pamāja un sāka atraisīt skābekļa balona siksnas. Viņa neietilptu spraugā ar skābekļa balonu uz muguras, taču, ja pārvietotu balonu blakus, viņi tiktu cauri šaurajai vietai.

Viņi aizstūma vēl dažus klēpjus smilšu uz sāniem un sāka virzīties uz priekšu. Ik pa brīdim muguras noskrāpējās gar alas robaino jumtu un ādā uzradās jauni nobrāzumi līdzās desmitiem jau iepriekš dabūto švīku un zilumu. Es kļūstu tikpat raiba kā rožu krūmā izvārtījies palaidnis, nodomāja Kamilla. Pāris reižu viņi iestrēga, un viņiem vajadzēja pārvietot smilšu masas sāņus, pirms tika tālāk.

Metra attālumā no alas mutes gaiss bija vēl piecām minūtēm un atvere bija sarāvusies tik maza, ka viņi vairs nespēja virzīties uz priekšu viens otram blakus.

Marti pagrūda skābekļa balonu sāņus un pastūma Kamillu pa priekšu. Kamillai izdevās izrāpties cauri atverei. Marti izlīda aiz viņas. Jūras caurspīdīgā virsma mirdzēja virs viņiem.

Pirmais, ko viņi ievēroja, bija smilšu zuši. Tie peldēja visapkārt kā mazas, melnas pirksta resnuma čūskas. Visa jūra bija pilna ar tām, taču tas nebija nekas pārsteidzošs. Ja taifūns bija pārvietojis jūras dibena smilšu kāpas, tas bija piespiedis smilšu zušus pamest savus iedobumus, lai uz tiem nesakrātos pārāk daudz smilšu. Tieši tā, kā Marti bija pieņēmis. Ūdens pēc taifūna bija pilns dubļu piciņu, un viņi redzēja vien dažus metrus uz priekšu. Jūras dibenu nevarēja saskatīt.

Kad Kamilla un Marti uznira, viņi redzēja, ka debesis ir baltu mākoņu aizsegtas.

Tie tomēr vairs nebija vētras mākoņi,,bet gan parastie jūras starocumulus — slāņu gubumākoņi. Kad viņi pavērsa skatienu Lielā pūķa virzienā, viņi redzēja, ka Hua tuvojas ar mazo sainpanu.

Vismaz mazākais kuģis tātad ir saglabājies neskarts, nodomāja Kamilla. Tas viņai šķita mazs brīnums. Kā gan “Smejošajam pūķim” bija izgājis? Izskatījās, ka sampans kustas vienīgi ar burām. Varbūt tā motors vētrā bija sabojājies. Hua piestūrēja sampanu pie viņiem un nolaida trepes ūdenī. Kamilla uzrāpās uz klāja un apmetās Huai ap kaklu.

—   Paldies, — viņa vienkārši teica.

Arī Marti uzkāpa uz sampana. Viņš redzēja, ka jūras virsma mudžēt mudž no smilšu zušiem, tie peldēja gan retākos, gan blīvākos baros uz ūdens virsas un tās tuvumā tik tālu, cik vien acs spēja saredzēt.

—  Te nu tu redzi tos savus astoņus miljonus jūras čūsku, — atzīmēja Kamilla. — Par kuriem sapņoji, jau mazs puika būdams!

—   Tā varētu gan teikt, — nosmējās Marti.

Hua izbrīnā noskatījās uz viņiem.

—   Tie taču ir tikai zuši, — viņa teica.

Tad…

Saule izlīda no mākoņu spraugas. Tās stari izgaismoja ar duļķēm pienesto jūru, un uz brīdi Marti izšķīra dzelmi un…

…kaut ko citu.

Kaut ko lielu un… saliektu.

Tad saule atkal aizgāja aiz mākoņiem, redzamība pasliktinājās un tik tikko skatienam pavēries rēgs nozuda.

Vai viņš kaut ko bija ieraudzījis? Vai arī tā bija tikai gaismas un ēnu spēle?

—   Kas nu? — jautāja Hua.

—   Dibenā kaut kas ir, — Marti teica.

—   Ko tu gribi teikt? — jautāja Hua.

Marti paraustīja plecus.

—   Es… godīgi sakot, nezinu. Taču varētu ātri paskatīties. Šeit nevarētu būt sevišķi dziļš.

Marti paķēra no sampana dibena pustukšo skābekļa tvertni un sāka stiprināt to pie muguras. Kamilla izbrīnā blenza uz Marti, neticēdama savām acīm.

—   Tu nevari man to nodarīt, — protestēja Kamilla.

—   Es aizkavēšos tikai mirkli,— Marti apliecināja.

Sampans līdz ar vēju virzījās tālāk no vietas, kur viņi bija, kad saule izlīda no mākoņiem. Cik tālu tas tagad ir, domāja Marti. Divsimt vai trīssimt metru? Diez vai tālāk.

—   Nolaidiet abus enkurus un pagaidiet šeit, — lūdza Marli.

Kamilla skatījās uz viņu, ķerdama pēc elpas.

—   Bet…

Kamilla nespēja pateikt vairāk. Viņa bija pārāk satriekta, lai saprastu, ko sacīt. Viņa bija domājusi, ka varētu paiet vismaz trīsdesmit miljardi gadu, pirms viņa pat apsvērtu iespēju atkal nirt.

Bet Marti bija uz klāja mazāk par minūti, un viņš jau bija gatavs jauniem piedzīvojumiem. Es patiešām ienīstu jūras biologus, Kamilla nodomāja.

—   Hua, vai iedosi man jaunu dunci? — Marti teica un parādīja Huai pārlūzušā nirēju naža spalu. — Šis ir drusku sabojāts.

Viņš nostalģijas dēļ bija pacēlis nolauzto dunci no alas grīdas, kad bija redzējis to vīdam smiltīs.

Hua no noliktavas kastes izvilka jaunu nazi. Marti paņēma dunci un nolaidās ūdenī.

—   So long, — teica Marti. — Tiksimies pēc dažām minūtēm!

Viņš uzšūpoja kājas stāvus un nozuda skatienam.

—   Velns parāvis! — izsaucās Kamilla. — Vīrieši!

—  Vējš atkal sāk pūst, — piezīmēja Hua, lai pievērstu Kamillas uzmanību kam citam.

—   Jauns taifūns?

Hua smējās.

—   Nepavisam. Tikai pavisam parasta maza jūras brīze.

—   Ai, jā, — atcerējās Kamilla, — vai no “Smejošā pūķa” vēl ir kas palicis pāri?

Hua priecīgi smaidīja.

—   Mēs to nogremdējām šaurumā.

Oho, nodomāja Kamilla.

—   Prātīgi darīts, — viņa teica.

—   Izskatās, ka tas ir pavisam labā stāvoklī, — apstiprināja Hua. — Viļņi

nav to pārāk daudz mētājuši. To vajadzētu tikai vēl dabūt atpakaļ uz ūdens. Un motoru vietā!

Pēc brīža jūras virsmu jau izrakstīja zemas putu galotnes, un viļņi atkal sita baltas šļakatas pāri akmeņiem, kas bija iegrimuši tikai dažus metrus tālāk.

Kamilla ieskatījās pulkstenī. Bija pagājušas trīs minūtes no brīža, kad Marti bija ieniris. Balonā bija gaiss desmit minūtēm. Tas nebija sevišķi daudz. Arī citādi niršana vienatnē nebija sevišķi ieteicama. No otras puses, ūdens patiešām nebija visai dziļš.

—   Tur kaut kas ir, — Hua piepeši teica.

—   Kā tu to domā? — jautāja Kamilla.

—   Kaut kāds… kaut kāds jūras dzīvnieks.

Hua norādīja ar roku tālāk jūrā.

Kamilla paņēma binokli un pavērsa to Huas norādītajā virzienā. Viņa pievilka attēlu un pārskatīja jūru uz priekšu un atpakaļ. Taču viņa redzēja tikai neskaitāmi daudz putu virsotņu un mazākus viļņus un daudz tālāk līča pēdējās stāvās salas.

—   Es redzu tikai viļņus, — Kamilla žēlojās.

—   Tur pavisam noteikti kaut kas ir, — uzstāja Hua.

—   Vai tu vēl to redzi?

—   Es tā… domāju.

—   Kas tas ir? — jautāja Kamilla. — Valis? Vaļhaizivs?

—   Var būt… iespējams, — Hua nepārliecināti teica. — Tas peldēja ļoti sekli… tas tikai mirkļiem parādījās starp viļņiem.

Kamilla joprojām nekā neredzēja.

—   To ir ļoti grūti ieraudzīt, — Hua teica.

Sampans šūpojās spēcīgāk nekā iepriekš, un Kamilla ar otru roku turējās pie masta. Viņa bija tik piekususi, ka binokļa līmeniska noturēšana vienā rokā bija par grūtu. Okulāra mala pāris reižu sāpīgi iebakstījās acs kaktiņā. Au, Kamilla domās izsaucās.

—   Tu tikai iztēlojies, Hua, tur nekā…

Un tad viņa to ieraudzīja, uz sekundi vai divām. Kaut ko garu un tumšu. Tumši brūnu vai melnu. Tas uz mirkli pacēlās virs viļņiem un tad atkal

nozuda aiz tiem. Kamilla mēģināja noturēt binokli pret to pašu vietu, bet sampans spēcīgi zvārojās, un tālskatis aizšūpojās sāņus.

—   Eh, tas pazuda, — žēlojās Kamilla. — Vai tu vēl to redzi?

Hua pakratīja galvu.

—   Nē. Man šķiet, ka tas ienira.

—   Vai tā bija vaļhaizivs? Spriežot pēc krāsas, tā varēja būt vaļhaizivs.

Hua izskatījās nepārliecināta.

—   Es… neesmu pārliecināta, — viņa atbildēja.

Ūdens joprojām bija kaitinoši duļķains vētras sacelto dubļu krikumu dēļ, taču redzamība sāka uzlaboties. Visos iespējamos virzienos peldošo smilšu zušu vēl aizvien bija krietni daudz, un Marti redzēja, ka viss jūras dibens ir gluži pilns brūnām, dzeltenīgām un baltām metāla mucām, kam jau sen bija pazuduši vāki un dibeni. Izskatījās, ka vētra tās izrakuši no smiltīm. To bija daudz vairāk, nekā Marti bija iztēlojies. Tās visur rēgojās no smilšu kāpām gandrīz nepārtrauktās kaudzēs un laukumos. Šur tur mucas slējās virs smiltīm garās un skaidrās rindās. Tās droši vien bija izmestas no kāda kuģa vienā reizē.

Lielākā daļa dibena bija noklāta ar mucām tik tālu, cik Marti varēja redzēt. Tās aizvien parādījās ceļā, kad viņš peldēja uz priekšu. Mucas nosedza apstulbinoši plašu teritoriju. Kā to varēja būt tik daudz? Šī taču ir pasaulē lielākā zemūdens izgāztuve, nodomāja Marti. Kā pie gandrīz tālākajām Halonas salām kas tāds varēja būt? Tas šķita iracionāli, neiespējami.

Starp mucām tagad bija arī kas cits.

Lieli, balti skriemeļi. To dzelmē bija simtiem, un daudzi bija vismaz cilvēka galvas lielumā. Tie noteikti ir vaļu muguras skriemeļi, sprieda Marti. Šur tur smiltīs vīdēja arī kaut kas balts un vēl lielāks, itin kā milzu galvaskausi. Tie noteikti bija vaļu kauli. Pie salām droši vien kādreiz notikušas vaļu medības, un kauli saglabājušies sārmainajās smiltīs. Tas bija interesanti, taču ar to noteikti nesaistījās nekas ievērības cienīgs.

Ja nu vienīgi…

Marti piepeši saprata, ka viena lieta ir vairāk nekā mazliet dīvaina. Kāpēc

no smiltīm slejas tikai galvaskausi un muguras skriemeļi? Tas bija neparasti. Ļoti, ļoti neparasti. Vispār tas bija pat pilnīgi neiespējami. Šeit kaut kas nav pareizi, Marti nodomāja, es kaut ko nesaprotu.

Žēl, ka ūdens ir tik duļķains, Marti nodomāja. Droši vien paies vairākas dienas, līdz tas kļūs skaidrs. Dubļu vētras dēļ viņš vienlaikus neredzēja vairāk par mazu dzelmes strēmeli. Man droši vien vajadzētu padoties, viņš sprieda. Šeit nekā nav. Izņemot miljardus smilšu zušu, sen uzšķērstu vaļu atlieku un bezgalīgu daudzumu to nolāpīto mucu. Kopumā to jābūt miljoniem, jo visur pēc taifūna bija no smiltīm atkailinātas, lielas kaudzes. Dažviet mucu droši vien bija daudzi tūkstoši pārsimt kvadrātmetru lielā teritorijā.

Marti ievēroja, ka mucas nav vienāda izmēra, bet izskatījās, ka tās ir ļoti dažādu lielumu. Laikam to ražošana Vjetnamā tikusi standartizēta tikai nesen, un agrāk simti dažādu uzņēmumu katrs bija ražojuši mazliet citāda izmēra plastikāta tvertnes. Arī dažāda izmēra vaļu skriemeļu tagad varēja redzēt pavisam bagātīgi gan atsevišķi, gan kā mazus mugurkaula gabalus, daži skriemeļi tuvu klāt cits citam. Starp citu… kā to varēja būt tik daudz? Vjetnamā nekad sevišķi plaši nebija piekopta vaļu medniecība.

Un tad…

Caur duļķaino ūdeni pavīdēja kaut kas garš un apaļš, kaut kas, kas bija kā…

…naftas vads vai dabasgāzes caurule. Vai kā līkumā sametusies liela izmēra notekcaurule.

Kā tas bija iespējams?

Naftas vads Halonas līča dzelmē, pie atklātās jūras? Turklāt naftas vadi un notekcaurules bija no metāla vai betona, tās nevarēja tā vienkārši sagriezties līkumā. Nē, tas bija kas cits.

Vai tas varēja būt… viņam ieskrēja prātā. Vai bija iespējams, ka…

Viņš neuzdrošinājās pabeigt domu. Viņš vairs neuzdrošinājās ne uz ko cerēt, ne pēc visa tā, kas bija noticis.Tomēr viņš pagrieza ķermeni un kājas stāvus un laidās pretī jūras dibenam. Caur duļķaino ūdeni tik tikko izšķiramā notekcaurule sāka augt viņa acu priekšā.

46

Kamii.i.ai apnika meklēt uzpeldējušo dzīvnieku binoklī. Viņa nolēma, ka tas droši vien jau ir ieniris un ka tā visdrīzāk ir vien ekspedīcijas ceturtā vaļhaizivs. Hua bija nozudusi zem klāja. Kamilla ieskatījās pulkstenī. Marti tiešām jau vajadzētu uznirt.

Hua atgriezās atpakaļ uz klāja.

—   Dreifējam prom no savas vietas, — viņa domīgi teica. — Enkuri slīd gar smiltīm.

—   Vai tas traucē? — vaicāja Kamilla.

—   Nu, īsti ne, — atzina Hua. — Bet…

Hua pēkšņi izskatījās nepārliecināta un izklaidīga. Kamilla brīnījās, kas viņai kaiš.

—   Ienesām eholoti alā, lai pasargātu no vētras, bet šajā laivā bija simt eiro vērts zivju meklētājs, — paskaidroja Hua. — Tātad primitīva zivju barus meklējoša eholote. Paņēmu to līdzi, kad braucu jums pakaļ, un nupat to ieslēdzu, lai apskatītos, kur ir Marti.

—   Vai tu viņu redzēji?

Hua papurināja galvu.

—   Nē. Bet, spriežot pēc zivju meklētāja, zem mums ir kaut kas cits. Kaut kas liels. Kaut kas, kas kustas. Vai, teiksim, lielākoties tas ir pavisam uz vietas. Bet ik pa brīdim tas mazliet sakustas.

Kamilla lūkojās uz enkuru tauvām

—   Teici, ka enkuri slīd, — viņa teica. — Ja nu mēs kustamies un atbalss stāv uz vietas?

—   Varbūt, — Hua nedroši teica. — Tas ir… gluži iespējams.

—  Vai tā varētu būt vaļhai/.ivs, ko nupat redzējām? Vai gluži vienkārši tikai zivju bars?

—   Tas neizskatās pēc vaļhaizivs. Ne arī pēc zivju bara.

—   Pēc kā tad?

Huas sejā bija grūti izprotama izteiksme.

—   Varbūt vislabāk būtu, ja tu atnāktu apskatīties.

Tas tiešām ir kā apaļa notekcaurule, sprieda Marti. Tiku ko tā darīja pie Halonas līča ārējo salu krastiem? Vai tā bija kāda dubļus vai smiltis no jūras dibena sūcoša bagara detaļa? Vai tā vētrā bija nogrimusi jūrā?

Kad ūdens uz brīdi atkal noskaidrojās, Marti redzēja, ka caurule saliecas līkumā. Viņš pāris reižu atspērās ar pleznām un pieslīdēja tuvāk. Caurule bija apmēram S burta formā, taču vairs neizskatījās pēc notekcaurules.

Vai tā bija kaut kas cits? Piemēram, kāds jūras kabelis? Varbūt tā iekšpusē ir sakaru kabeļi? Vai varbūt tā ir līdzstrāvu vai augstspriegumu izmantojoša elektrības pārvades līnija, HVDC kabelis, kas virza uz sauszemi Halonas līcī izbūvētu viļņu un plūdmaiņu enerģijas staciju saražoto elektrību?

Bija neiespējami noteikt tās resnumu. Trīsdesmit centimetru? Pusmetru? Ūdens duļķainums joprojām traucēja precīzi noteikt. Marti turpināja ceļu dziļāk. Dibens bija tālāk, nekā viņš bija domājis. Tātad arī kabelim vajadzēja būt resnākam, nekā viņam šķita. Metru, iespējams, pat divus metrus resnam. Vai tas varētu būt vētrā cietis jūras viļņu strāvas pārveidotājs? Daži no tiem gan bija mazliet čūskveidīgi, kā jūras čūskas. No otras puses, Hua bija teikusi, ka Vjetnamas ūdeņos vēl nav uzstādītas jūras viļņu enerģijas ražotnes.

Caur miglaino ūdeni sāka iezīmēties detaļas. Marti redzēja šķērsas līnijas, kas sadalīja kabeli daļās. Pēc mirkļa redzēja, ka svītras paceļas augšup kā zema kore, un tad viņš izšķīra arī…

…rindu…

…lielu, asu trīsstūru.

Viņa sirds palēcās, kad viņš tos ieraudzīja. Dievs pasarg, Marti iešāvās

prātā. Es to atradu! Jo viņš saprata, ka lūkojas uz milzīgi liela, čūskveidīga dzīvnieka mirušo ķermeni.

Ģuetzalocoatlus con rit, Marti prātā nozibēja.

Viņš nolaidās zemāk.

Milzenis bija vismaz trīsdesmit metru garš un gandrīz divus metrus resns. Mirušā dzīvnieka ķermenis bija gluži apaļš. Marti saskaitīja, ka uz viena sāna ir trīsdesmit septiņas trīsstūrveida spuras. Virzienā uz otru galu korpuss tikai mazliet sašaurinājās un beidzās ar dīvainu trīsdaļīgu asti.

Tieši tā, kā viņi visi teica, nodomāja Marti, un juta, kā sirds dun ausīs. Tieši tā, kā visi vienmēr bija teikuši.

Marti sāka peldēt uz mirušā dzīvnieka galvas pusi. Šis dzīvnieks skaidri un gaiši bija vēl lielāks nekā Tsina salas krastā pirms sešām nedēļām izskalotais. Marti pārliecinājās, ka dzīvnieka ķermenis ir tieši tāds, kā Vans Kons Trans bija aprakstījis, tas bija apaļš un sadalījās daudzos segmentos, kas bija skaidri atdalīti cits no cita un šķita kā lieli, cits pie cita piestiprināti akas grodi vai kā…

Kamilla apjukusi skatījās uz eholotes attēlu.

—   Kas tas par brīnumu? — viņa skaļi iesaucās.

—   Nezinu, — teica Hua. — Es nekad neko tādu neesmu redzējusi.

—   Tas ir gandrīz zem mums, — teica Kamilla. — Mēs to redzētu, ja vētra nebūtu sajaukusi ūdeni.

Kamilla domīgi palūkojās pār bortu.

—   Es to varētu redzēt, ja ieniršu.

—   Bet mums vairs nav neviena paša balona, — atzīmēja Hua. — Divi palika alā, un trešais ir Marti.

—   Paņemšu tikai masku, akvalanga caurulīti un pleznas.

—   Tas var būt bīstami, — Hua pretojās, taču Kamilla viņā neklausījās. Viņa ātri novilka drošības vesti un drēbes un uzvilka viendaļīgu peldkostīmu par spīti tam, ka nogurums spieda muskuļus kā daudzi masīvi svina atsvari. Es esmu pārāk nogurusi, lai nirtu, nodomāja Kamilla. Par laimi, viņai nevajadzēs ūdenī būt ilgi.

—   Vai atbalss vēl ir redzama? — jautāja Kamilla.

Hua pamāja.

—   Jā… varbūt tā tomēr varētu būt vaļhaizivs. Lai gan atbalss ir pārāk slaika vaļhaizivij. Atbalss, kas nāk no vaļhaizivīm, parasti ir apaļāka.

—   Varbūt tas ir tikai garens zivju bars, — minēja Kamilla.

Viņa uzlika uz pieres masku un pie tās piestiprināto akvalanga caurulīti un paķēra pleznas. Tad viņa izsteidzās uz klāja. Hua joprojām skatījās uz eholotes attēlu.

…mucas?

Marti piepeši apjauta, ka viņa priekšā guļošais konrita korpuss nepavisam nav pirmais, ko viņš redzējis.

Cilvēks redz to, ko viņš vēlas redzēt.

Ak dievs, viņam pazibēja prātā. Šī ir Pūķa siekalu sala, šī ir pūķa kaulu sala. Jo visas tās mucas… visi tie tūkstoši, miljoni mucu… daudzviet kārtīgās rindās, cita aiz citas… un visi tie muguras skriemeļi un galvaskausi…

Mixnitz! Drachenhole! Kaļķakmens! Sārmainā kaļķakmens smiltis saglabā kaulus…

…tiem vajadzēja būt… tās nebija nekādas mucas, bet… taču iepriekš patiešām redzējām sarūsējušas mucas un pieradām pie tām, un tad, kad redzējām kaut ko pavisam citu…

Un tad viņam piepeši atkal šķita, ka viņš nav viens, ka te ir vēl kāds.

Mani nervi ir nospriegoti kā vijoles stīgas, nodomāja Marti. Pēc visa, kas pēdējā laikā ir noticis…

Taču sajūta arī tagad bija ļoti spēcīga. Taisnību sakot, vēl spēcīgāka nekā alas lielajā zālē, kad lukturis bija nodzisis un viņš gandrīz bija apmaldījies tumšajā alā un noslīcis.

Viņš bija drošs, ka kāds — vai kaut kas — viņu vēro.

Marti pagrieza galvu, ļoti uzmanīgi.

Un tad viņš to ieraudzīja. Viņš spēji noraustījās un gandrīz ierija mutē ūdeni.

Divas lielas acis, kas nekustīgi blenza uz viņu.

Sākumā viņš redzēja tikai acis un neko citu un mēģināja fokusēt skatienu, lai ieraudzītu dzīvnieka galvu. Kas tas bija par dzīvnieku? Kaut kāda zivs? Ronis? Taču kāpēc viņš neredz tā galvu? Kāpēc ap acīm ir tikai vienmērīgi pelēkbrūns ūdens?

Un kur bija dzīvnieka mute?

Marti pavērsa skatienu lejup, bet joprojām nekā neredzēja. Tad viņš piepeši izšķīra dīvainu, melnu līniju. Līnija bija resna un gandrīz taisna, tā bija varbūt metru zemāk par viņa pleznu galiem, un tā turpinājās vismaz pusotru vai divus metrus viņam abās pusēs.

Kas par jokiem?

Kad Marti palūkojās sāņus, viņš pēkšņi ieraudzīja ari vairākus garus, tievus un asus taustekļus, kas lēni un uzmanīgi locījās uz viņa pusi.

Un tad viņš saprata, kas ir viņa priekšā, un uz brīdi viņam šķita, ka sirds no izbīļa apstāsies.

jo tas, ko viņš bija noturējis par taustekļiem, bija kas pilnīgi cits. Tie nebija taustekļi, bet drīzāk resnas makšķerauklas. It kā… antenas.

Un tās acis, kuras cieši lūkojās uz viņu dažu metru attālumā, bija tālāk, nekā viņš bija domājis…

…tās skatījās uz viņu… itin kā… no milzīgi lielas sejas.

Tik lielas, ka viņš no sākuma nebija sapratis, kādam radījumam acis pieder.

Viņš bija meklējis ap lielajām acīm to izmēram atbilstošu galvu, neapjaušot, ka salīdzinājumā ar seju apakštasīšu izmēra acis īstenībā ir nesamērīgi mazas.

Un ka tā tumšā līnija viņam pie kājām…

Satrūcies viņš saprata, ka līnija ir dzīva jūras simtkāja aizvērtā mute.

47

Marti pagrieza galvu ļoti lēni un uzmanīgi. Viņš redzēja, ka milzonīgā galva ir piestiprināta čūskveidīgam ķermenim, kas sānos no viņa saliecās līkumā un turpinājās viņam aiz muguras. Viņš redzēja vien mazu daļu dzīvnieka ķermeņa.

Radījums bija gigantisks. Tā apaļā ķermeņa diametrs bija vismaz trīs metri, tas bija kā pamatīgs koks. No dzīvnieka ķermeņa varēja redzēt varbūt divpadsmit metru.

Marti atcerējās, kā bērnībā bija jutis līdzi sliekām, kas bezspēcīgi locījās, uzbāztas par ēsmu uz aukstiem metāla makšķerāķiem. Viņš bija spriedelējis par to, kā jūtas tārpi, kad redzēja tuvojamies lielu zivi. Ja tie vispār maz varēja kaut ko redzēt, vai tiem beigu beigās vispār bija acis?

Tagad lomas bija mainījušās.

Pārsteidzošā, iracionālā veidā. Viņš pats bija kļuvis par bezpalīdzīgu ēsmu, kam grasījās uzbrukt milzīga slieka.

Konrits, nodomāja Marti. Lielais jūras simtkājis. Bībeles Leviatāns. Acteku Kecalkoatls. Maiju Kukulkans. Kanādas pētnieku caddy. Eiropas viduslaiku jūrasbraucēju Meerhorse. Halonas līča jūras pūķis.

Tik daudz cilvēku un tautu gadu simtiem un tūkstošiem bija aprakstījuši vienu un to pašu dzīvnieku, katrs mazliet atšķirīgi. Visus novērojumus bija ietekmējis tas, ko viņi bija redzējuši iepriekš vai ko viņi sagaidīja. Moderno laiku cilvēki nekad nekā nebija redzējuši, jo viņi negaidīja, ka kaut ko ieraudzīs. Jo viņi kopīgi bija nolēmuši, ka nekā līdzīga konritam nav.

Mīkla bija atrisināta, Marti domās nopūtās. Taču par smagu cenu. Kamillai bija taisnība, apsēstības ir bīstamas. No viņa tagad iznāks paša apmātības upuris, viņam vairs nebūs kopīgas dzīves ar Kamillu.

Marti gaidīja, kad dzīvnieks uzbruks. Sirds mežonīgi dauzījās, taču viņš tomēr uzdrošinājās mazliet pagriezt galvu, lai gūtu labāku priekšā peldošā dzīvnieka koptēlu.

Tā čūskveidīgais ķermenis vīdēja caur duļķaino ūdeni kā milzīga, bet nesimetriska spirāle, kā zemestrīcē daļēji sabrukušas daudzstāvu mājas vītņu kāpnes vai kā… kas? Viņš nezināja, ar ko varētu salīdzināt radījumu. Tā daudzos līkumos sagriezies ķermenis bija krietni resnāks par jebkuriem naftas vai dabasgāzes vadiem, ko viņš bija redzējis.

Par spīti situācijai, Marti jūras biologa smadzenes dzīvoja savu dzīvi, tās sekoja savām programmām un mēģināja sarēķināt dzīvnieka izmērus. Halonas līča krastā iepriekš izskalotais konrits bija, pēc zvejnieku teiktā, astoņpadsmit metru garš bez galvas, un tā diametrs bija deviņdesmit centimetru. Sis indivīds nepārprotami bija lielāks, vismaz trīs metrus resns. Ja to garuma attiecības bija vienādas, tam vajadzēja būt vismaz četrdesmit vai četrdesmit piecus metrus garam. Ja tā ķermenis nebija par ūdeni ievērojami vieglāks, tam vajadzēja svērt vairāk nekā vislielākajiem Grenlandes vaļiem un fmvaļiem. Tātad gandrīz tikpat daudz kā lielajam zilajam valim. Tam jau bija mazliet grūti noticēt! No otras puses, Olavs Magnuss tiešām bija apgalvojis, ka lielās jūras čūskas reizēm izaug pat garākas par sešdesmit metriem. Tā ka varbūt arī noslēpumainais bloop bija konrits, nevis milzu kalmārs…

Kas tu īsti esi, brīnījās Marti.

Dzīvnieka galva bija apaļa, Marti tā mazliet atgādināja valzirga galvu. Purns bija augsts un strups. Acis bija galvas augšdaļā. Marti iepriekš bija šķitis, ka tās ir milzīgi lielas, taču tagad viņš saprata, cik mazas tās ir salīdzinājumā ar dzīvnieka galvu. Plaksti bija zem acīm, nevis virs tām kā zīdītājiem.

Jūras simtkājim bija milzīgi lielas, spalvainas nāsis, kas lēnītēm kustējās. Mute bija resna līnija purna apakšdaļā bez lūpām. Tā turpinājās šķērsām

līdz galvas sāniem vismaz trīs vai četrus metrus. Marti saprata, ja dzīvnieks atvērtu muti visā plašumā, tas viegli varētu norit viņu vienā paņēmienā.

Dzīvnieka čūskveidīgais ķermenis bija kā liels līkumā sameties koka stumbrs, vienīgi tas izskatījās kā noklāts metāla bruņām. Tas bija sadalīts posmos, kurus citu no cita atdalīja zemas kores. Tie bija kā masīvi akas grodi. Riņķi un tos atdalošās kores lika garenajam ķermenim izskatīties — vismaz no šāda leņķa — pēc milzonīgas sliekas, tieši kā bija stāstīts birmiešu senajās likumu grāmatās. Šim indivīdam nebija desmiti skaidri izšķiramu spuru kā dzelmē gulošajam. Vai tās bija tikai vienam dzimumam raksturīga rota? Vai viņam uzglūnošais bezspuru indivīds bija mātīte vai tēviņš?

Tad… konrita abās pusēs piepeši izauga gara rinda asu trīsstūru. No sākuma to nebija, un tad tie vienkārši… parādījās. Marti saskaitīja trīsdesmit astoņus spuru pārus, tātad kopā septiņdesmit sešas spuras.

Konrits spēja piekļaut spuras ķermenim tā, ka tās pazuda skatienam! Tāpēc daļa aculiecinieku par tām nekā nebija teikuši. Tāpēc apraksti bija tik dažādi. Kad spuras bija stāvus, iespaids bija gluži citāds, itin kā runa patiešām būtu par divām dažādām sugām. Marti redzēja, ka uz katra riņķa ir spuru pāris. Ari riņķiem tātad vajadzēja būt trīsdesmit astoņiem.

Interesanti, nodomāja Marti. Tātad seno indonēziešu, ķīniešu un vjetnamiešu zīmējumi, kā ari acteku un maiju griezumi bija attēlojuši dzīvnieku pārsteidzoši precīzi. Izņemot, saprotams, mazas kļūdiņas.

Konrita vēders bija iedzeltens, mugura — brūna. Gar muguru sniedzās šauras, īsas krēpes. Krāsa nebija vienmērīga, bet plankumaina, dažas vietas tumšākas. Vai tas bija aizsargkrāsojums? Pret ko gan konrita izmēra dzīvniekam vajadzētu aizsargāties? Vai liela izmēra kašaloti un milzu kalmāri vienmēr bijuši tā nozīmīgākie dabiskie ienaidnieki? Vai arī tas bija pastāvējis jau aizvēsturisko briesmoņu laikmetā, kad pasaules jūrās vēl dzīvoja liopleurocion un carcharias megalodon līdzīgie briesmīgie plēsēji?

Konrita ķermenis beidzās ar platu asti kā vēzim.

Kas tu īsti esi, Marti atkal brīnījās. Konrits acīm redzami nebija ne basilozaurs, ne arī pārmērīgi liela airzivs. Varbūt tas pat nebija zivs. Varbūt

tas patiešām piederēja pavisam jaunam mugurkaulnieku tipam. Tad tas būtu lielākais atradums, ko zooloģija jebkad izdarījusi.

Visu laiku lielākais atradums, Marti domās noelsās. Diemžēl viņam pašam no tā nebūs nekāda prieka.

Viņš nekad nepagūs izbaudīt savu sasniegumu.

Marti drudžaini mēģināja iedomāties, kā dzīvnieks uzbruks. Vai tas viņam iesitīs ar asti vai mēģinās to norīt? No kā viņam vajadzētu uzmanīties vairāk — no astes vai galvas? Vai nezvēram antenās ir indes dzeloņi? Viņi itin nekā nezina par konritu medīšanas paradumiem.

Taču kādēļ dzīvnieks vēl neuzbrūk? Vai viņš to uzskatīja par nedrošu laupījumu? Varbūt tas nesaprata, cik ūdenī cilvēks ir lēns. Ja tas iztēlojās, ka viņš būtu tikpat ātrs kā ronis vai zivs, varbūt vienkārši gaidīja īsto brīdi. Varbūt tas uzbruks, līdzko viņš metīsies bēgt.

Marti domās saviebās, kad saprata, cik mazas ir viņa izredzes izdzīvot, neatkarīgi no tā, kā konrits uzbruks. Viņš nekad no tā neaizmuks saviem spēkiem. Palika vienīgi cerība, ka Kamilla un Hua pamanīs situāciju un izdomās, kā palīdzēt. Marti nespēja iedomāties, kas tas varētu būt.

Vai viņam vajadzētu mēģināt nokļūt tuvāk ūdens virsmai? Vai viņš uzdrošināsies mēģināt? Ja nu jau pirmā kustība izraisītu uzbrukumu? No otras puses, gaisa viņam vairs nevarēja būt diez ko ilgam laikam.

Marti ļoti piesardzīgi sakustināja pleznas, vispirms vienu un tad otru, un pacēlās kādu metru augstāk.

Bailes žņaudza vēderu, kamēr viņš gaidīja, ka dzīvnieks uzbruks.

Hua izbrīnījusies lūkojās uz eholotes attēlu. Ekrānā redzamais garenais tēls pēkšņi bija izstiepies garāks un līdzīgāks atspolei nekā pirmīt. Tad tas piepeši pavērās kā atvāžamais nazis. Resnais miets vispirms pārvērtās V burtā un tad, mirkli vēlāk, saliecās S formā.

Zivju meklētāja švīka tagad bija vismaz trīs reižu garāka nekā pirms mirkļa.

Tas nevar būt, nodomāja Hua. Tā nebija nekāda vaļhaizivs vai valis. Pasaulē nebija piecdesmit metru garu vaļu.

Tā ka tam vispār vajadzēja būt… tam jābūt…

Jo nekādu citu variantu nebija!

Un tad Hua atcerējās, ka Marti joprojām ir ūdenī un ka Kamilla grasās nirt.

Pušu pārkostais zvejnieks, ko viņi bija izvilkuši no jūras.

Vai viņš bija…

—   Dievs pasarg, — Hua skaļi iesaucās un steidzās uz klāju.

Viņai vajadzēja atturēt Kamillu no niršanas!

Marti atkal uzmanīgi sakustināja pleznas un pacēlās mazliet augstāk. Konrits nepakustējās, taču tā skatiens viņam nepārtraukti sekoja.

Marti palūkojās aiz muguras, lai paraudzītos, vai dzīvnieka aste kustas. Viņš redzēja, ka tā pacēlusies tuvāk ūdens virsmai. Vai tas kaut ko nozīmēja? Ko dzīvnieks plānoja?

Ūdens virsma joprojām bija nomācoši augstu. Šādā tempā paies mūžība, līdz tikšu virspusē, sprieda Marti.

Skābeklis beigsies jau daudz agrāk.

—   Kamilla, tā nav nekāda vaļhaizivs, — kliedza Hua. — Neej ūdenī!

Taču viņa nezināja, vai Kamilla dzird, jo pāri pārskrēja spēja vēja brāzma un aiznesa viņas vārdus prom. Sampans sāka šūpoties viļņos. Hua redzēja, kā Kamilla pieķeras trosei, lai nepārkristu pāri bortam. Mums vajadzētu pagriezt sampanu labākā pozīcijā, nodomāja Hua. Jācer, ka brāzma neliecina par jaunu vētru!

Kamilla pagriezās pret meiteni, lai labāk sadzirdētu, ko viņa mēģina pateikt. Neviena no viņām nepamanīja, ka gar smiltīm slīdošais enkurs atkal mazliet padevies un ka laiva pagriezusies dažus grādus sāņus.

Tad… kaut kas pacēlās virs ūdens pavisam tuvu.

Jūra eksplodēja daudzu metru augstā, balti putojošā ūdens stabā, itin kā kāds būtu uzspridzinājis dziļbumbu tikai mazliet tālāk no sampana. Šļakatas nolija pār abām un izmērcēja viņas slapjas. Sampana dibenā pēkšņi bija ūdens apakšstilbiem līdz pusei.

Tad putas nozuda skatienam.

Hua un Kamilla pavērtām mutēm nolūkojās uz prātam neaptveramo skatu.

Virs jūras slējās dīvaina, trīsdaļīga aste.

Es taču varētu tai pieskarties, Kamilla pārsteigta nodomāja. Tad viņa saprata, ka aste, kas slejas gaisā, ir vismaz divdesmit metru tālāk, taču tā ir daudzus metrus plata.

Daudz lielāka nekā liela vaļa aste.

—   Kas ell… — izsaucās Kamilla.

Viņas blenza uz parādību, sastingušas uz vietas.

Tad, tikpat ātri kā parādījusies, aste nogrima tieši lejup un nozuda.

Konrits joprojām neko nedarīja. Tas nekustējās, bet klusi palika uz vietas un nenovērsdamies skatījās uz viņu. Tā acīs bija īpatnēji cilvēcīgs un… itin kā… domīgs skatiens. It kā aiz tā acīm notiktu kaut kas… saprātīgs. Itin kā milzīgais dzīvnieks apzinātos sevi un apkārtni.

It kā tas nebūtu naidīgs.

Marti zināja, ka viņš, ļoti iespējams, tikai iztēlojas, — konrita labvēlība vai vienaldzība, visticamāk, bija viena vienīga ilūzija.

Vistīrākā vēlamā iztēlošanās.

Dari to ātri, tu nolādētā pārmilzīgā slieka, domāja Marti. Rīkojies! Es vairs nespēju gaidīt, ar mani ir noticis pārāk daudz kas pārāk īsā laikā. Es esmu pie gala. Pārāk izsmelts. Dari to, lai abi tiekam no šejienes prom. Dari to, tad vismaz tas būs cauri.

—   Kas, ellē, tas ir? — Kamilla atkal iesaucās.

Hua apjukusi skatījās uz Kamillu. Taču viņa nepaspēja neko pateikt, pirms ieraudzīja vēl kaut ko. Bura fleterēja un sitās nemierīgi, un tad kļuva pavisam vaļīga. Viens no laivu turošajiem enkuriem bija izslīdējis, taču otrs palicis vietā, un laiva griezās sāņus. Klīverbomis tūlīt aizlidināsies uz otru pusi, varbūt jau tad, kad viņām uzklups nākamā vēja brāzma. Turklāt vējš tagad nāca tieši no salas aizmugures, tas ik brīdi mainīja virzienu un uzbruka laivai katru reizi no citas puses.

—   Uzmanies no bomja! — kliedza Hua.

Taču brīdinājums bija pārāk vēlu.

Spēja brāzma iešalca burās. Laiva pagriezās izšķirošos piecus grādus, un bomis apmetās apkārt. Vējš pakampa līdzi Huas vārdus, un Kamilla tos nedzirdēja. Viņa arī neredzēja tuvojošos bomi.

Spirgtā vēja pārmestais klīverbomis trāpīja KamiUai pa galvu. Hua šausmās noskatījās, kā Kamilla pārkrīt pār bortu, ieplunkšķ ūdenī un nozūd skatienam.

Marti redzēja, kā burbuļu mākonis pašķīst ūdens virsmā kā balta roze. Mākonis izklīda, un caur to kaut kas grima tieši uz viņa pusi.

Marti nošausminājās, kad redzēja, ka tā ir Kamilla.

Ak nē, Marti domās iekliedzās.

Konrits pagrieza galvu uz šļaksta pusi, taču citādi palika vietā.

Tā uzmanība tagad acīm redzami bija novirzījusies no Marti, vismaz uz mazu laiku. Milzīgais dzīvnieks noskatījās, kā Kamilla lēnām grimst dziļāk. Kamilla izskatās kā bezsamaņā, nodomāja Marti. Kas viņai noticis?

Konrits sakustināja spuras un graciozi paslīdēja augšup. Tā spuras tikai mazliet nodrebēja, bet jau šī minimālā kustība ļāva tam slīdēt uz priekšu daudz ātrāk, nekā cilvēks spēja peldēt. Kādā citā situācijā Marti varbūt būtu apbrīnojis tā kustību skaistumu. Taču tagad viņa pasaule piepildījās vienīgi ar durstošu trauksmi, jo viņš apjauta, ka dzīvnieks ir sapratis Kamillas bezpalīdzīgo stāvokli.

Tu, lielais sūds, ņem mani viņas vietā, Marti domās kliedza.

Konrita garā ķermeņa spuras zibēja viņam garām, viņš sagrāba vienu no tām ar roku un sarāvās aiz sāpēm, kad spuras naža asā mala iegriezās plaukstā līdz pat kaulam.

Asinis sāka plūst ūdenī kā mazi, sarkani mākoņi, taču Marti neatlaida tvērienu, pieķērās spurai un izvilka dunci no maksts pie kājas.

Konrits ar galvu pa priekšu peldēja Kamillas virzienā, tieši no apakšas. Vēl pāris metru, un Kamilla bezsamaņā iegrims… tieši nezvēra mutē! Jācer, ka viņa neatgūs samaņu tad, kad tas notiks. Kad konrits atvērs muti un… Marti nespēja izdomāt domu līdz galam.

Ņem mani viņas vietā!

Viņš trieca stipro nirēja dunci konrita mugurā, tuvu spurai, tik spēcīgi, cik varēja. Bija tā, it kā viņš mēģinātu caurdurt no tērauda būvēta karakuģa sānus. Asmenis neizdūrās cauri bruņām, tas tajās pat neiegrima, vien, nekādu kaitējumu nenodarījis, aizslīdēja sāņus. Radījuma muguras plātnē parādījās tikai mazs, skumji šaurs un blāvs, knapi redzams nobrāzums, no kura neplūda asinis. Konrits pat nebija pamanījis, ka Marti tam iesitis ar nazi.

Mums nav nekādu iespēju, nodomāja Marti. Kamilla, man žēl, piedod man…

Sāpes rokā kļuva stiprākas, un viņš jau baidījās, ka agonijā zaudēs samaņu. Taču viņš joprojām neatlaidās, bet, gluži otrādi, salieca roku un palīda uz priekšu, par spīti sāpēm. Viņš atkal iesita konritam ar nazi, taču šoreiz trāpīja starp diviem mucveidīgajiem segmentiem. Tagad duncis iegrima dziļāk, kā mīkstā skrimslī. Tas iegrima līdz spalam starp posmiem. Taču no brūces arī tagad nenāca asinis, un, kad konrits mazliet noraustīja spuras, Marti sakropļotās rokas tvēriens atslāba, un viss viņa svars palika balstāmies uz nirēja dunča asmens. Tas neizturēja spējo rāvienu un pārlūza.

Te nu bija, nodomāja Marti, kad viņš brāzās sāņus dzīvnieka saceltajā ķīļūdenī.

Viņš izmisīgi kūļājās ar pleznām un mēģināja sasniegt konritu, asinis plūda no rokas un riņķoja ap viņu sarkanos virpuļos, un viņš, pretēji visiem iespējamiem saprāta noteiktiem likumiem un varbūtībām, cerēja, ka vēl kādā veidā paspēs tikt priekšā konritam, pirms tas ierautu Kamillu savā rīklē, tā viņš varētu nostāties starp nezvēru un Kamillu un pats mirt viņas vietā.

Marti kūlās ar pleznām tik ātri, cik spēja, taču visu laiku atpalika, līdz konrits piepeši apstājās. Tas iztaisnoja spuras pretēji virzienam, kurā devās, itin kā tās būtu lejup slīdošas lidmašīnas bremžu eleroni, un apstājās kā pret sienu.

Marti redzēja, kā Kamillas nekustīgaisjķermenis slīd arvien tuvāk konrita galvai, un zināja, ka ir par vēlu, negrozāmi par vēlu. Nekas vairs nebija darāms. Apžēlošanas vai izpirkšanas vairs nevarēja būt.

Viņš neko vairs nevarēja pasākt — vien bezpalīdzīgi noskatīties, kā briesmonis apēdis Kamillu.

Samaņu zaudējusī Kamilla grima lejup un bez skaņas atdūrās pret dzīvnieka nāsīm. Konritam vajadzētu mazliet pakustināt galvu, un Kamilla iekristu tā mutē. Taču tas vēl neko nedarīja.

Marti sasniedza konrita galvu.

Radījuma acu skatiens bija… dīvains. It kā tas ko saprastu, justu, domātu. Itin kā tas izjustu ziņkāri, interesi…

…līdzjūtību un žēlumu?

Konrits atkal noraustīja vairākas spuras, tikai mazliet, tikai reizi. Kustība bija tik ātra un sīka, ka tā bija gandrīz nemanāma, taču viena spuru notrīsēšana pacēla konritu līdz virsmai, un Marti sajuta tā radīto turbulenci visapkārt. Kad konrits uznira, Kamilla uz milzīgā dzīvnieka purna cēlās tam līdzi.

Tu, ellīgais sadists, nodomāja Marti.

Viņam nekad nebija patikuši kaķi. Riebums, ko viņš pret tiem izjuta, bija saistīts ar to, kā tie bieži spēlējās ar upuri. Ar to, kā tie varēja darīt pāri mazajiem cīrslīšiem un pelēm reizēm pat stundām ilgi, pirms tos beidzot nogalināja vai pirms mazā sirds pārsprāga no pārāk ilgā sasprindzinājuma.

Plēsēji reizēm varēja atļauties darboties lēni.

Atļauties spēlēties ar upuri.

Es negribu redzēt, kas tagad notiks, Marti domās nokliedzās.

Hua skatījās ūdenī un mēģināja tikt skaidrībā ar situāciju. Tad kaut kas pacēlās virs ūdens laivas otrā pusē ar skaļu šļakstu, Huai pāri pārlidoja tik daudz šļakatu, ka viņa izmirka līdz ādai.

Hua pagriezās, lai palūkotos uz aizmuguri, un dziļi ievilka elpu.

Pirmais, kas piesaistīja viņas uzmanību, bija mazu šķīvju izmēra acis.

Dieviņ tētiņ, noelsās Hua. Tas ir vēl daudz lielāks, nekā es būtu…

Uznirusī galva bija milzīgi liela. Daudz lielāka par automašīnu. Lielāka nekā lokomotīves priekša. Hua ievēroja spalvu pušķi un antenas.

Konrits, viņa šokēta nodomāja.

Hua redzēja, ka Kamilla nedzīvi guļ virs konrita nāsīm. Tomēr nešķita, ka viņa būtu ievainota, un no viņas nesūcās asinis.

Dzīvnieks nebija sakodis Kamillu. Tas nebija viņai uzbrucis. Kāpēc? Huas skatiens sastapās ar konrita acīm. Tās skatījās tieši uz viņu.

Debestiņ, tas taču domā, apjausma izbrāzās Huai cauri kā elektrošoks.

Konrita skatiens nebija kā zivij vai kaķim, bet gan… bija tā, it kā viņa skatītos otra cilvēka acīs. Apzinīgs, saprātīgs skatiens.

Hua tam nespēja noticēt, bet… bija tā, it kā konrits saprastu, ko dara. Itin kā gribētu Kamillu nevis apēst, bet gan… palīdzēt viņiem?

Huai bija neiespējami pieņemt to par patiesību. Taču viņa saprata, ka Kamilla visdrīzāk jau būtu noslīkusi, ja konrits nebūtu pacēlis viņu virspusē.

Tā nekādi nevarēja būt patiesība. Tas bija neiespējami!

Izņemot to, ka…

Hua atkal atcerējās, ka vecajās vjetnamiešu un ķīniešu pasakās jūras pūķis lielākoties bija laipns, labvēlīgs un draudzīgs radījums. Pēc nostāstiem, pūķis kļuva bīstams vien tad, ja to iztraucēja vai sakaitināja. Parasti tas tika uzskatīts par patīkamu radību. Varbūt tas ne velti ir ķīniešu horoskopa svarīgākā un stiprākā zīme. Vai seno laiku cilvēki tiešām par to kaut ko zināja?

Ko gan Marti bija stāstījis par Kalifornijas līča milzu rajām? Par biedējoša izskata radījumiem, kuru pīķu garums varēja tuvoties astoņiem metriem. Kad nirēji reiz bija izglābuši tīklā iepinušos milzu raju, tā viņiem bija ļāvusi jāt uz muguras, izvedusi vienu nirēju pēc otra fantastiskā braucienā, pateikdamās par dzīvības izglābšanu. Vai tam jau nevajadzēja zināmā mērā attīstītu smadzeņu darbību, spēju just pateicību? Vēlmi atmaksāt parādu vai vismaz pateikties glābējiem?

Šī radība bija vēl krietni lielāka par kaut kādu milzu raju. Tā bija garāka par jebkuru vali, ko Hua bija redzējusi, un tās galva bija ļoti liela. Kā autobusa priekšdaļa, nebeidzami liela salīdzinājumā ar pārējo ķermeni. Tā smadzenes varēja būt lielākas nekā lielajam valim, lielākas nekā kašalotam.

Ko tas darīja ar savām smadzenēm? Kā viņš izmantoja to kapacitāti?

Tad Huai prātā ienāca vēl kas cits, daudz nepatīkamāks. Kā ar to pušu

pārkosto zvejnieku, ko viņi bija izcēluši no jūras? Kas cits varētu būt pārkodis pieaugušu vīrieti uz pusēm, ja ne konrits?

Ja tieši konrits bija uzbrucis zvejniekiem un nogremdējis to laivu, tas ir ļoti bīstams, un mesties ūdeni būtu pašnāvība.

Konrits pacietīgi lūkojās uz meiteni, itin kā kaut ko gaidītu. Ko? Vai tas gaidīja, ka Hua nolaidīsies ūdeni un paņems Kamillu?

Hua pagrieza seju pret konritu un ieskatījās tam tieši acis.

—   Paklau, tu taču neizmanto Kamillu tikai par ēsmu, lai pakamptu arī mani? — viņa jautāja.

Bija tā, it kā konrita acīs pavīdētu uzjautrināts uzplaiksnījums. It kā tas būtu vismaz lielos vilcienos sapratis Hua teikto.

Nu jau gan es jūku prātā, nodomāja Hua. Man vienmēr ir bijusi pārāk dzīva iztēle! Bet… vai viņai vajag laisties ūdenī, kad blakus laivai ir četrdesmit metru gara jūras čūska? Pēc garuma briesmonīgs radījums, kas bija vairāk nekā pietiekami liels, lai norītu viņu veselu?

No otras puses, ja konrits gribētu izdabūt viņu no laivas, tas to spētu, pat ja viņa nelaistos ūdenī. Turklāt pavisam viegli. Jebkurā mirklī. Arī laivas nogremdēšana tam nesagādātu grūtības.

Tā ka… varbūt dažādi indivīdi ēd atšķirīgu barību. Varbūt zvejniekiem bija uzbrucis cits indivīds. Varbūt šis konrits nepiederēja pie cilvēkēdāju kārtas. Vai varbūt konriti bija maitēdāji, kas aiztika tikai mirušus cilvēkus.

Es neticu, ka daru ko šādu, es redzu sapni, nodomāja Hua. Visi viņas instinkti brīdināja, kliedza, lai viņa turas prom no ūdens. Taču es nevaru Kamillu tur atstāt, Hua nodomāja.

—   Okei, saprotu, ko tu gribi teikt, — Hua skaļi sacīja.

Es runāju ar lielo jūras čūsku tā, it kā tā mani saprastu, domāja Hua. Esmu pavisam zaudējusi prātu. Taču arī šī situācija nav pavisam parasta.

—   Bet… tu taču arī no savas puses apjaut, kāpēc es mazliet nervozēju? — Hua jautāja konritam. — Tu esi drusku lielāks nekā es!

Huai atkal izlikās, it kā viņa redzētu uzjautrinājuma uzplaiksnījumu konrita acis.

—   Labs ir, es iešu viņai pakaļ, — izspēra Hua.

Viņa piegāja pie trepēm un uzkāpa uz to pirmā, tad otrā un trešā pakāpiena.

Varbūt es tagad nomiršu, nodomāja Hua, lielais jūras pūķis mani apēdīs.

—   Tu taču mani tagad nemāni, vai ne? — Hua teica konritam.

Dzīvnieks piepeši atkal sakustināja spuras, divas trīs reizes, pavisam

ātri, ūdens tam apkārt sāka šļakstēt un balti putot kā krācē. Tā galva pacēlās augstāk virs ūdens un pastiepās uz sampana pusi. Konrits mazliet nolieca purnu, un Kamilla noripoja uz klāja tikai no pusmetra augstuma.

Kamillas galva atsitās pret klāju, bet citādi kritiens bija zems un kustība maigāka, nekā no vismaz tūkstoš reižu par Kamillu lielāka dzīvnieka varētu sagaidīt. Konrita galva iegrima ūdenī, un Hua redzēja vēl pēdējo zibsni tā acīs.

Tad tas bija prom.

48

—   Nekad vairs mani tā nepārbiedē, — teica Marti, tīdams marli Kamillai ap galvu.

—   Piedod, — Kamilla nomurmināja bēdīgā balstiņā. — Lai gan tā nebija… mana vaina.

—   Es jau domāju, ka tas konrits… ka tas… Nezinu, ko būtu darījis, ja…

Kamilla piespieda pirkstu Marti lūpām un pārtrauca viņu.

—   Kuš, — teica Kamilla. — Viss atkal ir labi. Tā nenotika. Tāpēc nedomā par to.

Kamillas galvas ādā bija nobrāzusies gara, asiņojoša brīce, kad konrits bija nosviedis to uz klāja. Viņas balss bija neskaidra, skatiens mazliet miglojās, un viņa pirms mirkļa bija sūdzējusies par nelabu dūšu. Marti pieļāva, ka viņa dabūjusi vieglu smadzeņu satricinājumu. Citādi tomēr izskatījās, ka viss ir kārtībā.

Kamēr Marti bija pie Kamillas, Hua burāja sampanu uz salas otru pusi. Vu, Tšiongs un Kvoks smagi strādāja uz krasta klintīm un pamāja viņiem. Viņi bija iznesuši mantas no alas atpakaļ krastā, taču vēl nebija pacēluši “Smejošo pūķi” virs ūdens. Tas bija tik dziļi ūdenī, ka bez skābekļa baloniem bija grūti no tā izvākt akmeņus, un viņi tos nemācēja lietot.

—   Kas jūs aizkavēja? — jautāja Vu, kad viņi pietuvojās krastam.

—   Vai jūs neko neredzējāt? — vaicāja Hua.

Vu neizpratnē uz viņu palūkojās.

—   Ko mums būtu vajadzējis redzēt?

Gadsimta dzīvnieka atrašanu, nodomāja Marti. Gadsimta atradums, taču Vu, Tšiongs un Kvoks visu laiku bija salas nepareizajā pusē. Pasaule reizēm ir diezgan negodīga. No otras puses, Kvoks bija īpaši vēlējies, lai viņam nekad nebūtu jāredz lielais jūras pūķis.

—   Mēs neuzņēmām nevienu fotogrāfiju, — atzīmēja Kamilla. — Mums joprojām nav pierādījumu!

Kamilla bija domājusi, ka Marti būs neapmierināts, kad to atkal atcerēsies. Taču viņš plaši nosmaidīja.

—   Izņemot to, ka dzelmē ir viens svaigs līķis un vismaz daži tūkstoši konritu skeletu. Līdzīgi kā Miksnicas alā.

Kamilla skatījās uz viņu, neticēdama ausīm.

—   Vai tas bija kāds joks?

Marti pakratīja galvu.

—   Visas tās mucas…

Izpratne pavīdēja Kamillas acīs.

—   Tiešām? — viņa izsaucās.

Marti pamāja.

—   Zvejnieki runāja taisnību! — viņš sacīja. — Konritiem bez mugurkaula ir arī ārējais skelets, līdzīgi kā kukaiņiem. Bruņas, kas veidotas no desmitiem sarindotu riņķu vai posmu. Nezinu, vai tā tad vispār var būt zivs. Varbūt konrits ir kaut kas pavisam cits, jauna mugurkaulnieku klase. Bet vai atceries tos mazos, garenos vēžveidīgos, ko redzējām, kad ienirām alā?

—   Kas ar tiem? Tu taču negribi teikt, ka…

—   Jā gan. Es pieļauju, ka tie varētu būt nupat izšķīlušies konritu mazuļi. Mums vajadzētu tos aplūkot mazliet rūpīgāk!

—   Bet ne tagad, — Kamilla nošausminājās.

—   Ne tagad, — piekrita Marti.

Kamillas izteiksme kļuva aizdomīga.

—   Kā tu piekriti tik viegli?

Sasodīts, nodomāja Marti. Viņa nudien mani pazīst pārāk labi. Ar to vēl radīsies problēmas.

—   Es varbūt esmu kaut ko iemācījies, — ļoti nopietni apliecināja Marti.

Turklāt alā vairs nebija to mazo mugurkaulnieku, kad peldējām no turienes laukā, nodomāja Marti. Iespējamie konrita mazuļi tātad bija devušies tālāk. Tic droši vien bija iepeldējuši dziļākos ūdeņos, kad vētra bija pietuvojusies un alas ūdens sācis bīstami svārstīties turp un atpakaļ.

—   Mums tomēr vēl jāizceļ “Smejošais pūķis”, — atgādināja Marti.

Hua uz viņu dīvaini paskatījās.

—   Kas tad nu? — Marti jautāja.

—   Man tev kaut kas jāparāda.

Hua pieveda Marti pie alas un atvēra līķu maisa rāvējslēdzēju. Viņa aizspieda degunu, jo no plastikāta maisa nākošā smaka bija neciešama. Marti domīgs lūkojās uz mirušā zvejnieka pušu pārkosto līķi.

—   Konrits?

Hua paraustīja plecus.

—   Kas gan cits tas varētu būt? — viņa jautāja.

Dažādas vienas un tās pašas sugas populācijas bieži ēd pavisam atšķirīgu barību, domāja Marti. Pat dažādiem vienas un tās pašas populācijas indivīdiem varēja būt dažādi medīšanas un barošanās paradumi.

—   Mums paveicās, — piezīmēja Marti. — Ja mums būtu trāpījies kāds cits indivīds…

Hua aizvēra rāvējslēdzēju. Viņas skatiens pievērsās šaurumam starp salām.

—   Man ir jādodas ūdenī, — Marti teica. — Taču sekojiet situācijai ar zivju meklētāju un brīdiniet uzreiz, ja redzat kaut ko.

Marti ar kompresoru pielādēja vienu skābekļa balonu un tad ienira, lai aizvērtu “Smejošā pūķa” lūkas un pārvietotu atsvaram izmantotos akmeņus. Marti darbojās zem ūdens četrdesmit minūtes, un nekas nenotika. Tad “Smejošais pūķis” pēkšņi atrāvās no dzelmes un aizvien lielākā ātrumā cēlās pret ūdens virsmu.

“Smejošais pūķis” šļakstēdams uznira, ūdens uzšļācās augstu, un mazās straumītēs tecēja prom no klāja. Visi aplaudēja.

—         Jācer, ka piedabūsim dīzeļa sūkņus darboties, — nopūtās Kvoks.

—   Paies diezgan ilgs laiks, līdz iztukšosim kravas telpu ar spaiņiem!

Kamilla redzēja, ka uz “Smejošā pūķa” klāja vēl ir pārdesmit akmens bluķu. To svars vairs nebija spējis noturēt laivu jūras dibenā. Divi akmeņi bija lielāki par citiem. Tie izskatījās dīvaini, it kā nebūtu akmeņi, bet gan…

Marti galva parādījās virs ūdens.

—         Ielādēju līdzi pāri mazu konrita galvaskausu, — atzīmēja Marti.

—   Jaunu, desmitmetrīgu indivīdu. Negribu atgriezties no šejienes bez pierādījumiem.

Marti kūlās ūdenī un skatījās uz Kamillu it kā atvainodamies.

—  Tātad… vai es varētu vēl aizpeldēt un nobildēt to svaigo līķi? — jautāja Marti. — Ar zivju meklētāju izskatās, ka briesmas būtu jau…

Tas nekad nebeigsies, Kamilla nodomāja.

Taču pēc dažām stundām viņi visi jau bija uz “Smejošā pūķa” klāja. Visas mantas, kas uz laiku bija evakuētas, bija ieceltas atpakaļ kuģī, un mazais sampans atkal bija piesiets tam blakus.

—   Vai paceļam buras? — jautāja Kvoks.

Marti pamāja.

—   Tā varētu būt pavisam laba ideja. Tuvējās salās varētu būt cilvēki, kam nepieciešama palīdzība!

Vu un Tšiongs pacēla enkuru, un Hua kopā ar Kvoku sāka vilkt augšup grotburu. Dīzeļmotors gan vēl nebija savā vietā, taču buras darbojās. Svaiga vēja brīze ieķērās burā, un tā sāka būkšķēt un plīvot. Tad izliecās un nospriegojās, un “Smejošais pūķis” sāka kustēties.

—   Vai mēs izdarījām pareizi, ka atbraucām šurp? — Kamilla pēkšņi vaicāja, joprojām stipri klusā un aizsmakušā balsī. Klepus lēkme pārrāva viņas teikumu.—Vai tomēr būtu bijis labāk, ja… mēs nebūtu atbraukuši? Ja mēs nekad nebūtu atraduši… Pūķa siekalu salu?

Marti neatbildēja.

—  Tagad konritu sala pārvērtīsies vienīgi par tūristu atrakciju, — turpināja Kamilla. — Tagad pasaulē atkal ir par vienu lielu mīklu mazāk.

Viņai atkal uznāca klepus.

—   Vēl nupat mums bija lielā jūras čūska, nāga un caddy… un daudz kas cits. Tagad mums ir tikai viena jauna dzīvnieku suga.

Kamillas rokas un ķermenis sāka trīsēt, un Marti aplika vēl otru pledu viņai ap pleciem.

—   Vai tas bija… labs darījums? — jautāja Kamilla. — Vai tev reizēm nešķiet, ka… mūsu pasaule pārāk saraujas?

—  Tagad konritu var aizsargāt, — teica Marti. — Tas droši vien būtu izmiris desmit gadu laikā, ja mēs šo vietu nebūtu atraduši. Turklāt vienmēr, kad zinātne kaut ko atņem, tā dod kaut ko vietā. Parasti krietni vairāk nekā paņem.

—   Cerēsim… tā, — klepoja Kamilla.

—         Padomāsim rūpīgāk par to kaut kad vēlāk, — ierosināja Marti.

—  Tagad… es nezinu, vai man tam pietiek spēka.

Saule sāka rietēt, un tās pēdējie stari atkal izrakstīja padebešus koši oranžos, sarkanos un dzeltenos toņos. Virs tiem bija tikai Visuma melnums. Halonas līča augstās, akmens stabus atgādinošās salas izcēlās pret saulrietu kā tumši silueti.

Vējš pastiprinājās, un ūdens sāka šļakstēt gar priekšvadni, kad kuģa ātrums pieauga. Kamilla atspieda galvu pret Marti krūtīm un saņēma viņa roku.

Marti jutās labi un mierīgi. Bija labi būt dzīvam. Elpot. Just vēju un viļņu šļakatas sejā.

Viņa prāts bija viegls un tukšs, taču labā nozīmē tukšs. Itin kā viņš pēkšņi būtu atbrīvojies no smagas nastas.

Viņš nezināja, ko nākotne atnesīs, taču bija ļoti ieinteresēts to noskaidrot.

Cilvēka laime ir mazajās lietās, Marti atcerējās Kamillas vārdus. Cilvēki, kas meklē laimi lielajās lietās, spēj būt, augstākais, pa pusei apmierināti. Brīžiem.

Sapņiem nenoliedzami ir slikts paradums kļūt ikdienišķiem, līdzko tie sasniegti, nodomāja Marti. Bet varbūt tieši to sasniegšanai sekojošais tukšums ļauj saskatīt visu skaidrāk. Varbūt mēs vienkārši esam tā veidoti.

Viņš atkal atcerējās, ko Kamilla viņam alā bija teikusi. Vārdos ietvertie apsolījumi piepeši šķita ļoti vilinoši. Dažādu iemeslu dēļ.

Viņš patiesībā vēl nezināja, vai viņi turpmāk varētu atkal būt kopā, un

nemācēja iztēloties, kāda varētu būt viņu kopīgā dzīve, ja doma kādā brīdī pārvērtīsies patiesībā.

Viņš tomēr nespēja par to satraukties.

Varbūt Kamilla bija runājusi tikai īslaicīgu, situācijas radītu emociju uzplūdā. Varbūt viņa pēc brīža mainīs domas, kad visu mierīgi pārdomās. Varbūt runa bija tikai par mirkļa ilūziju. Ilūziju, kas izgaisīs aiz apvāršņa tikpat ātri kā parādījusies. Kam bija lemts izgaist.

Laiks rādīs.

Pūķa siekalu sala palika aizvien tālāk aiz viņiem. Viņi noskatījās, kā saulrieta liesma nodziest jūrā un sala ar augsto virsotni atkal nozūd tumsā, kamēr ar to saistītie nostāsti ceļoja viņiem līdzi no tumsas pretī gaismai.

Dažas piezīmes pēc izlasīšanas (par to, kas ir patiess un kas — izdomāts)

Visi šajā grāmatā citētie tekstu fragmenti par jūras kriptīdiem ir īsti. Ari teksti, uz kuriem tiek norādīts netieši, patiešām pastāv. Vienīgais izņēmums ir avižraksts, ko Hua stāsta sākumā nosūta Marti, taču arī tas ir īstas, 1883. gadā vjetnamiešu avīzē publicētas, mazas ziņas iedvesmots.

Viss, kas grāmatā stāstīts par Vjetnamas konrita leģendu, ķiniešu jūras pūķu mītiem, Kalimantānas un citu Indonēzijas salu nāgu stāstiem un Centrālamerikas un Dienvidamerikas Kecalkoatla un Kukulkana mītiem un to savstarpējām līdzībām, arī ir patiesi. Pats esmu meklējis vecus un jaunus jūras pūķu zīmējumus un griezumus un vācis ar šo tēmu saistītus nostāstus, piemēram, Meksikā, Indijā un Kalimantānā. Tomēr tuvākais jūras pūķi attēlojošais daudzus tūkstošus gadu vecais klints gleznojums, ko esmu iepazinis, atrodas gluži netālu, proti, Pēterburgas Ermitāžā.

Koncepts, kas pazīstams ar nosaukumu Okama “bārdas nazis”, ir viens no svarīgākajiem principiem, kas virza dabaszinātņu pētījumus. Pēc šī koncepta, vienkāršākā teorija, kas izskaidro visus zināmos faktus, parasti ir pareiza.

Ja izmantojam šo principu attiecībā uz materiālu, kas rodas, apkopojot ziņojumus, spriedumus, nostāstus, likumus, hroniku ziņas un dažādu laiku zīmējumus, grebumus un kalumus, kuros attēlotas lielās jūras čūskas un jūras pūķi, vienkāršākais veids, kā tos izskaidrot, būtu tas, ka dažādu tautu un civilizāciju mūžsenie nostāsti par jūras čūskām ir kādās jūrās agrāk dzīvojuša un, iespējams, joprojām sastopama, zinātnei nepazīstama jūras dzīvnieka iedvesmoti.

Cits racionāls izskaidrojums būtu, ka jūrā dzīvojošo čūskveidīgo dievību līdzība radusies kultūru mijiedarbībā. Arī tā ir aizraujoša doma, jo tā norādītu uz to, ka pastāv mums pavisam nepazīstamas vēsturiskas pasaules un patiesības.

Priekšmetu atradumi tomēr neapstiprina kultūru aizguvumu teoriju. Līdz ar cilvēkiem pārvietojas arī dažādu kultūru radītas lietas. Tirgojoties priekšmeti tiek pārvietoti pat ievērojami vieglāk un elastīgāk nekā veselas ticību sistēmas. Ir krietni vieglāk pārdot indiešu brahmanim skaistu piekariņu, nekā pievērst viņu kristīgajai ticībai.

Trešais iespējamais izskaidrojums — visi pasaules nostāsti par jūras čūskām ir saistīti ar miljoniem gadu veciem bazilozauru skeletiem. Šai hipotēzei ir skaidras spēcīgās puses. īpaši bazilozauru skeletu un ķīniešu zīmēto jūras pūķu anatomiskā līdzība (izņemot galvu) un tas, ka tie bija ievērības cienīgi. Tomēr līdz šim bazilozauru skeleti ir atrasti tikai pavisam retās vietās. Vai tie tādā gadījumā var izskaidrot visus pasaules jūras čūsku nostāstus? Turklāt, ja runa būtu vienīgi par bazilozauru skeletiem, mums visus gadu tūkstošu laikā sakrājušos aculiecinieku novērojumus — no Hubilajhana flotes līdz Krishna un Menx— vajadzētu uzskatīt par tīrām ilūzijām vai fikciju.

Ja pirmais un vienkāršākais izskaidrojums ir pareizs, konrits — Leviatāns — Kecalkoatls — Kukulkans — njani — nāgas — Waterhorse — Meerhorse kultūrvēsturiski ir nozīmīgākā dzīvnieku suga vai ģints uz zemeslodes, daudz svarīgāka par govīm, zirgiem vai suņiem. Ja tā vairošanās ir atkarīga no sekliem jūras apvidiem un jo īpaši lielu upju deltām, visa suga (vai ģints, dzimta vai klase) gandrīz noteikti ir jau izmirusi vai vismaz atrodas uz izmiršanas robežas.

Ja konriti joprojām pastāv, taču mūsu laikā izmirst, tā ir milzīga neveiksme, tikpat liela kā lielo vaļu zaudējums.

Ir pavisam iespējams, ka liela daļa visu pasaules apdraudēto sugu ir atrodamas starp dažādiem kriptīdiem jeb vēl nepazīstamām dzīvnieku sugām. Daudzi nostāstos un pasakās attēlotie kriptīdi droši vien ir izmiruši jau sen, un daudzi, iespējams, vienmēr ir bijuši vien pasaku tēli. Taču daļa kriptīdu ir īstas, pastāvošas, taču izmirstošas sugas, kuru sistemātisku aizsardzību nav iespējams uzsākt, pirms to pastāvēšanai nav neapgāžamu pierādījumu.

Šobrīd Britu Kolumbijas Zinātniskais kriptozooloģijas klubs (BCSCC) savā jomā varbūt ir vienīgais pasaulē. Tāpēc, ja ir liela interese par jomu, labs veids, kā sākt darboties, ir iepazīties ar BCSCC nolikumu un nosūtīt labi pamatotu biedra pieteikumu. Kas attiecas uz lauka pētījumiem, vissvarīgākais ir vispirms pietiekami labi iepazīt jau zināmos lielos jūras dzīvniekus. Tikai tad, kad zini, kas ir parasts, vari atpazīt un atšķirt to, kas ir neparasts.

Konsultantu uzņēmums FPPC pastāv tikai manā grāmatā iztēlotajā pasaulē, taču citādi es ticu, ka viss, kas tekstā ir minēts par Indonēzijas kūdras un akmeņogļu ugunsgrēkiem, atbilst patiesībai. Ja Indonēzijas kūdras un mangrovju purvu un slāņaino plato milzīgās ogļu krātuves izvada atmosfērā oglekļa dioksīdu, globālā sasilšana un okeānu skābuma palielināšanās var beidzot kļūt nekontrolējama. Šī iemesla dēļ daļa grāmatas ienākumu tiek ziedoti Siemenpuu fondam un Ympāristo ja kehitys ry, lai atbalstītu ar atmosfēras pārmaiņu novēršanu saistītus projektus. Pirmais manā sarakstā ir purvaino lietus mežu aizsardzības projekts Sumatras austrumkrastā un Kamparas pussalā.

Kamparas pussalu visvieglāk kartē ir atrast, ja novelk līniju no Singapūras uz dienvidiem. Līnija vispirms šķērso divas garenas salas, Ransanu un Tebintini, kurās aug mangroves un sāgo, un nipas, un tad nonāk līdz Sumatras piekrastei pie Kamparas pussalas. Kamparas krastos ir mazs zvejnieku ciems, kurā kopumā dzīvo apmēram 7000 cilvēku. Somiem pussala ir pazīstama lielākoties tāpēc, ka mežsaimniecības gigants UPM-Kymmene 1990. gadu beigās to gribēja pārvērst celulozes plantācijā, sadarbojoties ar indonēziešu Aprili.

Kampara ir arī pasaulē lielākais kūdras masīvs, purva lietus mežs, kura kūdras slāņa biezums vietām ir biezāks par 23 metriem. Tā kūdras slāņos ir apmēram tik liels ogļu daudzums, kāds atbilst visas cilvēces gada laikā izdalītajiem izmešiem. Siemenpuu fonda un vietējās nevalstiskās organizācijas Mitra Insani kopprojekts mēģina apstādināt Kamparas pussalas

izdegšanu un lēno paskābināšanos, cīnoties pret šajā apvidū joprojām plānoto koku izciršanu un plantāciju projektiem, ko virza Aprili un citi mežrūpniecības uzņēmumi, kā arī aizsprostojot kanālus, kas jau ir izgrauzušies cauri kūdras slāņiem. Zvejnieku ciemu iedzīvotāji aktīvi piedalās aizsardzības projektos, jo pa kanāliem jūrā ieplūstošais superskābais ūdens draud aizdzīt zivju barus pārāk tālu. Turklāt aizsprostotajos kanālos var izveidot melnā ogļūdens zivju audzēšanai piemērotus zivju baseinus. Ja gribat piedalīties minētajā projektā vai citu līdzīgu projektu atbalstīšanā, meklējiet papildu informāciju Mitra Insati vai Siemenpuu mājaslapās: www. mitrainsani.or.idvai www.siemenpuu.org .

Kad risināju sarunas ar Mitra lnsan pārstāvjiem par ziedojumiem, kas saistīti ar darbu par konritu, man, protams, vajadzēja paskaidrot, par ko pamatā ir stāsts. Kamparieši vispirms bija pārsteigti, bet vēlāk ieinteresēti, kad saprata, ka es domāju — nāga ir vai vismaz kādreiz ir bijusi reāli pastāvoša dzīvnieku suga. Viņus sevišķi iespaidoja novērojums, ko Krishna un Menx 1858. gadā izdarīja gandrīz viņu dzimtajā nostūrī. Kampara pussalas vecajie joprojām stāsta par nāgām, taču jaunieši jau sen tos uzskata par pasaku dzīvniekiem.

Notiekot globālajai sasilšanai, ūdens tvaiku daudzums gaisā aug līdz ar temperatūru. Tvaiku kondensēšanās ūdens pilienos vai ledū augstākos atmosfēras slāņos atbrīvo milzīgu daudzumu tā sauktā latentā siltuma, kas jo īpaši ir tropisko viesuļvētru pamatdegviela.

Draudi, ko piekrastes ieplaku pilsētām un kodolenerģijas stacijām rada aizvien stiprākās viesuļvētras, ir reāli un spēcīgi, un mums, novērtējot riskus, vajadzētu skaitīt kopā gan jūras līmeņa celšanos, gan viesuļvētru radītos plūdviļņus un viļņus, kas veļas pāri dambjiem. Ja neredzēti stiprs harikeins vai taifūns vietām paceļ ūdeni par piecpadsmit metriem, pat divdesmit metru augsti viļņi spēj tikt pāri šādam dambim un nonākt vietās, kuras tie agrāk nesasniedza. Divdesmit metru augsts lūstošs vilnis rada sešu kilogramu lielu spiedienu uz vienu kvadrātcentimetru, kas nozīmē sešdesmit tonnu uz kvadrātmetru. Tādi spēki jau var sadragāt collu biezu tērauda plāksni.

Pēc Fukušimas kodolenerģijas stacijas avārijas var spriest, ka piekrastes atomelektrostacijām ir daudz un dažādu pārsteidzoši ievainojamu vietu. Tās ir atvēsināšanas iekārtu primārās un sekundārās cirkulācijas un to savienojumi; pamata atvēsināšanas iekārtu un rezerves iekārtu enerģijas avoti; degvielas cisternas; degvielu virzošās caurules; elektrības līnijas, datoru sistēmas un rezerves ventiļi; izlietotās degvielas dzesēšanas baseini un starpglabātavas, kā arī visas tās vietas, kurās var sakrāties tvaiks vai ūdeņradis.

Vai taifūna ūdens applūdināto kodolenerģijas staciju vājās vietas izturētu tūkstošus citu pēc cita sekojošu vesera sitienu, kas pret vienu kvadrātmetru triektos ar sešdesmit tonnu lielu spēku? Spriežot pēc Fukušimas pieredzes, tas nešķiet visai droši. Piemēram, ar Indijas piekrastē iecerētajiem kodolreaktoriem šādā gadījumā saistītos vēl lielākas problēmas, jo tajos par dzesējošo vielu plānotais šķidrais nātrijs eksplodē, nonākot saskarē ar ūdeni, un to degviela tiktu bagātināta daudz ilgāk, tātad būtu vieglāk eksplodējoša nekā tagadējās kodolenerģijas stacijās. Neuzskatu kodolenerģiju par saprātīgu enerģijas iegūšanas variantu, taču, ja mēs nolemsim turpināt atomelektrības ražošanu, būtu svarīgi celt kodolenerģijas stacijas vismaz 50 vai 100 metru augstāk par tagadējo jūras līmeni.

Viesuļvētru radītie plūdi un viļņi, protams, tāpat būs aizvien lielāka problēma arī visām citām piekrastes celtnēm, tāpēc būtu prātīgi, ja mēs apstādinātu globālo sasilšanu un jūras ūdens paskābināšanos, pirms piedzīvojam pamatīgākas nelaimes. Esmu apkopojis lielu daļu ar šo problēmu saistīto risinājumu, piemēram, grāmatā 66 Ways to Absorb Carbon and Improve the Earth’s Reflectivity un Ships, Suplhur and Climate (sarakstīta kopā ar Esko Petainu), ko var lejuplādēt ari kā bezmaksas pdf/dokumentu vismaz www.into-ebooks.com interneta veikalā, kā arī Tammi izdotajā darbā “34 veidi, kā apstādināt globālo sasilšanu”. 2011. gada pavasari izdotajā pamfletā “Kodolenerģija pēc Fukušimas” var atrast mazliet precīzāku aprakstu par to, kādas problēmas piekrastes kodolenerģijas stacijām var radīt cunami un viesuļvētru plūdviļņi. Esmu rakstījis arī par Indonēzijas kūdras un akmeņogļu ugunsgrēkiem, kā arī par problēmām, kas saistītas ar eļļas palmām un celulozes plantācijām, piemēram, grāmatā “Eļļas palmu jautājums”.

Rēmera-Stauta sindroms ir izdomāta slimība. Stāstā tā pārstāv dažādas jaunas autoimūnās slimības, kuru diemžēl rodas aizvien vairāk. Marti Ritolas teorija par okeāna dzīļu sugu dažādības rašanos var būt nopietni ņemama hipotēze. Pats esmu sācis apsvērt, ka arī tropisko lietus mežu sugu bagātība ir saistīta ar tāda paša veida parādību. Koki, kas izaugtu ļoti lieli, lietus mežos ir salīdzinoši reti, kaut dažādu to sugu ir daudz. Līdz ar to tās pašas sugas milzu koki varētu būt pārsteidzoši tālu cits no cita. Citiem vārdiem, negaidīti radušies lietus mežu milži ari var būt tādas kā salas no to posmkāju, sēņu un daudzu citu sugu viedokļa, kas ir no tiem atkarīgi.

Šī grāmata ir izaugusi par romānu no īsāka teksta, ko sākotnēji 2009. gada vasarā rakstīju avīzei Seura kā stāstu ar turpinājumiem. Cilvēki no Seura un Tamrni, kā arī mana sieva Jāna Airaksinena ir palīdzējuši man, gan radot stāsta ieceri, gan pārveidojot tekstu. Līdz ar Jānu īpaši liels paldies Kirsti Salokankai un Saijai Hanoniemelai no Seura un Peivi Koivistolai no Tammi, manai jaunajai izdevējai. Tituli (Anna Kristīna) Kervinena, kura ir izdevusi visus manus iepriekšējos romānus, izņemot “Pamošanos”, un kurai esmu parādā visu savu rakstnieka karjeru, gadu mijā aizgāja pensijā.

Mašīnu meistars, skolotājs un kuģu būvētājs Peka Āltonens no Hankolas man ir iemācījis lielu daļu no visa, ko zinu par Somijas salu apvidus tradicionālajiem laivu tipiem. Erki Hiltunens no Jiveskiles, kas nodarbojas ar vizualizēšanas pētniecību, sniedza informāciju par dažādu pētījumu rezultātiem, kas saistīti ar cilvēka smadzeņu darbības principiem, un tie daudz deva, arī vācot materiālu šai grāmatai. Visas nepilnības un paredzamās kļūdas, protams, ir manis paša.

Risto Isomf.ki Helsinkos 2011. gada 23. maijā

Content

Isomeki Risto Jūras pūķa sala

Prologs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Dažas piezīmes pēc izlasīšanas (par to, kas ir patiess un kas — izdomāts)