Heinleins Roberts

Kaķis, kas staigā cauri sienām

Roberts Heinleins

Kaķis, kas staigā cauri sienām

XCIX

Kad nāves ēna jau stiepsies pēc manis un manu dienu kūlīts būs sasiets,

Tad saukšu es jūs, mani draugi, un jūs mani aiznesīsiet.

Kad pīšļi es būšu, no maniem pelniem jūs taisīsiet kausu, ko pildīt ar vīnu.

Varbūt jūs vēl redzēsiet atdzimstam mani.

Omara Haijama rubaja (Atdzejojis A. Kurcijs)

saturs

Pirmā gramata VIENALDZĪGI GODĪGS

Otra gramata NĀVĒJOŠAIS IEROCIS

Trešā grāmata GAISMA TUNEĻA GALĀ

Pirmā grāmata VIENALDZĪGI GODĪGS

..

I nodaļa

«Lai ko tu darītu, tev nāksies nožēlot.» Alans Makleods Grejs (1905—1975)

«Mums vajag, lai jūs nogalinātu cilvēku.»

Svešinieks nervozi skatījās apkārt. Es saprotu, ka pārpildīts restorāns nav īstā vieta šādai sarunai, jo skaļais troksnis sniedz tikai daļēju slepenību.

Es papurināju galvu. «Es neesmu algots slepkava. Nogalināšana man ir vairāk kā vaļasprieks. Vai jūs jau esat paēdis vakariņas?»

«Es šeit neesmu atnācis ēst. Tikai ļaujiet man…»

«Nu, labi, beidziet. Es pieprasu.» Viņš bija mani nokaitinājis ar ielaušanos vakarā, ko pavadīju ar brīnišķīgu lēdiju; tagad es viņam savā veidā atriebos. Nevienam nav jaatbalsta slikti paradumi, par tiem ir jāatmaksā — civilizēti, bet noteikti.

Šī lēdija, Gvena Novaka, bija atvainojusies un aizgājusi no galdiņa, kamēr Nepazīstamais kungs bija materializējies un nelūgts apsēdies. Es jau gatavojos teikt, lai viņš vācas prom, kad viņš pieminēja Valkera Evansa vārdu.

Nav tāda «Valkera Evansa».

Šis vārds ir (vai tam vajadzētu būt) ziņojums, ko sniedz kāds no sešiem cilvēkiem — pieciem vīriešiem un vienas sievietes; parole, kurai vajadzētu atgādināt man par parādu.

Var iedomāties, ka tā senā parāda dzēšana varētu prasīt no manis nogalināt kādu — tas ir iespējams, bet maz ticams.

Bet nebija iedomājams, ka es varētu nogalināt pēc kāda svešinieka lūguma tikai tāpēc, ka viņš pieminēja šo vārdu.

Kaut jutos spiests uzklausīt, tomēr negrasījos atļaut viņam sabojāt vakaru. Tā kā viņš sēdēja pie mana galdiņa, tad sasodīti viegli varēja uzvesties kā lūgts viesis. «Ser, ja jūs nevēlaties pilnas vakariņas, varam piedāvāt uzkodas. Ragū ar grauzdiņiem varbūt neizklausās pārāk grezni, bet mūsu šefpavārs māk to pagatavot tā, ka tas garšo kā dievu ēdiens.»

«Bet es negribu…»

«Ludzu.» Es paskatījos uz augšu un uztvēru sava viesmīļa skatienu. «Moris!»

Beidzot Moriss bija man blakus. «Lūdzu, trīs porcijas ragu, Moris, un palūdz Hansu izvēlēties man sauso baltvīnu.»

«Jā, doktor Eims.»

«Nepasniedziet neko, pirms lēdija nav atgriezusies.»

«Protams, ser.»

Es pagaidīju, kamēr viesmīlis aizgāja. «Tūlīt atgriezīsies mana viešņa. Jums ir maz laika, lai zem četrām acīm izstāstītu savu vajadzību. Lūdzu, sākumā pasakiet, kā jūs sauc.»

«Mans vārds nav svarīgs. Es…»

«Beidziet, ser! Jūsu vārds. Lūdzu.»

«Man vienkārši lika pateikt — «Valkers Evanss».»

«Pagaidām labi. Bet jūsu vārds nav Valkers Evanss un es neielaižos ar cilvēku, kurš nevar nosaukt savu vārdu. Pasakiet, kas jūs esat, un būtu labi, ja jūs uzrādītu man kādu personu apliecinošu dokumentu.»

«Bet… pulkvedi, daudz svarīgāk ir izskaidrot, kam jāmirst un kāpēc jūs esat tas cilvēks, kuram nāksies viņu nogalināt! Jums tas jāatzīst!»

«Man nekas nav jāatzīst. Jūsu vārds, ser! Un personas apliecību. Un, ludzu, nesauciet mani par pulkvedi, es esmu doktors Eimss.» Man bija jārunā skaļāk, lai balsi neapslāpētu bungu rīboņa; sākās nakts izrāde. Gaismas tika izslēgtas un starmetis izgaismoja vakara vadītāju.

«Labi, labi!» Mans nelūgtais viesis izvilka kabatas portfeli. «Bet Toliveram jāmirst līdz svētdienas pusdienlaikam, vai ari mes visi būsim pagalam!»

Viņš atvēra kabatas portfeli, lai parādītu man apliecību. Uz viņa baltā krekla parādījās mazs, tumšs traipiņš. Viņš izskatījās pārsteigts, klusi noteica: «Piedodiet,» un sakņupa uz priekšu. Šķita, ka vīrietis gribēja teikt vēl kaut ko, bet pa muti viņam izšļācās asinis. Viņa galva noslīga uz galdauta.

Es acumirklī pielēcu kājās un pieskrēju viņam klāt no labās puses. Gandrīz tai pašā mirklī no kreisās puses piesteidzās Moriss. Varbūt Moriss centās viņam palīdzēt; es ne — jau bija par vēlu. Četru milimetru šautriņa nerada lielu brūci, bet tā paliek organismā un tur eksplodē. Ja ievainojums ir torsā, uzreiz seko nāve. Es skatījos pūli. un man bija vēl viens, mazāks uzdevums.

Kamēr mēģināju ieraudzīt slepkavu, Morisam bija pievienojies zāles pārzinis un šoferis. Trijotne kustējās tik ātri un efektīvi, ka varēja padomāt — ar kādu nogalinātu viesi pie galdiņa viņi saskaras ik vakaru. Viņi aizvāca līķi tik ātri un klusi kā ķiniešu teātrī; ceturtais vīrs salocīja galdautu un aiznesa to kopā ar galda piederumiem, pēc mirkļa bija atpakaļ un uzklāja galdu divām personām.

Es atkal apsēdos. Nebiju varējis atpazīt iespējamo slepkavu; es neievēroju pat nevienu, kas izrādītu aizdomigu ziņkārības trūkumu par kustību pie mana galdiņa. Cilvēki skatījās, bet, kad līķis bija aiznests, viņi pievērsās izrādei. Neatskanēja neviens kliedziens, nebija redzama šausmu izteiksme sejās; šķita, ka visi, kas ievēroja notiekošo, bija nosprieduši, ka kādam apmeklētājam pēkšņi palicis slikti, vai arī, ka viņu pieveikuši dzērieni.

Mirušā kabatas portfelis tagad bija manas žaketes kreisajā kabatā.

Kad Gvena Novaka atgriezās, es atkal pieceļos un atvilku viņas krēslu. Viņa pasmaidīja un jautāja: «Vai es ko palaidu garām?»

«Neko daudz. Tie joki bija veci_ jau pirms tavas dzimšanas. Tie bija veci jau pirms Nīla Armstronga dzimšanas.»

«Man patīk veci joki, Ričard. Vismaz var zināt, kad jāsmejas.»

«Tad tu esi īstajā vietā.»

Man arī patīk veci joki, man patīk visas vecās lietas — veci draugi, vecas grāmatas, veca dzeja, vecas lugas. Mēs

savu vakaru bijām iesākuši ar klasisku izrādi — «Sapnis vasaras nakti» Halifaksas baleta teātra priekšnesumā ar Luannu Paulini Titānijas lomā. Viegls balets, enerģiski aktieri un maģiskās hologrammas bija radījušas tādu pasakas atmosfēru, kas noteikti būtu patikusi Viljamam Šekspīram. Jaunajā nav nekā laba.

Drīz vien mūzika apslāpēja vakara vadītāja novecojušo humoru; uz deju laukuma graciozi, viegli kustējās dejotājas. Viesmīlis atnesa pasūtīto ragū un kopā ar to — vīnu. Kad bijām paēduši, Gvena aicināja mani dejot. Man ir problēmas ar kāju, bet es varu tikt galā ar klasiskajām lēnajām dejām — valsi, tango un citām. Gvena ir maiga, enerģiska, smaržīga sieviete, un dejot ar viņu ir patiesa bauda.

Galu galā vakars beidzās laimīgi. Svešinieks, kuram bija tik slikta gaume, ka viņš ļāva sevi nogalināt pie mana galdiņa, vēl joprojām nebija aizmirsts. Tā kā šķita, ka Gvena neko nezina par nepatīkamo gadījumu, es to biju noglabājis atmiņā, lai padomātu par to vēlāk. Kuru katru brīdi es biju gatavs tam pieskārienam uz pleca… bet pašlaik es priecājos par garšīgo ēdienu, labo vīnu un jauko sabiedrību. Dzīve ir traģēdiju pārpilna; ja ļauj tām pārņemt sevi, vairs nav iespējams baudīt dzīves nevainīgos priekus.

Gvena zina, ka mana kāja neizturētu pārāk ilgu dejošanu; pirmajā mūzikas pauzē viņa aizveda mani atpakaļ pie galdiņa. Es pamāju Morisam, lai viņš atnes rēķinu. Viņš to izvilka no tukša gaisa; es ievadīju kredītkartes numuru, pierēķināju parasto dzeramnaudu plus vēl pusi un salīdzināju pirksta nospiedumu.

Moriss pateicās. «Pēdējo glāzīti, ser? Kādu brendiju? Varbūt lēdija vēlētos liķieri? Sveicieni no «Varavīksnes gala».» Restorāna īpašnieks, vecs ēģiptietis, bija pārpilnības atbalstītājs, vismaz attiecībā uz saviem pastāvīgajiem apmeklētājiem; nezinu, kā tika apkalpoti tūristi no citurienes.

«Gvena?» es jautāju, gaidīdams, ka viņa atteiksies, jo viņa nekad nedzer vairāk kā vienu glāzi vīna ēdienreizē. Vienu.

«Cointreau būtu ļoti jauki. Es gribētu palikt kādu brīdi un paklausīties mūziku.»

«Cointreau lēdijai,» Moriss pierakstīja. «Doktor?»

«Marijas Asaras un glāzi ūdens, lūdzu, Moris.»

Kad Moriss aizgāja, Gvena klusi teica: «Man bija vajadzīgs laiks, lai ar tevi parunātos, Ričard. Vai tu šonakt gribi palikt manās mājās? Nesaki tikai, ka vari aizmigt

viens.»

«Man nemaz tik ļoti nepatīk gulēt vienam.» Es prātā pārcilāju visas iespējamās varbūtības. Viņa bija pasūtījusi dzērienu, kuru nevēlējās, lai izteiktu man piedāvājumu, kas šeit neiederējās. Gvena ir tieša; es sapratu, ka viņa man būtu teikusi, ja būtu vēlējusies ar mani pārgulēt — viņa tad nebūtu spēlējusi «tuvāk— tālāk» spēli.

Viņa bija uzaicinājusi mani uz savu dzīvokli tāpēc, ka domāja — man varētu būt bīstami gulēt savā gultā. Tāpēc…

«Tu to redzēji.»

«No attāluma. Es pagaidīju, kamēr viss nomierinās, un atgriezos pie galdiņa. Ričard, es neesmu īsti pārliecināta par to, kas te notika. Bet, ja tev vajadzīga vieta, kur palikt nemanītam — esi laipni ielūgts!»

«Paldies, mana dārgā!» Draugs, kas piedāvā palīdzību un neuzdodot liekus jautājumus, ir nepārvērtējams dārgums. «Vai es to pieņemu vai ne, esmu tavs parādnieks. Jāā, Gvena, es pats īsti nezinu, kas notika. Pilnīgs svešinieks, kurš tiek nogalināts, kamēr mēģina kaut ko pateikt — klišeja, banāla klišeja. Ja es mūsdienās uzrakstītu tādu stāstu, amatbrāļu ģilde mani no tās izslēgtu.» Es uzsmaidīju viņai. «Klasiskajā variantā tu pati izrādītos slepkava… Sis fakts atklātos pamazām, kamēr tu izliktos, ka palīdzi izmeklēšanā. Izsmalcinātais lasītājs jau no pirmās nodaļas zinātu, ka tu to izdarīji, bet es kā detektīvs nekad neuzminētu to, kas bija acīmredzams kā deguns tavā sejā. Laboju: manā sejā.»

«0, mans deguns ir pietiekami neievērojams, vīrieši parasti atceras manu muti. Ričard, es negribu tev palīdzēt novelt kaut ko uz maniem pleciem. Es vienkārši piedāvāju patvērumu. Vai viņš patiešām tika nogalināts? Es nebiju īsti pārliecināta.»

«Hm?» No pārāk straujas atbildes mani izglaba Moriss, kurš atnesa dzērienus. Kad viņš aizgāja, es atbildēju: «Nebiju iedomājies nevienu citu iespēju. Gvena, viņš nebija ievainots. Vai nu viņš nomira acumirklī, vai arī tā bija

izrāde. Vai tā varēja būt izrāde? Protams. Tās sarīkošanai nav vajadzīgs īpašs sagatavošanās laiks vai rekvizīti.» Es visu pārdomāju. Kāpēc restorāna darbinieki bija tik veikli un precīzi, līķi aizvācot? Kāpēc es nebiju jutis to uzsitienu uz pleca? «Gvena, es atteikšos no tava piedāvājuma. Ja viņiem esmu vajadzīgs, viņi mani atradīs. Bet es gribētu par to parunāties vairāk, nekā šeit iespējams, kaut arī mēs runājam klusinātās balsīs.»

«Labi.» Viņa piecēlās. «Tas nebūs ilgi, dārgais.» Viņa devās uz tualetes pusi.

Es piecēlos, Moriss pasniedza man spieķi, un es sekoju Gvenai, balstīdamies uz tā. Man patiesībā nemaz nevajag spieķi — es pat varu dejot, kā jūs zināt —, bet atbalsts tomēr pasargā neveselo kāju.

Iznācis no vīriešu tualetes, es apsēdos foajē un gaidīju.

Un gaidīju.

Gaidījis daudz ilgāk par saprāta robežās pieņemamu brīdi, es izsaucu viesnicas pārvaldnieku. «Tonij, vai tu, lūdzu, varētu aizsūtīt kadu sieviešu kārtas darbinieci uz sieviešu tualetes telpām un palūgt sameklēt misis Novaku? Es domāju, ka viņai varbūt kļuva slikti vai atgadījās kādas nepatikšanas.»

«Jūsu viešņa, doktor Eims?»

«Jā.»

«Bet viņa aizgāja pirms divdesmit minūtēm. Es pats viņu pavadīju.»

«Ak tā? Es laikam pārpratu. Paldies, un ar labvakaru.»

Izgājis no «Varavīksnes gala», mirkli stāvēju publiskajā ejā ārpusē, trīsdesmitajā lokā, pusgravitācijas līmenī, pulksteņa rādītāja virzienā no divsimt septiņdesmitā rādiusa Petikoutleinā, kas bija trokšņains rajons pat vienos naktī. Paskatījos apkārt, vai nav redzami iespējamie sekotāji, un daļēji gatavojos ieraudzīt Gvenu jau sagūstītu.

Nekā tamlīdzīga. Parastā garāmgājēju straume, lielākoties raiba kā dzeņa vēders pēc ģērbšanās un izturēšanās veida, vēl apšaubāmi darboņi, lielībnieki, kabatzagļi un garīdznieki. Zelta Likuma apmetne visā sistēmā ir pazīstama kā vieta, kur viss paredzēts pārdošanai un Petikoutleinai ir tāda reputācija, it īpaši attiecībā uz visu, kas saistīts ar

pārliecīgu greznību. Lai nonāktu mērenākos iestādījumos, jums tikai jāiet pulksteņa rādītāja virzienā deviņdesmit grādu leņķī pa Trednīdlstrītu.

Ne miņas no sekotājiem, ne ziņas no Gvenas.

Viņa bija solījusies mani sagaidīt pie izejas. Vai tiešām? Nē, ne gluži. Viņa teica: «Tas nebūs ilgi, dārgais.» Es biju sapratis, ka viņa mani gaidīs uz ielas pie restorāna durvīm.

Esmu dzirdējis visus vecos teicienus par sievietēm un laiku, La donna e mobile un tā tālāk — neticu nekam. Gvena nebija pēkšņi pārdomājusi. Kāda iemesla — kāda pamatīga iemesla — dēļ viņa bija izgājusi viena un tagad gaida, ka ieradīšos pie viņas mājās.

Tā es vismaz teicu sev.

Ja viņa bija iekāpusi skuterā, viņa jau bija mājās; ja viņa bija gājusi kājām, viņa tur būs drīz — Tonijs bija teicis: «Pirms divdesmit minūtēm.» Pie trīsdesmitā loka un Petikoutleinas krustojuma ir skuteru pietura. Es atradu vienu brīvu un ievadīju vajadzīgās koordinātas — uz simtu piekto loku, rādiuss 1-35, sešas desmitdaļas gravitācijas, kas mani pievestu pie Gvenas dzīvokļa, cik vien tuvu to ar sabiedrisko skuteru var.

Gvena dzīvo Gretnagrīnā, uzreiz pie Apija ceļa, kur tas krustojas ar Dzelteno ķieģeļu ceļu — kas nenozīmē neko tam, kurš nekad nav bijis Zelta Likuma apmetnē. Kāds sabiedrisko attiecību «eksperts» bija izlēmis, ka iedzīvotāji jutīsies daudz mājīgāk, ja apkārt būs no Dubļu pikas pazīstami vietu nosaukumi. Tur ir pat (nevajag atraugāties) «Māja pie Fui stūra». Es ievadīju koordinātas galvenajā cilindrā — 105, 135, 0.6.

Ārpusē netālu no desmitā loka skutera smadzenes pieņēma šīs koordinātas un gaidīja; es ievadīju savu kredīta kodu un ieņēmu vietu, atspiedies pret paātrinājuma amortizatoriem.

Tām idiotiskajām smadzenēm bija vajadzīgs nepiedodami ilgs laiks, lai izlemtu, ka mans kredīts bija pietiekams — tad tās izveidoja ap mani tīmekli, piestiprināja to, aizvēra kapsulu — un uffl bing! bam! mēs bijām ceļā… tad straujš brauciens trīs kilometrus no trīsdesmitā loka uz simtu piekto loku, tad bam! bing! uff! Es biju Gretnagrīnā. Skutera lūka atvērās.

Man šāda apkalpošana liekas samaksātās cenas vērta. Bet Menedžeris pēdējos divus gadus bija mūs brīdinājis, ka sistēma neatmaksājas; vai nu nāksies to biežāk izmantot, vai maksāt vairāk par vienu braucienu; vai ari aparatūra tiks izņemta un tās vietu izīrēs. Es ceru, ka viņi atradīs risinājumu; dažiem cilvēkiem šie pakalpojumi ir vajadzīgi. (Jā, es zinu; Lafera teorija šādai problēmai vienmēr piedāvās divu līmeņu risinājumu, zemu un augstu — izņemot gadījumus, kad teorija pierāda to, ka abi risinājumi ir vienādi… un abi iluzori. Tas varētu būt šis gadījums. Varētu būt, ka skuteru sistēma ir apmetnei pārāk dārga Izplatījuma pašreizējās inženierijas attīstības posmā.)

Ceļš līdz Gvenas dzīvoklim bija viegls: pa kāpnēm uz leju līdz septiņu desmitdaļu gravitācijai, piecdesmit metrus «uz priekšu» līdz viņas durvīm, — un tad es zvanīju.

Atskanēja atbilde: «Šis ir Gvenas Novakas balss ieraksts. Esmu aizgājusi pie miera, un, cerams, saldi guļu. Ja jūsu apmeklējums patiešām ir neatliekams, iemaksājiet simt kronas ar sava kredīta kodu. Ja piekritīšu, ka mani modinājāt pamatoti, jūs saņemsiet naudu atpakaļ. Ja nepiekritīšu

—    smiekli — iztērēšu to džinam un kaut kā izvairīšos no jums. Ja apciemojums nav neatliekams, lūdzu, ierunājiet ziņu pēc mana kliedziena.»

Tam sekoja spiedziens, kurš strauji aprāvās, it kā būtu nožņaugta kāda nelaimīga meiča.

Vai mans apmeklējums bija neatliekams? Vai tas bija simt kronu vērts? Nolēmu, ka tas ir atliekams, un atstāju ziņu:

«Dārgā Gvena, te runā tavs patiesi uzticamais pielūdzējs Ričards. Mēs kaut kā pazaudējām viens otru. Bet no rīta visu varam noskaidrot. Vai tu man piezvanīsi, kad pamodīsies? Mīlu, skūpstu, Ričards Lauvassirds.»

Es centos apslāpēt pamatoto aizkaitinājumu balsī. Jutu, ka mani izmantoja, bet nojautu arī, ka Gvena nebūtu ar nodomu pret mani tā izturējusies, tam jābūt vienkārši pārpratumam, kaut arī nezināju, kā to saprast.

Tad es devos mājās — uff! bing! bam!… bam! bing! uff!

Man ir luksusa dzīvoklis, kurā guļamistaba ir atdalīta no dzīvojamās istabas. Es iegāju, pārbaudīju, vai terminālā nav atstāta kāda ziņa, — nebija —, pārslēdzu uz nakts režīmu

gan terminālu, gan ārdurvis, noliku spieķi un iegāju guļamistabā.

Gvena bija aizmigusi manā gultā.

Viņa izskatījās maiga un mierpilna. Es klusi izgāju ārā, bez skaņas noģērbos un iegāju dušā, aizvēris aiz sevis skaņu necaurlaidīgās durvis. Centos atsvaidzināties pēc iespējas klusāk, jo «skaņas necaurlaidība» ir vairāk vēlamais nekā esošais. Kad biju tik svaigs un nesmaržojošs, cik vien vīriešu kārtas nespalvains pērtiķis var būt, iztiekot bez ķirurģiskas iejaukšanās, es klusi atgriezos savā guļamistabā un uzmanīgi apgūlos gultā. Gvena sakustējās, taču nepamodās.

Pamodies nakts vidū, es izslēdzu modinātājpulksteņa zvanu. Bet pamodos tāpat parastajā laikā, jo mans urīnpūslis nav izslēdzams. Es piecēlos, parūpējos par to, nomazgājos, nolēmu, ka gribu dzīvot, un uzvilku aizsargtērpu. Bez skaņas iegājis dzīvojamā istabā, atvēru pieliekamo un novērtēju iespējas. īpašam viesim pienācās īpašas brokastis.

Durvis es atstāju vaļā, lai varētu ik pa brīdim paskatīties uz Gvenu. Man liekas, viņu pamodināja kafijas aromāts.

Kad pamanīju, ka viņa bija atvērusi acis, uzsaucu: «Labrīt, skaistule. Celies un iztīri zobus, brokastis ir gatavas.»

«Zobus es iztīrīju jau pirms stundas, nāc atpakaļ gultā.»

«N'imfomāne. Apelsīnu vai ķiršu sulu, vai abas?»

«Mmjā… abas. Bet nenovērsies no tēmas. Nāc šurp un sagaidi savu likteni kā vīrs.»

«Vispirms paēd.»

«Gļēvulis. Ričards ir mīkstais, Ričards ir mīkstais!»

«Pilnīgs gļēvulis! Cik daudz vafeļu tu vari apēst?»

«Šīs apņemšanās! Vai tu tās atsaldēsi?»

«Šīs nav saldētas. Tikai pirms pāris mirkļiem tās bja dzīvas un kustējās, es tās pašrocīgi nogalināju. Ķeries klāt, vai arī es apēdīšu visas.»

«Ak, kauns un negods, atteikties no vafelēm. Nekas cits neatliek, kā iestāties klosterī. Divas.»

«Trīs. Tu gribēji teikt — sieviešu klosterī.»

«Es zinu, ko gribēju teikt.» Viņa piecēlās, devās nomazgāties un ātri atgriezās ar vienu no maniem rītasvārkiem mugurā. Šur tur vīdēja patīkamas Gvenas ķermeņa daļas.

Es pasniedzu viņai glāzi sulas; viņa iedzēra divus malkus, pirms ko teica. «Ļoti garšīga. Ričard vai tad, kad mēs apprecēsimies, tu man katru ritu gatavosi brokastis?»

«Šajā nopratināšanā tu izvirzi tādas hipotēzes, kuras es nevēlos pieņemt kā pašsaprotamas…»

«Pēc tam, kad tev uzticējos un atdevu visu!»

«… bet bez noteikumu uzstādīšanas es varu atzīt, ka tik pat viegli varu pagatavot brokastis kā vienam, tā diviem. Kāpēc tu domā, ka gatavojos tevi apprecēt? Kādus pamudinājumus tu piedāvā? Vai esi gatava vafelei?»

«Redzi, mister, ne jau visi vīrieši tik noraidoši izturas pret precībām ar vecmāmiņu. Man ir bijuši priekšlikumi. Jā, esmu gatava apēst vafeli.»

«Lūdzu.» Es paskatījos uz viņu. «Kāda tur vecmāmiņa, pie manas neesošās pēdas. Ja arī tavs pirmais bērns būtu piedzimis nesen, tad šī atvase būtu dzemdējusi tikpat ātri.»

«Nekā tamlīdzīga. Ričard, es mēģinu skaidri pateikt divas lietas. Nē, trīs. Pirmkārt, es runāju nopietni, kad teicu, ka vēlos apprecēties ar tevi, ja vien tu piekritīsi… ja nē, tad es tevi turēšu kā mājdzīvnieku un gatavošu tev brokastis. Otrkārt, es patiešām esmu vecmāmiņā. Treškārt — ja tu par spīti manam lielajam gadu skaitam vēlēsies bērnus no manis, modernās mikrobioloģijas brīnumi ir saglabājuši manu auglību tāpat, kā pasargājuši no grumbiņām. Ja tu vēlies mani nogurdināt, tad tas nav nekāds grūtais uzdevums.»

«Es varētu sevi piespiest to darīt. Tajā ir kļavu sīrups, šajā — zileņu. Vai es tā izdarīju vakar vakarā?»

«Kļūda vismaz par nedēļu… bet ko tu teiktu, ja es iesauktos — trāpīts?»

«Beidz jokot un un pabeidz savu vafeli, nākama jau ir gatava.»

«Tu esi sadistisks monstrs. Un pie tam vēl deformēts.»

«Neesmu deformēts,» es protestēju. «Pēda tika amputēta; es tāds nepiedzimu. Mana imūnsistēma nepieņem transplantētu kāju, tāpēc es dzīvoju zemajā gravitācijā.»

Gvena pēkšņi kļuva nopietna. «Mans mīļais! Es taču nerunāju par tavu kāju. Ak Dievs! Tavai kājai nav nozīmes… izņemot to, ka es būšu uzmanīgāka, lai nenodarītu tai pāri.»

«Piedod. Atgriezīsimies pie sarunas. Kas tad manī ir deformēts?»

Atkal viņa bija pierasti jautra. «Tev jau nu būtu jāzina! Tu mani esi samocījis tā, ka vairs nederēšu normālam vīrietim. Un tagad tu negribi mani apprecēt. Iesim atpakaļ gultā.»

«Vispirms pabeigsim brokastis — vai tev nemaz nav manis žēl? Es neteicu, ka neprecēšu tevi… un es tevi nesamocīju.»

«Ak, kādi salti meli! Pasniedz, lūdzu, sviestu. Tu patiešām esi deformēts. Cik liels ir tas izaugums ar kaulu? Divdesmit pieci centimetri? Vairāk? Un kāds apkārtmērs? Ja to pirms tam būtu redzējusi, nekad neriskētu.»

«Ko niekus! Nav pat divdesmit centimetru. Es neko tādu neizdarīju, tas ir tikai vidēja izmēra. Tev būtu jāredz mans krusttēvs Džoks. Vēl kafiju?»

«Jā, paldies. Tu patiešām mani samocīji! Un… vai tavs krusttēvs Džoks ir lielāks par tevi? Lokālā nozīmē.»

«Daudz lielāks.»

«Un kur viņš dzīvo?»

«Pabeidz ēst savu vafeli. Vai tu patiešām vēl vēlies mani iedabūt atpakaļ gultā? Vai labāk gribētu aizsūtit ziņu manam krusttēvam Džokam?»

«Kāpēc es nevarētu gribēt gan vienu, gan otru? Jā, vēl mazliet šķiņķa, paldies. Ričard, tu esi labs pavārs. Es negribu precēties ar krusttēvu Džoku; esmu vienkārši ziņkārīga.»

«Nelūdz viņam to parādīt, kamēr tas nav nopietns darījums… viņam vienmēr viss ir darījums. Džoks pavedināja savas skautu grupas vadītāja sievu, kad viņam bija divpadsmit gadu. Aizbēga kopā ar viņu. Tas izraisīja ievērojamu interesi Dienvidaiovā, jo šī sieviete negribēja viņu pamest. Tas bija vairāk kā pirms simt gadiem, kad tādām lietām vēl pievērsa uzmanību, vismaz Aiovā.»

«Ričard, vai tu gribi teikt, ka krusttēvam Džokam ir vairāk kā simts gadu, un viņš joprojām ir aktīvs un vīrišķīgs?»

«Simtu sešpadsmit, un viņš vēl joprojām neliek mierā savu draugu sievas, meitas, mātes un mājlopus. Un viņam ir trīs sievas, kas atļauts Aiovas vecāko pilsoņu likumā, viena no viņām — mana krustmāte Sisija — vēl mācās koledžā.»

«Ričard, man reizēm šķiet, ka tu ne vienmēr esi īsti patiess. Neliela nosliece pārspīlēt.»

«Sieviete! Tā nerunā ar nākamo vīru. Tev aiz muguras ir termināls. Uzspied Grinelu, Aiovā; krusttēvs Džoks dzīvo turpat netālu. Vai mēs viņam piezvanīsim? Parunā ar viņu īpaši mīļi, un viņš tev varbūt parādīs savu prieku un lepnumu. Nu, mīļā?»

«Tu tikai mēģini atrunāt mani no likšanās atpakaļ gultā.»

«Vēl vienu vafeli?»

«Beidz mani uzpirkt. Nu, varbūt pusiti. Uz pusēm kopā ar tevi?»

«Nē. Katram vienu.»

«Sveiks, Cēzar! Tu esi tas sliktais piemērs, kas man vienmēr bijis vajadzīgs. Līdzko mēs apprecēsimies, es kļūšu resna.»

«Man prieks, ka tu tā saki. Es vienmēr esmu vilcinājies to teikt, bet tu esi mazliet par kalsnu. Asi kauli. Zilumi. Nedaudz mīkstuma nebūtu par ļaunu.»

Es izlaidīšu to, ko Gvena man atbildēja. Tas bija krāšņi, pat liriski, bet (pēc manām domām) nesievišķīgi. Tā nebija viņas patiesā seja, tāpēc mēs to nepieminēsim.

Es atbildēju: «Tas patiešām nav svarīgi. Es apbrīnoju tavu inteliģenci. Un tavu eņģelisko garu. Tavu skaisto dvēseli. Nerunāsim par fizisko.»

Atkal jūtu, ka nepieciešama cenzūra.

«Labi,» es piekritu. «Ja tas ir tas, ko tu vēlies. Ej atpakaļ gultā un sāc domāt fiziskas domas. Es izslēgšu vafeļu pannu.»

Kaut kad vēlāk es jautāju: «Vai tu gribi laulāties baznīcā?»

«Vai man būs jāvelk balta kleita? Ričard, vai tu esi draudzes loceklis?»

«Nē.»

«Es arī ne. Es domāju, ka mēs abi neiederamies baznīcā.»

«Piekrītu. Bet kā tad tu domā apprecēties? Cik es zinu, Zelta Likumā nav citas iespējas. Menedžera noteikumos par to nekā nav. Šeit laulību institūcija legāli neeksistē.»

«Bet, Ričard, daudzi cilvēki taču precas.»

«Bet kā, mīļā? Es saprotu, ka viņi to dara, bet, ja tas nenotiek baznīcā, es nezinu, kā viņi to panāk. Man nekad nav bijusi iespēja to uzzināt. Vai viņi dodas uz Lunasitiju? Vai lejā uz Dubļu piku? Kā?»

«Kā vien vēlas. Noirē zāli un uzaicina kādu īpaši Svarigu Personu sasiet mezglu viesu pūļa priekšā, ar mūziku un lielu pieņemšanu pēc tam…, vai izdara to mājās tikai dažu draugu klātbūtnē. Vai kaut kā līdzīgi. Tā ir tava izvēle, Ričard.»

«Ahā, ne jau mana. Tavējā. Es vienkārši piekritu piedalīties. Kas attiecas uz mani — es uzskatu, ka sieviete ir vislabākajā formā, ja viņa ir mazliet saspringta, neesot pārliecināta par savu statusu. Tad viņa tur acis un ausis vaļā. Vai tu piekrīti? Ei! Beidz!»

«Tad beidz mani kaitināt. Ja vien tu negribi dziedāt soprānu pats savās kāzās.»

«Izdari tā vēlreiz, un nebūs nekādu kāzu. Dārgā, kādas kāzas tad tu gribi?»

«Ričard, man nav vajadzīga kāzu ceremonija, man nav vajadzīgi liecinieki. Es tikai gribu apsolīt tev visu, ko sieva var apsolīt.»

«Vai tu esi droša, Gvena? Vai tu nepārsteidzies?» Solījumiem, ko sieviete dod gultā, nevajadzētu pārāk pieķerties.

«Es neesmu pārsteidzīga. Es nolēmu ar tevi apprecēties jau vairāk nekā pirms gada.»

«Tiešām? Nu, tad es… Ei! Mēs iepazināmies pirms nepilna gada. Pirmās Dienas ballē. Divdesmitajā jūlijā. Es atceros.»

«Tiesa.»

«Nu?»

«Ko «nu», dārgais? Es nolēmu apprecēties ar tevi, vēl pirms mēs satikāmies. Vai tev ir problēmas ar to? Man nav. Man nebija.»

«Mmjā. Man tev jāizstāsta dažas lietas. Manā pagatnē ir epizodes, par kurām nemēdzu runāt. Ne gluži apkaunojošas, bet kaut kā tumšas. Un Eimss nav mans īstais vārds.»

«Ričard, es būšu lepna, ja mani uzrunās kā misis Eimsu. Vai kā… misis Kempbelu… Kolins.»

Es neteicu neko — tad pajautāju: «Ko vēl tu zini?»

Viņa cieši un nopietni paskatījās man acīs. «Visu, kas man jāzina. Pulkvedis Kolins Kempbels, savu padoto vidū pazīstams kā «slepkava» Kempbels. Persivāla Lovela akadēmijas studentiem — eņģelis-glābējs. Ričard, vai, Kolins, mana vecākā meita bija šo studentu vidū.»

«Es būšu mūžīgi nolādēts.»

«Es šaubos par to.»

«Un tāpēc tu nolēmi apprecēties ar mani?»

«Ne, mīļais. Iemesls radās pirms gada. Bet šoreiz man bija vairāki mēneši, kuru laikā zem grāmatu varoņa čaulas varēju atklāt īstu cilvēku. Un… es vakar varbūt pārāk strauji ievilku tevi gultā, bet neviens no mums neprecētos tikai šī iemesla pēc. Vai tu gribi uzzināt kaut ko par manu tumšo pagātni? Es pastāstīšu.»

«Nē.» Es paskatījos uz viņu un satvēru abas viņas rokas. «Gvendolina, es gribu, lai tu kļūsti mana sieva. Vai tu gribi mani par savu vīru?»

«Jā.»

«Es, Kolins-Ričards, ņemu tevi, Gvendolina, par sievu, un solos tevi sargāt, mīlēt un cienīt tik ilgi, kamēr dzīvošu.»

«Es, Sedija Gvendolina, ņemu tevi, Kolins-Ričard, par vīru, un solos rūpēties par tevi, mīlēt un cienīt visu turpmāko dzivi.»

«Es domāju, ar to arī pietiek.»

«Jā. Bet noskūpsti mani.»

Es to izdarīju. «Kad parādījās vārds Sedija?»

«Sedija Lipšica, ar tādu vārdu es piedzimu. Man tas nepatika, un tāpēc es to nomainīju. Ričard, vienīgais, kas palicis, lai viss būtu oficiāli — publicēt ziņu. Ar to viss beigtos. Un es gribu, lai viss beidzas, kamēr tu vēl esi tāds apreibis.»

«Labi. Publicēt to tagad?»

«Vai es drīkstu izmantot tavu terminālu?»

«Mūsu terminālu. Tev nav jālūdz atļauja.»

«Mūsu terminālu. Paldies, dārgais.» Viņa piecēlās, piegāja pie termināla, piezvanīja uz Golden Rule Herald un runāja ar sabiedriskās dzīves nodaļas redaktoru. «Lūdzu, pierakstiet. Dr. Ričards Eimss un misis Gvendolina Novaka paziņo par savām laulībām. Dāvanas un ziedi netiek gaidīti. Lūdzu apliecināt.» Viņa izslēdza terminālu. Vēlāk viņi piezvanīja, es atsaucos un apliecināju informācijas patiesumu.

Viņa nopūtās. «Ričard, es tevi steidzināju. Bet man tas bija jādara. Tagad neviens man vairs nevar pieprasīt, lai liecinu pret tevi jebkurā jurisdikcijā. Es gribu tev palīdzēt, cik vien manos spēkos. Kāpēc tu vinu nogalināji, dārgais? Un kā?»

II nodaļa

«Ja modini tīģeri, tad ar garu nūju.»

Mao Czc Duns (1893—1976)

Es domigi skatījos uz savu līgavu. «Tu esi eleganta lēdija, mana mīļā, un es esmu pateicīgs par to, ka nevēlies liecināt pret mani. Bet es neesmu pārliecināts, ka likuma burts, ko tu tikko citēji, darbosies šajā jurisdikcijā.»

«Bet tas ir vispārzināms likums, Ričard. Sievu nevar piespiest liecināt pret vīru. To zina visi.»

«Jautājums ir šāds: vai Menedžeris to zina? Kompānija uzskata, ka pastāv tikai viens likums, Zelta Likums, un sludina, ka Menedžera rīkojumi ir tikai šī likuma praktiska interpretācija, tikai vadlīnijas, kuras var mainīties — mainīties jebkura mirklī un arī retrospektīvi, ja Menedžeris tā vēlas. Gvena, es nezinu. Menedžera vietnieks var nolemt, ka tu esi Kompānijas zvaigznes lieciniece.»

«Es to nedarīšu! Es nedarīšu!»

«Paldies, mana mīļā. Bet noskaidrosim, kāda būtu tava liecība, ja tu būtu lieciniece — kā mēs to sauksim? Nu, pieņemsim, ka mani apsūdzētu, ē, mistera X nāves kļūdainā izraisīšanā… Misters X tādā gadījumā būtu tas svešinieks, kurš vakar pienāca pie mūsu galdiņa, kad tu biji izgājusi. Ko tu redzēji?»

«Ričard, es redzēju, ka tu viņu nogalināji! Es to redzēju!»

«Prokurors gribēs dzirdēt sīkākus paskaidrojumus. Vai tu redzēji, kā viņš pienāca pie mūsu galdiņa?»

«Nē. Es neredzēju viņu līdz brīdim, kad iznācu no tualetes telpas un devos uz mūsu galdiņa pusi…, un biju pārsteigta, redzot kādu sēžam manā vietā.»

«Labi, tagad pastāsti, tieši ko tu redzēji.»

«Nu, es iznācu no sieviešu tualetes un pagriezos pa kreisi, uz mūsu galdiņa pusi. Tu sēdēji ar muguru pret mani, tu atcerēsies…»

«Nedomā par to, ko es atcerēšos, stāsti, ko atceries tu. Cik tuvu tu biji?»

«0, es nezinu. Desmit metrus, varbūt. Var aiziet uz turieni un izmērīt. Vai tas ir svarīgi?»

«Ja kādreiz tas būs svarīgi, tad arī varēsi mērīt. Tu redzēji mani apmēram desmit metru attālumā. Ko es darīju? Stāvēju? Sēdēju? Kustējos?»

«Tu sēdēji ar muguru pret mani.»

«Tu redzēji tikai manu muguru. Gaisma nebija pārāk spoža. Kā tu zināji, ka tas esmu es?»

«Kāpēc tu, Ričard, visu speciāli sarežģī.»

«Tāspēc, ka prokurori vienmēr speciāli visu sarežģī. Kā tu mani pazini?»

«Nu, tas biji tu. Ričard, es pazīstu tavu pakausi tikpat labi kā tavu seju. Jebkurā gadījumā, es ieraudzīju tavu seju, kad tu piecēlies.»

«Ko es darīju tālāk? Vai piecēlos?»

«Nē, nē. Es ieraudzīju tevi pie mūsu galdiņa — tad uz mirkli apstājos, kad ieraudzīju tev pretī manā vietā kādu sēžam. Es stāvēju un skatījos.»

«Vai tu viņu pazini?»

«Nē. Nedomāju, ka biju pirms tam viņu kādreiz redzējusi.»

«Raksturo viņu.»

«Precīzi es to nevaru.»

«Maza auguma? Garš? Vecums? Bārdains? Rase? Kā ģērbies?»

«Es redzēju viņu tikai sēžam. Viņš nebija jauneklis, bet nebiļa arī vecs. Es domāju, ka viņam nebija bārdas.»

«Ūsas?»

«Es nezinu.» (Es zināju. Usu nebija. Vecums — ap trīsdesmit.)

«Rase?»

«Baltā. Gaiša āda, bet ne tik bāla kā zviedram. Ričard, nebija laika ievērot detaļas. Viņš draudēja tev ar kādu ieroci, tu viņu nošāvi un pielēci kājās, kad pienāca oficiants, bet es aizgriezos un nogaidīju, kamēr viņu aiznesa.»

«Uz kurieni viņu aiznesa?»

«Es neesmu droša. Es atgriezos sieviešu tualetē un aizvēru durvis. Viņi varēja ienest to vīriešu tualetē gaiteņa

pretējā pusē. Bet gaiteņa galā ir vēl vienas durvis ar uzrakstu «Darbiniekiem».»

«Tu saki, ka viņš draudēja man ar ieroci?»

«Jā. Tad tu izšāvi, pielēci kājās, paķēri viņa ieroci un ieliki savā kabatā, tai pašā bridi no otras puses pienāca viesmilis.»

(Oho!) «Kurā kabatā es to ieliku?»

«Ļauj atcerēties. Kreisajā kabatā. Žaketes kreisajā ārējā kabata.»

«Kas man bija mugurā?»

«Vakara tērps, jo mēs tikko bijām atnākuši „no baleta. Balts džemperis ar augstu kaklu, sarkanbrūna žakete, melnas bikses.»

«Gvena, tā kā tu vakar biji aizmigusi guļamistabā, es noģērbos šeit, dzīvojamajā istabā, un ieliku drēbes, kas man vakar bija mugurā, skapī pie ārdurvīm. Vai tu, lūdzu, neatvērtu skapi, neatrastu žaketi, kas man vakar bija mugurā, un neizņemtu no tās kreisās ārējās kabatas ieroci, kuru es tur ieliku?»

«Bet…» Viņa apklusa un ar svinīgu sejas izteiksmi izdarīja to, ko es lūdzu.

Gvena tūlīt atgriezās. «Tas ir viss, kas bija tajā kabatā.» Viņa pasniedza man svešinieka kabatas portfeli.

Es to paņēmu. «Tas ir ierocis, ar kuru viņš man draudēja.» Tad es pacēlu labās rokas rādītājpirkstu. «Un ar šo ieroci es viņu nošāvu, kad viņš rādīja man savu kabatas portfeli.»

«Es nesaprotu.»

«Mīļā, tāpēc jau kriminologi vairāk uzticas lietiskiem pierādījumiem nekā aculiecinieku liecībām. Tu esi ideāla lieciniece, inteliģenta, patiesa, sadarboties griboša un godīga. Tu esi pastāstījusi redzēto, ko tu iedomājies redzējusi, bet nepamanīji, kaut arī tas atradās tavu acu priekšā, un ko tavs loģiskais prāts uzbūvēja, lai sasaistītu redzēto un to, ko tu domāji redzam. Šis maisījums tagad ir tavā apziņā ka patiesas atmiņas, aculiecinieka atmiņas. Bet tā nebija.»

«Bet, Ričard, es redzēju…»

«Tu redzēji to nabaga klaūnu mirušu. Tu neredzēji, ka viņš man draudēja, tu neredzēji, ka es šāvu uz viņu. Kāda trešā persona nošāva viņu ar sprāgstošu šautriņu. Tā ka

viņš sēdēja ar seju pret tevi un viņam iešava krūtīs, šautriņai vajadzēja lidot tev garām. Vai tu ievēroji kādu man aiz muguras?»

«Nē. 0, tur staigāja viesmīļi, šoferi, pārzinis un cilvēki gan pieceļas, gan apsēdās. Es neievēroju nevienu tā īpaši — pavisam noteikti nevienu, kas šautu. Kas tas bija par ieroci?»

«Gvena, tas taču varēja neizskatīties pēc ieroča. Algota slepkavas ierocis īsu šautriņu izšaušanai varēja izskatīties pec jebkura apmēram piecpadsmit centimetrus gara priekšmeta. Sieviešu rokassomiņa. Kamera. Operas tālskatis. Šādu nevainīga izskata priekšmetu uzskaitījumu mēs varam turpināt bezgalīgi. Tā mēs nekur netiksim, jo es sēdēju ar muguru un arī tu pa ceļam neko neredzēji. Šautriņa varbūt tika izšauta tev aiz muguras. Tā kā aizmirsīsim to. Paskatīsimies, kas bija upuris. Vai par ko viņš uzdevās.»

Es izņēmu kabatas portfeļa saturu no visiem nodalījumiem, ieskaitot slikti nomaskētu slepeno kabatiņu. Tajā bija Cīrihes bankas izsniegti zelta sertifikāti, septiņpadsmit tūkstošu kronu vērtībā — šķiet, viņa aizbraukšanas garantijas nauda.

Kabatas portfelī bija personas apliecība, kādu Zelta Likums izsniedz katrai personai, kas ierodas apmetnes centrā. Viss, ko tā apliecina — ka «identificētajai» personai ir seja, vārds, ka tā ir izteikusies par savu tautību, vecumu, dzimšanas vietu un tā tālāk, un ka tā ir nodevusi Kompānijas glabāšanā biļeti atpakaļceļam vai tās ekvivalentu skaidrā naudā, un samaksājusi elpošanas maksu deviņdesmit dienas uz priekšu, un tikai par šīm divām pēdējām lietām rūpējas Kompānija.

Neesmu pilnīgi pārliecināts, vai Kompānija ielaistu cilvēku, kuram kādas kļūdas dēļ nav nedz biļetes atpakaļceļam, nedz naudas. Viņi varbūt ļautu tam pārdot savus dokumentus. Bet es ar to nerēķinātos. Elpot vakuumu nav tas, ar ko es gribētu riskēt.

Šis Kompānijas dokuments liecināja, ka tā īpašnieks ir Enriko Šulcs, 32 gadus vecs, Belizas pilsonis, dzimis Kastro pilsētā, pēc nodarbošanās grāmatvedis. Fotogrāfijā bija redzams nabaga vīrs, kuru nogalināja blakus man pārāk publiskā vietā… un jau kuro reizi es nodomāju: «Kāpēc viņš nebija man piezvanījis un sarunājis privātu tikšanos?

Kā «Dr. Eimss» es esmu telefona numuru uzziņās… un «Valkera Evansa» pieminēšana būtu garantējusi viņam tikšanos, privātu tikšanos.

Es parādīju dokumentu Gvenai. «Vai tas ir mūsu zēns?»

«Es domāju, ka jā. Bet neesmu droša.»

«Toties es esmu drošs par to, jo runāju ar viņu zem četrām acīm vairākas minūtes.»

Dīvainākais Šulca kabatas portfeli bija tas, kā tur trūka. Neskaitot Šveices zelta sertifikātus, tur atradās astoņsimt trīsdesmit viena krona un šī Zelta Likuma personas apliecība.

Bet tas bija viss.

Nebija nevienas kredītkartes, transporta līdzekļa vadītāja tiesību, nevienas apdrošināšanas kartes, apvienības vai savienības dalībnieka apliecības, nekādu citu personas apliecību, biedra karšu, nekā. Vīriešu kabatas portfeļi savā ziņā ir līdzīgi sieviešu rokassomiņām — tajos uzkrājas visāda draza — fotogrāfijas, izgriezumi, iepirkumu saraksti un tā tālāk bez gala, tiem vajadzīga periodiska ģenerāltīrīšana. Bet pat pēc tādas tīrīšanas tiek atstāti neskaitāmi nieciņi, kas modernam vīrietim ir vajadzīgi, lai izdzīvotu. Manam draugam Šulcam nebija nekā tāda.

Secinājums: viņš nemaz īpaši nealka reklamēt savu patieso identitāti. Tālāk: kaut kur Zelta Likuma apmetnē bija jābūt viņa dokumentu kaudzei… cita personas apliecība ar citu vārdu, pase, kura gandrīz droši nav izdota Belizā, citi papīri, kas varētu sniegt kādu ieskatu viņa pagātnē, motīvos, un, iespējams, kā viņš zināja pieminēt «Valkeru Evansu».

Vai dokumentus varētu atrast?

Iedomājos par ko citu: tie septiņpadsmit tūkstoši zelta sertifikātos. Tie varēja būt nevis aizbraukšanas garantijas nauda, bet viņš varbūt bija iedomājies izmantot tik smieklīgu summu, lai nolīgtu mani Tolivera slepkavībai. Ja tā, es jutos aizskarts. Es labāk gribētu domāt, ka viņš cerēja pārliecināt mani izdarīt slepkavību kā sabiedrisku pakalpojumu.

Gvena ierunājās: «Vai tu gribi no manis šķirties?»

«Hm?»

«Es tevi ievilku tajā darījumā. Mani nodomi bija labi, patiešām! Bet tagad iznāk, ka biju vienkārši dumja.»

«O, Gvena, es nekad nešķiros tajā pašā dienā, kad laulājos. Nekad. Ja tu tiešām gribi tikt no manis vaļā, tad pacieties līdz rītdienai. Kaut gan es domāju, godīgi runājot, tev būtu jadod man trīsdesmit dienu pārbaudes laiks. Vai vismaz divas nedēļas. Un atļaut man darīt to pašu. Līdz šim tava darbība gan horizontāli, gan vertikāli ir bijusi apmierinoša. Ja tā kļūs neapmierinoša, es tev to pateikšu. Pietiekami taisnīgi?»

«Pietiekami. Kaut gan es varētu tevi piekaut līdz nāvei ar taviem paša izsmalcinātajiem teicieniem.»

«Piekaut savu vīru līdz nāvei ir katras precētas sievietes privilēģija… tik ilgi, kamēr viņa to dara privāti. Lūdzu, nomierinies, dārgā, man ir problēmas. Vai tu vari iedomāties kādu labu iemeslu, lai kāds gribētu nogalināt Toliveru?»

«Ronu Toliveru? Nē. Tomēr es arī nevaru iedomāties nevienu pietiekami labu iemeslu, lai atļautu viņam dzīvot. Viņš ir riebeklis.»

«Labi, viņš tāds ir. Ja viņš nebūtu viens no Kompānijas partneriem, viņam jau sen būtu likuši izņemt savu atpakaļceļa biļeti un aizbraukt. Bet es neteicu «Rons Tolivers», es teicu tikai «Tolivers».»

«Vai tad viņu ir vairāk kā viens? Es ceru, ka ne.»

«To mēs vēl uzzināsim.» Es piegāju pie termināla un izsaucu izziņu dienestu, kur atradu burtu T.

«Ronsons H. Tolivers, Ronsons K.» — tas ir viņa dēls

—    un te ir viņa sieva, «Stella M. Tolivera». Ei! Te rakstīts: «Skatīt arī Taliaferro».

«Tā ir oriģinālā rakstība,» paskaidroja Gvena. «Bet tagad to izrunā tieši tāpat.»

«Vai tu esi pārliecināta?»

«Jā. Vismaz dienvidos no Meisonas un Diksonlainas uz Dubļu pikas. Rakstība «Tolivers» saka priekšā nabaga baltajiem muļķiem, kuri nemāk rakstīt. Rakstīt to garajā variantā un tad izrunāt visus burtus izklausās vairāk pēc nolādēta jeņķa, kura iepriekšējais vārds varēja būt «Lipšics» vai kaut kas tamlīdzīgs. Autentiskais plantāciju īpašnieks, nēģeru apspiedējs, lauku meiteņu nolaupītājs un aristokrāts izmantoja garo variantu rakstībā un izrunāja īsajā variantā.»

«Žēl, ka tu man to teici.»

«Kāpēc, dārgais?»

«Tāpēc, ka šeit sarakstā ir trīs vīrieši un viena sieviete, kuri raksta savu uzvārdu garajā variantā — Taliaferro. Es nepazīstu nevienu no viņiem. Tā es nevaru zināt, kuru no viņiem man vajadzēja nogalināt.»

«Vai tev jānogalina viens no viņiem?»

«Es nezinu. Jā, laiks man tevi iepazīstināt ar notiekošo. Ja tu plāno palikt precējusies vismaz četrpadsmit dienas.»

«Protams! Četrpadsmit dienas plus visu atlikušo dzīvi! Un tu esi vīriešu šovinistu cūka!»

«Apmaksāta dalība visa mūža garumā.»

«Un apvainojumi.»

«Es domāju, ka tu esi arī asprātīga. Vai gribi iet atpakaļ gultā?»

«Ne ātrāk, kamēr būsi noskaidrojis, ko grasies nogalināt.»

«Tas var prasīt zināmu laiku.» Es sniedzu Gvenai detalizētu, faktoloģisku, bezkaislīgu atskaiti par manu īslaicīgo pazīšanos ar vīru, kurš sevi bija nodēvējis par Šulcu. «Un tas ir viss, ko zinu. Viņš gāja bojā pārāk ātri, lai es varētu uzzināt kaut ko vēl, tā atstādams aiz sevis nebeidzamu jautājumu virkni.»

Es atgriezos pie termināla, pārslēdzu uz teksta rakstīšanas programmu un atvēru jaunu failu:

NEPAREIZI UZRAKSTĪTĀ VĀRDA STĀSTS Jautājumi, uz kuriem jāatbild:

1.   Tolivers vai Taliaferro?

2.   Kāpēc T. ir jāmirst?

3.   Kāpēc «mēs visi būsim pagalam», ja T. nav miris līdz svētdienas pusdienlaikam?

4.   Kas ir šis līķis, kurš sauca sevi par «Šulcu»?

5.   Kāpēc es esmu izvēlēts par T. bendi?

6.   Vai slepkavība ir nepieciešama?

7.   Kurš no Valkera Evansa Piemiņas Savienības uzsūtīja man šo stulbo, neveiklo ūdensgalvu? Un kāpēc?

8.   Kas nogalināja «Šulcu»? Un kāpēc?

9.   Kāpēc «Varavīksnes gala» personāls ieradās un noslēpa slepkavību?

10.    Kāpēc Gvena izgāja no restorāna pirms manis un kāpēc viņa atnāca uz šejieni, nevis gāja mājās, un kā viņa tika iekšā?

«Vai uz tiem jāatbild pēc kārtas?» Gvena jautāja. «Ir tikai viens jautājums, uz kuru es varu atbildēt — desmitais.»

«Tas ir tikai pievienots,» es atbildēju. «Par pirmajiem deviņiem es domāju, ka būšu spējīgs ar dedukcijas palīdzību atbildēt uz visiem pārējiem, ja atradīšu atbildi uz jebkuriem trijiem.» Es turpināju rakstīt, ekrānā varēja izlasīt:

IESPĒJAMĀ RĪCĪBA «Kad ir briesmas vai ar’ šaubas,

Skrien uz riņķi, spiedz un kliedz.»

«Vai tas palīdz?» jautāja Gvena.

«Vienmēr! Pajautā jebkuram vecam militāristam. Tagad apskatīsim jautājumus pa vienam.»

1.   — Piezvanīt katram no izziņās atrodamajiem Taliaferro. Katrā gadījumā uzzināt vārda izrunu. Izsvītrot katru, kurš izrunā uzvārdu pa burtiem.

2.   — Izpētīt palikušo kandidātu pagātni. Sākt ar Herald vecajiem failiem.

3.   — Vienlaicīgi ar otro jautājumu ieklausīties visā, kas varētu attiekties uz jebko, kas ieplānots vai gaidāms svētdienas pusdienlaikā.

4.   — Ja tu būtu tas aizgājējs, kurš ieradās Zelta Likuma apmetnē, un tu vēlētos noslēpt savu identitāti, bet tev būtu vajadzīga pase un citi dokumenti izbraukšanai, kur tu tos noslēptu? Mājiens: uzzināt, kad nelaiķis ieradās Zelta Likumā. Tad pārbaudīt viesnīcas, bagāžas noliktavas, iznomājamos seifus un tā tālāk.

5.   — atlikt

6.   — atlikt

7.   — Pa telefonu izrunāties ar pēc iespējas vairākiem «Valkera Evansa» zvēresta biedriem. Turpināt, kamēr

kāds izpļāpāsies. Piezīme: kāds cietpauris var pateikt pārāk daudz, nemaz par to nenojaušot.

8.   — Moriss vai pārzinis, vai šoferis, vai viņi visi, vai jebkuri divi zina, kas nogalināja Šulcu. Viens vai vairāki no viņiem to gaidīja. Meklējam katra vājās vietas — alkohols, narkotikas, nauda, sekss (comme ci ou comme qa) — un kāds bija tavs vārds tur, uz Dubļu pikas, vecīt? Vai kaut kur ir kāds papīrs par tevi? Atrast šo vājo vietu. Spiest uz to. Darīt to ar visiem trijiem, tad varēs redzēt, kā saskan viņu stāsti. Katrā pieliekamajā ir noslēpts kāds līķis. Tas ir dabas likums — tad atrodi to.

9.   — Nauda (pieņēmums, kamēr nav pierādījies pretējais). (Jautājums — cik daudz tas man izmaksās? Vai varu to atļauties? Pretjautājums: vai varu atļauties to nedarīt?)

«Es par to esmu domājusi,» ieteicās Gvena. «Kad vēl nezināju gandrīz neko, es domāju, ka tu esi iekūlies nepatikšanās. Bet acīmredzot tev nekas nedraud. Kāpēc gan tev vispār kaut kas jādara, mans vīrs?»

«Man viņš jānogalina.»

«Ko? Bet tu pat nezini, par kuru Toliveru viņš runāja! Vai ari — kāpēc viņš būtu jānogalina. Ja vispār tas ir jādara.»

«Nē, nē, ne Tolivers. Kaut gan var atklāties, ka Toliveram jāmirst. Nē, dārgā, jānogalina tas, kurš nogalināja Šulcu. Man viņš jāatrod un jānogalina.»

«O! Nu es saprotu, ka viņam jāmirst, viņš ir slepkava. Bet kāpēc gan tev tas būtu jādara? Abi tev ir sveši — gan upuris, gan tas, kurš viņu nogalināja. Patiesībā tā nav tava darīšana, vai ne?»

«Tā ir mana darīšana. Šulcu, vai kā nu viņu tur sauca, nogalināja, kamēr viņš sēdēja pie mana galdiņa. Tas ir nepiedodami rupji. Es negribu ar to samierināties. Gvena, mīļā, ja kāds samierinās ar sliktiem paradumiem, tie kļūst vēi sliktāki. Mūsu patīkamā apmetne var degradēties par tādu vietiņu, kāds pašlaik ir Piektais Spārns, ar drūzmu, nepieklājīgu uzvedību, nevajadzīgu troksni un neķītru valodu. Man jāatrod nelietis, kurš to izdarīja, jāizskaidro viņa pārkāpums, jādod iespēja atvainoties, un jānogalina viņš.»

Ill nodaļa

«Ienaidniekiem ir jāpiedod,

bet ne ātrāk, pirms viņi ir pakārti.»

Heinrihs Heine (1797—1856)

Mana skaistā līgava skatījās uz mani. «Tu nogalināsi cilvēku? Sliktu paradumu dēļ?»

«Vai tu zini kādu labāku iemeslu? Kāpēc gan man būtu jāignorē nepieklājīga uzvedība?»

«Nē, bet… es saprotu, ka var sodīt par slepkavību, es neesmu pret augstāko soda mēru. Bet vai to nevajadzētu atstāt uzraugu un vadības ziņā? Kāpēc tev būtu pašam jākļūst par taisnības ieroci?»

«Gvena, es laikam neesmu skaidri izteicies. Mans mērķis ir nevis sodīt, bet izravēt netikumu… plus vēl estētiskais apmierinājums no atriebības par derdzīgu rīcību. Šim nezināmajam slepkavam varbūt bija lielisks iemesls nogalināt personu, kas sevi sauca par Šulcu… bet slepkavība vakariņojošu cilvēku acu priekšā ir tikpat aizskaroša rīcība, kā precētu pāru strīdi publiskās vietās. Tad vēl šis nelietis izdara savu ļauno darbu brīdī, kad upuris ir viesis pie mana galdiņa… tas padara atriebi par manu pienākumu un privilēģiju.»

Es turpināju. «Slepkavības šķietamais noziegums nav mana darīšana. Bet, runājot par uzraugiem un vadību, vai tu zini kadu likumu, kas aizliegtu slepkavību?»

«Ko? Ričard, tādam taču ir jābūt.»

«Nekad par tādu neesmu pat dzirdējis. Es iedomājos, ka Menedžeris var uzskatīt slepkavību par Zelta Likuma pārkāpumu…»

«Nu, es domāju gan!»

«Patiešām? Es gan nekad neesmu drošs par to, ko Menedžeris ik reizi domā. Bet, Gvena, mana dārgā, nogalināšana ne vienmēr tieši ir slepkavība. Patiesībā pat ļoti bieži

tā nav. Ja šī cilvēka nāve jelkad nonāks Menedžera uzmanības lokā, viņš var nolemt, ka tā bija attaisnojama slepkavība. Pārkāpums pret labām manierēm, bet ne pret morāli.»

«Bet…» es turpināju, pagriežoties pret terminālu, «…Menedžeris varbūt lietu jau ir nokārtojis, tāpēc paskatīsimies, ko par to saka Herald.» Es atvēru laikraksta satura rādītāju, šoreiz meklējot šīs dienas notikumus, un tad izvēlējos statistikas apakšnodaļu.

Pirmais virsraksts bija «Laulības — Eimss — Novaka», pie tā arī apstājos, apskatīju detalizētāku aprakstu un izdrukāju lapu, noplēsu un pasniedzu savai līgavai. «Aizsūti to mazbērniem, lai pierādītu, ka vecmāmiņa vairs nedzīvo grēkā.»

«Paldies, dārgais, tu esi tik galants. Man tā liekas.»

«Es protu ari gatavot.» Pirmo atvēru nekrologu nodaļu. Es vienmēr vispirms izlasu nekrologus, jo allaž pastāv iespēja, ka kāds no tiem mani iepriecinās.

Bet ne šodien. Nebija neviena pazīstama vārda. Vēl vairak — neviena «Šulca». Neviena neidentificēta svešinieka. Nebija pieminēta «nāve populārā restorānā». Nekā vairāk par parasto skumjo sarakstu ar nepazīstamu cilvēku vārdiem, kuri miruši dabiskā nāvē, un viens nelaimes gadījums. Pārgāju uz vispārējām ziņām un ļāvu tām slīdēt garām.

Nekā. Ak, tur bija nebeidzama ikdienišķu notikumu virkne, sākot ar kuģu nosēšanās un pacelšanās laikiem līdz (ievērojamākā ziņa) paziņojumam, ka jaunais papildinājums, 130. —140. loks, tiek palaisti un, ja viss notiks pēc plāna, tiks iegriezti orbītā un to pievienošana galvenajam cilindram varētu sākties pl. 8.00 sestajā datuma.

Nebija nekā par «Šulcu», nebija pieminēts nedz Tolivers, nedz Toliaferro, nebija neviena neidentificēta līķa. Es atkal ieskatījos satura rādītājā un izsaucu nākamās svētdienas notikumu plānu, kur atradu vienu vienīgu notikumu, kas plānots svētdienas dienvidum — diskusija starp Hāgas, Tokijas, Lunasitijas, Ceturtā Spārna, Zelta Likuma, Telavivas un Agras pārstāvjiem: «Ticības krīze: Modernā pasaule krustcelēs.» Vadītāji bija Humānistu biedrības prezidents un Dalailama. Es novēlēju viņiem veiksmi.

«Līdz šim viss pa tukšo. Gvena, kā man pieklājīgi palūgt svešiniekam izrunāt viņa vārdu?»

«Ļauj to pamēģināt man, dārgais. Es teikšu: «Misiz Tolivū, šeit Glorija Meida Kalhuna no Savannas. Vai jums i’ tād’ māsīc’ Steisija Mēja no Čālston’s?» Kad viņa izlabos sava varda izrunu, es atvainošos un nolikšu klausuli. Ja viņa — vai viņš — pieņems īso izrunas formu, bet nepazīs Steisiju Mēju, es teikšu: «Es tak’ tā ar’ domāju. Viņa teica man — Tali — a — faro… bet es jau zināj’, ka nebūs pareiz’.» Ko tad, Ričard? Novest sarunu līdz randiņam vai «nejauši» atvienoties?»

«Sarunā tikšanos, ja iespējams.»

«Tikšanos tev? Vai man?»

«Tev, un tad es iešu tev līdzi. Vai norunā tikšanos savās mājās. Bet man vispirms jānopērk sev cepure.»

«Cepure?»

«Viena no tām smieklīgajām kastītēm, ko uztupina uz galvas plakanās daļas, kā mēdz darīt uz.Dubļu pikas.»

«Es zinu, kas ir cepure! Es taču esmu dzimusi uz Dubļu pikas tāpat kā tu. Bet es šaubos, vai cepure jelkad ir redzēta ārpus Zemes. Kur tu to nopirksi?»

«Es nezinu, mīļā meitene, bet varu pateikt, kāpēc man tā ir vajadzīga. Lai es varētu pieklājīgi pieskarties cepures malai un pajautāt: «Ser, lūdzu, sakiet man, kāpēc kāds vēlas jūs redzēt mirušu līdz svētdienas pusdienlaikam.» Gvena, tas mani uztrauc visvairāk — kā sākt šādu diskusiju. Gandrīz jebkuru jautājumu, sākot ar nelikumīga mīlas sakara piedāvāšanu uzticīgai sievai un kukuļa izspiešanu, var izteikt vispārpieņemtā pieklājības formā. Bet kā lai iesāk šādu sarunu?»

«Vai tu nevari vienkārši teikt: «Neatskatieties uzreiz, bet kāds vēlas jūs nogalināt»?»

«Nē, kārtība nav pareiza. Es negrasos brīdināt šo puisi, ka kāds viņu medī; man jāizdibina kāpēc. Zinot iemeslu, es varbūt to atbalstīšu tik sirsnīgi, ka vienkārši atlaidīšos atpūtas krēslā un papriecāšos… vai arī šis iemesls mani tā iedvesmos, ka izpildīšu mistera Šulca pēdējo lūgumu kā pakalpojumu cilvēcei.

Un otrādi — es varu tik ļoti nepiekrist, ka veltīšu savu dzīvi un darbību svētajam mērķim nepieļaut šīs slepkavības

realizēšanu. Kaut gan diez vai, ja upurim jābūt Ronam Toliveram. Bet vēl ir pāragri izlemt, kurā pusē atrasties; man jāsaprot, kas te notiek. Gvena, mana mīļā, slepkavību biznesā nevar vispirms nogalināt un pēc tam uzdot jautājumus. Tas parasti sadusmo cilvēkus.»

Es atkal piegāju pie termināla un skatījos uz to, nepieskaroties nevienam taustiņam. «Gvena, pirms mēs zvanām, man vajadzētu ieprogrammēt sešus zvanus ar laika nobīdi, katru vienam no Valkera Evansa draugiem. Jebkurā gadījumā vislielākā mīkla ir tā, ka Šulcs pieminēja šo vārdu. Kāds no šiem sešiem ir viņam to pateicis… un viņam arī vajadzētu zināt, kāpēc Šulcs bija tik satraucies.»

«Ar laika nobīdi? Vai tad tās ir tālsarunas?»

«Es nezinu. Viens varbūt ir uz Marsa, divi citi var atrasties Joslā. Varbūt viens vai divi ir uz Dubļu pikas, bet, ja tā, tad dzīvo ar pieņemtiem vārdiem, tāpat kā es. Gvena, misēklis, kas mani piespieda atteikties no jautrās ieroču vīra profesijas un lika sešiem biedriem kļūt par maniem asinsbrāļiem… nu, sabiedrībai tas izskatījās riebīgi. Var teikt, ka reportieri, kuri neredzēja notikušo savām acīm, vienkārši nespēja saprast, kāpēc tas notika. Es patiesi varu apliecināt, ka tas, ko mēs darījām, atbilda morāles normām, ņemot vērā laiku, vietu, apstākļus. Es varēju — nekas, dārgā —, īsāk sakot, visi mani brāļi slēpjas. Sadzīt viņiem pēdas būtu neiedomājami darbietilpīgs process.»

«Bet tu taču gribi runāt tikai ar vienu no viņiem, vai ne? Ar to, kurš kontaktējās ar Šulcu.»

«Jā, bet es nezinu, kurš tas bija.»

«Ričard, man liekas, ka vieglāk būtu izsekot Šulca pagātnei, lai uzzinātu, ar ko viņš kontaktējās, nekā atrast sešus cilvēkus, kuri slēpjas, turklāt daži no viņiem dzīvo ar pieņemtu vārdu dažādās Saules sistēmas malās? Vai pat ārpus tās.»

Es apstājos, lai apdomātu priekšlikumu. «Varbūt. Bet ka lai izseko Sulcam? Vai tev ir iedvesma, mīļā?»

«Nav. Bet es atceros, ka, ierodoties šeit, Zelta Likumā, man jautāja ne tikai to, kur es dzīvoju līdz šim un pārbaudīja to pēc manas pases, bet arī to, no kurienes es ierados

—    un atkal pārbaudīja vīzu zīmogus manā pasē. Jautāja ne

3  — 2689

33

tikai to, vai es esmu ieradusies no Mēness — gandrīz visi šeit ierodas no turienes — bet arī, kā es nokļuvu uz Mēness. Vai tev to nejautāja?»

«Nē. Bet man bija Mēness Brīvvalsts pase, kurā rakstīts, ka esmu tur dzimis.»

«Es domāju, ka tu esi dzimis uz Zemes.»

«Gvena, Kolins Kempbels ir dzimis uz Dubļu pikas. Ričards Eimss ir dzimis Mēness Honkongā — tā rakstīts pasē.»

«Ak tā.»

«Bet man patiešām vajadzētu izsekot Šulca gaitām, pirms ķeros klat tiem sešiem. Ja es zinātu, ka Šulcs nekad nav bijis ārā, kaut kur tālāk, tad vispirms skatītos māju tuvumā

—    Meness, Dubļu pika un visas apmetnes, kas atrodas tepat, nevis Asteroīdu Joslā vai pat uz Marsa.»

«Ričard? Pieņemsim, ka mērķis ir… nē, tas ir muļķīgi.»

«Kas ir muļķīgi, dārgā? Tomēr pasaki.»

«Nu, pieņemsim, ka — lai nu kas tas ir — konspirācija, teiksim, nav mērķēta uz Ronu Toliveru vai jebkuru citu Toliveru, bet gan uz tevi un taviem sešiem draugiem, «Valkera Evansa» cilvēkiem. Vai mērķis nevarētu būt piespiest tevi sazināties ar visiem pārējiem? Un tādējādi tu viņus, lai kas tie būtu, uzvestu uz jūsu septiņu pēdām? Vai tā varētu būt vendeta? Vai kaut kas viņus ir pamudinājis uz asinsatriebību?»

Sajutu vēderā aukstas tirpas. «Jā, tā varētu būt. Kaut gan ne šajā gadījumā, man liekas. Jo tas neizskaidro, kāpēc bija jānogalina Šulcs.»

«Es jau teicu, ka tā ir muļķīga doma.»

«Pagaidi. Vai Šulcu nogalināja?»

«Kāpēc tu jautā? Mēs abi to redzējām, Ričard.»

«Vai tiešām? Es domāju, ka redzēju. Taču atzinu, ka tā varēja būt arī izrāde. Tas, ko es redzēju, izskatījās kā nāve no eksplozīvas šautriņas šāviena. Bet — divas vienkāršas butaforijas, Gvena, un lieta darīta. Viena ir mazs, tumšs plankumiņš uz Šulca krekla. Otra — neliela ampuliņa ar mākslīgajām asinīm, ko viņš tur aiz vaiga. īstajā brīdī viņš ampulu pārkož, pa muti sāk tecēt «asinis». Pārējais ir aktiermeistarība…, ieskaitot Morisa un citu darbinieku dīvaino uzvedību. Tas «mirušais» puisis bija jāaiz

vāc pietiekami ātri… pa personāla durvīm. Tad viņam iedod tīru kreklu un izlaiž ārā pa darbinieku izeju.»

«Tu domā, ka viss notika tā?»

«Nu, nē, nolādēts, es nedomāju! Gvena, nāvi esmu daudzkārt redzējis. Ši te bija man tik tuvu, kā tu pašlaik. Nedomāju, ka tā bija spēle; es domāju, ka redzēju cilvēka nāvi.» Tomēr nodomāju — vai tiešām būtu kļūdījies tik elementārā lietā?

Protams, ka tā varēja gadīties! Neesmu nekāds ar psihisko enerģiju apveltīts superģēnijs; kā aculiecinieks es varēju kļūdīties tikpat viegli, kā Gvena.

Es nopūtos. «Gvena, es vienkārši nezinu. Man likās, ka tā bija sprāgstošā šautra… bet, ja mērķis bija to nospēlēt un pasākums tika labi sagatavots, tad, protams, arī izskatījās patiess. Ieplānots viltojums paredz arī pēdu sekmīgu noslēpšanu. Citādi «Varavīksnes gala» darbinieku uzvedība ir stipri neizprotama.» Es saraucu pieri. «Mīļā, es ne par ko vairs neesmu drošs. Vai kāds grib mani padarīt traku?»

Viņa uzskatīja manu jautājumu par retorisku, kāds tas arī bija — vismaz es tā ceru. «Tad ko mēs darām?»

«Nu… mēs mēģinām ievākt ziņas par Šulcu. Un neuztraucamies par nākamo soli, kamēr neesam paveikuši šo uzdevumu.»

«Kā?»

«Kukuļņemšana, mana mīļā. Meli un nauda. Grezni meli un savtīga naudas izmantošana. Ja vien tu neesi bagāta. Pirms apprecēšanās nebiju iedomājies tev to pajautāt.»

«Es?» Gvena ieplēta acis. «Bet, Ričard, es taču apprecējos ar tevi naudas dēļ.»

«Ak tā? Dārgā, tad tu esi apkrāpta. Vai tu vēlies runāt ar advokātu?»

«Es domāju gan. Vai to viņi sauc par likumīgu izvarošanu?»

«Nē, likumīga izvarošana ir miesiska pieredze ar likuma sargu… kaut gan nekad neesmu sapratis, kāda citiem par to daļa. Es domāju, ka šeit likums pret to nevēršas.» Atgriezos pie termināla. «Vai tev vajadzīgs tas advokāts? Vai arī meklēsim Šulcu?»

«Nu… Ričard, mums ir pavisam dīvains medusmēnesis. Iesim atpakaļ gultā.»

«Gulta var pagaidīt. Bet tu vari apēst vēl vienu vafeli, kamēr es mēģināšu kaut ko uzzināt par Šulcu.» Es atkal atvēru uzziņu direktoriju un meklēju «Šulcu».

Tur bija deviņpadsmit «Šulci», bet neviens nebija Enriko. Nekāds brīnums. Toties es atradu «Hendriku Šulcu» un nolēmu uzzināt visu, kas par viņu rakstīts.

«Mācītājs doktors Hendriks Hadsons Šulcs, B.S.*, M.A.**, D.D.***, D.H.L., K.G.B., Karaliskās Astroloģijas biedrības biedrs. Zinātniski horoskopi par saprātīgām cenām. Svinīgas kāzu ceremonijas. Ģimenes konsultācijas. Eklektiska un holistiska terapija. Investīciju konsultācijas. Derību likmes tiek pieņemtas jebkurā diennakts stundā. Petikoutleina deviņdesmit piektajā lokā, blakus Madame Pompadour.» Turpat bija viņa smaidošs foto un sauklis: «Es esmu tēvs Šulcs, jūsu draugs grūtībās. Neviena problēma nav nedz pārāk liela, nedz pārāk maza. Jebkura darba izpilde garantēta.»

Garantēts kas? Hendriks Šulcs izskatījās kā Ziemsvētku vecītis bez bārdas, un nepavisam nelīdzinājās manam draugam Enriko, tāpēc negribīgi novērsos, jo izjutu zināmu radniecību ar doktoru. «Gvena, viņa nav sarakstā, vai vismaz ne ar vārdu, kas rakstīts viņa Zelta Likuma personas apliecībā. Vai tas nozīmē, ka viņš tur nekad nav bijis ierakstīts? Vai arī viņa vārds tika izdzēsts vakar, vēl pirms līķis bija atdzisis?»

«Tu gaidi atbildi vai skaļi domā?»

«Ne viens, ne otrs, man liekas. Tagad mums jāpārbauda centrs — vai ne?» Es atkal ieskatījos uzziņu sarakstā, tad piezvanīju centra imigrācijas dienestam. «Šeit runā doktors Ričards Eimss. Es mēģinu atrast iedzīvotāju Enriko Šulcu. Vai jūs varat pateikt viņa adresi?»

«Kāpēc jūs nemeklējat sarakstā?» (Viņa runāja kā mana trešās klases skolotāja — tā nav rekomendācija.)

* Dabaszinātņu bakalaurs

** Humanitāro zinātņu maģistrs

“’Teoloģijas doktors

«Viņa nav sarakstā. Viņš ir tūrists, nevis pierakstīts iedzīvotājs. Man vajadzīga vienīgi viņa pagaidu apmešanās vietas adrese. Viesnīca, pansija, jebkas.»

«Jūs labi zināt, ka mēs nesniedzam personisku informāciju. Ja viņa vārda nav sarakstā, tad viņš par to ir godīgi samaksājis. Nedariet citiem to, doktor, ko negribat, lai dara jums.» Viņa pārtrauca sarunu.

«Kur vēl mēs varam kaut ko uzzināt?» vaicāja Gvena.

«Tajā pašā vietā un no tās pašas vārnas — bet, tiekoties aci pret aci un ar naudu rokās. Termināli ir izdevīgi, Gvena, tikai ne korupcijai par simts tūkstošiem. Mazam darījumam personiska tikšanās un skaidra nauda ir praktiskāks risinājums. Nāksi līdzi?»

«Vai tu domā, ka varēsi mani atstāt? Mūsu kāzu dienā? Tikai pamēģini, briesmoni!»

«Varbūt uzvilksi kaut ko mugurā?»

«Vai tev ir kauns par to, kā es izskatos?»

«Nepavisam. Iesim nu.»

«Es padodos. Tikai acumirkli, es atradīšu čības. Ričard, vai mēs varam pa ceļam ieiet pie manis? Vakar baletā es jutos ļoti eleganta, bet mana kleita ir pārāk grezna sabiedriskām iestādēm šajā diennakts stundā. Es gribu pārģērbties.»

«Ko vien vēlaties, kundze. Bet tas rada vēl vienu jautājumu. Vai tu gribi pārcelties uz dzīvi šeit?»

«Vai tu to vēlies?»

«Gvena, esmu dzirdējis, ka laulībā nav pieņemamas divas gultas, bet nekas netiek teikts par divām dzīves vietām.»

«Tu man tā īsti neatbildēji.»

«Tu varbūt pamanīji, ka man ir viens slikts paradums. Tāpēc varētu būt grūti dzīvot kopā ar mani. Es rakstu.»

Mīļā meitene izskatījās samulsusi. «Tagad tu man atbildēji. Bet kāpēc tu to sauc par sliktu paradumu?»

«Nu, Gvena, mana mīļā, es negrasos atvainoties par rakstīšanu…, tāpat kā par zaudēto kāju… Un patiesībā šie abi trūkumi ir savstarpēji saistīti. Kad vairs nevarēju turpināt strādāt savā profesijā, man bija kaut kas jadara, lai nopelnītu iztiku. Es nebiju mācījies darīt kaut ko citu, bet rakstīšana ir likumīga iespēja izvairīties no darba, nesākot zagt, turklāt nav vajadzīgs talants vai iemaņas.

Taču rakstīšana ir antisociāla. Tai vajadzīga tāda pat vienatne kā masturbācijai. Iztraucē rakstnieku, kad top viņa garadarbs, un viņš pagriezīsies un sakodīs tevi lidz kaulam…, pat nezinot, ko viņš dara. Rakstnieku dzīvesbiedri sev par šausmām ar laiku to uzzina.

Un — klausies uzmanīgi, Gvena! — nav ne mazāko izredžu rakstniekus pieradināt un civilizēt. Vai izārstēt. Mājā, kurā ir vairāk nekā viens iedzīvotājs, un viens no tiem rakstnieks, vienīgais cilvēcei zināmais risinājums ir nodrošināt pacientam izolētu telpu, kur viņš var vienatnē pārdzīvot akūtās lēkmes, un kur pa lodziņu var pasniegt barību. Ja kāds iztraucē pacientu šāda brīdi, viņš var sākt raudāt vai kļūt vardarbīgs. Vai arī var vispār nedzirdēt, ko viņam saka, un, ja viņu sapurina šādā stadijā, viņš kož.»

Es pasmaidīju savu jaukāko smaidu. «Neuztraucies, dārga. Pašlaik es nestrādāju pie kāda stāsta, un izvairīšos to sākt līdz brīdim, kad mums bus izolētā telpa, kur varēšu strādāt. Šeit nav tik daudz vietas, un arī pie tevis nav. Pirms braucam uz centru, es gribu piezvanīt uz Menedžera biroju un noskaidrot, vai ir dabūjami lielāki dzīvokļi. Mums vajadzēs ari divus terminālus.»

«Kāpēc divus, dārgais? Es to pārāk bieži neizmantoju.»

«Bet, ja tu to dari, tev tas ir vajadzīgs. Ja es lietoju šo te rakstīšanai, to nevar izmantot nekam citam — ne laikrakstiem, ne pastam, ne programmām, ne zvanīšanai, nekam. Tici, dārgā, man šī problēma ir bijusi gadiem ilgi, es zinu, kā ar to tikt galā. Man būs mana mazā istabiņa ar terminālu, es tur ieiešu, tu aizzīmogosi durvis un es būšu gluži kā normāls, veselīgs vīrs, kurš katru rītu iet uz darbu birojā un dara to, ko nu vīrieši mēdz darīt birojos

—     nekad neesmu to zinājis un man arī nav īpašas vēlēšanas to uzzināt.»

«Ja, dārgais. Ričard, vai tev rakstīšana sagādā prieku?»

«Nevienam nepatīk rakstīt.»

«Es jau tā domāju. Tad man jāatzīst, gluži tā nebija, ka apprecējos ar tevi naudas dēļ.»

«Un es gluži nemaz nenoticēju. Nu mēs esam līdzīgi.»

«Jā, dārgais. Es patiesībā varētu atļauties turēt tevi savā aizgadībā. 0, es nevaru pirkt tev jahtas. Bet mēs varam

dzīvot samērā komfortabli šeit, Zelta Likumā, kas nav tā pati lētākā vieta Saules sistēmā. Tev nebūs jāraksta.»

Es uzmanīgi noskūpstīju viņu. «Es esmu laimīgs, ka apprecējos ar tevi. Bet man patiešām vajadzēs rakstīt.»

«Taču tas tev nesagādā prieku un mums nav vajadzīga nauda. Patiešām nav!»

«Paldies, mana mīļā. Bet es tev nepaskaidroju otru rakstīšanas iemeslu. Nav iespējams to pārtraukt. Rakstnieki turpina rakstīt ilgi pēc tam, kad tas vairs nav jādara naudas dēļ… jo sāpīgāk ir nerakstīt, nekā rakstīt.»

«Es nesaprotu.»

«Es arī kādreiz nesapratu, kad spēru pirmo liktenīgo soli, — tas bija īsais stāsts, un es patiešām domāju, ka jebkura mirklī varēšu apstāties. Bet neuztraucies, dārgā. Turpmāko desmit gadu laikā tu to sapratīsi. Tikai nepievērs man uzmanību, kad raudāšu. Tas neko īpašu nenozīmē

—    tikai tāds kā mērkaķis man uz muguras.»

«Ričard? Vai psihoanalīze tev varētu palīdzēt?»

«Negribu riskēt. Es reiz pazinu kādu rakstnieku, kurš to izmēģināja. Viņu sekmīgi atradināja no rakstīšanas. Bet neizārstēja no vajadzības rakstīt. Pēdējoreiz es viņu redzēju trīcošu un ierāvušos stūrī, tā bija viņa veselīgā fāze. Bet atlika tikai uzmest skatienu datoram, kad viņam sākās lēkme.»

«Un… tava tieksme nedaudz pārspīlēt?»

«Nu ko tu, Gvena! Es tevi varētu aizvest pie viņa. Parādīt viņa kapakmeni. Neuztraucies, mīļā, es zvanīšu Izmitināšanas dienestam.»

Es atgriezos pie termināla, kas tajā pašā mirklī pārvērtās par Ziemsvētku eglītes rotājumu lampiņām un iezvanījās neatliekamā izsaukuma signāls. Es pacēlu klausuli. «Šeit Eimss! Kas notiek?» Monitorā slīdēja burtu virknes, un printeris bez komandas sāka drukāt lappusi — ciest nevaru, kad tā notiek.

«Oficiāls paziņojums Dr. Ričardam Eimsam: vadība uzskata, ka dzīvoklis, ko jūs pašlaik lietojat, modelis 715301 no 65-15-0.4, ir steidzami nepieciešams. Jūs lūdz to atstāt. Jūsu rēķinā ieskaitīta neizmantota īre un piecdesmit kronas kā kompensācija par jebkurām neērtībām, kas varētu rasties. Pavēli parakstījis Artūrs Midlgafs, Menedžera vietnieks dzīvokļu jautājumos. Vēlam veiksmi!»

IV nodaļa

«Es turpinu strādāt tā paša iemesla pēc, kura dēļ vista dēj olas.»

H. L. Menkens (1880—1956)

Es iepletu acis. «Nu, nu! Veselas piecdesmit kronas — ak Dievs! Gvena! Tagad tu vari precēties ar mani manas naudas dēļ!»

«Vai ar tevi viss kārtībā, dārgais? Vakar vakarā tu izmaksāji vairāk par pudeli vīna. Es domāju, tas ir vienkārši riebīgi. Aizskaroši.»

«Protams, dārgā. Tas ir izgudrots ar nodomu mani sakaitināt, ne tikai sagādāt ar pārcelšanos saistītās neērtības. Tāpēc es to nedarīšu.»

«Tātad tu nepārcelsies?»

«Nē, nē. Pārcelšos gan. Ir iespējams cīnīties ar pilsētas valdi, bet atteikties pārcelties nav viens no labākajiem gājieniem, jo var atslēgt elektrību, gaisu, ūdeni un sanitāro tīklu. Nē, dārgā, mērķis ir padarīt mani dusmīgu, sagraut manas spriešanas spējas un likt man bezspēcīgi draudēt.»

Es uzsmaidīju savai mīļotajai. «Tāpēc es nekļūšu dusmīgs un tūlīt pat izvākšos no šejienes, paklausīgs kā jēriņš… un spēcīgais dusmu uzliesmojums, ko jūtu, tur arī paliks — noslēpts svešiem skatieniem, kamēr man nebūs izdevīgi to atklāt. Dusmas arī neko nemainītu, jo es gatavojos lūgt lielāku dzīvokli ar vismaz vēl vienu istabu — mums abiem. Tāpēc es viņam piezvanīšu — dārgajam misteram Midlgafam.»

Es atkal atvēru uzziņu sarakstu, jo nezināju no galvas dzīvokļu pārvaldes numura kodu. Tad nospiedu pogu «izpildīt».

Un ieraudzīju uz ekrāna uzrakstu:

TERMINĀLS NEDARBOJAS

Es skatījos uz to un noskaitīju sanskritā no desmit līde viens. Dārgais misters Midlgafs, vai pats Menedžeris, vai kāds cits, patiešām centās padarīt mani traku. Tātad to nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut. Atslābinies, domā patīkamas, nomierinošas domas, kas būtu piemērotas faķīram naglu gultā. Kaut gan nešķita, ka varētu būt kas slikts domās par viņa sēklinieku pagatavošanu pusdienām, tiklīdz es uzzinātu, kas viņš ir. Ar sojas mērci? Vai tikai ar ķiploku sviestu un sāli?

Šīs gastronomiskās problēmas mani mazliet nomierināja. Es nejutos pārsteigts vai, vēl vairāk, aizskarts, kad ekrānā uzrakstu «Termināls nedarbojas» nomainīja jauns:

ELEKTRĪBA UN AR ELEKTRĪBU DARBINĀMĀS IERĪCES TIKS ATSLĒGTAS 13.00

Tad parādījās lieli cipari: 12.31, un, kamēr es uz tiem skatījos, tos nomainīja 12.32.

«Ričard, ko viņi dara?»

«Vēl joprojām mēģina padarīt mani ārprātīgu, vismaz es tā domāju. Bet mēs tam neļausimies. Mēs pavadīsim divdesmit astoņas — nē, divdesmit septiņas minūtes, izvācot piecu gadu laikā sakrājušos krāmus.»

«Jā, ser. Vai es varu palīdzēt?»

«Mīļā meitene! Mazais skapis šeit, lielais guļamistabā — samet visu gultā. Lielajā skapī uz plaukta ir milzīgs jūrnieku mantu maiss. Saliec tur pēc iespējas vairāk, neko nešķiro un nekārto. Noliec rītakleitu, kuru valkāji brokastlaikā, un sasien sainī visu, kam pietrūks vietas somā.»

«Tavi tualetes piederumi?»

«Ak, jā. Pieliekamajā ir plastmasas maiss — saliec visu tur un aizsien galu. Mīļumiņ, no tevis iznāks patiešām brīnišķīga sieva!»

«Tev taisnība. Ilga prakse, dārgais — atraitnes vienmēr kļūst par vislabākajām sievām. Gribi dzirdēt par maniem vīriem?»

«Jā, bet ne tagad. Atliksim to uz kādu garu vakaru, kad tev sāpēs galva un es būšu pārāk noguris.» Deviņdesmit procentus kravāšanās darbu nogrūdis uz Gvenas pleciem,

es ķēros pie grūtākajiem desmit procentiem: saviem darījumu papīriem un failiem.

Rakstnieki lielākoties ir kā žurkas, kas velk līdzi visu savu iedzīvi, turpretī profesionāli militāristi (arī lielākoties) iemācās ceļot bez liekām mantām. Šis divas dabas būtu mani padarījušas par šizoīdu, ja vien nepastāvētu pasaules brīnišķīgākais izgudrojums kopš zīmuļa ar dzēšgumiju galā: elektroniskie faili.

Es izmantoju Sony megaveiferus: katrā pusmiljons vārdu, katrs divus centimetrus plats un trīs milimetrus biezs, bet informācija tajos ierakstīta tik cieši, ka par to nav jādomā. Apsēdos pie termināla, noņēmu savu protēzi (koka kāju, ja jums tā labāk patīk) un atvēru augšgalā.

Izņēmu no termināla selektora visus veiferus, ieliku cilindrā, kas ir manas protēzes «kauls», aizvēru to un pieliku atpakaļ.

Tagad man bija visi nepieciešamie faili: līgumi, darījumu vēstules, manu darbu kopijas, vienkārša sarakste, adrešu faili, piezīmes par vēl neuzrakstītiem stāstiem, nodokļu reģistrs, un tā tālāk, un tā joprojām, un tā līdz nelabumam. Pirms elektronisko failu laikiem tas nozīmētu pusotru tonnu papīra pusotrā tonnā metāla, kas viss kopā aizņemtu vairākus kubikmetrus.

Tagad tie bija tikai daži grami, kas neaizņēma vairāk vietas, kā mans vidējais pirksts — divdesmit miljoni vārdu.

Veiferi šajā «kaulā» bija pilnīgi droši, turklāt pasargāti no zagļiem, pazušanas vai bojājumiem. Kurš gan zagtu protēzi? Kā kroplis var aizmirst savu mākslīgo kāju? Viņš var to noņemt naktī, bet tas ir pirmais priekšmets, ko viņš paņem, izkāpjot no gultas.

Pat laupītājs nepievērstu uzmanību protēzei. Manā gadījumā lielākā daļa cilvēku nemaz nezina, ka man tāda ir. Tikai vienreiz man to atņēma. Tas bija kolēģis (ne jau draugs), lai uz nakti mani ieslēgtu, jo mums bija atšķirīgi viedokļi kādā darījumu jautājumā. Bet es tomēr kaut kā pamanījos izbēgt, lēkdams uz vienas kājas. Tad es «noglāstīju» viņa galvu ar kamīna kruķi, paņēmu savu otro kāju, dažus papīrus, un prom biju. Rakstnieku dzīvē, kas lielākoties aizrit sēdot, ir arī savi skarbie brīži.

Termināla ekrāna parādījās skaitļi 12.54, kad bijām gandrīz tikuši ar visu galā. Vēl bija palikušas gāmatas — iesietas grāmatas, kur vārdi ir uzdrukāti uz papīra —, tās Gvena salika sainī, kas bija izveidots no rītakleitas. «Kas vēl?» viņa jautāja.

«Domāju, tas ir viss. Es vēl ātri apskatīšos, un visu, kas izrādīsies palicis, sastumsim gaitenī, un tad izdomāsim, ko ar to darīt, kad viņi izslēgs gaismas.»

«Un kas ar to bonsai kociņu?» Gvena skatījās uz manu klinšu kļavu, apmēram astoņdesmit gadus vecu un tikai trīsdesmit deviņus centimetrus augstu.

«Nav iespējams to iesaiņot, dārgā. Turklāt kociņš vairākas reizes dienā jālaista. Loģiski būtu to novēlēt nākamajam īrniekam.»

«Nemaz neceri, šef. Tu to nesīsi uz manu dzīvokli pats savām rociņām, kamēr es vilkšu aiz sevis pārējo bagāžu.»

(Es jau gribēju piebilst, ka šī loģika man nemaz tik ļoti nepatika.) «Vai mēs ejam uz tavu dzīvokli?»

«Kā savādāk, dārgais? Protams, mums vajadzīgs lielāks dzīvoklis, bet šajā brīdī vissvarīgāk būtu iegūt jebkādu jumtu virs galvas. Jo izskatās, ka pēc saulrieta snigs.»

«Patiešām! Gvena, lūdzu, atgādini man, lai pasaku, ka esmu laimīgs par domu apprecēties ar tevi.»

«Tu par to nedomāji, vīrieši nekad to nedara.»

«Vai tiešām?»

«Protams. Bet jebkurā gadījumā es tev to atgādināšu.»

«Labi. Esmu laimīgs, ka tu iedomājies apprecēties ar mani. Esmu laimīgs, ka tu to arī izdarīji. Vai tu apsoli, ka arī turpmāk atturēsi mani no loģiskas rīcības?»

Viņa neko neatbildēja, jo divas reizes pēkšņi nodzisa gaisma, turklāt mēs bijām ļoti aizņemti.

Gvena sastūma visu gaitenī, un es pēdējo reizi visu apskatīju.

Gaisma nomirgoja atkal, es saķēru spieķi un izgāju pa durvim, un tai pašā mirklī tās aizvērās. «Pūūū!»

«Mierigi, šef. Elpo dziļi. Skaiti līdz desmit, un tad lēni izelpo.» Gvena noglāstīja manu muguru.

«Mums vajadzēja braukt uz Niagaras ūdenskritumu. Es taču tev to teicu. Es to teicu.»

«Jā, Ričard. Paņem kociņu. Šajā gravitācijā es varu panest gan somu, gan saini — katru savā rokā. Taisni augšā līdz nulles gravitācijai?»

«Jā, bet es nesīšu somu un kociņu, spieķi es piestiprināšu pie somas.»

«Lūdzu, neesi macho, Ričard. Ne tad, kad mēs esam tik aizņemti.»

«Macho ir pazemojošs vārds, Gvena. Ja tu to atkal lietosi, tad jau tas prasīsies pēc iepļaukāšanas, pasaki to trešo reizi, un es tev iesitīšu ar, lūk, šo te pašu spieķi. Es sasodīti labi varu būt macho, kad vien jūtu, ka man tas patīk.»

«Jā, ser. Es — Džeina, tu — Tarzāns. Paņem mazo kociņu. Lūdzu.»

Mēs vienojāmies. Es nesu somu un ar otru roku atbalstījos uz spieķa. Gvena nesa saini un otrā rokā — miniatūro kļavu. Viņai bija grūti noturēt līdzsvaru, ejot viņa šūpojās no vienas puses uz otru. Man jāatzīst, ka Gvenas ieteiktais mantu dalījums bija prātīgāks, jo viņai nebija tik smags nesamais, un tas pamazām kļuva vieglāks, tuvojoties nulles gravitācijas joslai. Es jutos muļķīgi, mazliet kauns… bet kroplim ir kārdinājums pierādīt, it īpaši sievietei, ka viņš var izdarīt visu, ko vien vajag. Stulbi, jo katrs var redzēt, ka viņš to nevar. Es ne pārāk bieži padodos kārdinājumam.

Brīvi lidojot pa asi, mēs virzījāmies pa labi, piesējušies pie savām nastām, un Gvena ar abām rokām sargāja mazo kociņu.

Kad mēs sasniedzām viņas loku, Gvena paņēma gan somu, gan saini, un es nestrīdējos. Ceļā pagāja mazāk kā pusstunda. Es varēju izsaukt transportu — taču gaidīšana varētu prasīt vēl vairāk laika.

Gvena nolika nastas un ierunājās pie savām durvīm.

Tās neatvērās.

Tā vietā atskanēja ieraksts: «Misis Novaka, lūdzu nekavējoties piezvaniet uz Menedžera Izmitināšanas dienesta biroju. Tuvākais publiskais termināls atrodas simtu piektajā lokā, rādiuss viens — trīsdesmit pieci grādi, sešas desmitdaļas gravitācijas, blakus personāla transporta punktam.

No šī termināla jūs varēsiet piezvanīt bez maksas, pateicoties Zelta Likuma laipnībai un pretimnākšanai.»

Es nebiju īpaši pārsteigts. Bet jāatzīst, ka biju briesmīgi vīlies. Būt bez mājām ir kaut kas līdzīgs izsalkumam. Vai varbūt vēl sliktāk.

Gvena izturējās tā, it kā nepatīkamo paziņojumu nebūtu dzirdējusi. Viņa man teica: «Apsēdies uz somas, Ričard, un neuztraucies. Es domāju, ka tas būs ātri.»

Viņa atvēra somiņu, parakņājās tajā un izvilka nagu vīlīti un stieples gabaliņu, domājams, papīra saspraudi. Monotoni dūcot smalku melodiju, viņa ķērās pie durvīm.

Es palīdzēju ar to, ka nepiedāvāju padomu. Ne vārda. Bija grūti, bet es tomēr izturēju.

Gvena pārtrauca dūkt un iztaisnoja muguru. «Viss!» viņa paziņoja. Durvis plaši atvērās.

Viņa paņēma manu bonsai kļavu — mūsu kļavu. «Nāc iekšā, dārgais. Labāk pagaidām atstāj somu uz sliekšņa, lai durvis neaizkrīt, iekšā ir tumšs.»

Es sekoju. Vienīgā gaisma — termināla ekrāns, uz kura bija redzami vārdi:

VISI PAKALPOJUMI ANULĒTI

Gvena to ignorēja un atkal kaut ko meklēja savā somiņā. Šoreiz izvilka nelielu kabatas bateriju, tās gaismā aiztaustījās līdz kādai atvilktnei un izvilka garu, tievu skrūvgriezni, plakanknaibles, vēl kādu rīku bez nosaukuma, kas varētu būt pašdarināts, un pāri darba cimdu. «Ričard, lūdzu, paturi gaismu.»

Kontrolpanelis, ko viņa gribēja aizsniegt, atradās augstu virs monitora, noslēgts, izraibināts ar brīdinājuma zīmēm īrniekiem: «Uzmanību! Nepieskarties! Izsaukt dienestu!» un tā tālāk. Gvena pakāpās, atsēdās uz krāsns un ar vienu vienīgu pieskārienu atvēra paneli; atslēga acīmredzot bija jau iepriekš atlauzta.

Tālāk viņa darbojās klusi, izņemot monotono dungošanu un retos lūgumus paspīdināt gaismu citur. Vienu brīdi viņai izdevās radīt patiešām greznu dzirksteļu uzliesmojumu, viņa neapmierināti nomurmināja: «Traki, traki. Nevajag tā darīt

Gvenai.» Tad viņa lēni darbojās vēl kādus pāris mirkļus. Gaismas iedegās un atskanēja apdzīvotas telpas klusā sanēšana — gaiss, mikromotori un pārējais.

Viņa aizvēra paneli. «Vai palīdzēsi tikt lejā, dārgais?»

Es ar abām rokām nocēlu Gvenu lejā un, neatlaidis viņu vaļā, noskūpstīju — maksa par palīdzību.

Viņa man uzsmaidīja. «Paldies, ser! Vai, vai, es jau biju aizmirsusi, cik jauki būt precētai. Mums vajadzētu biežāk precēties.»

«Tūlīt?»

«Nē. Pusdienlaiks. Brokastis bija ļoti jaukas, bet tagad jau ir pāri diviem. Ko tu domā par pusdienām?»

«Tā ir laba ideja,» es piekritu. Ko tu saki par «Nevīžīgo Džo» uz Apija ceļa netālu no simtu piektā loka? Vai arī tu vēlies «augsto virtuvi»?»

««Nevīžīgajam Džo» nav nekādas vainas, es neesmu kaprīza ēdāja, dārgais. Bet es domāju, ka nevajadzētu iet pusdienot ārā, mēs varam netikt atpakaļ.»

«Kāpēc ne? Tu pavisam labi proti apiet durvju kodu.»

«Ričard, otrreiz tas var nebūt tik viegli. Viņi vēl nav ievērojuši, ka manu durvju aizslēgšana nepalīdz. Bet, kad pamanīs — viņi var aizmetināt durvis ar metāla plāksni. Es nevaru pretoties tādai pārvietošanai vairāk nekā tu. Paēdīsim un tad es sakravāšos. Ko tu gribētu?»

Izrādījās, ka Gvena bija paņēmusi līdzi iesaiņotos produktus no manas saldētavas. Man parasti ir kaut kas krājumā. Kā gan var iepriekš zināt, ka, nakts vidū strādājot pie stāsta, pēkšņi neuznāk neapslāpējama vēlēšanās apēst kādu gliemezi vai saldējumu ar augļiem? Ir prātīgi turēt to visu pa rokai. Citādi var rasties kārdinājums pārtraukt darbu, pamest klosterim līdzīgo noslēgto vientulību un iet meklēt vajadzīgo — un tas ir ceļš uz bankrotu.

Gvena tika galā ar saviem un maniem pārtikas resursiem

—    es teiktu, mūsu — un mēs paēdām, apspriezdami nākamo soli, no kura nevarējām izvairīties. Es teicu, ka biju nodomājis piezvanīt dārgajam misteram Midlgafam, tiklīdz būsim beiguši ēst.

Viņa izskatījās domīga. «Es labāk vispirms sakravāšos.»

«Ja tu tā vēlies. Bet kāpēc?»

«Ričard, ir acīm redzams, ka mēs tiekam medīti. Varētu but, ka tas saistīts ar Šulca nogalināšanu. Bet mēs to nevaram droši zināt. Jebkurā gadījumā, kad mēs pabāzīsim ārā savas galvas, labāk būs, ja es būšu sakravājusies tāpat kā tu, jo varam netikt atpakaļ iekšā.» Viņa pamāja uz sava termināla pusi, kura ekrānā vēl joprojām bija redzams uzraksts:

VISI PAKALPOJUMI ANULĒTI

«Tā savešana kārtībā prasītu vairāk pūļu nekā tikai apmainīt kādu drošinātāju, un kompjūters taču ir pieejams visur. Tāpēc mēs nevarēsim piezvanīt misteram Midlgafam no šī dzīvokļa un mums jāizdara viss, ko šeit varam, pirms izejam pa durvīm.»

«Es varu izskriet ārā piezvanīt, kamēr tu kravājies.»

«Tikai pār manu līķi!»

«Gvena, esi taču prātīga.»

«Tieši tāda es pašlaik esmu. Ričard Kolins, tu esi mans jaunais līgavainis, tu man būsi vajadzīgs vēl gadiem ilgi. Kamēr mēs esam nepatikšanās, es nevēlos izlaist tevi no sava redzesloka. Tu vari pazust tāpat kā misters Šulcs. Mīļais, ja viņi šaus uz tevi, tad viņiem būs vispirms jānošauj mani.»

Es mēģināju viņu vest pie prāta, bet Gvena aizsedza ausis. «Es par to nestrīdēšos, es nedzirdu, ko tu saki, es neklausos!» Viņa noņēma rokas. «Lūdzu, palīdzi man sakravāties.»

«Jā, dārgā.»

Gvena to paveica īsākā laikā, nekā es, kaut arī mana palīdzība bija galvenokārt nemaisīties pa kājām. Es neesmu radis dzīvot kopā ar sievieti; militārais dienests neveicina mājas dzīvi, un es vienmēr biju izvairījies no laulībām, neskaitot īslaicīgos līgumus ar Amazones biedrenēm — līgumi automātiski beidzās, kad pienāca pavēle par uzdevuma maiņu.

Vēlāk man kādas pāris vai vairāk reizes bija uzdevuma partneres — bet man liekas, ka tādas attiecības nav pārāk līdzīgas civiliedzīvotāju laulībām.

Ar to es gribēju teikt, ka par spīti desmitiem tūkstošiem vārdu mīlas stāstos, kurus publicēju ar vairāk kā simts pieņemtiem sieviešu vārdiem, es nezinu neko daudz par sievietēm. Kad biju apguvis rakstīšanas trikus, es to pateicu redaktoram, kurš no manis pirka šos grēcīgos un nožēlojamos stāstus. Redaktoru sauca Ivlins Fingerhats, tas bija īgns pusmūža vīrs ar kailu galvvidu, nervu tiku un nekad neiztrūkstošu cigāru.

Viņš norūca: «Nemaz nemēģini kaut ko uzzināt par sievietēm; tas tevi paralizēs.»

«Bet tie ir domāti kā patiesi stāsti,» es iebildu.

«Tie ir patiesi un katram ir neapšaubāma piebilde — «Šī stāsta pamatā ir patiesi fakti».» Viņš iebakstīja ar pirkstu manuskriptā, ko tikko biju atnesis. «Vai tu gribi man teikt, ka tā nav? Vai tad tu negribi, lai tev samaksā?»

Jā, es gribēju, lai man samaksā. Pēc manas saprašanas prozas stila augstākais sasniegums ir šis vienkāršais, graciozais teikums: «Samaksāt pēc šī čeka…» Es steidzīgi atbildēju: «Nu, faktiski ar šo stāstu nav problēmu. Es patiesībā nepazinu šo sievieti, bet mana māte visu izstāstīja — viņas bija kopā mācījušās skolā. Šī meitene patiešām apprecējās ar savas mātes jaunāko brāli. Viņa jau bija stāvoklī, kad atklājās patiesība… un tad viņai bija šī briesmīgā izvēle: aborta grēks vai asinsgrēka bērna, kuram varētu būt divas galvas un nebūt zoda, traģēdija. Tie visi ir fakti, Ivlin, bet es to mazliet saīsināju. Izrādījās, ka Beta Lū nebija asinsradiniece savam vīram — es tā uzrakstīju —, turklāt bērnam nebija nekāda sakara ar viņas vīru. To es nerakstīju.»

«Tad pārraksti stāstu, un iepriekšējā risinājuma vietā ieraksti šo variantu. Tikai neaizmirsti mainīt vārdus un vietu nosaukumus, es negribu saņemt sūdzības.»

Vēlāk es tā izdarīju un arī to versiju pārdevu redaktoram, bet nekad nesaņēmos un nepateicu Fingerhatam, ka tas nenotika ar manas mātes skolas biedreni. To biju izlasījis kādā grāmatā, kas piederēja manai krustmātei Ebijai: Riharda Vāgnera «Viesuļvētras» libretā. Vāgners tā ari palika pie komponēšanas un atrada V. S. Gilbertu, kurš rakstīja viņam libretus, Vāgners bija nekam nederīgs rakstnieks.

Bet viņa agrīno darbu sižeti bija lieliski piemēroti manam mīlas stāstu rakstnieka amatam… tikai mazliet piezemētākā formā, ne gluži tik skarbi, un, protams, ar citiem vārdiem un vietu nosaukumiem. Es nezagu sižetus. Vismaz ne pilnībā. Šodien tie visi ir sabiedrības īpašums, visi autortiesību termiņi ir beigušies, bez tam Vāgners pats šos sižetus bija nozadzis.

Uz Vāgnera sižetu rēķina varēju nodrošināt sev mierīgu dzīvi. Bet man kļuva garlaicīgi. Kad Fingerhats aizgāja pensijā un nopirka tītaru fermu, es pametu šo biznesu un sāku rakstīt stāstus par karu. Tas bija grūtāk — kādu laiku biju gandrīz badacietējs — jo militārās lietas pārzinu, un tas mani paralizēja, kā Fingerhats bija reiz teicis.

Pēc kāda laika es iemācījos šīs zināšanas neņemt vērā un savos stāstos tās neielaist. Ar mīlas stāstiem man tādu problēmu nebija, jo nedz es, nedz Fingerhats, nedz Vāgners par sievietēm neko nezinājām.

* * *

It īpaši par Gvenu. Nez no kurienes man bija radusies pārliecība, ka sievietēm ceļojumā vajadzīgi vismaz septiņi nastu nesēji ēzeļi. Vai arī ēzeļu ekvivalents koferu izskatā. Un, protams, sievietes jau pēc dabas ir dezorganizatores. Tā es domāju.

Gvena izgāja no sava dzīvokļa tikai ar vienu koferi, tas bija mazāks par manu somu, katrs apģērba gabals tajā bija kārtīgi salocīts, un vēl vienu mazāku somu — nu, ne ar drēbēm, bet citām mantām.

Viņa sakārtoja mūsu bagāžu — tur bija mana soma, sainis, koferis, mazākā soma, viņas rokassomiņa, mans spieķis, miniatūrais kociņš — un ar skatienu novērtēja situāciju. «Man liekas, ka varēšu izdomāt variantu, lai mēs varētu aiznest visu uzreiz,» viņa teica.

«Es nevaru iedomāties,» iebildu, «mums katram ir tikai divas rokas. Labāk pasūtīšu transportu.»

«Ja vēlies, Ričard.»

«Labi.» Es pagriezos uz termināla pusi… un apstājos. «Hmm…»

Gvena bija pievērsusies mūsu mazajam bonsai kociņam.

4   — 2589

49

«Hmm…» es atkārtoju. «Gvena, tev nāksies būt pielaidīgākai. Es izslīdēšu ārā un atradīšu tuvāko terminālu, un atgriezīšos…»

«Nē, Ričard.»

«Tas taču ir tepat…»

«Nē, Ričard!»

Es nopūtos. «Kāds ir tavs risinājums?»

«Ričard, es piekritīšu jebkurai rīcībai, ja būsim kopā. Atstāt visu šajā dzīvoklī un cerēt, ka varēsim iekļūt atpakaļ

—    tā ir viena iespēja. Nolikt visu ārpusē un atstāt, kamēr ejam pasūtīt transportu un piezvanīt misteram Midlgafam — tā ir otra iespēja.»

«Un atstāt visu pazušanai, kamēr esam prom. Vai arī šajā rajonā nav divkājaino žurku?» Es kļuvu sarkastisks. Katrā Visuma apmetnē ir savi nakts pilsoņi, neredzamie iedzīvotāji, kas nevar atļauties palikt Visumā, bet izvairās no nogādāšanas atpakaļ uz Zemes. Es iedomājos, ka Zelta Likuma valdība viņus pēc noķeršanas izsvieda Izplatījumā, kaut gan bija dzirdamas tumšākas baumas, kas man lika izvairīties no jebkāda veida maltās gaļas.

«Pastāv vēl trešā iespēja, ser, — mēs tiekam līdz terminālam. Izmitināšanas dienests pateiks mūsu jauno adresi, un tad mēs varēsim izsaukt transportu un gaidīt.

Termināls ir netālu. Ser, pirms brītiņa jūs teicāt, ka varētu nest gan savu somu, gan saini, spieķi piesienot pie somas. Runājot par šo nelielo attālumu, es piekrītu. Es varu nest abas somas, katru savā rokā, un rokassomiņu pār plecu.

Vienīgā problēma tad ir kociņš. Ričard, vai tu esi redzējis National Geographic fotogrāfijas ar iezemiešu meitenēm, kas nes lielus smagumus uz galvas?» Viņa negaidīja manu atbildi, bet paņēma podu, kurā bija iestādīts koks, uzcēla uz galvas un atlaida rokas, uzsmaidīja man, salieca ceļus, nesaliecot muguru un nezaudējot līdzsvaru, un paņēma abas somas.

Gvena pagājās pa dzīvokli, pagriezās un paskatījās uz mani. Es aplaudēju.

«Paldies, ser. Tikai vēl viena lieta. Uz ietvēm reizēm mēdz būt drūzma. Ja kāds man uzgrūdīsies, es darīšu tā.»

Viņa attēloja, kā kāds uzgrūžas, nosvieda zemē abas somas, saķēra krītošo bonsai, uzlika atpakaļ uz galvas un atkal paņēma somas. «Tā.»

«Un es nosviedīšu savas somas, paķeršu spieķi un iesitīšu viņam, tam stulbenim, kas būs tev uzgrūdies. Ne jau nāvīgi, tikai brīdinājumam.» Es piebildu: «Pieņemot, ka nabaga nelaimīgais ir vīrietis un pilngadīgs. Ja ne, es izdomāšu noziedzniekam piemērotu sodu.»

«Esmu par to droša, dārgais. Bet, patiesību sakot, es nedomāju, ka man kāds varētu uzgrūsties, jo tu iesi pa priekšu un atbrīvosi ceļu, labi?»

«Labi. Bet tev jāizģērbjas līdz jostasvietai.»

«Vai tiešām?»

«Visās šādās fotogrāfijās National Geographic vienmēr redzamas līdz jostasvietai kailas sievietes. Tāpēc jau viņi tās iespiež.»

«Labi, ja tu tā saki. Kaut gan liekas, ka man nav šādu dotību.»

«Beidz izlūgties komplimentus, ar tevi viss ir kārtībā. Bet tu esi pārāk laba vienkāršajiem cilvēkiem, tāpēc labāk atstāj drēbes mugurā.»

«Es neiebilstu. Ja tu patiešām domā, ka tas ir nepieciešams.»

«Tu pārāk viegli piekriti. Dari, kā vēlies, bet es neveļos, atkārtoju, nevēlos piespiest tevi to darīt. Vai visas sievietes ir ekshibicionistes?»

«Jā.»

Diskusija aprāvās, jo atskanēja durvju zvans. Gvena izskatījās pārsteigta. Es pieteicos: «Ļauj man,» piegāju pie durvīm un nospiedu sarunas pogu. «Jā?»

«Ziņa no Menedžera!»

Es noņēmu pirkstu no sarunu pogas un paskatījos uz Gvenu. «Vai vajadzētu atvērt?»

«Domāju, ka jā.»

Es piespiedu citu pogu, un durvis atvērās. Ienāca vīrs uzrauga uniformā, un es ļāvu durvīm aizvērties. Viņš iegrūda man rokās mapi. «Parakstieties šeit, senator,» un tad savāca to atpakaļ. «Jūs taču esat senators no Standard

Oil, vai ne?»

Vnodaļa

«Viņš ir viens no cilvēkiem, kurus neiedomājami labākus padarītu nāve.»

H. H. Manro (1870—1916)

Es atbildēju: «Tieši to pašu es varētu jautāt jums. Kas esat jūs? Nosauciet savu vārdu.»

«Hm? Ja jūs neesat senators, atvainojiet, es sajaucu adreses.» Viņš kāpās atpakaļ un, ar muguru atsities pret durvīm, izskatījās pārsteigts, pagrieza galvu un sniedzās pie atvēršanas pogas.

Es iesitu viņam pa roku. «Es teicu — nosauciet savu vārdu. Tās klauna drēbes ne par ko neliecina, es gribu redzēt jūsu dokumentus. Gvena! Turi viņu uz grauda!»

«Tieši tā, senator!»

Viņš strauji ķēra pie sava gurna, bet Gvena izsita no viņa rokas to, kas nu tur bija, es iesitu viņam pa kakla kreiso pusi. Mape izslīdēja no viņa rokas, un mūsu viesis krita ar nelielai gravitācijai raksturīgo dīvaini graciozo nesteidzību.

Es nometos ceļos viņam blakus. «Mērķē uz viņu, Gvena!»

«Acumirkli, senator — pieskati viņu!» Es atliecos un pagaidīju. «Viss kārtībā, bet, lūdzu, neiekļūsti manā ugunslīnijā.»

«Labs ir.» Es skatījos uz mūsu ciemiņu, kurš bija saļimis uz grīdas. Neveiklā poza varēja nozīmēt to, ka viņš ir bezsamaņā. Kaut gan pastāvēja iespēja, ka viņš izlikās, jo es nebūt nebiju iesitis pārāk spēcīgi. Ar īkšķi piespiedu kakla kreiso apakšējo bedrīti, kas liktu viņam iekliegties un palēkties līdz griestiem, ja puisis būtu pie samaņas. Viņš nepakustējās.

Es pārmeklēju viņu. Vispirms no mugurpuses, tad apvēlu otrādi. Viņa bikses īsti nesaderēja ar žaketi, un tām nebija

svītras gar sāniem, kādas uzrauga uniformai būtu vajadzīgas. Žakete bija par lielu. Kabatās atradu dažas papīra kronas, loterijas biļeti un piecas patronas — Skoda 6,5 mm kalibra, bez aptveres, kādas izmanto pistolēs, automātos un šautenēs

—    un tās bija nelegālas gandrīz pilnīgi visur. Nebija ne kabatas portfeļa, ne personas apliecības, nekā.

Viņam ļoti bija nepieciešama vanna.

Es piecēlos. «Mērķē uz viņu, Gvena, es domāju, ka tas ir klaidonis.»

«Es ari tā domāju. Paskaties uz šo te, ser.» Gvena pamāja uz nosviestās pistoles pusi.

Nosaukt to par «pistoli» nozīmētu izrādīt šim priekšmetam daudz vairāk cieņas, nekā tas ir pelnījis. Tas bija pašdarināts šaujamierocis, no kategorijas, kas tradicionāli zināma kā «blīkšķinātāji». Es to nopētīju, cik labi vien varēju, tam nepieskaroties. Stobrs bija tik tīrs, ka bija jādomā, vai vispār jelkad no tā ir šauts. Spals bija no plastmasas, pielīdzināts ar nazi vai ko citu, lai iegultu plaukstā. Mehānisms bija paslēpts zem metāla vāciņa, ko saturēja (ticiet man!) gumijas saites. Šķita pilnīgi droši, ka ar šo ieroci var izšaut tikai vienreiz. Šaubīgais stobrs varēja izrādīties tikpat bīstams pašam šāvējam, kā viņa mērķim.

«Mazā riebeklība,» es noteicu. «Es negribu tam pieskarties, tajā ir iebūvēta maskēta mīna.»

Es pacēlu acis uz Gvenu. Viņa mērķēja uz mūsu ciemiņu ar tikpat nāvējošu ieroci, bet tas bija deviņu patronu Miyako, kas iemiesoja labākos modernās ieroču rūpniecības sasniegumus. «Kad viņš izvilka ieroci, kāpēc tu nešāvi, bet gan izsiti viņam no rokas šaujamo? Tādā veidā ļoti labi var tikt kapā.»

«Tāpēc.»

«Kāpēc? Ja kāds izvelk ieroci un tēmē uz tevi, uzreiz nogalini viņu. Ja vien vari.»

«Es nevarēju. Kad liki ņemt viņu uz grauda, mana somiņa bija tur tālāk. Tad es mērķēju ar šo te.» Kaut kas pēkšņi nozibēja viņas otrajā rokā, un izskatījās, ka viņai ir divi ieroči. Viņa ielika to' atpakaļ krūšu kabatā — tā bija pildspalva. «Mani pārsteidza nesagatavotu, šef. Piedod.»

«O, kā gan es varu kļūdīties! Kad tev uzsaucu, es vienkārši gribēju uz mirkli novērst viņa uzmanību. Nemaz nezināju, ka tu esi apbruņota.»

«Es jau teicu — piedod. Tiklīdz radās iespēja tikt pie somiņas, es izvilku šo «pārliecinātāju». Bet vispirms man viņš bija jāatbruņo.»

Es iedomājos, ko gan komandieris varētu darīt ar tūkstoti Gvenai līdzīgu karotāju. Viņa sver apmēram piecdesmit kilogramus, un nav daudz garāka par pusotru metru — teiksim, simtu sešdesmit centimetri ar kailām kājām. Bet garumam te maz nozīmes, kā to pirms kāda laika atklāja Goliāts.

No otras puses, nekur nav tūkstots Gvenu. «Vai vakar tas Miyako bija tavā somiņā?»

Viņa vilcinājās. «Ja tā būtu bijis, sekas nāktos nožēlot, vai ne?»

«Es atsakos no jautājuma. Man liekas, ka mūsu draugs mostas. Mērķē uz viņu, kamēr es par to pārliecināšos.» Es atkal pārbaudīju viņu ar pirksta spiedienu.

Viņš iekliedzās.

«Apsēdies,» es viņam liku. «Nemēģini piecelties kājās, vienkārši apsēdies un aizliec rokas aiz galvas. Kā tevi

sauc?»

Viņš paskubināja mani ar negaidītu un neķītru kustību. «Nu, nu,» es viņu norāju, «lūdzu, bez rupjībām. Misis Hārdestija,» es turpināju, skatoties uz Gvenu, «vai tu nevarētu viņam iešaut, radīt tādu vieglu ievainojumu? Pietiekamu, lai iemācītu viņu pieklājīgi uzvesties.»

«Kā teiksi, senator. Tūlīt?»

«Nu… piedosim viņam šo kļūdu. Bet otras tādas iespējas nebūs. Mēģini viņu nenogalināt, mēs gribam, lai viņš runā. Vai tu vari trāpīt viņam gurnā, neskarot kaulu?»

«Es varu mēģināt.»

«Tas ir viss, ko vien kāds var lūgt. Ja trāpīsi pa kaulu, tas nebūs no ļauna prāta. Tagad sāksim. Kā tevi sauc?»

«Au… Bils.»

«Bil, kāds ir tavs pilnais vārds?»

«Au, vienkārši Bils. Es lietoju tikai tādu vārdu.»

Gvena ieteicās: «Varbūt tagad kādu mazu šautu brūci, senator? Lai uzlabotu viņa atmiņu?»

«Varbūt. Vai tu to gribi kreisajā kājā, Bil? Vai labāk labajā?»

«Nevienā! Paklau, senator, «Bils» patiesībā ir viss, kā mani sauc — un pasaki viņai, lai nemērķē uz mani ar to lietiņu, labi?»

«Neklausies, misis Hārdestija. Bil, viņa uz tevi nešaus, kamēr tu ar mums sadarbosies. Kas tad notika ar tavu uzvārdu?»

«Man nekad tāda nav bijis. Svētā Vārda bērnu patversmē es biju «Bils numur seši». Uz Dubļu pikas, tas ir, Ņūorleānā.»

«Es saprotu. Vismaz sāku saprast. Bet kas bija rakstīts tavā pasē, kad tu ieradies šeit?»

«Man nebija pases. Tikai strādnieka darba karte. Tur bija rakstīts «Viljams Nav—Otrā—Vārda Džonsons». Bet tas bija tikai vārds, ko tur ierakstīja darba devējs. Paskaties, viņa draud man ar šaujamo!»

«Tad nedari neko tādu, kas viņai varētu nepatikt. Tu jau zini, kādas ir sievietes.»

«Protams! Viņām nevajadzētu atļaut iegādāties ieročus!»

«Interesanta doma. Runājot par šaujamieročiem — tas, kurš tev bija līdzi: es gribu to izlādēt, bet man liekas, ka tas varētu eksplodēt. Tāpēc riskēsim ar tavām rokām. Nepieceļoties pagriezies otrādi, ar muguru pret misis Nežēlību. Es pasperšu tavu ierocīti tā, ka varēsi to aizsniegt. Kad es tev teikšu — ne ātrāk! —, vari nolaist rokas, izlādēt ieroci, tad atkal aizlikt rokas aiz galvas. Ieklausies uzmanīgi manos vārdos: misis Hārdestija, kad Bils aizgriezīsies, mērķē mugurā tieši zem kakla. Ja viņš izdara vismazāko aizdomīgo kustību — nogalini to. Negaidi, kamēr tev ko saku, nedod viņam otru iespēju, neievaino viņu — nogalini uzreiz.»

«Ar lielāko prieku, senator!»

Bils ievaidējās.

«Labs ir, Bil, pagriezies. Neizmanto rokas, tikai gribasspēku.»

Viņš apgriezās uz dibena, atsperdamies ar papēžiem. Es atzinīgi novērtēju, ka Gvena bija satvērusi ieroci stabilā tvērienā ar abām rokām. Tad paņēmu spieķi un ar to aiz

slidināju Bila pašdarināto pistoli pa grīdu līdz viņam. «Bil, nekādu pēkšņu kustību, labi? Nolaid rokas. Izlādē savu pistoli. Atstāj to atvērtu ar patronām līdzās. Tad aizliec rokas atpakaļ aiz galvas.»

Es apstājos blakus Gvenai un aizturēju elpu, kamēr Bils precīzi izpildīja, ko viņam biju licis. Man nebija nekas pretī viņu nogalināt un jutos drošs, ka Gvena viņu nogalinātu tai pašā mirklī, kad viņš mēģinātu pavērst savu pašdarināto ieroci pret mums.

Bet es biju norūpējies par to, kur mēs varētu likt līķi. Es negribēju viņu te redzēt mirušu. Ja tu neesi kaujas laukā vai slimnīcā, līķis ir tikai lieks apgrūtinājums. Valdība bija visai neiecietīga pret tādām lietām.

Atviegloti uzelpoju, kad viņš bija izpildījis pavēles un atkal aizlika rokas aiz galvas.

Es pasniedzos ar otrādi pavērstu spieķi un pievilku to pretīgo mazo ierocīti un tā patronu tuvāk, ieliku patronu kabatā, un ar kāju uzkāpu ierocim, salaužot stobru, sadragājot mehānismu un tā ietvaru, un tad pievērsos Gvenai: «Tagad tu vari mazliet atslābināties. Pašlaik nav vajadzības viņu nošaut. Pārejam uz ievainošanas režīmu.»

«Ai, ai, senator. Vai es tagad drīkstu viņu ievainot?»

«Nē, nē! Nevajag, kamēr viņš labi uzvedas. Bil, tu taču labi uzvedīsies, vai ne?»

«Vai tad es neuzvedos labi? Senator, lai viņa vismaz uzliek drošinātāju!»

«Kā tad! Tavējam nemaz nebija drošinātāja. Un tu neatrodies tādā stāvoklī, ka varētu uzstāt, lai mēs ievērojam tavus noteikumus. Bil, ko tu izdarīji ar uzraugu, kuru nogalināji?»

«Aa!»

«Nu, beidz. Tu te parādies uzrauga uniformā, kas tev neder. Arī bikses nesader ar žaketi. Es tev lūdzu uzrādīt dokumentus, un tu izvelc ieroci — pašdarinātu, lai Dievs pasargā! Un tu neesi mazgājies — cik ilgi? Atbildi man! Bet vispirms pasaki, ko tu izdarīji ar šīs uniformas īpašnieku. Vai viņš ir miris? Vai tikai piekauts un iebāzts kādā pieliekamajā? Atbildi ātrāk, vai arī palūgšu misis Hārdestijai izsniegt tev atmiņas stimulatoru. Kur viņš ir?»

«Es nezinu! Es to neizdarīju.»

«Nu, nu, puisīt, nemelo.»

«Tā ir patiesība! Pie manas mātes goda, tā ir patiesība!»

Man bija tiesības šaubīties par viņa mātes godu, bet nebūtu visai pieklājīgi šīs šaubas izteikt skaļi, it īpaši, ja darīšana ar tik nožēlojamu subjektu. «Bil,» es maigā balsī teicu, «tu neesi uzraugs. Vai man jāpaskaidro, kāpēc esmu par to drošs? (Galvenais uzraugs Franko ir visas sistēmas pedants. Ja kāds no viņa padotajiem uz rīta ierindu ierastos tādā izskatā — un tā smaržojot — kā šis nabadziņš, tad varētu būt laimīgs, ja viņu tikai nosūtītu atpakaļ uz Zemi.) Es varu arī paskaidrot, ja tu to vēlies. Vai tev kādreiz ir iedūruši adatu zem naga, un tad otru galu uzkarsējuši? Tas uzlabo atmiņu.»

Gvena dedzīgi ieteicās: «Spraužamadata ir labāka, senator, — to var labāk sakarsēt. Man te viena tieši ir pa rokai. Vai es to varu izdarīt? Es varu?»

«Tu gribēji teikt — vai es drīkstu — vai ne? Nē, mīļā meitene, es gribu, lai tu turpini turēt Bilu stobra galā. Ja būs nepieciešamas šādas metodes, es nelūgšu lēdijai to izdarīt manā vietā.»

«Ai, senator, tu kļūsi žēlsirdīgs un atlaidīsi viņu tieši tad, kad viņš būs gatavs runāt aizgūtnēm. Ļauj man parādīt

—    lūdzu!»

«Nu…»

«Neļauj tai asinskārajai kucei man tuvoties!» Bila balsī skanēja šausmas.

«Bil! Tu nekavējoties atvainosies lēdijai. Citādi es ļaušu viņai darīt ar tevi, ko vien viņa vēlēsies.»

Viņš atkal ievaidējās. «Lēdij, es atvainojos. Piedod. Bet tu mani biedē līdz nāvei. Lūdzu, nevajag neko man darīt ar spraužamadatu — esmu reiz redzējis vienu puisi, kam tā gadījās.»

«0, varēja jau būt vēl sliktāk,» Gvena laipnā balsī viņu pārliecināja. «Divpadsmitā izmēra vara stieple vada siltumu daudz labāk, un vīrieša ķermenī ir interesantas vietas, kur to pielietot. Efektīvākas. Unrezultātu var iegūt ātrāk.» Viņa domīgi piebilda: «Senator, manā somā ir tāda vara stieple. Ja paturēsi kādu mirkli šo pistoli, es to atnesīšu.»

«Paldies, mana dārgā, bet varbūt tā nemaz nebūs vajadzīga, man liekas, ka Bils pašlaik jau kaut ko vēlas teikt.»

«Nav nekādu problēmu, ser. Vai tu negribi, lai es to izdaru?»

«Varbūt tomēr. Paskatīsimies. Bil? Ko tu izdarīji ar to uzraugu?»

«Es pat viņu redzējis neesmu! Divi čomi man teica, ka esot darbiņš. Es viņus nesatieku, nekad neesmu redzējis, neko nezinu par viņiem. Bet vienmēr rodas jauni un Fingerss teica, ka viņi ir tikuši cauri. Viņš…»

«Pagaidi. Kas ir Fingerss?»

«Nu, mūsu alejas mērs.»

«Lūdzu, sīkāk. Mūsu alejas?»

«Cilvēkam taču ir kaut kur jāguļ, vai ne? Tādam priekšniekam kā tu ir dzīvoklis ar viņa vārdu pie durvīm. Es būtu laimīgs! Mājas ir tur, kur tās ir — pareizi?»

«Man liekas, tu gribi teikt, ka aleja ir tavas mājas. Kur tā ir? Nosauc loku, rādiusu un līmeni.»

«Nu… tas nav gluži tā.»

«Esi prātīgs, Bil. Ja aleja ir galvenā cilindra iekšpusē, nevis ārpusē kādā no pievienotajiem lokiem, tās atrašanās vietu var nosaukt ar tieši šiem rādītājiem.»

«Varbūt var, bet es to nevaru šādi aprakstīt, jo tā tur nevar nokļūt. Un es nestāstīšu tev, kā tur var nokļūt, jo…» Viņa seja savilkās vislielākā izmisuma grimasē un viņš izskatījās kā desmitgadīgs puika. «Neļauj viņai apstrādāt mani ar karstu stiepli, neļauj viņai laiku pa laikam šaudīties. Lūdzu! Tikai atlaid mani — labi?»

«Senator?»

«Jā, misis Hārdestija?»

«Bils baidās, ka viņš izstāstīs, kur Slēpjas pa naktīm, ja tu viņam nodarīsi pietiekami lielas sāpes. Tur nakšņo arī citi klaidoņi, un tur ir tā sāls. Es domāju, ka Zelta Likums nav pietiekami liels, lai noslēptu viņu no tiem citiem. Ja viņš tev pasaka, kur tie nakšņo, viņi nogalinās Bilu. Varbūt ne pārāk strauji.»

«Bil, vai tāpēc tu esi tik stūrgalvīgs?»

«Esmu jau pārāk daudz pateicis.»

«Tu netiksi prom, kamēr būsi dzīvs. Tu zini lietas, ko es vēlos uzzināt, un esmu gatvs tās izspiest no tevis, pat ja nāksies lietot vara stiepli un realizēt misis Hārdestijas visdīvainākās iegribas. Varbūt man nemaz nevajag atbildi uz jautājumu, ko tev tikko uzdevu. Kas var notikt ar tevi, ja pateiksi vai parādīsi, kur ir tā aleja?»

Viņš nebija ātrs uz atbildēšanu, es ļāvu viņam saņemties. Beidzot puisis ierunājās klusā balsī: «Pirms sešiem septiņiem mēnēšiem okšķeri noķēra vienu čomu. Piespieda viņu pļāpāt. Paldies Dievam, viņš nebija no manas alejas. Viņa patvērums bija atkritumu novietne netālu no simtu desmitā loka un uz leju līdz pilnai gravitācijai.

Okšķeri izpūta tur gāzi, un daudzi čomi nomira… bet šo čomu viņi bija atlaiduši. No tā tāpat nebija nekāda labuma. Viņš nebija nostaigājis brīvībā divdesmit četras stundas, kad to saķēra un ieslēdza kopā ar žurkām. Izsalkušām.»

«Skaidrs,» es paskatījos uz Gvenu.

Viņa nočukstēja: «Senator, nekādas žurkas. Man nepatīk žurkas. Lūdzu!»

«Bil, es atceļu jautājumu par tavu aleju. Tavs patvērums. Un es tev nelūgšu nosaukt citu klaidoņu vārdus. Taču gribu, lai tu atbildi uz visiem pārējiem jautājumiem pilnīgi un ātri. Nekādas minstināšanās. Netērēsim laiku. Sarunāts?»

«Jā, ser.»

«Tad atgriežamies pie tiem diviem svešiniekiem, kas tev piedāvāja darbu. Pastāsti man par to.»

«Nu, viņi man pāris minūtes stāsta visādas muļķības. Viņi grib, lai es valkāju šitās drēbes, izskatos kā okšķeris. Liek klaudzināt pie tām durvīm, jautāt tevi. «Ziņa no Menedžera», tas man jāsaka. Tad viss pārējais tā, kā mēs darījām. Kad es saku: «Ei, jūs neesat senators, vai ne?», viņiem vajadzēja ienākt un arestēt tevi.»

Bils uz mani skatījās ar aizvainojumu. «Bet tu visu sajauci. Tu pārkāpi noteikumus, ne es. Tu neko nedarīji tā, kā vajadzētu. Tu aizvēri durvis man aiz muguras — tev to nevajadzēja darīt. Un galu galā izrādījās, ka tu tomēr esi senators… un kopā ar tevi ir viņa.» Vīra balsī bija jūtams īpašs rūgtums, kad viņš pieminēja Gvenu.

Es viņu sapratu. Kā gan var justies godīgs noziedznieks, kurš smagi strādā un vēlas tikt augstāk pa profesionālās attīstības kāpnēm, ja viņa upuris atsakās sadarboties? Gandrīz visi noziegumi ir atkarīgi no upura līdzdalības. Ja upuris atsakās pieņemt viņam piešķirto lomu, noziedznieks atrodas neizdevīgā pozīcijā — tik skarbā, ka parasti nepieciešams saprotošs un iejūtīgs tiesnesis, lai visu nokārtotu. Es biju pārkāpis noteikumus, es biju pretojies.

«Tev patiešām laime nesmaida, Bil. Paskatīsimies to ziņu no Menedžera, ko tev vajadzēja nogādāt. Pieskati viņu, misis Hārdestija.»

«Vai es varu nolaist rokas?»

«Nē.» Mape joprojām atradās uz grīdas starp Gvenu un Bilu, bet mazliet uz manu pusi; es varēju to aizsniegt, nešķērsojot ugunslīniju. Es to pacēlu.

Tur bija veidlapa, uz kuras man (vai kādam citam) būtu jāparakstās par ziņas saņemšanu. Blakus bija piesprausta pazīstamā zilā aploksne no Mackay Three Planēts', es to atvēru.

Ziņa sastāvēja no apmēram piecdesmit kodētām piecu zīmju grupām. Virs adreses ar roku bija rakstīts: «Senat. Kantoram, St.Oil.»

Es bez komentāriem to ieliku kabatā. Gvena jautājoši skatījās manī, bet man izdevās izvairīties no šī skatiena. «Misis Hārdestija, ko mēs darīsim ar Bilu?»

«Noberzīsim viņu!»

«Hm? Vai tu domāji — «izdeldēsim no pasaules», vai arī piesakies noberzt viņa muguru?»

«Ak debess, nē! Ne vienu, ne otru. Es iesaku ieslēgt viņu dušā un atstāt tur, līdz tas sāk atbilst higiēnas normām. Vanna, karsts ūdens un daudz putu. Matu šampūns. Tīri kāju un roku nagi. Viss. Un nelaižam viņu ārā no šejienes, kamēr būs tīrs.»

«Vai tu Jausi viņam izmantot savu vannasistabu?»

«Ņemot vērā pašreizējo situāciju, es nedomāju, ka man pašai izdosies to vēl kādreiz lietot. Senator, man ir nelabi no viņa smakas.»

«Nu, jā, tas man atgādina sapuvušus kartupeļus karstā dienā Golfa straumē. Bil, novelc drēbes.»

Noziedznieki ir viskonservatīvākā grupa jebkurā sabiedrībā. Bils vilcinājās noģērbties dāmas klātbūtnē tieši tāpat, kā pirms tam bija vilcinājies nodot savu līdzbiedru slēptuvi. Viņš bija pārsteigts, ka es to liku darīt, un izbiedēts par to, ka lēdija neko neteica par tādu nepiedienīgu piedāvājumu. Vakar es varbūt būtu viņam piekritis… bet biju sapratis, ka Gvenu nav tik viegli iebiedēt. Patiesībā es domāju, ka viņai tas pat patika.

Kamēr Bils izģērbās, man kļuva viņa mazliet žēl — viņš izskatījās kā noplūkts cālēns ar tam piemērotu sāpīgu sejas izteiksmi. Kad klaidonis bija izģērbies līdz apakšbiksēm (pelēkām no netīrības), viņš sastinga un paskatījās uz mani. «Velc nost visu,» es mundri uzsaucu. «Tad žigli vannasistabā, un ķeries pie darba. Ja būsi slikti pastrādājis, tev nāksies to atkārtot. Ja pabāzīsi savu degunu pa durvīm ātrāk par trīsdesmit minūtēm, es nenopūlēšos ar pārbaudi, bet vienkārši sūtīšu tevi atpakaļ. Tagad velc tās lupatas nost — ātri!»

Bils uzgrieza Gvenai muguru, novilka apakšbikses un sāniski devās uz vannasistabu, cenzdamies saglabāt cienīgu izskatu. Viņš aizslēdza durvis.

Gvena ielika savu pistoli somiņā, un atslābināja pirkstus, savelkot tos dūrē un atkal izplešot. «Man jau notirpa rokas no pistoles turēšanas. Mīļais, vai tu man iedosi tās patronas?»

«Hm?»

«Tās, kuras tu atņēmi Bilam. Sešas, vai ne? Piecas un viena.»

«Protams, ja tu vēlies.» Vai man vajadzēja teikt, ka arī pats biju izdomājis, ko ar tām darīt? Nē, tāda informācija var tikt izpausta tikai uz «vajag zināt» pamatiem. Es izņemu patronas un pasniedzu viņai.

Gvena uz tām paskatījās, pamāja un atkal izņēma savu mazo, mīļo pistoli — izņēma aptveri, ielādēja sešas konfiscētās patronas, ielika atpakaļ, ieslidināja vienu patrontelpā, aizslēdza drošinātāju un iebāza somiņā.

«Izlabo, ja es maldos,» es lēni ierunājos. «Kad es tev pirmoreiz lūdzu piesegt mani, tu mērķēji uz viņu ar pildspalvu. Vēlāk, kad biji atbruņojusi, tu mērķēji uz viņu ar nepielādētu ieroci. Pareizi?»

«Ričard, es biju pārsteigta. Darīju, ko varēju.»

«Tā jau nav kritika, gluži otrādi!»

«Man vienkārši nebija pietiekami labas izdevības tev to pateikt.» Viņa turpināja: «Dārgais, vai tu varēsi iedot liekas bikses un kreklu? Tie ir tavas somas pašā virsū.»

«Es domāju gan. Mūsu rūpju bērnam?»

«Jā. Es gribu izsviest šīs netīrās lupatas pārstrādāšanai. Smaka nezudīs, kamēr mēs no tām neatbrīvosimies.»

«Tad tā arī darīsim.» Es izsviedu Bila drēbes atkritumu vadā, atstājot vienīgi kurpes, un nomazgāju rokas izlietnē. «Gvena, es domāju, ka no šī lempja vairs neko neuzzināšu. Mēs varētu atstāt viņam drēbes un vienkārši aiziet. Vai… mēs varam iet prom uzreiz un neatstāt viņam drēbes.»

Gvena izskatījās pārsteigta. «Bet tad viņu uzreiz saķers uzraugi.»

«Tieši tā. Mīļā meitene, šis puisis jau no dzimšanas ir neveiksminieks; uzraugi viņu tāpat kuru katru brīdi saķers. Ko viņi dara ar klaidoņiem? Vai tu neesi dzirdējusi kādas baumas?»

«Nē. Neko ar patiesības pieskaņu.»

«Es nedomāju, ka viņi sūta klaidoņus atpakaļ uz Zemi. Tas Kompānijai izmaksātu pārāk dārgi, tādējādi pārkāpjot Zelta Likuma interpretāciju. Šeit nav cietuma vai kolonijas, un tas vēl vairāk ierobežo iespējas. Tātad?»

Gvena izskatījās satraukta. «Liekas, man nepatīk tas, ko dzirdu.»

«Tas nav viss. Otrpus šīm durvīm, varbūt ne tieši blakus, bet kaut kur tuvumā, ir divi puiši, kas nevēl mums nekā laba. Vai vismaz man. Ja Bils iziet no šejienes, neizpildījis darbu, kam viņš bija nolīgts, kas ar viņu notiek? Vai viņš tiek izbarots žurkām?»

«Vēe!»

«Jā, «vēe». Mans krusttēvs teica — nekad nepieņem noklīdušu kaķēnu… ja vien jau iepriekš neesi nolēmis pakļauties viņam. Nu, Gvena?»

Viņa nopūtās. «Domāju, ka viņš ir labs puisis. Varētu būt, es domāju, ja jelkad kāds būtu pievērsis viņam uzmanību.»

Es atkārtoju viņas nopūtu. «Ir tikai viena iespēja to uzzināt.»

VI nodaļa

«Nav jēgas aizslēgt apzagtu stalli.»

Hārtlijs M. Boldvins

Ir grūti ar kompjūtera starpniecību iesist kādam pa seju. Pat tad, ja nav nodoma izmantot tik tiešu pārliecināšanas metodi, diskusija ar kompjūtera termināla starpniecību var būt mazāk kā apmierinoša.

Ar viena taustiņa piespiešanu oponents var pārtraukt sarunu vai savienot jūs ar kādu padoto. Bet, ja tu fiziski atrodies viņa kabinetā, ir iespēja atspēkot visprātīgākos argumentus ar vienkāršu rīcību — esot vēl stulbākam un stūrgalvīgākam nekā viņš. Tikai nekustīgi sēdēt un teikt «nē». Vai neteikt vispār neko. Tad viņam rodas izvēle: vai nu apmierināt tavas (ak, cik saprātīgās!) prasības, vai izsviest tevi pa durvīm.

Otrā iespēja droši vien var kaitēt viņa sabiedriskajam tēlam.

Šo iemeslu dēļ es nolēmu nevis zvanīt misteram Midlgafam vai kādam citam no Izmitināšanas dienesta, bet pats doties uz Menedžera biroju. Man nebija cerību ietekmēt misteru Midlgafu, kuram vienkārši bija iesniegti dokumenti un kuru norādījumus viņš ar birokrātisku vienaldzību realizēja (patiešām «Vēlam veiksmi!»). Un tikpat maz cerību ietekmēt Menedžeri — bet vismaz nebūtu jātērē laiks, apmeklējot augstākas instances, ja viņš manu prasību noraidītu. Zelta Likumā, kas bija privāta kompānija un neatradās kādas valsts ietekmes sfērā (jo pati bija valsts), nebija augstākas varas par Menedžeri — pats Dievs tas Kungs nebija pat jaunākā partnera lomā.

Menedžera lēmumi varēja būt pilnīgi patvaļīgi un despotiski…. bet tie bija absolūti un galīgi. Nebija nekādu cerību uz vairāku gadu tiesas prāvām, nebija nekādas augstākas tiesas, kur pārsūdzēt viņa lēmumus. «Likuma aizkavēšanās»,

kuras tā apkaunoja «jurisprudences» darbību demokrātiskajās valstīs lejā, uz Dubļu pikas, šeit neeksistēja. Pēdējo piecu gadu laikā, kamēr dzīvoju šeit, es atcerējos tikai dažus nāvessodus… bet katrā gadījumā Menedžeris pats bija sēdējis miertiesneša krēslā, un tajā pašā dienā arī tika izpildīts sods.

Tādā sistēmā jautājums par nepareizu tiesas spriedumu kļūst apšaubāms.

Pie tam vēl — jurista, tāpat kā prostitūtas profesija, nav nedz atļauta, nedz aizliegta, un rezultāts ir juridiska sistēma, kurai ir maz līdzības ar precedentu un tradīciju trako zikurātu, kas tiek saukts par «taisnu tiesu» uz Zemes. Taisnība Zelta Likumā var būt tuvredzīga, ja ne absolūti akla, bet tā darbojas ātri.

Mēs atstājām Bilu Menedžera biroja ārējā foajē pie bagāžas — manas somas un saiņa, Gvenas koferiem, bonsai kļavas (kas tika aplaistīta, pirms izgājām no Gvenas dzīvokļa) — un devām viņam instrukciju sēdēt uz manas somas, aizstāvēt bonsai uz dzīvību un nāvi (tie ir Gvenas vārdi), un pieskatīt visu pārējo.

Tad gājām tālāk.

Tur mēs katrs atsevišķi pierakstījāmies reģistrācijā, un atradām brīvas vietas, kur apsēsties. Gvena izņēma no somiņas Casio elektronisko spēli. «Ko mēs varētu darīt, dārgais? Šahs, kārtis, bekgemons, go, varbūt kaut ko citu?»

«Tu paredzi ilgu gaidīšanu?»

«Jā gan, ser. Ja vien mēs nesakuram ugunskuru zem ēzeļa kājām.»

«Tev taisnība. Vai ir kāds priekšlikums, kā sakurt uguni? Neaizdedzinot visu māju, es domāju. 0, pie velna

—    uz priekšu un dedzinām nost māju. Bet kā?»

«Mēs varam izmantot variāciju par veco standartu: «Mans vīrs zina visu» vai «Jūsu sieva ir uzzinājusi.» Bet mūsu variantam būtu jābūt samērā jaunam, jo faktiski šim pasākumam ir gara, balta bārda.» Viņa piebilda: «Vai ari man varētu sākties dzemdību sāpes. Tas vienmēr palīdz pievērst uzmanību.»

«Bet tu neizskaties kā grūtniece.»

«Gribi saderēt? Lidz šim neviens šeit nav tā ciešāk paskatījies uz mani. Man tikai jāpavada vienatnē piecas minūtes sieviešu tualetē tieši pretī, un tu būsi pārliecināts, ka esmu devītajā mēnesī. Ričard, es iemācījos šo triku pirms vairākiem gadiem, kad biju prasību izmeklētāja apdrošināšanas kompānijā. Es vienmēr varēju visur tikt iekšā.»

«Tu mani kārdini,» es atzinu, «jo būtu tik interesanti redzēt, kā tu to dabū gatavu. Taču trikam, ko izmantojam, ir ne tikai jāieved mūs iekšā, bet arī jāpanāk, lai puisis uzklausa mūsu vajadzības.»

«Doktor Eims.»

«Jā, misis Eimsa?»

«Menedžeris neuzklausīs mūsu vajadzības.»

«Lūdzu, paskaidro.»

«Es atbalstīju tavu priekšlikumu uzreiz doties uz pašu augstāko iestādi, jo sapratu, ka tā mēs ietaupīsim laiku un asaras, ja izdzirdēsim visas sliktās ziņas uzreiz. Izskatās, ka mums ir lepra, to pierāda tas, kas ar mums jau noticis līdz šim. Menedžeris ir nolēmis ne tikai piespiest mūs pārcelties, bet arī izdzīt no Zelta Likuma. Es nezinu kāpēc, bet mums tas nemaz nav jāzina — tā tas vienkārši ir. Saprotot to, es vairs neuztraucos. Līdzko ari tu to sapratīsi, dārgais, mēs varam sākt plānot turpmāko darbību. Doties uz Zemi, Mēnesi vai Apsolīto Zemi, Ceturto Spārnu, Marsu — kur vien tu vēlies, mīļais.»

«Uz Mēnesi.»

«Ser?»

«Vismaz pagaidām. Mēness brīvvalsts nav slikta vieta. Pašlaik no anarhijas tur pāriet uz birokrātiju, bet tā vēl nav pilnīgi nostabilizējusies. Cilvēkiem, kas māk apieties ar to pragmatiski, tur ir vēl pietiekami liela brīvība. Un uz Mēness vēl ir zināms plašums. Jā, Gvena, mums ir jābrauc prom; es par to iedomājos jau agrāk un tagad esmu pilnīgi drošs. Mēs varētu doties tieši uz lidlauku, bet ir vēl viena lieta. Es tomēr gribu runāt ar Menedžeri. Nolādēts, es gribu dzirdēt to no viņa paša melīgajām lūpām! Tad ar tīru sirdsapziņu es varētu izliet indi.»

5  — 2689

65

«Vai tu esi iecerējis noindēt viņu, dārgais?»

«Tas tāds teiciens. Es plānoju ierakstīt viņu savā saraksta, tad nepielūdzamā Karma viņu ievilks sevi.»

«Oo! Varbūt es varu tev kaut kā palīdzēt?»

«Nav nepieciešams. Pēc nokļūšanas sarakstā neviens nav dzīvojis pārāk ilgi.»

«Bet man tas patiktu. «Atriebība pieder man, sacīja Tas Kungs.» Bet jaunajā, uzlabotajā versijā ir rakstīts: «Atriebība pieder Gvenai… pēc tam Man, bet tikai tad, ja Gvena atstāj to Manā ziņā».»

Es noklakšķināju ar mēli un paskatījos uz Gvenu. «Kas teica, ka man nebūtu jāpārņem likums savās rokās?»

«Bet es runāju par tevi, ser; es neteicu ne vārda par sevi. Man sagādātu baudu iespēja padarīt straujo Karmu vēl ātrāku — tas ir mans hobijs.»

«Man ar prieku jāatzīst, dārgā, ka tu esi maza, ļauna meitene. Nogalināsi viņu ar kakla iekaisumu? Vai ar sāpīgiem atnadžiem? Vai žagām?»

«Es domāju turēt viņu nomodā, līdz tas nomirs. Miega trūkums ir ļaunākais no visa, ko tu tikko nosauci, dārgais, ja vien tas ir pietiekami ilgstošs. Upura saprāts zūd vēl ilgi, pirms viņš beidz elpot. Viņš redz halucinācijas. Ieskaitot visas viņa ļaunākās fobijas. Viņš mirst pats savā privātajā ellē un netiek no turienes ārā.»

«Gvena, izklausās tā, ka tu būtu lietojusi šo metodi.»

Gvena neatbildēja.

Es paraustīju plecus. «Kā tu vēlies. Saki, ja varu kā palīdzēt.»

«Protams, ser. Mmm, es domāju par noslīcināšanu kāpuros. Bet nezinu, kur dabūt tik daudz kāpuru, vienīgais — atvest tos no Zemes. Izņemot — nu, vienmēr jau var tos dabūt ar bezmiega palīdzību. Uz beigām var panākt, ka sodāmais rada pats savus kāpurus, pakļaujoties suģestijai.» Viņa nodrebinājās. «Schrecklich! Bet es neizmantošu žurkas, Ričard. Nekad. Pat ne iztēles radītās.»

«Mana mīļā un maigā līgava, esmu priecīgs uzzināt, ka vismaz kaut kur pastāv robeža.»

«Protams! Mīļais, tu mani pārsteidzi ar uzskatu, ka sliktas manieres var novērtēt kā personisku apvainojumu. Es vairāk

uztraucos par ļaunumu, nekā sliktām manierēm. Es domāju, ka ļauniem darbiem nevajadzētu palikt nesodītiem. Dieva iekārtotais soda mehānisms manai saprašanai ir pārāk lēns, es gribu, lai sods seko tūlīt. Piemēram, kosmosa kuģu nolaupīšana. Nolaupītāji būtu jāpakar uz vietas, tiklīdz tiek noķerti. Dedzinātājs pats būtu jāsadedzina tajā pašā vietā, kur viņš izdarīja savu noziegumu, un, pirms pelni ir atdzisuši, ja iespējams. Izvarotājs būtu jānogalina ar…»

Toreiz es neuzzināju, kādu sarežģītu nāves veidu Gvena bija izvēlējusies izvarotājiem, jo pieklājīgs birokrāts (vīriešu kārtas, iesirms, blaugznains) apstājās pie mums un jautāja: «Doktors Eimss?»

«Es esmu doktors Eimss.»

«Es esmu Mangersons Fitss, Statistikas nodaļas administratora vietnieka palīgs. Es gribu palīdzēt. Esmu pārliecināts, ka jūs saprotat, cik ļoti aizņemts pašlaik ir Menedžera birojs sakarā ar jauno papildinājumu — visas pagaidu pārmitināšanas, kas bija jāveic, un visi traucējumi ierastajā ikdienas darba kārtībā, ar kuriem jāsamierinās, pirms mēs visi varēsim mierīgi dzīvot lielākā un krietni uzlabotā Zelta Likumā.» Viņš man uzvaroši uzsmaidīja. «Es saprotu, ka jūs vēlaties runāt ar Menedžeri.»

«Tieši tā.»

«Lieliski. Pašreizējā sarežģītajā situācijā es esmu šeit, lai pārmaiņu laikā palīdzētu saglabāt Zelta Likuma augsto pakalpojumu līmeni. Es esmu pilnvarots rīkoties Menedžera vārdā, jūs mani varat uzskatīt par viņa alter ego… jo visos jautājumos es esmu Menedžeris. Šī mazā lēdija — vai viņa ir kopā ar jums?»

«Jā.»

«Esmu pagodināts, kundze. Iepriecināts. Un tagad, mani draugi, vai jūs, lūdzu, nenāktu man līdzi?»

«Nē.»

«Piedodiet?»

«Es gribu satikt Menedžeri.»

«Bet es jums paskaidroju.»

«Es pagaidīšu.»

«Man liekas, jūs mani pilnībā nesapratāt. Lūdzu, nāciet ar…»

«Nē.»

(Šajā bridi Fitsam vajadzēja mani sagrābt un izsviest ārā no šejienes. Ar mani tas nebūtu viegli izdarāms, es trenējos ar Dorsai. Bet to viņam vajadzēja darīt. Tomēr virsroku ņēma paražas, ieradumi un pieklājība.)

Fitss klusēja un izskatījās iedzīts strupceļā. «Hmm — bet jums jānāk, jūs zināt.»

«Nē, es nezinu.»

«Es mēģinu jums pateikt, ka…»

«Es gribu satikt Menedžeri. Vai viņš jums teica, ko darīt ar senatoru Kantoru?»

«Senatoru Kantoru? Pagaidiet, viņš ir senators no, hm, no…»

«Ja jau jūs nezināt, kas viņš ir, kā gan jūs varat zināt, ko ar viņu darīt?»

«Ja jūs varētu pagaidīt mazu mirklīti, kamēr es to noskaidrošu.»

«Jūs labāk varējāt ņemt mūs līdzi — jo šķiet, ka neesat pilnvarots risināt šo būtisko jautājumu.»

«Mmm… lūdzu, pagaidiet šeit.»

Es piecēlos. «Nē, es labāk iešu atpakaļ. Senators varbūt mani meklē. Lūdzu, pasakiet Menedžerim, ka es atvainojos par to, ka nevarēju to nokārtot.» Es pagriezos pret Gvenu. «Nāc, neliksim viņam gaidīt.»(Es iedomājos, vai Mangersons ievēroja, ka «viņam» bija bez norādošas piebildes.)

Gvena piecēlās un satvēra manu roku. Fitss steidzīgi ierunājās: «Lūdzu, draugi, neejiet prom! Nāciet man līdzi.» Viņš mūs veda uz durvīm bez uzraksta. «Pagaidiet vienu mirklīti, lūdzu!»

Viņš bija prom vairāk kā vienu mirklīti, bet tomēr tas bija neliels laika sprīdis. Fitss atgriezās ar smaidu sejā (es domāju, ka tā sauc to izteiksmi). «Šeit, lūdzu!» Viņš ieveda mūs pa durvīm bez uzraksta, mēs gājām pa īsu gaiteni un nonācām Menedžera personiskajā kabinetā.

Menedžeris pacēla acis no sava rakstāmgalda un paskatījās uz mums, ne ar parasto, tēvišķīgo izteiksmi, kāda redzama pārāk biežajos paziņojumos «Menedžera uzruna», kas tiek izplatīts visos kompjūteros. Gluži otrādi — mis

ters Setoss izskatījās tā, it kā būtu atradis kaut ko riebīgu savā biezputrā.

Es ignorēju viņa vēso izturēšanos. Tā vietā es vienkārši stāvēju durvīs, joprojām turēdams Gvenu pie rokas, un gaidīju.

Reiz man bija pūkains kaķis (vai ir vēl citādi kaķi?). Kad viņam priekšā nolika barību, kas neatbilda dzīvnieka gaumei, kaķis nekustīgi, ar cēlu atturību stāvēja un izskatījās apvainots — ļoti laba aktiermeistarība, it īpaši, ja viss purniņš ir klāts ar spalvām. Efektu viņš panāca galvenokārt ar ķermeņa valodu. Es tagad darīju to mistera Setosa priekšā, domādams galvenokārt par kaķi. Es stāvēju… un gaidīju.

Viņš skatījās uz mums… un beidzot piecēlās, viegli saliecās un teica: «Kundze… vai jūs, lūdzu, neapsēstos?»

Apsēdāmies mēs abi. Pirmais raunds mūsu labā. Es to nebūtu izdarījis bez Gvenas. Bet viņa bija man blakus, un tūlīt pēc savas sēžamvietas novietošanas šajā krēslā es negrasījos to no turienes aizvākt, pirms nebūšu dabūjis to, ko gribēju.

Es mierīgi sēdēju, klusēju un gaidīju.

Kad mistera Setosa asinsspiediens sasniedza bīstamu augstumu, viņš ierunājās: «Nu? Jūs esat pamanījušies ielauzties manā kabinetā. Kas tās par muļķībām par senatoru Kantoru?»

«To es gribētu dzirdēt no jums. Vai esat pierakstījis senatoru Kantoru manas sievas dzivoklī?»

«Ee? Neesiet smieklīgs. Misis Novakai ir vienistabas dzīvoklis ar ērtībām mazākā izmēra pirmajā klasē. Senators no Standard Oil bez šaubām būtu apmeties luksusa numurā, ja būtu ieradies šeit.»

«Varbūt manā? Tad tāpēc jūs mani izmetāt no dzīvokļa? Senatora dēļ?»

«Ko? Nelieciet vārdus man mutē, senatora šeit nav. Mēs bijām spiesti lūgt vairākiem viesiem mainīt dzīvesvietu, un jūs bijāt viņu vidū. Jaunās sekcijas dēļ, jūs zināt. Pirms tā var tikt piestiprināta, visi mājokļi, kas atrodas simtu trīsdesmitā loka tuvumā, ir jāpārvieto. Tāpēc mums uz laiku jāsaspiežas ciešāk, lai būtu vieta evakuētajiem

viesiem. Jūsu dzīvokli būs vēl trīs ģimenes, cik es atceros. Tas ir tikai uz isu bridi.»

«Skaidrs. Tad tā bija tikai kļūda, ka man nepateica, uz kurieni pārcelties?»

«O, es esmu pārliecināts, ka jums to pateica.»

«Esmu pilnīgi drošs, ka nē. Vai jūs varētu pateikt manu jauno adresi?»

«Doktor, vai jūs domājat, ka es savā galvā glabāju visus dzīvokļu sarakstus? Ejiet un pagaidiet ārpusē, kāds to noskaidros un pateiks jums.»

Es ignorēju viņa ieteikumu-pavēli. «Jā, es domāju, ka jūs tos glabājat savā galvā.»

Viņš nošņācās. «Šajā apmetnē ir vairāk kā simt astoņdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Tādiem sīkumiem man ir darbinieki un kompjūteri.»

«Es domāju gan. Bet jūs esat man devis visai nopietnu iemeslu domāt, ka šādi sīkumi tomēr ir jūsu galvā… kad tie jūs interesē. Piemēram, es neiepazīstināju jūs ar savu sievu. Mangersons Fitss nezināja viņas vārdu, viņš nevarēja jums to pateikt. Bet jūs to zinājāt, kaut ari neviens to jums neteica. Jūs zinājāt viņas vārdu un dzīvokli, kādā viņa dzīvo. Dzīvoja, kamēr jūs viņu neizmitinājāt. Vai tā jūs pielietojat Zelta Likumu, mister Setos? Izsviežot savus viesus no mājām bez liekas greznības savlaicīga brīdinājuma izskatā?»

«Doktor, vai jūs vēlaties sākt strīdu?»

«Nē, es gribu uzzināt, kāpēc jūs mūs izdzenāt. Iebiedējat. Sekojat mums. Gan jūs, gan es zinām, ka tam nav nekāda sakara ar īslaicīgo evakuāciju, kas saistīta ar jaunā papildinājuma pievienošanu, tos ir pilnīgi skaidrs, jo jaunā sekcija tiek būvēta jau vairāk kā trīs gadus, un vismaz gadu jūs zinājāt datumu, kad tā tiks pievienota… tomēr izsviedāt mani no dzīvokļa, brīdinot mazāk kā trīsdesmit minūtes pirms tam. Ar manu sievu jūs rīkojāties vēl ļaunāk

—    jūs vienkārši aizslēdzāt viņas dzīvokli, nebrīdinot vispār. Setos, jūs nepārvietojat mūs, lai pievienotu jauno sekciju. Ja tā būtu patiesība, mēs būtu brīdināti vismaz pirms mēneša, ieskaitot īslaicīgas pārcelšanās un datumus, kad mēs varam ievākties jaunos dzīvokļos uz pastāvīgu dzīvi.

Nē, jūs gribat mūs izdzīt no Zelta Likuma apmetnes… un es gribu zināt, kāpēc?»

«Ejiet ārā no mana kabineta. Es atradīšu kādu, kas paņems jūs pie rokas un aizvedīs uz jūs jauno — pagaidu — dzīvokli.»

«Tas nav nepieciešams. Tikai pasakiet man koordinātas un dzīvokļa numuru. Es pagaidīšu šeit, kamēr jūs tos sameklēsiet.»

«Dieva dēļ, jūs patiešām gribat, lai jūs padzen no Zelta Likuma!»

«Nē, esmu šeit juties visai ērti. Es būtu laimīgs palikt… ja jūs pateiksiet, kur mums šonakt būs jāguļ… un pateikt, kur mēs dzīvosim, kad jaunā sekcija būs pievienota. Mums ir vajadzīgs trīsistabu dzīvoklis, lai kompensētu manu divistabu dzīvokli un misis Eimsas vienistabas dzīvokli. Divi termināli. Katram viens, tāpat kā līdz šim. Un zemā gravitācija. Vislabāk četras desmitdaļas, bet ne vairāk kā puse gravitācijas.»

«Vai jūs nevēlējāties olu savā alū? Kāpēc jums vajadzīgi divi termināli? Tam ir nepieciešami papildus vadi.»

«Jā, un es par to samaksāšu. Jo esmu rakstnieks. Es vienu izmantošu rakstīšanai un bibliotēkas atsaucēm. Misis Eimsa lietos otru mājas vajadzībām.»

«Oho! Jūs plānojat izmantot dzīvojamo platību darījumiem! Tas jau izklausās pēc komerciālajām cenām, nevis dzīvokļa izmaksām.»

«Ko tas nozīmē?»

«Tas vēl ir jāaprēķina. Katrai komerciālajai darbībai ir sava cena. Veikali, restorāni, bankas un tamlīdzīgi maksā apmēram trīsreiz vairāk par kubikmetru, nekā dzīvokļi. Rūpnīcas nemaksā tik daudz kā veikali, bet var būt papildus maksa par videi kaitīgu darbību un tā tālāk. Noliktavas maksā tikai mazliet vairāk par dzīvokļiem. Pašlaik man liekas, ka jums būs jāmaksā kā par biroja telpām, tas ir koeficients trīs komats pieci, bet man par to jākonsultējas ar galveno grāmatvedi.»

«Mister Menedžer, vai es saprotu pareizi? Vai jūs gribat, lai mēs maksājam trīsarpus reizes vairāk nekā līdz šim abi kopā?»

«Aptuveni. Ne mazāk kā trīs reizes.»

«Nu, nu. Es neslēpu faktu, ka esmu rakstnieks, tā ir rakstīts manā pasē un tā ir rakstīts jūsu uzziņu sarakstā, un tā ir bijis visus šos piecus gadus. Sakiet man, kāpēc jums pēkšņi ir tāda interese par to, vai es izmantoju savu terminālu, lai rakstītu vēstules uz mājām vai stāstus?»

Skaņu, ko izdzirdējām, varēja nosaukt arī par smiekliem.

«Doktor, Zelta Likums ir biznesa uzņēmums, kas radīts peļņas nolūkos. Tāda mērķa labad es to vadu kopā ar saviem partneriem. Tas, cik naudas es prasu par dzīvi un darbu Zelta Likumā, ir atkarīgs tikai un vienīgi no partneru peļņas palielināšanas pēc maniem ieskatiem. Ja jums tas nepatīk, varat strādāt jebkur citur.»

Tikko grasījos mainīt sarunas tematu (es labi jūtu, kad mani ieroči ir jāpielādē no jauna), kad sarunā iesaistījās Gvena.

«Mister Setos?»

«Jā? Misis Novaka? Misis Eimsa.»

«Vai jūs sākāt karjeru kā savu māsu suteners?»

Setosa seja ieguva baklažāna krāsu. Pēc brīža viņš spēja valdīt pār sevi pietiekami, lai izteiktu: «Misis Eimsa, vai jūs apvainojat ar nodomu?»

«Tā izskatās, vai ne? Es nezinu, vai jums ir māsas, man tikai liekas, ka tas būtu jums pieņemams uzņēmums. Jūs esat mums sagādājis grūtības bez jebkāda iemesla. Mēs pie jums atnākam, lai lūgtu atlīdzināt zaudējumus; un jūs atbildat ar izvairīšanos, atklātiem meliem un runām, kas neattiecas uz lietu… un nebijušu cenu paaugstināšanu. Jūs attaisnojat šo jauno varmācību ar sprediķi par brīvu uzņēmējdarbību. Bet sakiet — cik jūs prasījāt par savām māsām? Un cik daudz jūs ieturējāt kā komisijas procentus? Pusi? Vai vairāk par pusi?»

«Kundze, man jālūdz jūs atstāt kabinetu… un šo apmetni. Mēs nevēlamies, lai šeit dzīvotu tādi cilvēki.»

«Es būšu laimīga aizbraukt,» Gvena nesatricināmā mierā atbildēja, «tiklīdz jūs izmaksāsiet visu, kas ir manā rēķinā. Un mana vīra rēķinā.»

«Ejiet… ARA!»

Gvena pastiepa plaukstu. «Vispirms skaidru naudu, tu, plikpaurainais blēdi! Mūsu rēķinu atlikumu plus atpakaļceļa depozītu, ko abi iemaksājām, kad ieradāmies. Ja iziesim no šīs telpas bez naudas, mēs to nesaņemsim pat tad, kad pūcei aste ziedēs. Samaksā, un mēs pazūdam. Ar pirmo kosmosa kuģi uz Mēnesi. Bet maksā, un tūlīt! Vai arī tev nāksies izsviest mani Izplatījumā, lai aizbāztu muti. Ja tu tagad pasauksi savus rīkļurāvējus, tu, balamute, visi dzirdēs manus kliedzienus. Gribi dzirdēt?» Gvena atlieca galvu un iespiedzās tā, ka man iesāpējās zobi.

Acīmredzot arī Setosam — es redzēju, kā viņš sāpīgi saviebās.

Ilgu laiku viņš skatījās uz Gvenu, tad piespieda kādu pogu uz savas pults.

«Ignācij! Slēdz doktora Ričarda Eimsa un misis Gvendolinas Novakas rēķinus, ēēe,» — tikai pēc acumirkļa vilcināšanās viņš pareizi nosauca mana un Gvenas dzīvokļa numuru — «un nekavējoties atnesiet papīrus uz manu kabinetu. Un skaidrā naudā atlikumu. Ar kvītīm. Nekādus čekus. Ko? Klausi, ko saku. Ja tas prasīs vairāk par desmit minūtēm, mēs tavā nodaļā organizēsim pilnīgu inventarizāciju… redzēsim, kurš jāatlaiž, kurš jāpazemina amatā.» Uz mums nepaskatījies, viņš beidza sarunu.

Gvena izņēma savu nelielo elektronisko spēlīti un sāka spēlēt kādu, kas patika arī man, jo jutu, ka nepieciešamais intelektuālais līmenis man ir. Zaudēju viņai četras spēles, kaut ari divreiz biju sācis. Bet mana galva vēl joprojām sāpēja no viņas virsskaņas spiedziena.

Es nebiju uzņēmis laiku, bet apmēram pēc desmit minūtēm ienāca vīrs ar mūsu rēķinu dokumentiem. Setoss paskatījās uz tiem un pasniedza mums. Ar manu viss bija kārtībā, es jau gribēju parakstīt kvīti, kad ierunājās Gvena. «Un kas ir ar procentiem no tās naudas, kas man bija jānogulda?»

«Mm? Par ko jūs runājat?»

«Par savu atpakaļceļa depozītu. Man tas bija jāsamaksā uz Zemes skaidrā naudā. Tava banka šeit iekasē deviņus procentus par privātiem aizdevumiem, tātad iznāk, ka tev vajadzētu samaksāt vismaz noguldījumu rēķinu likmi par

konfiscēto naudu. Kaut gan ilglaicīgo depozītu likmes būtu saprātīgākas. Esmu šeit nodzīvojusi vairāk kā gadu, tātad… paskatīsimies…» Gvena izņēma kabatas kalkulatoru, ko mēs pirms brīža bijām izmantojuši spēlei. «Tu esi man parādā astoņsimt septiņdesmit vienu un — noapaļojot līdz kronām — astoņsimt septiņdesmit vienu kronu procentos. Šveices zeltā tas būtu…»

«Mēs maksājam kronās, nevis Šveices naudā.»

«Labi, tātad tu man esi tik daudz parādā kronās.»

«Un mēs nemaksājam procentus par atpakaļceļa depozītiem, tie vienkārši tiek paturēti ķīlā.»

Pēkšņi arī mani pārņēma satraukums. «Ak jūs nemaksājat, ko? Dārgā, aizdod man to lietiņu. Paskatīsimies — simt astoņdesmit tūkstoši iedzīvotāju… un biļete vienā virzienā uz Maui ar PanAm vai Qantas maksā…»

«Septiņi tūkstoši divi simti,» atbildēja Gvena, «izņemot nedēļas nogales un brīvdienas.»

«Tā.» Es nospiedu ciparu taustiņus. «Hmm, krietni vairāk kā miljards kronu! Viens-divi-seši-deviņi, kam seko sešas nulles. Cik interesanti! Cik iepriecinoši! Setos, veco zēn, tu vari nokāst vairāk kā simt miljonus gadā, bez jebkādiem nodokļiem, tikai noguldot Lunasitijā šo naudu, ko paņem no mums, idiņiem. Bet es domāju, ka tu to tā neizmanto — vai arī ne visu. Es domāju, ka tu vadi visu savu uzņēmumu, izmantojot svešu naudu… viņiem par to nesakot ne vārda. Pareizi?»

Pielidējs (Ignācijs?), kurš bija atnesis mūsu rēķinus, klausījās ar nopietnu interesi.

Setoss nonurdēja. «Parakstiet tās kvītis un ejiet ārā.»

«0, jā!»

«Bet samaksājiet mums procentus!» Gvena piebilda.

Es papurināju galvu. «Nē, Gvena. Jebkur mēs varētu iesūdzēt viņu tiesā, bet tikai ne šeit. Viņš šeit ir gan likums, gan tiesnesis. Bet es neiebilstu, mister Menedžer, jo jūs man esat devis lielisku, labi pārdodamu ideju rakstam — es to publicēšu Readef s Digest vai varbūt Fortune. Es to nosaukšu «Pīrāgs debesīs, vai kā kļūt bagātam no citu cilvēku naudas: privātu Visuma apmetņu ekonomi

ka». Tikai Zelta Likuma apmetnē vien ik gadus no cilvēkiem izkrāpj simt miljonus. Kaut ko tādu.»

«Publicē to un tiesa atņems visu, kas vien tev pašreiz pieder!»

«Ak, tā? Tiksimies tiesā, veco zēn. Nezin kāpēc man liekas, ka tu negribēsi mazgāt savu netīro veļu nevienā tiesā, kurā neesi tiesnesis. Mmm, tikko ienāca prātā traka ideja. Tu pašlaik pabeidz ļoti dārgu papildinājumu — un es atceros, ka reiz lasiju Wall Street Journal, ka tu to paveici, nepārdodot obligācijas. Cik daudz tā saucamās ķīlas naudas izgaist šeit kā loki no simtu trīsdesmitā līdz simtu četrdesmitajam? Un cik daudziem no mums būtu jāaizbrauc vienā nedēļā, lai tava banka sagrūtu? Vai tu vari maksāt pēc pieprasījuma, Setos? Vai arī ķīla ir tikpat apšaubāma kā tu pats?»

«Pasaki to publiski, un es tevi iesūdzēšu visās Saules sistēmas tiesās! Parakstiet kvītis un ejiet prom.»

Gvena neparakstīja, kamēr nauda tika pārskaitīta mūsu acu priekšā, tad gan viņa, gan es parakstījām kvītis.

Kad mēs saņēmām naudu, termināls uz Setosa rakstāmgalda atdzīvojās.

Tā ekrāns bija redzams vienīgi viņam, bet runātāja balss bija pazīstama: Galvenais uzraugs Franko. «Mister Setos!»

«Es esmu aizņemts.»

«Tas ir ārkārtējs gadījums! Rons Tolivers ir sašauts. Es…»

«Ko?!»

«Tas vienkārši notika! Es esmu viņa kabineta — viņš ir smagi ievainots, varbūt neizdzīvos. Bet man ir aculiecinieki. Tas viltus doktors — Ričards Eimss — to izdarīja…»

«Aizveries!»

«Bet, šef…»

«AIZVERIES! Stulbais kretīn! Atsūti man ziņojumu.» Setoss atkal pievērsās mums. «Tagad ejiet prom.»

«Varbūt man labāk pagaidīt un satikties ar šiem aculieciniekiem?»

«Ejiet ārā. Pazūdiet no šīs apmetnes.»

Es piedāvāju Gvenai elkoni.

VII nodaļa

«Nav iespējams apmānīt godīgu vīru. Viņa sirdī tad jābūt zādzībai.»

Klods Viljams Djūkenfīlds (/880—1946)

Ārpusē mēs ieraudzījām Bilu sēžam uz manas somas un turam rokās miniatūro kociņu. Viņš piecēlās kājās ar nenoteiktu sejas izteiksmi. Bet, kad Gvena uzsmaidīja viņam, saviebās atbildes grimasē. Es iejautājos: «Vai kādas problēmas, Bil?»

«Nē, šef. Ee, čoms gribēja nopirkt mazo kociņu.»

«Kāpēc tu to nepārdevi?»

Viņš izskatījās šokēts. «Kā? Tas taču pieder viņai.»

«Tas tiesa. Ja tu būtu to pārdevis, vai zini, ko viņa būtu izdarījusi ar tevi? Viņa būtu tevi noslīcinājusi kāpuros, to viņa būtu izdarījusi. Tā kā tu biji pietiekami gudrs. Bet nekādas žurkas. Tik ilgi, kamēr tu paliec kopā ar viņu, tev nekad nav jābaidās no žurkām. Pareizi, misis Hārdestija?»

«Pareizi, senator. Nekad nekādas žurkas. Bil, es lepojos ar tevi, ka neļāvies kārdinājumam. Bet es gribu, lai tu pārtrauc runāt žargonā — ja kāds to dzirdēs, nodomās, ka tu esi klaidonis, un mēs taču to nevēlamies, vai ne? Tāpēc nesaki, piemēram, «čoms gribēja nopirkt koku», saki vienkārši «cilvēks».»

«Eē, faktiski šis čoms bija čomene. Eē, džude. Saprot’?»

«Jā. Bet pamēģināsim vēlreiz. Saki — sieviete.»

«Labs ir. Tas čoms bija sieviete.» Viņš muļķīgi saviebās. «Jūs runājat tieši tā, kā māsas, kas mūs mācīja Svētā vārda patversmē tur, uz Dubļu pikas.»

«Es to uzskatīšu par komplimentu, Bil… un es piesiešos tavai gramatikai un izrunai, un vārdu izvēlei vēl vairāk, nekā viņas. Lidz tu runāsi tikpat skaisti, kā senators. Jo pirms daudziem gadiem kāds gudrs un cinisks vīrs pierādī-

ja, ka saskarsmē ar apkārtējo pasauli cilvēka runasveids ir vissvarīgākais. Vai tu mani saproti?»

«Eee… mazliet.»

«Tu nevari iemācīties visu uzreiz, un es nemaz negaidu to no tevis. Bil, ja tu mazgāsies katru dienu un runāsi pareizi, pasaule nospriedīs, ka tu esi veiksminieks, un attiecīgi izturēsies pret tevi. Tāpēc mēs mēģināsim to sasniegt.»

Es piebildu: «Un pašlaik ir svarīgi tikt no šejienes ārā.»

«Senator, tas arī ir svarīgi.»

«Jā, jā, vecais likums. Es saprotu. Bet kustēsimies.»

«Jā, ser. Taisni uz lidlauku?»

«Vēl ne. Taisni uz El Camino Real un pa ceļam meklēt kādu publisko terminālu, kurš pieņemtu monētas. Vai tev ir monētas?»

«Dažas. Varbūt īsai sarunai pietiks.»

«Labi. Bet turi acis vaļā arī pie naudas mainīšanas automātiem, tā kā mums vairs nav kredīta koda, būs jāizmanto monētas.»

Mēs atkal paņēmām savus nesamos un devāmies ārā. Gvena klusi teica: «Es negribu, lai Bils to dzird… bet nav grūti pārliecināt publisko terminālu, ka tu izmanto derīgu kredīta kodu tad, ja tas neeksistē.»

Es atbildēju tikpat klusi: «Mēs pie tā ķersimies tikai tad, ja godīgā ceļā neko nepanāksim. Mana dārgā, cik vēl mazu triku tu slēp?»

«Ser, es nezinu, par ko tu runā. Simts metrus tālāk — vai tam terminālam pa labi ir dzeltenā zīme? Kāpēc tik maz publisko terminālu pieņem monētas?»

«Jo Lielajam Brālim patīk zināt, kurš kuram zvana… un ar kredīta kodu mēs tieši vai lūdzam viņu ieklausīties savos noslēpumos. Jā, tam ir dzeltenā zīme. Savāksim savas monētas.»

Mācītājs doktors Hendriks Hadsons Šulcs atbildēja tūlīt. Viņa Ziemsvētku vecīša seja bija pagriezta pret mani, ar skatienu viņš it kā novērtēja, cik naudas ir manā maciņā.

«Tēvs Šulcs?»

«Pats personīgi. Kā varu pakalpot, ser?»

Tā vietā, lai atbildētu, es izvilku tūkstoš kronu banknoti un turēju viņa sejas priekšā.

Doktors Šulcs paskatījās uz to un sarauca biezās uzacis. «Jūs man esat vajadzīgs, ser.»

Es paskatījos uz visām pusēm, un parādīju viņam trīs pērtiķu zīmi — neredzu, nedzirdu, nerunāju. Viņš atsaucās: «Jā, es tieši grasījos iziet iedzert tasi kafijas. Vai jūs pievienosieties? Vienu mirkli…»

Viņš pacēla papīra lapu, uz kuras ar lieliem burtiem bija uzrakstījis:

VECĀ MAKDONALDA FERMA

«Vai jūs varat mani gaidīt Sansusī grilbārā? Tas ir Petikoutleinā, tieši pretī manai studijai. Apmēram pēc desmit minūtēm?» Runādams viņš ar pirkstu bakstīja lapu, ko rādīja man.

Es atbildēju: «Sarunāts!» un beidzu sarunu.

Man nebija noskaņojuma doties uz laukiem, jo pilna gravitācija nav pieņemama manai kājai un šķiet, ka fermas atrodas pilnā gravitācijā. Nē, nav tiesa, Saules sistēmā droši vien ir vairākas apmetnes, kurās fermas atrodas tādas gravitācijas ietekmē, kāda vien var ienākt prātā (vai kāda labāk patik augiem — mutantiem), nekā tādu, kuras izmanto dabisko saules gaismu un pilnu gravitāciju. Var būt, ka Zelta Likums izmanto saules gaismu un gravitāciju svaigās pārtikas ražošanas dēļ. Citi Zelta Likuma rajoni izmanto mākslīgo apgaismojumu un citus uzlabojumus pārtikas augu audzēšanai — cik daudz, es nezinu. Bet milzīgā telpa no piecdesmitā līdz septiņdesmitajam lokam ir zem klajām debesīm, izņemot balstus, vibrācijas stabilizatorus un ejas, kas savjenoti ar galvenajiem ceļiem.

Šajā divdesmit loku posmā — astoņsimt metru platumā — rādiusā 0-60, 120-180 un 240-300 bija saules gaisma, rādiusā 60-120, 180-240 un 300-0 bija aramzeme, no kuras rādiusā 180-240, lokā 50-70 bija Vecā Makdonalda ferma.

Tas ir plašs apgabals. Cilvēks tur var apmaldīties, it īpaši laukos, kur kukurūza ir vēl garāka nekā Aiovā. Bet doktors Šulcs bija man izteicis komplimentu, pieņemdams, ka zināšu, kur viņu satikt: populārā brīvdabas restorānā un bārā, kas saucās «Lauku virtuve», fermas vidū, sešdesmitajā lokā, rādiuss 210, pilna gravitācija (protams).

Lai sasniegtu restorānu, mums bija jākāpj lejā līdz piecdesmitajam lokam, tad jāiet līdz sešdesmitajam lokam (pie pilnas gravitācijas, sasodīts!), apmēram četrsimt metri. Neliels attālums, patiesi — apmēram četri pilsētas kvartāli. Pamēģiniet to noiet ar mākslīgo kāju, kad vienai dienai jau ir pārāk daudz staigāts un nests.

Gvena to pamanīja — manā balsī, sejā vai gaitā, vai vēl kā citādāk —, varbūt viņa lasīja maņas domas, es neesmu par to drošs. Viņa apstājās.

Ari es apstājos. «Vai kas noticis, dārgā?»

«Jā, senator. Noliec zemē to saini. Es varu nest cienījamo Koku uz galvas. Dod saini.»

«Ar mani viss ir kārtībā.»

«Jā, ser. Ar tevi pilnīgi viss ir kārtībā, un es gribu, lai tā būtu arī turpmāk. Tava privilēģija ir būt macho, kad vien tu vēlies… un mana privilēģija ir kļūt sievišķīgai, nomāktai, vājai un nesaprātīgai. Es tūlīt noģībšu. Un palikšu ģībonī tik ilgi, kamēr tu man neatdosi saini. Tu mani varēsi vēlāk iekaustīt.»

«Hmm, kad būs mana kārtā uzvarēt strīdā?»

«Tavā dzimšanas dienā, ser. Kas noteikti nav šodien. Lūdzu, atdod man saini!»

Tas nebija strīds, kurā es gribētu uzvarēt, es atdevu viņai saini. Bils un Gvena gāja mān pa priekšu, Bils pirmais. Gvena nekad nezaudēja kontroli pār nešļavu uz galvas, kaut ari ceļš nebija nekāds gludais — zemes ceļš. īsti dubļi — pilnīgi nevajadzīgi.

Es lēni kliboju viņiem aiz muguras, smagi balstoties uz spieķa un cenšoties likt svaru tikai uz veselās kājas. Kad sasniedzām brīvdabas restorānu, es jau jutos labāk.

Doktors Šulcs bija ar elkoni atspiedies pret bāru. Viņš mani pazina, bet nelika to manīt, pirms nebiju pienācis klāt. «Doktor Šulc?»

«Ak, jā!» Viņš nejautāja manu vārdu. «Vai mēs sameklēsim kādu mierīgu vietiņu? Man liekas, tas varētu būt ābeļdārzs. Vai palūgt kalpotājam novietot tur pie kokiem galdiņu un pāris krēslus?»

«Jā. Bet trīs krēslus, nevis divus.»

Gvena bija pievienojusies mums. «Nevis četrus?»

«Nē. Es gribu, lai Bils paliek un pieskata mūsu mantas. Es redzu vienu brivu galdiņu, viņš var tur novietot somas un saiņus.»

Drīz visi trīs sēdējām pie galdiņa, kas bija ienests ābeļdārzā. Pajautājis mācītājam, ko viņš vēlas, es pasūtīju alu sev un mācītājam, kolu Gvenai, un lūdzu oficianti sameklēt puisi ar saiņiem un atnest to, ko viņš vēlas — alu, kolu, sviestmaizes. (Es pēkšņi sapratu, ka viņš šodien varbūt nemaz nav ēdis.)

Kad viņa aizgāja, es izvilku no kabatas tūkstoš kronu banknoti un iedevu doktoram Šulcam.

Tā pazuda viņa rokās. «Ser, vai jūs vēlaties kvīti?»

«Nē.»

«Džentlmeņu noruna, ja? Lieliski. Ar ko varu palīdzēt?»

*   * *

Četrdesmit minūtes vēlāk doktors Šulcs zināja par mūsu nepatikšanām gandrīz tikpat daudz, kā es, jo neko nenoklusēju. Viņš varēs mums palīdzēt, man tā šķita, tikai tad, ja zinās visu par notikušo.

«Jūs sakāt, ka *Rons Tolivers ir sašauts?» beidzot viņš jautāja.

«Es to neesmu redzejis. Es dzirdēju, ka galvenais uzraugs tā saka. Labojums: es dzirdēju, ka to saka cilvēks, kura balss izklausījās kā Franko balss, un Menedžeris runāja ar viņu kā ar Franko.»

«Pietiekami labi. Dzirdot pakavu dipoņu, gaidi parādāmies zirgus, nevis zebras. Bet pa ceļam uz šejieni es par to neko nedzirdēju un nemanīju nekādas satraukuma zīmes šajā restorānā — un otrā lielākā kompānijas akciju īpašnieka slepkavībai vai slepkavības mēģinājumam vajadzētu izraisīt zināmu satraukumu. Es biju pie bāra kādu laiku, pirms jūs atnācāt. Par to ne vārda netika bilsts. Kaut arī bāri ir bēdīgi slaveni kā vieta, kur ziņas nonāk vispirms, vienmēr tur ir kāds ekrāns ar ziņu programmu. Hmm… vai varētu būt, ka Menedžeris to slēpj?»

«Tā meligā čūska spēj visu.»

«Es nerunāju par viņa morālo stāju, šeit mani uzskati sakrīt ar jūsējiem, bet tikai un vienīgi par fiziskajām iespē

jām. Šaušanu tik viegli nenoslēpsi. Asinis. Troksnis. Ievainots vai miris upuris. Un jūs runājāt par lieciniekiem — vai ari Franko tā teica. Taču tiesnesis Setoss kontrolē vienīgo laikrakstu, kompjūteru tīklu un uzraugus. Jā, ja viņš vēlētos sasprindzināties, varētu to kādu laiku noklusēt. Redzēsim — un tas ir vēl viens jautājums, uz kuru es jums atbildēšu, kad sasniegsiet Lunasitiju.»

«Mēs varbūt nebūsim Lunasitijā. Es jums piezvanīšu.»

«Pulkvedi, vai tas būtu prātīgi? Ja vien mūsu acumirklīgo atrašanos kopā pie bāra nav ievērojušas kādas ieinteresētas personas, kas pazīst mūs abus, ir iespējams, ka mums ir izdevies saglabāt sadarbības noslēpumu. Tā ir patiesa veiksme, ka nekad agrāk nekādā veidā neesam bijuši pazīstami vai saistīti, nav nekādas iespējas izsekot jūs ar manu starpniecību vai otrādi. Jūs varat man zvanīt, protams… bet jāpieņem, ka manu terminālu var noklausīties vai izvietot noklausīšanās ierīces manā studijā, vai abējādi — un abi varianti ir bijuši. Es labāk iesaku lietot pastu… ja vien tā nav neatliekama, steidzama vajadzība.»

«Bet vēstules var izlasīt. Starp citu, es esmu doktors Eimss, nevis pulkvedis Kempbels. Un, ak jā! — šis jaunais cilvēks. Viņš pazīst mani kā «senatoru» un misis Eimsu kā «misis Hārdestiju» pēc gadījuma, par ko jums stāstīju.»

«Es atcerēšos. Dzīves gaitā katram ir vairākas lomas. Vai jūs varētu noticēt, ka es kādreiz biju pazīstams kā «Impērijas jūras kara spēku kaprālis Finegans»?»

«Nav grūti iedomāties.»

«Tas ir tikai piemērs, tā nemaz nebija. Bet es esmu darījis vēl dīvainākus darbus. Tiesa, pastu var izlasīt, bet, ja es aiznesu vēstuli uz kosmosa kuģi, kas dodas uz Lunasitiju, un pāris acumirkļus pirms izlidošanas, maz ticams, ka tā varētu nonākt to personu rokās, kas vēlētos to atvērt. Pretējā virzienā vēstule, kas adresēta Henrietai van Lūnai pie Madame Pompadour, Petikoutleinā 20012, sasniegs mani ar pavisam nelielu aizkavēšanos. Vecā lēdija jau gadiem ilgi eleganti tiek galā ar citu cilvēku noslēpumiem. Viņai var uzticēties. Ta ir visa māksla — zināt, kam var uzticēties.»

«Dok, man liekas, ka jums es uzticos.»

6  — 2589

81

Viņš nokrekšķējās. «Dārgais ser, es ar lielāko prieku pārdotu jums paša cepuri, ja būtu atstājis to uz manas letes, bet būtībā jūs nekļūdāties. Tā kā uzskatu jūs par savu klientu, tad varat man pilnīgi uzticēties. Būt dubultaģentam nozīmētu iedzīvoties kuņģa čūlā… un es esmu gardēdis, kas nedara neko, kas varētu traucēt ēdiena baudīšanu.»

Viņš izskatījās domīgs, un piebilda: «Parādiet vēlreiz to kabatas portfeli. Enriko Šulcs.»

Es to pasniedzu.

Viņš izņēma personas apliecību. «Jūs sakāt, ka viņš ir līdzīgs fotogrāfijā redzamajam?»

«Pilnīgi, es domāju.»

«Doktor Eims, jūs sapratīsiet, ka pats vārds «Šulcs» uzreiz piesaista manu uzmanību. Varbūt jūs to nevarat iedomāties, bet manas darbības daudzpusīgais raksturs prasa, lai es pamanītu katras jaunas personas ierašanos apmetnē. Es katru dienu lasu Herald, pārskatot pilnīgi visu, bet īpašu uzmanību pievēršot jebkurām ziņām par personām. Es nešaubigi varu apliecināt, ka šis vīrs neieradās apmetnē ar šādu vārdu. Ar jebkuru citu vārdu mana atmiņa varēja kļūdīties, bet ne jau ar manu personīgo uzvārdu. Tas nav iespējams.»

«Šķiet, ka viņš šo vārdu ir nosaucis ierodoties.»

«… šķiet, jūs izvēlējāties pareizo vārdu.» Šulcs paskatījās uz apliecību. «Divdesmit minūtēs savā studijā — nē, dodiet man pusstundu — es varētu izgatavot tādu apliecību ar šo pašu seju un tikpat labā kvalitātē, un uz tās būtu rakstīts «Alberts Einšteins».»

«Jūs gribat teikt, ka mēs nevaram izsekot viņa gaitām pēc šīs apliecības.»

«Pagaidiet, es to neteicu. Jūs sakāt, ka fotogrāfija ir līdzīga oriģinālam. Fotogrāfija ir labāks palīgs nekā drukāts vārds. Daudzi cilvēki būs redzējuši šo vīru. Vairākiem arī vajadzētu zināt, kas viņš ir. Mazāk cilvēku varētu zināt, kāpēc viņu nogalināja. Ja vispār nogalināja. Jūs bijāt uzmanīgs un atstājāt šo jautājumu neatbildētu.»

«Nu…, pirmkārt, tās neticamās meksikāņu cepuru dejas dēļ, kas tur notika acumirkli pēc viņa nošaušanas. Ja tāda

bija. Tā vietā, lai apmulstu, tie četri uzvedās tā, it kā būtu vairākkārt samēģinājuši.»

«Man būtu jānoskaidro šī lieta gan ar pīrāga, gan pātagas palidzību. Ja cilvēkam ir netīra sirdsapziņa vai alkatīga daba — un lielākajai daļai ir abas — pastāv zināmi paņēmieni, kā izvilkt no viņiem visu, ko tie zina. Ser, šķiet, mēs ar to esam tikuši galā. Bet noskaidrosim visu, jo liekas, ka mums vairs nebūs iespējas tā parunāties. Jūs pētīsiet tālāk Valkera Evansa līniju, kamēr es ievākšu ziņas par citiem jautājumiem jūsu sarakstā. Notikumu attīstības gaitā mēs informēsim viens otru par jaunumiem, it īpaši par tiem, kas ved uz Zelta Likumu vai prom no tā. Vai vēl kas? Ak jā, tā šifrētā ziņa — vai jūs to atšifrēsiet?»

«Vai jums ir kāds priekšlikums?»

«Es ieteiktu jums to saglabāt un aiznest uz Mackay galveno biroju Lunasitijā. Ja viņi spēj identificēt šifru, tad paliek tikai legālas vai nelegālas summas samaksāšanas jautājums, lai to iztulkotu. Ziņas saturs pateiks jums priekšā, vai man tas šeit jāzina. Ja Mackay nevar palīdzēt, tad jūs varat to aiznest uz Galileja universitāti doktoram Džeikobam Raskobam. Viņš ir kriptogrāfs kompjūterzinātņu nodaļā… un, ja viņš nesaprot, ko ar to darīt, tad es varu ieteikt tikai lūgšanu. Vai es drīkstu paturēt sava brālēna Enriko fotogrāfiju?»

«Jā, protams. Bet atsūtiet man kopiju, lūdzu; man tā var izrādīties noderīga, sekojot Valkera Evansa līnijai. Doktor, mums ir vēl viena problēma, par kuru vēl neesmu neko teicis.»

«Jā?»

«Jaunais cilvēks, kas ir kopā ar mums. Viņš ir spoks, jūsu godība, klaidonis. Un viņš ir kails. Mēs gribam viņu piesegt. Vai jūs varat iedomāties kādu, kurš to varētu izdarīt — un tūlīt? Mēs gribam paspēt uz nākamo kosmosa kuģi.»

«Vienu mirkli, ser! Vai man jāsaprot, ka jūsu nesējs, jaunais cilvēks ar jūsu bagāžu, ir tas nelietis, kurš izlikās par uzraugu?»

«Vai es neizteicos pietiekami skaidri?»

«Varbūt es biju neapķērīgs. Ļoti labi, es pieņemu šo faktu… tomēr neslēpju pārsteigumu. Jūs gribat, lai es sagādāju viņam papīrus? Tā, lai viņš varētu pārvietoties pa Zelta Likumu, nebaidoties no uzraugiem?»

«Ne gluži. Es gribu mazliet vairāk. Pasi. Lai viņš varētu izbraukt no Zelta Likuma un iebraukt Mēness brīvvalstī.»

Doktors Šulcs pastiepa apakšlūpu. «Ko viņš darīs tur? Nē, es ņemu savus vādus atpakaļ — tā ir jūsu darīšana, ne mana. Vai viņa darīšana.»

Gvena ierunājās: «Es gribu viņu pāraudzināt, tēv Šulc. Viņam jāiemācās turēt nagus tirus un nekropļot divdabjus. Un viņam vajadzīgs gribasspēks, ar ko es gribētu viņu nodrošināt.»

Šulcs domīgi paskatījās uz Gvenu. «Jā, es domāju, ka ar jūsējo pietiek diviem. Kundze, vai drīkstu teikt, nevēloties sacensties, ka es jūs patiešām apbrīnoju?»

«Es nevaru ciest, ja kaut kas tiek nelietderīgi izšķiests. Bilam ir apmēram divdesmit pieci gadi, man liekas, bet viņš uzvedas un runā kā desmit vai divpadsmitgadīgs puika. Tajā pašā laikā viņš nav stulbs.» Viņa pavīpsnāja. «Es iemācīs viņ’ pat tad, ja man vaidzēs sasist viņa tukšo pauri!»

«Jūs to varat,» Sulcs atbildēja. «Bet ja nu viņš izrādās vienkārši stulbs? Ja nu viņam nav iespēju augt?»

Gvena nopūtās. «Tad es droši vien mazliet paraudāšu un atradīšu kādu drošu vietu, kur viņš varētu strādāt to, ko spēj, un būt, kas viņš ir, cienīgi un ar komfortu. Jūsu cienība, es nevarētu viņu aizsūtīt atpakaļ uz Dubļiem, badā un bailēs — un pie žurkām. Tāda dzīve ir sliktāka par nāvi.»

«Jā, tā tas ir. No nāves nav jābaidās — tas ir pēdējais mierinājums. Kā mēs katrs kādreiz uzzināsim. Ļoti labi, īstu pasi Bilam. Man būs jāsatiek viena lēdija — tad redzēs, vai viņa var izpildīt steidzamu pasūtījumu.» Viņš sarauca pieri. «Nebūs viegli paspēt līdz nākamajam kosmosa kuģim. Un man ir vajadzīga viņa fotogrāfija. Sasodīts, tas nozīmē ceļojumu uz manu studiju. Zaudēts laiks un risks jums.»

Gvena atvēra somiņu un izņēma. Mini Helvetia, kas gandrīz visur bija nelegāls, bez licences, bet šeit varbūt Menedžera noteikumi uz to neattiecās. «Doktor Šulc, ar šo

nevar dabūt pasei piemērota lieluma fotogrāfiju, bet varbūt to var palielināt?»

«Protams. Mmm, tas ir iespaidīgs fotoaparāts.»

«Man tas patīk. Es reiz strādāju — aģentūrai, kas izmantoja tādus aparātus. Kad aizgāju no šī darba, atklāju, ka esmu to pazaudējusi…. un man bija par to jāsamaksā.» Viņa nerātni pasmaidīja. «Vēlāk es to atradu — tas visu laiku bija manā somiņā… bet pašā apakšā starp visādiem krāmiem.» Viņa piebilda: «Es aizskriešu un nofotografēšu Bilu.»

Es steidzīgi piebildu: «Izmanto neitrālu fonu.»

«Domāji, ka man vajadzīgs tāds mājiens ar mietu? Atvainojiet, būšu atpakaļ pēc mirkļa.»

Viņa atgriezās pēc pāris minūtēm, un vēl pēc minūtes fotogrāfija bija gatava, un Gvena pasniedza to dokoram Šulcam. «Vai būs gana laba?»

«Brīnišķīgi! Bet kas ir fonā, ja drīkst jautāt?»

«Bāra dvielis. Frenkijs un Huanita to nostiepa aiz Bila galvas.»

«Frenkijs un Huanita?» es atkārtoju. «Kas viņi ir?»

«Galvenais bārmenis un vadītāja. Jauki cilvēki.»

«Gvena, es nezināju, ka tu šeit kādu pazīsti, tas var radīt problēmas.»

«Es nevienu šeit nepazīstu, es nekad agrāk šeit neesmu bijusi, dārgais. Es kādreiz biju «Čuk-Čuk Bāņa» pastāvīga apmeklētāja deviņdesmitajā rādiusā — viņiem ir lieliskas dejas.» Gvena paskatījās uz augšu, samiegusi acis pret saules gaismu — apmetne, pastāvīgi griezdamās, pašlaik slīdēja pa līniju, kurā virs Vecā Makdonalda fermas Saule bija zenītā. Viņa rādīja uz augšu, apmēram sešdesmit grādu leņķī. «Tas ir tur, var redzēt «Čuk-Čuk Bāni»; deju zāle ir tieši virs tā, uz Saules pusi. Vai viņi dejo? Vai jūs redzat? Balsts ir tieši pretī.»

«Tas ir pārāk tālu, lai redzētu,» es atzinu.

«Viņi dejo,» piekrita doktors Šulcs. «Teksasas zvaigzni, man liekas. Jā, tieši tas solis. Ak, jaunība, jaunība! Es vairs nedejoju, bet esmu bijis nejaušs viesis «Čuk-Čuk Bāni». Vai esmu jūs tur redzējis, misis Eimsa? Liekas, ka ne.»

«Domāju, ka jā,» Gvena atbildēja. «Bet es tajā dienā biju maskā. Man patika jūsu dejas, doktor. Jums ir patiešām īsta dejas izjūta.»

«Augstāku uzslavu nejaušs viesis nemaz nevar vēlēties. «Maskā» — vai jums mugurā nebija zaļi balta kleita ar šaurām lencītēm? Ar saules griezuma svārkiem?»

«Vēl vairāk kā saules, tie viļņojās ikreiz, kad dejas partneris mani sagrieza — cilvēki žēlojās, ka no tā skata vien viņiem sākusies jūras slimība. Jums ir nevainojama atmiņa, ser.»

«Un jūs esat nevainojama dejotāja, kundze.»

Nezin kāpēc saērcināts, es iejaucos sarunā: «Vai mēs varam pārtraukt šo atmiņu vakaru? Vēl ir vairākas steidzamas darīšanas, un man vēl ir cerība, ka varam paspēt uz kosmosa kuģi divdesmitos.»

Šulcs papurināja galvu. «Neiespējami, ser.»

«Kāpēc neiespējami? Tas ir vairāk kā pēc trim stundām. Man kaut kā nepatīk doma par vēlāka kosmosa kuģa gaidīšanu; Franko var nolemt sūtīt mums pakaļ savus algotos slepkavas.»

«Jūs lūdzāt man pasi Bilam, doktor Eims, un pat visbēdīgākās imitācijas izgatavošanai vajag vairāk par trim stundām.» Viņš apklusa, un tagad izskatījās mazāk pēc Ziemsvētku vecīša, bet vairāk pēc veca un noguruša vīra. «Jūsu galvenais mērķis taču ir dabūt Bilu ārā no šejienes un aizvest uz Mēnesi?»

«Jā.»

«Es pieņemu, ka viņu šeit pieņēmāt kā nebrīvo kalpotāju?»

«Mmm? Mēness brīvvalstī nedrīkst ievest vergus.»

«Gan jā, gan nē. Jūs varat vest vergu uz Mēnesi… bet, tikko viņš sper kāju uz Mēness, tā automātiski kļūst brīvs uz visiem laikiem. Tas ir viens likums, ko panāca katordznieki, kad atbrīvoja paši sevi. Doktor Eims, es varu izgatavot pārdošanas kvīti, kas aizstātu Bila dokumentus, un esmu pārliecināts, ka paspēšu līdz vakara reisam. Man ir viņa fotogrāfija, man ir autentisku oficiālo dokumentu krājums, un ir gana laika, lai padarītu dokumentu vecāku un nolietotu. Patiesi, tas būtu drošāk, nekā sasteigt ar pasi.»

«Es paļaujos uz jūsu profesionālajiem uzskatiem. Kur, kad un kā mēs dabūsim to papīru?»

«Mmm, ne manā studijā. Vai jūs zināt nelielo bistro blakus lidlaukam, viena desmitdaļa gravitācijas trīssimtajā rādiusā? «Astronauta atraitne»?»

Es jau gribēju teikt nē, bet atradīšu, kad ierunājās Gvena. «Es zinu, kur tas ir. Lai tur nokļūtu, jāiet garām Mac’’s noliktavai, un pie durvīm nav nekāda uzraksta.»

«Tieši tā. Patiesībā tas ir privātklubs, bet es jums iedošu ieejas karti. Jūs tur varat atvilkt elpu un uzkost. Neviens jūs netraucēs. Saimnieki tur cenšas netraucēt privātas darīšanas.»

(Tāpēc, ka šīs darīšanas ir krāpšana vai kaut kas tamlīdzīgs — bet es to nepateicu skaļi.) «Tad viss kārtībā.»

Mācītājs-doktors izņēma karti un sāka kaut ko rakstīt uz tās, tad apstājās. «Vārdi?»

«Misis Hārdestija,» Gvena uzreiz atbildēja.

«Pareizi,» doktors Šulcs noteica. «Piesardzība nekad nav lieka. Senator, kāds ir jūsu vārds?»

«Tas nevar būt Kantors, jo varbūt kāds tur zina, kā izskatās senators Kantors. Ee, Hārdestijs?»

«Nē, viņa ir jūsu sekretāre, nevis sieva. «Džonsons». Ir bijuši vairāki senatori Džonsoni, tāpēc šis vārds nerada ne mazākās aizdomas — un saskan ar Bila uzvārdu… kas varētu but noderīgi.» Viņš beidza rakstīt un pasniedza karti man. «Jūsu apkalpotāja vārds ir Tīģeris Kondo un brīvajā laikā viņš māca visdažādākos ātras nogalināšanas paņēmienus. Uz viņu var paļauties.»

«Paldies, ser.» Es paskatījos uz karti un ieliku to kabatā. «Doktor, vai jūs tagad vēlaties saņemt atlīdzību?»

Viņš dzīvespriecīgi pasmaidīja. «Nu, nu! Es vēl nemaz neesmu sapratis, cik daudz varu prasīt.»

«Prātīgi. Tad pagaidām uz redzi. Mums labāk iziet atsevišķi.»

«Piekrītu. Deviņpadsmit būtu agrākais laiks. Dārgie draugi, bija ļoti patīkami. Un neaizmirsīsim šīs dienas lielo nozīmi. Mani sveicieni, kundze. Visu cieņu, ser. Lai jūsu turpmākā kopdzīve ir gara, mierīga un mīlas pilna.»

Gvena pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja viņu, un abiem acīs bija asaras. Man arī.

VIII nodaļa

«Divus labumus vienlaicīgi nevar iegūt.»

Lūcars Lortgs (1912)

Gvena aizveda mūs tieši uz «Astronauta atraitni», kas slēpās aiz Macy's noliktavām tieši ta, kā viņa bija teikusi, vienā no tiem mazajiem, dīvainajiem stūrīšiem, kas veidojās apmetnes cilindriskajā forma — ja tu nezini, kur tāda vieta ir, iespējams, ka nekad to arī neatradīsi. Tur bija patīkami mierīgi pēc pūļiem, kas drūzmējās ap lidlauku ass galā.

Parasti šī gala lidlauku izmantoja pasažieri, bet kravas transports koncentrējās otrā ass galā. Bet jaunās piebūves izveidošanas un pievienošanas dēļ visi kosmosa kuģi izmantoja lidlauku, kas atradās pret Mēnesi pavērstajā ass galā jeb priekšgalā — «priekšgalā» tāpēc, ka Zelta Likums ir pietiekami garš, lai tam būtu neliels pievilkšanas spēks, un tas tikai pastiprināsies, kad pievienos jauno daļu. Es negribēju teikt, ka paisumi ir ikdienišķa parādība, tā nemaz nav.

(Es varbūt pārāk daudz stāstu; viss atkarīgs no tā, cik liela jums ir bijusi saskare ar šādām apmetnēm. Nezaudēsiet neko, ja izlaidīsiet šis rindas.)

Bet pievilkšanas spēks ir centrēts uz Mēnesi; priekšgals mūžīgi norāda tieši uz leju, uz Mēnesi. Ja Zelta Likums butu kosmosa kuģa lielumā vai ari tik tālu, kā Piektais Spārns, tas nenotiktu. Bet Zelta Likums ir vairāk kā piecus kilometrus garš un riņķo ap masas centru, kas atrodas mazliet vairāk kā divu tūkstošu kilometru attālumā. Spēks, ar kādu Zeme pievelk Mēnesi, ir tikai četras reizes lielāks

—    it īpaši, ja paturam prātā, ka Mēness ir apaļš kā tenisa bumbiņa, bet Zelta Likuma forma vairāk atgādina cigāru.

Zelta Likumam ir vēl viena orbitāla īpatnība. Tas griežas no pola uz polu (labi, visi to zina — piedodiet), bet arī šīs orbītas, kura ir eliptiska, taču gandrīz precīzs aplis, trajektorija ir pavērsta pret Sauli, tas ir, orbītas plakne vien-

mēr ir pret Sauli, kamēr Mēness griežas zemāk. Kā Fuko svārsts. Kā spiegu satelīti, kas novēro Zemi. Vai, citiem vārdiem runājot, Zelta Likums vienkārši seko dienas un nakts mijas līnijai uz Mēness, apkārt, apkārt un apkārt, bezgalīgi un nekad ēnā. (Enā tikai Mēness aptumsumu laikā, ja jūs vēlaties būt sīkumaini, bet tikai un vienīgi.)

Šis izvietojums nav nemainīgs un stabils. Visi Izplatījuma ķermeņi iedarbojas uz to, pat Saturns un Jupiters. Bet Zelta Likumā ir neliels kompjūters — pilots, kas kontrolē, lai Zelta Likuma orbīta vienmēr būtu pavērsta pret Sauli — tādā veidā nodrošinot, piemēram, Vecā Makdonalda fermai lielisku ražu. Nav pat vajadzīgs ievērojams enerģijas patēriņš, tikai neliela niecīgās novirzīšanās kontrole.

Es ceru, ka jūs nelasījāt šīs rindas. Ballistika ir interesanta tikai tiem, kas ar to nodarbojas.

Misters Kondo bija neliela auguma, acīm redzami japāņu izcelsmes, ļoti pieklājīgs, un viņam bija tik vingri muskuļi kā jaguāram — viņš tieši tā kustējās. Pat bez doktora Šulca mājiena es būtu sapratis, ka labāk nesatikties ar Tīģeri Kondo uz tumšas ielas, ja vien viņš tur nebūtu, lai aizstāvētu mani.

Durvis pilnībā neatvērās, kamēr nebiju parādījis doktora Šulca karti. Tad viņš uzreiz mūs uzņēma ar formālu, bet sirsnīgu viesmīlību. Telpa nebija liela, nebija arī pārāk pilna, tur sēdēja galvenokārt vīrieši, un tur esošās sievietes nebija (es tā domāju) viņu sievas. Bet arī ne apšaubāmas reputācijas sievietes. Izskatījās pēc profesionālas vienlīdzības. Apkalpotājs mūs novērtēja un nolēma, ka neiederamies galvenajā telpā pie pastāvīgajiem apmeklētājiem. Mūs ieveda nelielā blakustelpā vai kabīnē, kas bija gandrīz par mazu mums trijiem un mūsu bagāžai. Tad viņš jautāja, ko vēlēsimies. Es atjautāju, vai vēl varam pasūtīt vakariņas.

«Jā un nē,» viņš atbildēja. «Es varu piedāvāt suši, un sukijaki, ko tepat uz jūsu galdiņa sagatavos mana vecākā meita, vai hamburgerus un hotdogus. Ir arī pica, bet tā ir saldēta, mēs uz vietas tās negatavojam, un arī īpaši neiesakām. Šis tomēr ir galvenokārt bārs, mēs piedāvājam ēdienus, bet nepieprasām, lai mūsu apmeklētāji ēstu šeit. Jūs varat visu nakti spēlēt go, šahu vai kārtis, un vispār neko nepasūtīt.»

Gvena uzlika roku uz manas piedurknes: «Varbūt labāk es?»

«Droši.»

Viņi mirkli sarunājās, no kā es nesapratu ne vārda. Bet viņa sejā atmirdzēja gaišums. Viņš paklanījās un aizgāja. Es iejautājos: «Nu?»

«Es jautāju, vai mēs varam pasūtīt to, ko es šeit pasūtīju iepriekšējā reizē… un tas nav nekāds speciāls ēdiens, bet gan lūgums Mammai prātīgi izmantot visu, kas tai ir. Es arī atļāvu viņam atzīt, ka esmu bijusi šeit jau agrāk, jo viņš bez atļaujas nekad neizrādītu, ka es šeit biju ar citu vīrieti. Viņš vēl teica, ka mūsu mazais draudziņš ir vislabākais klinšu kļavas eksemplārs, kādu jelkad redzējis ārpus Japānas… un es lūdzu viņam aplaistīt to pirms mūsu aizbraukšanas, un viņš to izdarīs.»

«Vai tu viņam teici, ka mēs esam precējušies?»

«Tas nav nepieciešams. Idioma, ko es lietoju, runājot par tevi, raksturoja mūsu attiecības.»

Es gribēju viņai pajautāt, kad un kā viņa ir iemācījusies japāņu valodu, bet tomēr atturējos — Gvena pati man pastāstītu, ja viņai tas liktos vajadzīgs. (Cik daudzas laulības var izjaukt šī urdošā vēlēšanās uzzināt «visu» par dzīvesbiedru. Kā neskaitāmu patiesu mīlas stāstu autors — veterāns es varu droši teikt, ka šī neslēptā ziņkāre par jūsu sievas vai vīra pagātni ir nevainojama mājas traģēdijas radīšanas formula.) Tā vietā es pievērsos Bilam. «Bil, šī ir tava pēdējā iespēja. Ja tu gribi palikt Zelta Likumā, tad laiks iet. Tas ir, pēc vakariņām, es domāju. Bet pēc vakariņām mēs lidojam uz Mēnesi. Tu vari braukt mums līdzi vai palikt šeit.»

Bils izskatījās pārsteigts. «Vai viņa teica, ka man ir iespēja izvēlēties?»

Gvena asi atbildēja: «Protams! Tu vari braukt mums līdzi… tādā gadījumā es vienmēr pieprasīšu no tevis civilizētas cilvēciskas būtnes cienīgu uzvedību. Vai arī tu vari palikt Zelta Likumā un atgriezties pie savām padibenēm — un pateikt Fingeram, ka izgāzi darbu, ko viņš tev bija uzticējis.»

«Es to neizgāzu — viņš!»

Bils domāja mani — es teicu: «Tā tas ir, Gvena. Viņš mani neieredz. Es nemaz negribu, lai viņš būtu tuvumā —

vēl jo mazāk atbalstīt viņu. Kādu vakaru viņš iepilinās indi manā zupā.»

«0, Bils nu gan to nedarītu. Vai ne, Bil?»

Es iebildu: «0, vai ne? Ievēro, cik viņš ātrs uz atbildēšanu. Gvena, šodien pat viņš mēģināja šaut uz mani, kāpēc lai es samierinātos ar tik sliktu uzvedību?»

«Ričard, lūdzu! Nevar gribēt, lai viņš uzreiz kļūst labs.»

Šo nerezultativo diskusiju pārtrauca misters Kondo, kurš atgriezās uzklāt vakariņu galdu, kā arī arī parūpēties par stiprinājumiem mūsu mazajam kociņam. Viena desmitdaļa Zemes normālās gravitācijas ir tikko pietiekama, lai noturētu ēdienu uz šķīvja un kājas pie zemes. Krēsli šeit bija piestiprināti pie grīdas; ja bija vēlēšanās, varēja piesprādzēties — es neizmantoju šo pakalpojumu, bet tādai jostai ir savas labas īpašības, kad jāsagriež ciets steiks. Glāzēm un tasītēm bija vāciņi. Iespējams, tas ir visvajadzīgākais papildinājums. Viena desmitdaļa gravitācijas nozīmē, ka jūs paņemtu tasīti karstas kafijas, kurai nav svara, bet inerce ir palikusi tāda pati… un jūs viscaur aplejaties ar kafiju.

Kamēr misters Kondo lika galda piederumus uz galda, viņš klusi pajautāja man pie auss: «Senator, vai ir iespējams, ka jūs piedalījāties Solis Lacus akcijā?»

Es atbildēju: «Protams, piedalījos! Jūs arī tur bijāt?»

Viņš paklanījās: «Man bija tas gods.»

«Kāda tērpā?»

«Riskē Ar Visu, Oahu.»

«Vecais Riskē Ar Visu,» es svinīgi noteicu. «Visgreznākais tērps visā vēsturē. Lepni, lepni!»

«Savu biedru vārdā es pateicos jums. Un jūs, ser?»

«Es biju ar… Kempbela slepkavām.»

Misters Kondo ievilka gaisu caur zobiem. «Ak tā! Patiešām lepni.» Viņš atkal paklanījās un aizsteidzās uz virtuvi.

Es skatījos savā šķīvi. Kondo bija mani pazinis. Bet, kad pienāks tā diena, kategoriski runājot, kad es noliegšu savus biedrus, nepūlieties pārbaudīt manu pulsu un pat necentieties mani kremēt — tikai izsviediet ārā kopā ar atkritumiem.

«Ričard?»

«Mmm? Jā, dārgā?»

«Vai atvainosi mani uz mirkli?»

«Protams. Vai ar tevi Viss kārtībā?»

«Paldies, viss ir labi, bet man jāparūpējas par vienu lietu.» Viņa aizgāja pa gaiteni, kas veda uz tualetēm un tālāk uz izeju, kustēdamās ar lidojošas pūciņas vieglumu, kas izskatījās vairāk pēc dejošanas, nekā iešanas. Pie desmitdaļas gravitācijas īsti soļot var tikai ar speciālu apavu, magnētisku vai savādāku, palīdzību — vai arī, pateicoties ļoti ilgai praksei. Misters Kondo nevalkāja nekādus speciālus apavus, viņš slīdēja kā kaķis.

«Senator?»

«Jā, Bil?»

«Vai viņa ir nikna uz mani?»

«Es nedomāju vis.» Es gribēju vēl piebilst, ka justos neapmierināts ar viņu, ja viņš neatkāptos no sava viedokļa

—    bet domās pavēlēju sev klusēt. Draudi atstāt Bilu šeit visvairāk izskatījās pēc zīdaiņa sišanas — viņš taču nevarēja aizsargāties. «Viņa vienkārši grib, lai tu turētos braši un neapkaunotu citus ar savu uzvedību. Nevis atvainotos.»

Iegājis savā iemīļotajā pārdomu sfērā, atkal atgriezos pie drūmas pašanalīzes. Es parasti atvainojos un izskaidrojos. Jā, bet ne skaļi, tikai sev. Tā ir atvainošanās pati par sevi, vecīt — lai ko tu esi izdarījis, lai kur tu esi bijis, pilnīgi viss, simtprocentīgi ir tava paša vaina. Viss.

Vai ari mans nopelns. Jā, bet tādu ir sasodīti maz. Beidz, esi patiess.

Bet paskaties, kā es sāku… un kā es kļuvu par pulkvedi.

Pašā briesmīgākajā slepkavu, kuņasdēlu, trofeju mednieku un avantūristu zaglīgajā bandā kopš krustnešu laikiem.

Par pulku tā nerunā!

Ļoti labi. Bet viņi nav Koldstrīmas gvardi, vai ne?

Tie puiši! Kas par jautājumu, tas vienkārši bija viens vads — Kempbela —, pie velna.

Gvena atgriezās pēc visai ilga laiciņa. Nebiju skatījies pulkstenī, kad viņa aizgāja, bet tagad bija gandrīz astoņpadsmit. Es mēģināju piecelties, kas nav īsti prātīgi, ja gan galds, gan krēsls ir piestiprināti pie sienas. Viņa jautāja: «Vai es aizkavēju vakariņas?»

«Nemaz. Mēs paēdām un atliekas atdevām cūkām.»

«Labi. Mamma-San nepieļaus, ka es aizeju izsalkusi.»

«Un Tētis-San nepieļaus, ka ēdienu pasniedz, kad esi izgājusi.»

«Ričard, es izdarīju kaut ko, nepajautājot tev.»

«Es nezinu, kāpēc tev būtu jājautā. Vai mēs varam to noskaidrot ar policijas starpniecību?»

«Nekas tamlīdzīgs. Vai tu šodien esi ievērojis mums visapkārt feskas — ekskursantus no Svētā Šķirsta pielūdzēju biedrības, no Lunasitijas.»

«Ak tad tie ir viņi? Es domāju, ka notikusi turku invāzija.»

«Ja tu tā vēlies to saukt. Bet tu viņus šodien esi ievērojis klīstam pa ielām un pērkot visu, kas nekož. Man liekas, ka lielākā daļa no viņiem nepaliks šeit pa nakti; viņiem ir pilna programma Lunasitijā un jau iepriekš apmaksāti viesnīcas numuri. Vari būt pilnīgi drošs, ka vakara kosmosa kuģi būs pārpildīti…»

«Ar iedzērušiem turkiem, kuri urkšķ zem savām feskām. Un sēd uz spilveniem.»

«Bez šubām. Man likās, ka biļetes uz reisu pat vienpadsmitos ir jau salīdzinoši agri izpirktas, tāpēc nopirku mums biļetes un rezervēju vietas.»

«Un tagad gribi, lai es tev samaksāju par biļetēm? Iesniedz prasību, un es to nodošu tālāk savai juridiskajai nodaļai.»

«Ričard, man bija bail, ka šovakar mēs vispār netiksim projām.»

«Misis Hārdestija, jūs turpināt pārsteigt. Kāda ir summa?»

«Par finansēm mēs varam izlemt kādu citu reizi, man tikai likās, ka es vakariņotu labākā garastāvoklī, ja būtu pārliecināta, ka tūlīt pēc vakariņām varam tikt prom. Un, ēe…» viņa apklusa un paskatījusies uz Bilu. «Bil?»

«Jā, kundze?»

«Mēs tūlīt ēdīsim vakariņas. Aizej, nomazgā rokas.»

«Aa?»

«Neņurdi, un dari, ko es tev teicu.»

«Jā, kundze.» Bils paklausīgi piecēlās un aizgāja.

Gvena atkal pievērsās man. «Es biju dusmīga. Nemierīga. Limburgas siera dēļ.»

«Kāda Limburgas siera dēļ?»

«Tava Limburgas siera dēļ, dārgais. Tas bija daļa no pārtikas, ko savācu no tava pieliekamā, un vēlāk uzliku uz siera un augļu šķīvja, kad mēs pusdienojām. Kad mēs paēdām, šis mazais, simts gramu gabaliņš bija palicis neskarts un iesaiņojumā. Lai nevajadzētu izmest, es ieliku to somiņā, jo nodomāju, ka tur varētu sanākt jauka uzkoda…»

«Gvena!»

«Labi, labi! Es to pietaupīju ar nolūku… jo agrāk es to biju izmantojusi spoguļu karā. Tas ir daudz jaukāks par dažām citam lietām sarakstā. Tu nemaz nevari iedomāties, kādas nejaukas lietas…»

«Gvena, es uzrakstīju to sarakstu. Atgriezies pie sava stāsta pamatsižeta.»

«Atceries, mistera Setosa kabinetā es sēdēju gandrīz pretī viņam, un tieši blakus galvenajai ventilācijas ierīcei. Pūta uz manām kājām, un pie tam vēl nepatīkami siltu gaisu. Es sāku domāt…»

«Gvena.»

«Tās ir vienādas visā apmetnē — vietējā temperatūras un gaisa pūsmas stipruma kontrole. Un pāri ir vāks. Kamēr grāmatvedībā stradaja pie mūsu rēķinu slēgšanas, Menedžeris mūs cītīgi ignorēja. Es samazināju gaisa plūsmas stiprumu un ari temperatūru samazināju līdz neitrālai, noņēmu vāku, un iesmērēju ventilatora spārnus ar Limburgas sieru, un visu pārējo iebāzu tik dziļi, cik vien varēju, un beidzot uzliku vāku atpakaļ. Tad, pirms gājām prom, es noregulēju pašu zemāko temperatūru un gaisa pūsmas stiprumu — vislielāko.» Viņa izskatījās norūpējusies. «Vai tev ir kauns par mani?»

«Nē, bet esmu laimīgs par to, ka tu esi manā pusē. Mmm… tu taču esi, vai ne?»

«Ričard!»

«Bet esmu vēl laimīgāks par to, ka mums ir biļetes uz nākamo kosmosa kuģi. Es nezinu, pēc cik ilga laika Setoss sajutīs vēsumu un vēlēsies pasildīt savu kabinetu.»

Vakariņas bija lieliskas, bet es nezinu nosaukumu nevienam no šiem ēdieniem, tāpēc pie šī vērtējuma arī pa

liksim. Mēs jau bijām paēduši, kad ienāca misters Kondo, pieliecās pie manas auss un teica: «Ser, nāciet, lūdzu.»

Es sekoju viņam virtuvē. Mamma-San pacēla acis un vairāk uzmanības mums neveltīja. Doktors Sulcs izskatījās satraukts. «Nepatikšanas?» es iejautājos.

«Acumirkli. Te bus jūsu Enriko foto, es to nokopēju. Un šeit ir Bila dokumenti, lūdzu, pārskatiet tos.»

Tie bija ielikti nobružātā aploksnē, arī dokumenti bija apspūrušiem stūriem, saņurcīti, nodzeltējuši un vietām nosmērēti.

Hercules Manpower, Inc. bija pieņēmusi darbā Viljamu Nav—Otrā—Vārda Džonsonu no Ņūorleānas, Misisipi hercogistes, Vientuļās Zvaigznes republikas, un savukārt bija pārdevusi viņa dokumentus Bechtel High Construction korporācijai (saistības sankcionējamas ar izsviešanu Izplatījumā, brīvo kritienu un vakuumu), kas pēc tam šīs saistības bija pārdevusi doktoram Ričardam Eimsam, no Zelta Likuma apmetnes, pēc izcelsmes no Mēness, un tā tālāk — juridiskie termini. Šim dokumentam bija pievienota pavisam ticama izskata dzimšanas apliecība, kas apliecināja, ka Bils ir atradenis, pieņemts un uzaudzināts Metairie draudzē, un norādīja dzimšanas datumu, kas bija trīs dienas pirms viņa atrašanas.

«Liela daļa no tā ir patiesība,» man skaidroja doktors Šulcs. «Es varēju atrast dažus vecus datus kompjūtera.»

«Vai tad tam ir kāda nozīme — vai fakti ir patiesi?»

«It kā jau nav, kamēr vien dokumenti izskatās pietiekami īsti, lai Bils tiktu no šejienes ārā.»

Gvena bija man sekojusi. Viņa arī paņēma dokumentus un izlasīja. «Mani tie pārliecina. Tēvs Šulc, jūs esat mākslinieks.»

«Man pazīstamā lēdija ir māksliniece. Es nodošu viņai jusu pateicību. Mani draugi, tagad sliktās ziņas. Tetsu, parādi, lūdzu, viņiem.»

Misters Kondo iegāja dziļāk virtuves telpās, MammaSan (misis Kondo, es gribēju teikt) atkāpās malā. Misters Kondo ieslēdza kompjūteru, atrada Herald un atvēra kadu lapu — jaunākās ziņas, cik es saprotu. Pēkšņi skatījos pats uz sevi ekrānā.

Blakus man bija Gvena — ne pārāk laba fotogrāfija, es pat nebūtu viņu pazinis, bet skaņas ierakstā bija dzirdams teksts:

«… Eimss. Misis Gvendolina Novaka. Šī sieviete ir bēdīgi slaveņa ar to, ka nodarbojusies ar naudas izspiešanu, viņas upuri lielākoties ir vīrieši Petikoutleinas bāros un restorānos. Tā saucamais «doktors» Ričards Eimss ir pazudis no savas dzīvesvietas sešdesmit piektajā lokā, rādiuss piecpadsmit, nulle komats četras daļas gravitācijas. Uzbrukums notika šajā pēcpusdienā sešpadsmitos divdesmit Zelta Likuma partnera Tolivera birojā…»

«Ei!» es izsaucos. «Tas laiks ir aplams, mēs bijām…»

«Jā, jūs bijāt kopā ar mani, Fermā. Paklausieties tālāk.»

«… saskaņā ar aculiecinieku vārdiem, šāvuši abi slepkavas. Viņi ir bruņoti un bīstami, tāpēc jebkurā saskarē ar tiem jāievēro vislielākā piesardzība. Menedžeris ir satriekts par sava sena drauga nāvi un piedāvā desmit tūkstošu kronu lielu atlīdzību par…»

Doktors Šulcs pasniedzās un izslēdza ekrānu. «Teksts visu laiku atkārtojas, ieraksts tiek atskaņots cilpā. Šķiet, ka šī ziņa tiek izplatīta visos kanālos. Šobrīd lielākajai daļai iedzīvotāju vajadzētu būt redzējušiem un dzirdējušiem šo jaunumu.»

«Paldies par brīdinājumu. Gvena, vai tad tu nezini neko labāku, kā šaut cilvēkus? Tu esi nerātna meitene.»

«Piedodiet, ser. Es nokļuvu sliktā kompānijā.»

«Atkal taisnošanās. Doktor, ko mēs, pie velna, lai darām? Mūs izsviedīs Izplatījumā vēl pirms gulētiešanas laika.»

«Man arī tas ienāca prātā. Ņemiet, pielaikojiet, vai der izmērs.» No kaut kurienes viņš bija izvilcis fesku.

Es to pielaikoju. «Der labi.»

«Un tagad šo.»

Tas bija acs aizsegs no melna samta ar elastīgu saiti.

Es to uzliku un sapratu, ka man nepatīk, ja vienu aci kaut kas aizsedz, bet neko neteicu. Tēvs Šulcs acīmredzot bija licis lietā pūles un iztēli, lai pasargātu mani no izredzēm elpot vakuumu.

Gvena izsaucās: «Ak Dieviņ! Ar to pietiek!»

«Jā», piekrita Šulcs. «Acs aizsegs piesaista gandrīz jebkura novērotāja uzmanību tā, ka vajadzīgs apzināts gribas sasprindzinājums, lai pamanītu citas pazīmes. Man vienmēr kāds ir pie rokas. Ši feska un Mistiskā Šķirsta dižciltīgo klātbūtne ir sagadīšanās.»

«Jums pie rokas bija arī feska?»

«Ne gluži, tai kādreiz bija cits īpašnieks. Kad viņš pamodīsies, tās droši vien pietrūks… bet es nedomāju, ka viņš bus augšā pārāk agri, ēe, mans draugs Mikijs Finns rūpējas par viņu. Bet jums būtu jāizvairās no visiem AI Mizara tempļa Šķirsta pielūdzējiem. Viņu akcents var palīdzēt, viņi ir no Alabamas.»

«Doktor, es izvairīšos no visiem Šķirsta pielūdzējiem, cik vien spēšu, es domāju, ka man vajadzētu iekāpt kosmosa kuģī pašā pēdējā mirklī. Un kā būs ar Gvenu?»

Doktors Šulcs izvilka vēl vienu fesku. «Pielaikojiet, dārgā kundze.»

Gvena pielaikoja. Tā viņai bija acīm redzami par lielu. Viņa to noņēma un teica: «Es domāju, ka manā izskatā tā neko būtisku nemaina, tā man nepiestāv. Kā jūs domājat?»

«Man šķiet, ka jums taisnība.»

Es ierunājos: «Doktor, Šķirsta pielūdzeji ir divreiz lielāki par Gvenu visās dimensijās. Viņai vajadzīgs kaut kas cits. Grims?»

Šulcs papurināja galvu. «Grims vienmēr arī izskatas kā grims.»

«Kompjūterā bija ļoti slikta fotogrāfija, pēc tās neviens nevarētu viņu pazīt.»

«Paldies’, mīļais. Par nelaimi Zelta Likumā ir krietni daudz cilvēku, kas zina, kā es izskatos… un tikai viens no viņiem pie iekāpšanas durvīm var manas nākotnes izredzes padarīt absolūti bezcerīgas.

Ar nelielu piepūli un bez jebkāda grima es varētu panākt, lai izskatos atbilstoša savam reālajam vecumam. Tēvs Šulc?»

«Kāds tad ir jūsu realais vecums, darga kundze?»

Viņa paskatījās uz mani, pacēlās uz pirkstgaliem un iečukstēja doktoram Šulcam ausī. Viņš izskatījās pārsteigts. «Es neticu. Nē, tas nedarbosies, mums vajag ko labāku.»

7  — 2689

97

Misis Kondo ātri sarunājās ar savu vīru; viņš pēkšņi izskatījās satraukts, abi apmainījās aprautām frāzēm japāņu valodā. Tad viņš atkal pārgāja uz angļu valodu. «Vai drīkst iejaukties? Mana sieva norādīja, ka misis Gvena ir gandrīz mūsu meitas Naomi augumā, un jebkurā gadījumā kimono ir ļoti viegli piemērojams tērps.»

Gvena pārstāja smaidīt. «Tā ir laba ideja — un paldies jums abiem. Bet es neizskatos pēc japānietes — mans deguns, manas acis un āda.»

Straujā vārdu apmaiņa ātrajā, bet stieptajā valodā turpinājās, tagad tajā bija iesaistījusies ari Gvena. Beidzot viņa teica: «Tas varētu pagarināt manu dzīvi. Tāpēc, lūdzu, atvainojiet.» Viņa aizgāja līdzi Mammai-San.

Kondo atgriezās savā galvenajā telpā, kur apmeklētāji gaidīja apkalpotāju jau pāris minūtes, viņš bija tos ignorējis. Es teicu labajam doktoram: «Jūs jau esat pagarinājis musu dzīvi ar to, ka devāt patvērumu pie Tīģera Kondo. Bet kā jus domājat — vai mēs izvilksim līdz iekāpšanai kosmosa kuģī?»

«Es ceru. Ko citu lai es saku?»

«Neko, man šķiet.»

Tēvs Sulcs parakņājās kabatās. «Es atradu iespēju piedāvāt jums tūrista karti no tā džentlmeņa, kurš aizdeva jums galvasegu… un esmu izdzēsis viņa vārdu. Kādam vārdam tur jabūt? Tur nevar būt rakstīts «Eimss», bet kas?»

«O, Gvena rezervēja mums vietas, viņa jau nopirka biļetes.»

«Ar jūsu īstajiem vārdiem?»

«Neesmu pārliecināts.»

«Es patiešām ceru, ka nē. Ja viņa rezervēja biļetes uz Eimsa un Novakas vārda, tad nav ne mazākās iespējas tikt cauri. Bet tad es varētu aizsteigties uz kasi un reģistrēt jūs kā Džonsonu un…»

«Dok!»

«Ludzu? Uz nākamo reisu, ja šajā vairs nav vietu.»

«Jūs to nevarat darīt. Jūs rezervējat mums vietas, un — jūs esat izsviests Izplatījumā. Varbūt viņiem vajadzēs veselu dienu, lai to uzzinātu, bet ne vēlāk kā rīt viņi zinās.»

«Bet…»

«Pagaidīsim un noskaidrosim, ko Gvena ir izdarījusi. Ja abas neatgriežas pēc piecām minūtēm, es lūgšu misteram Kondo viņas izvilkt dienas gaismā.»

Pēc pāris minūtēm ienāca kāda sieviete. Tēvs Šulcs paklanījās un teica: «Jūs esat Naomi? Vai Jumiko? Katrā gadījumā prieks jūs redzēt.»

Miniatūrā sieviete iesmējās un paklanījās. Viņa izskatījās kā lelle — grezns kimono, zīda sandales, balts grims un apbrīnojama japāņu frizūra. Viņa atbildēja ar japāņu akcentu: «Es esmu geiša, un mana angļu valoda ir ļoti slikta.»

«Gvena!» es izsaucos.

«Lūdzu?»

«Gvena, tas ir brīnišķīgi! Bet ātri pasaki mums, ar kādiem uzvārdiem ir reģistrētas mūsu biļetes?»

«Eimss un Novaka, atbilstoši pasēm.»

«Tad viss skaidrs. Ko mēs darīsim, dok?»

Gvena skatījās uz mums abiem un jautāja: «Bet kāda ir problēma?»

Es paskaidroju. «Tā mēs ieejam lidlaukā, abi lieliski nomaskējušies, un parādām biļetes uz Eimsa un Novakas vārda. Priekškars krīt, aplausu nav.»

«Ričard, es tev neizstāstīju gluži visu.»

«Gvendolina, tu nekad nestāsti gluži visu. Vēl kaut kas par Limburgas sieru?»

«Nē, dārgais. Es jau iedomājos, ka tā varētu sanākt. Nu, man liekas, ka tu vari pārmest lielu izšķērdību. Bet… ēe, kad es biju pasūtījusi biļetes, kuras mēs nevaram izmantot — es aizgāju uz transporta nomas biroju un iemaksaju par VelcMūs, mazo kosmosa lidaparātu. Volvo Flyabout.»

Šulcs iejautājās: «Ar kādu vārdu?»

Es jautāju: «Cik tas maksāja?»

«Es lietoju savu īsto vārdu…»

Šulcs nopūtās: «Pasarg’ Dievs!»

«Mirklīti, ser. Mans īstais vārds ir Sedija Lipšica… un vienīgi Ričards to zina. Un tagad ari jūs. Lūdzu, lai tas paliek starp mums, jo man šis vārds nepatīk. Kā Sedija

Lipšica es rezervēju Volvo savam darba devējam, senatoram Ričardam Džonsonam, un iemaksāju ķīlas naudu — sešus tukstošus kronu.»

Es iesvilpos. «Par Volvo? Liekas, ka tu viņu esi nopirkusi.»

«Es to patiešām nopirku, man tas bija jādara. Gan nomas maksa, gan izpirkuma summa bija jādod skaidrā naudā, jo man nebija kredītkartes. Ak jā, man ir gan, man ir pietiekami daudz kredītkaršu, lai spēlētu ar tām pasjansu. Bet Sedijai Lipšicai nav nevienas. Tāpēc man bija jāsamaksā seši tūkstoši tikai par rezervēšanu — noma ar izpirkšanas līgumu. Es mēģināju nokaulēt cenu, bet to sektantu dēļ viņš palika nelokāms.»

«Laikam jau.»

«Man tā liekas. Ja to izmantosim, mums vēl būs jāsamaksā no pilnas cenas atlikusī daļa, deviņpadsmit tūkstoši kronu…»

«Ak Dievs!»

«… Plus vēl apdrošināšana un kukulis. Bet mēs saņemsim to atpakaļ, ja atgriezīsimies šeit vai nodosim lidaparātu Lunasitijā vai Mēness Honkongā trīsdesmit dienu laikā. Misters Dokveilers izskaidroja man šāda izpirkšanas līguma iemeslu. Asteroīdu minētāji vai drīzāk — spridzinātāji mēdza iznomāt kosmosa kuģus, nesamaksājot pilnu cenu, nogādāt tos kādā slēptuvē uz Mēness un pārveidot tos savām vajadzībām.»

«Ko/vo? Vienīga iespēja nogādāt Volvo uz asteroīdiem ir pārvadāt to ar Hanshaw. Bet deviņpadsmit — nē, divdesmit pieci tūkstoši kronu. Plus apdrošināšana un kukulis. Nekaunīga laupīšana.»

Šulcs teica visai asi: «Eims, beidziet uzvesties kā skops skots pie maksas tualetes. Vai jūs pieņemat to, ko misis Eimsa nokārtoja, vai arī jums labāk patīk Menedžera tūre svaigā gaisā? Svaiga, bet īsa.»

Es smagi nopūtos. «Piedodiet. Jums taisnība. Neesmu skops, bet man nepatīk but apkraptam. Gvena, es atvainojos. Labi, kā no šejienes tikt uz Herca lidlauku? Es neorientējos apkārtnē.»

«Nē, mums nevajag Hercu, dārgais, mēs dodamies uz Biulgct Jets, Hercā nebija neviena brīva kosmosa kuģa.»

IX nodaļa

«Mērfijs bija optimists.»

(O’Tālu komentārs par Merfija likumiem, pēc A.Iiloha citāta)

Lai nonāktu Budget Jets birojā, mums bija jāiet apkārt lidlauka uzgaidāmajai telpai, tad iekšā ass virzienā un tieši uz Budget durvim. Uzgaidāmā telpa bija pārpildīta — parastais kontingents, plus sektanti un viņu sievas, lielākā daļa bija piesprādzējušies, daži brivi lidoja. Un vēl tur bija uzraugi — pat pārāk daudz.

Varbūt vajadzētu paskaidrot, ka uzgaidāmā telpa un biļešu kases, gaitenis uz pasažieru tuneli un nomas biroji atrodas bezsvara joslā; šī daļa negriežas kā visa pārējā apmetne un tāpēc te nav pseidogravitācijas. Uzgaidāmā telpa un visas pārējās telpas atrodas cilindrā, kas savukārt atrodas vēl lielākā cilindrā — pašā apmetnē. Abiem cilindriem ir kopēja ass. Lielais cilindrs griežas ap savu asi, mazākais — ne.

Tāpēc nepieciešamas vakuuma slūžas un izeja Izplatījumā

—    apmetnes ārējā apvalkā, kur saskaras abi cilindri — visticamāk, pēc dzīvsudraba principa, bet nekad neesmu to redzējis. Skaidrojums ir šāds — kaut arī apmetne griežas ap savu asi, lidlauks nedrīkst griezties, jo kosmosa kuģim (vai lainerim, vai kravas kuģim, vai pat Volvo) ir nepieciešama stabila vieta bezsvara joslā, lai piestātu. Nomas piestātnes bija izvietotas aplī apkārt galvenajai piestātnei.

Dodoties cauri uzgaidāmajai telpai, es izvairījos no skatieniem un devos tieši uz galamērķi — durvīm telpas tālākajā stūrī. Gvena un Bils man sekoja. Gvena bija apmetusi somiņas siksniņu ap kaklu, ar vienu roku sargādama bonsai kociņu, ar otru turēdamās pie manas potītes, Bils turējās pie viņas potītes un turēja saini Macys ietinamajā papīrā ar uzdrukātu MucVs logo. Es nezinu, kas agrāk bija šajā

ietinamaja papīrā, bet tagad tas slēpa Gvenas mazako somu, kura bija «lietas».

Mūsu pārejā bagāža? Sekojot savas ādas glābšanas principam, mes bijām atbrīvojušies no tās. Bagāža mūs nodotu

—    īsa brīvdienu ceļojumā sektanti taču neņem līdzi pārāk daudz bagāžas. Gvenas mazāko somu mēs varējām paturēt, jo Macy’s ietinamajā papīrā tā izskatījās pēc tāda paša iepirkumu saiņa, kādi bija daudziem no sektantiem. Un arī bonsai kociņš — tieši tāds dīvains, muļķīgs pirkums, kāds varētu būt tūristiem. Bet pārēja bagāža bija jāatstāj.

Varbūt kādu dienu to mums varētu atsūtīt, ievērojot maksimālu piesardzību. Bet es ar to nerēķinājos. Doktors Šulcs, aizrādīdams manu bēdāšanos par Gvenas nokārtotā darījuma izmaksām, bija pievērsis mani citai orientācijai. Es ļāvos, lai mani padara maigu, mierīgu un pieradinātu — viņš bija piespiedis mani pārslēgt ātrumu uz realitāti, kur ir tikai divu veidu cilvēki: ātrie un mirušie.

Fakts, par kuru es uzzināju, šķērsojot uzgaidāmo telpu: pēc mums telpā parādījās Franko. Šķita, ka viņš neko nezina par mums, un es izlikos, ka nezinu neko par viņu. Likās, ka viņa vienīgais mērķis ir sasniegt savu rokaspuišu bariņu, kas apsargāja ieeju pasažieru tunelī, Franko devās tieši uz to pusi, kamēr es vilku savu mazo ģimenīti uz stūri, kas man bija jāsasniedz.

Es to arī sasniedzu, mēs iegājām Budget Jets birojā, durvis aizvērās, un es atkal varēju uzelpot.

Budget Jets birojā mēs atradām misteru Dokveileru — viņš sēdēja savā kabinetā pie rakstāmgalda, piesprādzējies pie krēsla, smēķēja cigāru un lasīja Daily Racing Form Mēness izdevumu. Mums ienākot, viņš paskatījās apkārt un teica: «Piedodiet, man nav nekā, ko pārdot vai iznomāt. Nav pat raganas slotas.» Atcerējos, kas esmu — senators Ričards Džonsons, neiedomājami veiksmīga un pārtikuša, visā Saules sistēmā strādājoša lauru lapu rūpniecības sindikāta pārstāvis, viens no ietekmīgākajiem Hāgas darboņiem — un ļāvu senatora balsij runāt ar manu muti. «Dēls, es esmu senators Džonsons. Es zinu, ka kāds no maniem padotajiem šodien ir rezervējis transportu — Hanshaw Superb.»

«O, man prieks iepazīties, senator,» viņš teica, piespraudis papīru pie rakstāmgalda un atsprādzējis krēsla jostu. «Ja, jums ir rezervēts — bet ne Superb, tas ir Volvo.»

«Ko? Kāpēc, es taču piekodināju tai meitenei — nekas, apmainiet, lūdzu.»

«Kaut es to varētu, ser. Man nav nekā cita.»

«Nožēlojami. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepiezvanītu konkurentu firmām un neatrastu man…»

«Senator, nekur Zelta Likumā vairs nav iespējams neko iznomāt — visi braucamie ir aizņemti. Morris Garage, LockheedVolkswagen, Herc, Interplanet — mes visi esam zvanījuši viens otram pēdējās stundas laikā — un nekā, tukšums, viss ir aizņemts.»

Bija pienācis laiks filozofēt. «Tādā gadījumā es labāk braukšu ar Volvo, vai ne, dēls?»

Senators atkal mazlietiņ sadrūma, kad tika pieprasīta pilna samaksa par acīm redzami nolietotu mašīnu — es žēlojos par netīriem pelnutraukiem un pieprasīju, lai tos iztīra… tad teicu, ka nav vērts pūlēties (kad terminālā aiz Dokveilera galvas beidzās ziņu pārraide par Eimsu un Novaku) un turpināju: «Pārbaudīsim svaru un iespējamo delta vē; es gribu pacelties.»

Svara noteikšanai Budget Jets neizmanto centrifūgu, bet jaunāku, ātrāku, lētāku, ērtāku līdzekli — elastīgo inerciometru — es tikai neesmu pārliecināts, ka tas ir arī precīzāks. Dokveilers lika mums visiem iekāpt tīklā (bez bonsai kociņa, ko pašūpoja rokās un pierakstīja kā divus kilogramus smagu

—   varbūt pavisam tuvu patiesībai) un lika mums cieši saķerties kopā, ar Mac/s saini pa vidu, tad nospieda elastīgās saites slēdzi — mums no vibrācijas gandrīz izkrita zobi: tad viņš paziņoja, ka mūsu kopējā masa ir 213,6 kilogrami.

Pēc pāris minūtēm mēs piesprādzējāmies pie kabīnes sēdekļiem un Dokveilers aizvēra iekšējās durvis. Viņš nebija lūdzis uzrādīt personas apliecības, tūristu kartes, pases, transporta vadītāja tiesības. Bet divreiz pārskaitīja tos deviņpadsmit tūkstošus. Plus apdrošināšana. Plus dzeramnauda.

Savā pilota kompjūterā ievadīju «213,6 kg», tad pārbaudīju vadības pulti. Degvielas līmeņa rādītājs bija pie atzi-

mes «pilns» un visas idiotiskās lampiņas spidēja zaļas. Es nospiedu «gatavs» pogu un gaidīju. Caur skaļruņiem mūs sasniedza Dokveilera balss: «Veiksmīgu nolaišanos!»

«Paldies.»

Izplūstošais gaiss šņāca — un mēs bijām ārā, spilgtā saules gaismā. Turpat priekšā bija lidlauks. Es nospiedu kustības kontroles pogu, lai pagrieztu mūsu lidaparātu par simtastoņdesmit grādiem. Apmetne attālinājās, es to redzēju kreisajā iluminatorā, priekšā parādījās pienākošs kosmosa kuģis — es neko nedarīju, tā pilotam vajadzēja mani ievērot un izvairīties, jo es taču atstāju piestātni — un labajā iluminatorā vīdēja viens no iespaidīgākajiem skatiem visā Izplatījumā — Mēness tuvplānā, tikai trissimt kilometru attālumā — gandrīz vai pastiept roku un pieskarties.

Es jutos lieliski.

Tie melīgie, slepkavīgie blēži palika aiz muguras un mēs uz visiem laikiem bijām ārā no Setosa neprātīgās tirānijas važām. Sākumā dzīve Zelta Likuma apmetnē šķita patīkami brīva un bezrūpīga. Bet es biju uzzinājis ko vairāk. Ap monarha kaklu vienmēr jātur cilpa, lai viņš nezaudē prātu.

Es sēdēju pilota sēdeklī, Gvena sēdēja pa labi otrā pilota krēslā. Es paskatījos uz viņu un tikai tad sapratu, ka man vēl joprojām bija tas muļķīgais acs apsējs. Nē, izmetiet ārā «muļķīgais» — visai ticams, ka tieši tas izglāba manu dzīvību. Es to noņēmu un ieliku kabatā. Tad noņēmu arī fesku un paskatījos apkārt, kur to varētu nolikt, un iestūķēju to aiz drošības jostas. «Paskatīsimies, vai mēs esam pietiekami nodrošinājušies ceļojumam Izplatījumā,» es ieteicos.

«Vai tad nav mazliet par vēlu, Ričard?»

«Es vienmēr visu pārbaudu tikai pēc pacelšanās,» es paskaidroju. «Esmu optimists. Tev ir somiņa un liels sainis no Macy's, kā tie ir nodrošināti?»

«Vēl nekā. Ja tu savaldīsi šo kuģi, kamēr es to izdaru, tad es atsprādzēšos un sakārtošu mantas.» Viņa sāka atbrīvoties no drošības jostām.

«Nu nu, pirms drošības jostu atsprādzēšanas nepieciešama atļauja no pilota.»

«Man likās, ka šāda atļauja ir.»

«Tagad tev ir. Bet neatkārto šo kļūdu citreiz. Mister Kristian, Viņa Majestātes kuģis Bounty ir sagatavots ceļam. Bil! Kā tev tur aizmugurē iet?»

«Viss kārtībā.»

«Vai tu esi visu nostiprinājis? Kad griezīšu stūres ratu, negribu, lai pa kabīni lido kaut kādi priekšmeti.»

«Viņš ir pienācīgi piesprādzēts,» Gvena mani pārliecināja. «Es parbaudiju. Bils ir cieši piespiedis podu ar kociņu pie vēdera, un es esmu apsolījusi, ka mēs viņu vienkārši nogalināsim un izmetīsim bez ceremonijām, ja viņš palaidīs to vaļā.»

«Nedomāju, ka viņš to noturēs, kad sāksies paātrinājums.»

«Es arī ne, bet nebija nekādas iespējas to iesaiņot. Vismaz tas ieņems pareizo stāvokli pie paātrinājuma — un es lūgšos par to. Mīļais, ko lai es daru ar šo parūku? Naomi to izmantoja uzstāšanās reizēs, tai ir sava vērtība. Bija patiešām mīļi no viņas puses uzstāt, lai es to valkāju — tas bija pēdējais un vispārliecinošākais pieskāriens manam tēlam — bet es neredzu iespēju to aizsargāt. Parūka ir vēl jutīgāka pret paātrinājumu nekā koks.»

«Pie velna, ja es zinu — un tas ir mans oficiālais viedoklis. Bet es šaubos, vai man vajadzēs šo vabolīti stumt augstāk par divām gravitācijām.» Es padomāju par to. «Un kā cimdu plauktiņš? Paņem visas salvetes, kādas vien te ir, un ietin tajās parūku, dažas ieliec iekšā. Vai tas derēs?»

«Es domāju, ka jā. Vai laika vēl pietiek?»

«Laika mums ir vesela jūra. Mistera Dokveilera kabinetā es veicu ātru aprēķinu. Lai saules gaismā nosēstos Mēness Honkongā, man vajadzētu ieiet zemākajā orbītā apmēram divi tūkstoši simts. Laika ir daudz. Tāpēc dari, kas darāms… kamēr es pateikšu pilota kompjūteram, kas tam darāms. Gvena, vai tu no savas vietas redzi visu vadības paneli?»

«Jā, ser.»

«Okei, tas ir tavs darbs, un priekšējais iluminators. Es rūpēšos par dzinējiem un šo kompjūteru — bērniņu. Starp citu, tev taču ir tiesības, vai ne?»

«Tagad nav jēgas to jautāt. Bet, lai tava sirds būtu mierīga, dārgais — es pratu savaldīt tādas debesu grabažas pirms vidusskolas beigšanas.»

«Labi.» Es neludzu viņai parādīt tiesības — kā viņa bija teikusi, tagad tiešām bija par vēlu.

Un es ievēroju, ka viņa neatbildēja uz manu jautājumu.

(Ja ballistika jūs garlaiko, varat izlaist turpmāko tekstu.)

Mēness orbītas apriņķošana prasa stundu un četrdesmit astoņas minūtes un dažas sekundes. Zelta Likumam ir jāriņķo tālāk par Mēness līniju (10 919 kilometri), tas ir — 12 805 kilometrus. Gandrīz divtūkstoš kilometrus tālāk — tātad jākustas ātrāk. Pareizi?

Nepareizi. (Es mānījos.)

Visneparastākais, vissarežģītākais, veselam saprātam pretrunīgākais ballistikas aspekts — lai palielinātu ātrumu, tas ir jāsamazina, lai samazinātu ātrumu, tas jāpalielina.

Atvainojiet. Tas tā ir.

Mēs atradāmies tajā paša orbītā, kur Zelta Likums, trīssimt kilometrus virs Mēness, un slīdējām kopā ar apmetni ar ātrumu pusotrs kilometrs sekundē (1,5477 km/s ir ātrums, ko ievadīju kompjūterā… jo tā bija rakstīts «špikerī», ko saņēmu Dokveilera kabinetā). Lai nosēstos, man ir jāpāriet uz zemāku (un ātrāku) orbītu… un, lai to izdarītu, jāsamazina ātrums.

Bet viss bija vēl sarežģītāk. Nosēšanās bezgaisa telpā liek iekļūt viszemākajā (un visātrākajā) orbītā… bet ātrums ir jāsamazina, lai nosēšanās bridi relatīvais ātrums būtu nulle — tas pamazam jāpalēnina, lai kontakts ar pamatu būtu vertikāls un bez atsitiena (vai ar nelielu) un bez slīdēšanas (vai ar nelielu) — to sauc par «sinerģisko» orbītu (grūti izrunāt un vēl grūtāk aprēķināt).

Bet to var izdarīt. Armstrongs un Oldrins izdarīja to pirmoreiz. (Otras izdevības nebija!) Bet par spīti precīzajai matemātikai izrādījās, ka viņiem ceļā atradās sasodīti milzīga klints. Spoža virtuozitāte un pāris saujas degvielas ļāva viņiem nosēsties tā, lai varētu tikt prom. (Ja viņiem nebūtu to pāris sauju degvielas, vai ceļojumi Izplatījumā būtu atlikti uz kādiem simts gadiem? Mēs pietiekami negodājam savus pionierus.)

Ir vēl cits nosēšanās variants. Apstādini dzinējus tieši virs vietas, kur gribi nosēsties. Krīti kā akmens. Bremzē

tik precīzi, lai noglāstītu zemi kā žonglieris, kurš ķer olu uz šķīvja.

Viena neliela problēma — taisnleņķa pagriezieni ir vissliktākie, kādi vien iespējami. Delta v tiek izšķiests — tavā kuģi varbūt nav nemaz tik daudz degvielas. (Delta v — pilotu žargonā ātruma izmaiņas, jo vienādojumos grieķu alfabēta burts delta nozīme izmaiņas un «v» — ātrumu, un, ludzu, atcerieties, ka «v» ir gan ātrums, gan virziens, tāpēc kosmosa kuģi neveic U-veida pagriezienus.)

Es ķēros pie Volvo pilota mazā kompjūtera programmēšanas — Ārmstronga un Oldrina sinerģiskā nolaišanās, bet ne tuvu tik izsmalcināta. Galvenokārt man vajadzēja pilota kompjūteram likt atvērt vispārinātu programmu nolaišanās aprēķināšanai no orbītas ap Mēnesi… un kompjūters apgalvoja, ka zinot, kā to darīt… un tad man bija jaievada dati par konkrēto nolaišanos, izmantojot lapeli, ko piegādāja Biulgct Jets.

Pabeidzis to darīt, es liku kompjūteram pārbaudīt ievadītos datus; tas negribīgi secināja, ka ir ievadīts viss, kas vajadzīgs, lai nosēstos Mēness Honkongā divdesmit divos septiņpadsmit minūtēs četrdesmit astoņās komats trīs sekundēs.

Kompjūtera pulkstens rādīja 19.57. Tikai pirms divdesmit stundām svešinieks, kas pats sevi dēvēja par «Enriko Šulcu», nelūgts bija apsēdies pie mana galdiņa «Varavīksnes galā» — un pēc piecām minūtēm viņš bija pagalam. Kopš tā laika mēs ar Gvenu bijām apprecējušies, izdzīti no mājām, bijām «adoptējuši» nekam nederīgu nespējnieku, apvainoti slepkavībā un bēguši, lai glābtu savu dzīvību. Darbīga diena! — un vēl tā nebija galā.

Pārāk ilgi es biju dzīvojis apnicīgā drošība. Nekas dzīvei nepiešķir tādu aizrautību, kā savas dzīvības glābšana. «Otrais pilot!»

«Otrais pilots šeit!»

«Tas ir lieliski! Paldies, ka apprecējies ar mani.»

«Rodžer, dārgais kapteini! Es arī saku to pašu.»

Tā bija mana veiksmīgākā diena, par to nebija nekādu šaubu! Veiksmīga sagadīšanās' bija atstājusi mūs dzīvus. Šajā mirkli Franko droši vien pārbauda katru pasažieri, kas divdesmitos iekāpj kosmosa kuģī, un gaida, kad dok

tors Eimss un misis Novaka uzrādīs sev rezervētās biļetes

—    un mēs pa to laiku jau bijām labi tālu. Bet, kaut arī šis kritiskais mirklis bija izglābis mūsu dzīvības, Veiksme izsniedza ari citas balvas.

Nosēšanās austrumu—rietumu virzienā liktu atteikties no pašreizējā kursa un arī turpmāk izšķiest enerģiju muļķīgā taisnleņķa pagrieziena veikšanai — un nosēšanās ieprogrammēšanu. Varbūt jūsu bankas rēķins var atļauties tādu izšķērdību, jūsu kosmosa kuģis to nevar — ja vien nevēlaties palikt Izplatījumā ar vakuumu un klintīm zem sevis. Šāds skats nerosina apetīti.

Lai glābtu mūsu dzīvības, es biju laimīgs izmantot jebkuru nolaišanās laukumu uz Mēness… bet Veiksmes loterijā es biju vinnējis nolaišanos vislabākajā vietā (Mēness Honkongā), un mēs tur varētu būt jau rītausmā, orbītā būtu pavadījuši tikai stundu, kas ir laiks, kurā pilota kompjūteram var likt mūs nosēdināt. Ko gan vēl drīkstētu vēlēties?

Tajā brīdī mēs atradāmies virs Mēness aizēnotās puses, kas bija grubuļaina kā aligatora mugura. Piloti-amatieri nenosēžas uz Mēness otras puses divu iemeslu dēļ: pirmkārt, kalni — tajā Mēness pusē, ko no Zemes nevar redzēt, Alpi izskatās kā Kanzasā; otrkārt, apmetnes — tur nav nevienas, par kuru varētu kaut ko teikt. Tāpēc nerunāsim par apmetnēm, par kurām nav, ko teikt, jo tas varētu sadusmot dažus dīvainus iedzīvotājus.

Vēl pēc četrdesmit minūtēm mēs būtu virs Mēness Honkongas, tieši laikā, kad tur lēks Saule. Pirms tam es gribētu saņemt nolaišanās atļauju un virsmas kontroli pēdējā un vissvarīgākajā nolaišanās brīdī — un tad pavadīt nākamās divas stundas, riņķojot apkārt un pamazām samazinot Volvo atrašanās augstumu. Tad pietiktu laika nodot vadību Mēness Honkongas Virsmas kontroles dienestam, bet es apsolīju pats sev, ka palikšu pie pults un ar nosēšanos tikšu galā saviem spēkiem, lai atsvaidzinātu zināšanas. Cik ilgs laiks bija pagājis, kopš es pats vadīju nolaišanos bezgaisa telpā? Vai tas bija Callistol Kurš gads tad bija? Pārāk sen!

20.12 mēs šķērsojām Mēness ziemeļpolu un redzējām Zemes lēktu… tas ir satriecošs skats, vienalga, cik reižu

pirms tam redzēts. Bija redzama puse Zemes (jo mēs paši atradāmies Mēness aizsegā) ar apgaismoto pusi pa kreisi. No vasaras saulgriežiem bija pagājušas tikai dažas dienas, ziemeļpols atradās spožā Saules gaismā un mirdzēja. Ziemeļamerika bija gandrīz tikpat spoža, tā atradās zem smagiem mākoņiem, izņemot Meksikas rietumu krastu.

Es jutu, ka esmu aizturējis elpu un Gvena spiež manu roku. Gandrīz biju aizmirsis sazināties ar Mēness Honkongas Virsmas kontroles dienestu.

«Volvo BJ 17 izsauc MH Kontroli. Vai jūs mani dzirdat?»

«BJ 17, dzirdam. Turpiniet.»

«Lūdzu atļauju nosēsties aptuveni divdesmit divos septiņpadsmit, četrdesmit astoņās. Lūdzu nolaišanos ar virsmas kontroli, rokas vadība. Esmu izlidojis no Zelta Likuma un vēl joprojām atrodos Zelta Likuma orbītā aptuveni sešus posmus uz rietumiem. Beidzu.»

«Volvo BJ 17. Atļauts nosēsties Mēness Honkongā aptuveni divdesmit divos septiņpadsmit, četrdesmit astoņās. Pārejiet uz pavadoņu kanālu numur trīspadsmit ne vēlāk kā divdesmit vienos četrdesmit deviņās un esiet gatavi pieņemt Virsmas kontroli. Brīdinājums: jums jāsāk standarta nolaišanās programma divdesmit vienos sešās, un precīzi tai jāseko. Ja nosēšanās laikā jūs neesat trīs procentu vektorā vai četru posmu augstumā, gaidiet noraidījumu. MH kontrole.»

«Oki-doki.» Es piebildu: «Varu derēt — tu nesaprati, ka runāji ar Kapteini Pusnakti, Saules sistēmas veiklāko pilotu,» — bet es biju izslēdzis mikrofonu, pirms to teicu. Vismaz tā domāju. Es dzirdēju atbildi. «Un šeit runā Kapteinis Hemoroīds Angīna, Mēness nejaukākais Virsmas kontroles pilots. Tev nāksies man izmaksāt litru Glenlivet, kad es tevi būšu nosēdinājis. Ja es to vispār izdarīšu.»

Es paskatījos uz mikrofona slēdzi — šķita, ka ar to viss kārtībā. Nolēmu nepievērst tam uzmanību. Visi zina, ka telepātija vislabāk darbojas bezgaisa telpā… bet jābūt taču kādai iespējai vienkāršam puisim aizsargāties pret supermeniem. (Piemēram, zināt, kad turēt muti.)

Es noregulēju signālzvanu uz divdesmit vieniem, virziens

—    uz leju, un nākamās stundas laikā baudīju ceļojumu,

turot savas līgavas rokas. Mēness neiedomājamie kalni, augstāki un smailāki par Himalajiem un traģiski neapdzīvoti slīdēja mums pāri (vai zem mums). Vienīgā skaņa bija kompjūtera klusā dūkšana un gaisa aparāta nopūtas — un regulāra, kaitinoša šņākšana, kuras vaininieks bija Bils. Es nedzirdēju nevienu no skaņām, bet mana dvēsele līksmoja. Ne man, ne Gvenai nebija vēlēšanās runāt. Tas bija laimīgs, mierpilns starpbrīdis.

«Ričard! Mosties!»

«Mm? Es nebiju aizmidzis.»

«Jā, dārgais, ir jau pari divdesmit vieniem.»

Ee… un tā arī bija. Divdesmit viens un viena, un laiks ritēja tālāk. Kas bija noticis ar signālu? Tagad tas nav svarīgi — man bija piecas minūtes un lidojošas sekundes, lai būtu drošs, ka nolaišanās programma ir ievadīta laikā. Es ķēros pie vadības pults, lai ievadītu nosēšanās veidu — atmuguriski ir visvieglāk, kaut ari līmeniski uz aizmuguri būtu tikpat viegli. Vai pat sāniski. Lai nu kā, kosmosa kuģa priekšgalam ir jābūt pavērstam pret kustības virzienu, lai samazinātu ātrumu bremzēšanas programmas laikā — tas ir, «atmuguriski» pilotam (bet man labāk patīk, ja horizonts izskatās «pareizi» no mana skatu punkta, kad esmu piesprādzējies krēslā, tāpēc es dodu priekšroku vienkāršajam atmuguriskajam nosēšanās veidam).

Tiklīdz jutu, ka Volvo sāk kustības virziena maiņu es gribēju pārliecināties, vai kompjūters ir gatavs sākt nolaišanās programmu, izmantojot standarta kodu no gatavā saraksta.

Nekādas atbildes. Balts ekrāns. Nekādas skaņas.

Es nicinoši izteicos par šī kompjūtera izcelsmi. Gvena sacīja: «Vai tu nospiedi darbības sākšanas pogu?»

«Protams!» es atsaucos un nospiedu to vēlreiz.

Kompjūtera ekrāns izgaismojās un atskanēja neciešami skaļš ieraksts:

«Kā jūs rakstāt vārdu «komforts»? Šodienas prātīgais Mēness pilsonis, kurš ir pārstrādājies, pārāk uztraukts un pārāk uzbudināts, šo vārdu raksta C,0,M,F,I,E,S — tas ir Comfies, ko terapeiti iesaka pret kuņģa darbības traucējumiem, grēmām, kuņģa čūlu, zarnu spazmām un vienkāršām vēdera sāpēm. Comfiesl Tas patiešām palīdz! Izgatavotāj-

firma — «Tīģera Balzāma Farmācija», Mēness Honkonga

—     medikamentu ražotāji, uz kuriem varat paļauties. C,0,M,F,l,E,S, Comfies, tas patiešām palīdz! Jautājiet savam terapeitam.» Kaut kādas ķērcošas vārnas sāka dziedāt par Comfies labumiem.

«So nolādēto verķi nevarēs izslēgt!»

«Sasit to.»

«Mm?»

«Sasit to, Ričard.»

Es tur nespēju saskatīt nekādu loģiku, bet ieteikums sasaucās ar manu emocionālo stāvokli, un es iesitu — visai stipri. Tas turpināja izvirst muļķības par cepamo sodu.

«Dārgais, tad tev nāksies sist stiprāk. Elektroni ir mazi bailīgi nieciņi, bet tie ir saprātīgi; tev jāliek tiem saprast, kurš šeit ir noteicējs. Labāk ļauj man.» Gvena spēcīgi iepļaukāja kompjūteru — man jau likās, ka tā korpuss neizturēs.

Uz ekrāna nekavējoties parādījās uzraksts:

Gatavs nosēsties — sākuma mirklis — 21.06—17.0. Pulkstenis rādīja 21.05—42.7, kas nozīmēja, ka man ir pietiekami laika, lai paskatītos uz altimetra radaru (kas rādīja 298 posmus līdz virsmai, nemainīgi) un doplera efekta mēraparātu, kas rādīja, ka mūsu kuģis ir orientēts pa līniju paralēli virsmai, pietiekami tuvu beidzamajiem valdības rīkojumiem… kaut gan man nav ne jausmas, ko es būtu darījis turpmākajās apmēram desmit sekundēs. Situācijas kontrolei Volvo parasto, pa pāriem sadalīto strūklu vietā izmanto žiroskopu un daudz citu mēraparātu. Bet tie ir lēnāki.

Tad galu galā pulksteņa rādītāji sasniedza atzīmēto nulles punktu, un aparāti iedarbojās, ar inerces spēku iespiezdami mūs sēdekļos, un uz ekrāna bija redzama programma:

21.06—17.0—19 sekundes

21.06.— 36.0

Viss mīļi beidzas pec deviņpadsmit sekundem, kosmosa kuģim pat neieklepojoties. «Redzi?» ieteicās Gvena. «Tev tikai jābut stingram.»

«Es neticu animismam.»

«Ak nē? Kā tad tu tiec galā — piedod, dārgais. Nekas, Gvena parūpēsies par tādām lietām.»

Kapteinis Pusnakts klusēja. Nevarētu teikt, ka es būtu saīdzis. Bet, nolādēts, animisms ir tīra māņticība (izņemot vienīgi ieročus).

*   * *

Es biju pārgājis uz trīspadsmito kanālu, un kuģa piektais dzinējs jau bija izlietojis visu degvielu. Gatavojos nodot vadību Mēness Honkongas Virsmas kontroles dienestam (Kapteinim Hemoroīdam), kad mazais, mīļais elektroniskais idiots salaida dēlī savu NPA (Nejaušas Pieejamības Atmiņu), kurā bija ierakstīta mūsu nosēšanās programma. Degvielas sadegšanas pakāpju shēma uz ekrāna satumsa, saruka līdz punktiņam un izgaisa. Izmisīgi nospiedu atjaunošanās pogu — nekas nemainījās.

Kapteinis Pusnakts, drošsirdīgs kā vienmēr, zināja, ko darīt. «Gvena! Programma ir pazudusi!»

Viņa pasniedzās un atkal iepļaukāja kompjūteru. Degvielas pakāpeniskas sadegšanas shēma neatjaunojās — NPA ir kā ziepju burbulis, reiz izpostīts, tas vairs nekad nav atjaunojams —, bet kompjūters atkal atdzīvojās. Ekrāna kreisajā augšējā stūrī parādījās kursors un jautājoši mirgoja. Gvena teica: «Kad paredzēta nākamā pakāpe? Un cik gara?»

«Divdesmit vienos četrdesmit septiņās un septiņpadsmit sekundēs, man liekas, mmm, uz vienpadsmit sekundēm. Esmu visai drošs par to, ka bija vienpadsmit sekundes.»

«Es pārbaudīšu ciparus. Tad izdari to ar rokām un liec kompjūteram aprēķināt to, ko tas pazaudēja.»

«Tieši tā.» Es ievadīju raķešdzinēja degvielas sadegšanas pakāpes datus. «Pēc tam mēs varam nodot kontroli Honkongas rokās.»

«Un mēs esam ārā no meža, dārgais, — viena sadegšanas pakāpe tiek vadīta ar roku, un tad kontroli pārņem viņi lejā. Bet mēs pārrēķināsim visu tikai drošības pēc.»

Viņa izklausījās daudz optimistiskāka, nekā jutos es pats. Nevarēju atcerēties, kādu vektoru un augstumu man vajadzēja sasniegt, lai virsmas kontroles dienests varētu pārņemt vadību. Bet man nebija laika par to uztraukties, man bija jāvada šī dzinēja darbības pakāpe.

Es to ievadīju kompjūterā:

21.47—                              17.0—11.0 sekundes

21.47—        28.0

Es skatījos pulkstenī un skaitīju līdzi. Precīzi septiņpadsmit sekundes pāri 21.47 es nospiedu dzinēja darbības pogu un turēju to nospiestu. Pakāpe aizdegās. Nezinu, vai es to biju panācis vai arī kompjūters. Es turēju pogu nospiestu, skaitot sekundes, un atlaidu tieši pēc 11 sekundēm.

Pakāpe joprojām dega.

(«… skrien uz riņķi, spiedz un kliedz!») Es pārbaudīju aizdedzes pogu — nē, tā nebija iesprūdusi. Iesitu pa kompjūtera korpusu. Raķešdzinējs turpināja rēkt un spiest mūs sēdekļos.

Gvena pasniedzās un izslēdza kompjūteru, uzliesmojums acumirklī beidzās.

Es mēģināju apvaldīt trīcēšanu. «Paldies, pilot.»

«Jā, ser.»

Paskatījies ārā, nospriedu, ka Mēness virsma izskatījās esam tuvāk, nekā man patiktu, un pārbaudīju altimetra radaru. Deviņdesmit un vēl kaut kas — trešais cipars nepārtraukti mainījās. «Gvena, es domāju, ka mēs nedodamies uz Mēness Honkongu.»

«Es ari tā domāju.»

«Tagad problēma ir kaut kā tikt galā ar šo miskasti, nesalaužot to.»

«Es piekrītu, ser.»

«Tad kur mēs esam? Es domāju, aptuveni. Es negaidu brīnumus.» Virsma aiz mums — mēs vēl joprojām bijām pavērsuši kuģi bremzēšanai — izskatījās tik raupja kā Mēness otrā puse. Tā nebija ideāla virsma priekš piespiedu nosēšanās.

Gvena ieteicās: «Vai mēs varētu apgriezties otrādi? Ja mes varētu redzēt Zelta Likumu, tas jau kaut ko nozīmētu.»

«Lai notiek! Paskatīsimies, vai aparāti klausa.» Es atkal ķēros pie pults un devu komandu pagriezties par simt astoņdesmit grādiem, atkal apgriežoties ar kājām gaisā. Mēness bija jau ievērojami tuvāk. Mūsu debesu mašīna griezās, horizonts pa labi un pa kreisi zibēja, bet debesis palika «lejā». Nepatīkami… bet viss, ko mēs gribējām, bija ieraudzīt savas iepriekšējās mājas, Zelta Likuma mājokli. «Vai tu to redzi?»

8  — 2589

113

«Ne, neredzu gan, Ričard.»

«Tam ir jābūt kaut kur virs horizonta. Nav nekāds brīnums, tas bija jau pietiekami tālu pēdējoreiz, kad skatījāmies uz to — un pēdējās pakāpes iedarbināšana mūs ir aizsviedusi krietni tālāk. Tad kur mēs esam?»

«Kad mēs paslīdējām garām tam lielajam krāterim — Aristotelim?»

«Vai tas nebija Platons?»

«Nē, ser. Platons būtu uz rietumiem no mūsu maršruta, un tas vēl joprojām būtu ēnā. Tas varētu būt kāds krāteris, ko es nepazīstu… bet tā gludā daļa, tā pavisam gludā daļa

—     uz dienvidiem no mums — liek man domāt, ka tam jābūt Aristotelim.»

«Gvena, nav svarīgi, kas tas ir, man jāmēģina šo vāģi nosēdināt uz tās gludās daļas. Uz tās pavisam gludās daļas. Ja vien tev nav labāka ideja.»

«Nē, ser, nav. Mēs krītam. Ja mēs būtu sasnieguši pietiekamu paātrinājumu, lai šajā augstumā saglabātu savu vietu orbītā, mums varbūt nepietiktu degvielas, lai nosēstos vēlāk. Tas ir minējums.»

Es paskatījos uz degvielas līmeņa rādītāju — pēdējais uzliesmojums bija patērējis krietni daudz degvielas. Nāksies savilkt siksnas. «Es domāju, ka tavs minējums ir neapšaubāmi patiess — un mēs nosēdīsimies. Redzēsim, vai mūsu mazais draugs var izkalkulēt parabolisko nosēšanos šādā augstumā — jo es esmu nolēmis strauji samazināt ātrumu un ļaut kuģim krist, tiklīdz būsim virs vietas, kas izskatīsies pietiekami gluda. Kā tu domā?»

«Eee, es ceru, ka mums nepietrūks degvielas.»

«Es arī. Gvena?»

«Jā, ser?»

«Mīļā, bija jauki.»

«0, Ričard, jā!»

Bils ierunājās aizsmakušā balsī: «Mmm, es domāju, ka nevaru…»

Es pie pults gribēju ievadīt kosmosa kuģi atkal bremzēšanas režīmā. «Nomierinies, Bil, mēs esam aizņemti!» Altimetrs rādija astoņdesmit un vēl kaut cik — cik ilgs laiks

vajadzīgs, lai nokristu astoņdesmit posmus vienas sestdaļas gravitācijas laukā? Atkal ieslēgt pilota kompjūteru un pajautāt? Vai rēķināt galvā? Vai es varu ticēt, ka pilota kompjūters atkal neiedarbinās jaunu pakāpi?

Labāk neriskēt. Vai man būtu kāds labums no tiešas, aptuvenas aplēses? Paskatīsimies — attālums vienāds ar pusi paātrinājuma reiz laiks kvadrātā, viss centimetros un sekundēs. Tātad astoņdesmit posmi ir, ēe, astoņdesmit tūkstoši, nē, astoņi simti — nē, astoņi miljoni centimetru. Vai pareizi?

Viena sestdaļa gravitācijas — nē, puse no viens sešdesmit divi. Tātad atliek tikai izvilkt kvadrātsakni…

Simts sekundes? «Gvena, cik ilgi līdz triecienam?»

«Aptuveni septiņpadsmit minūtes. Es to noapaļoju.»

Es atkal ātri parakņājos savās smadzenēs un sapratu, ka, kļūdoties taisnvirziena vektora noteikšanā, mans «aptuvenais aprēķins» nebija pat minējums uz labu laimi. «Pietiekami tuvu. Uzmani doplera mērījumus, es mēģināšu samazināt kustību uz priekšu. Neļauj man to apturēt pavisam, mums vajadzēs izvēlēties nolaišanās vietu.»

«Tieši tā, kapteini»

Es ieslēdzu kompjūteru, dzinējs nekavējoties iedarbojās. Es ļāvu tam darboties piecas sekundes un tad izslēdzu kompjūteru. Dzinējs nomierinājās. Es rūgti noteicu: «Tā ir viena sasodīti grūta bremzēšana. Gvena?»

«Ķepurojos. Vai mēs varam redzēt, kurp dodamies?»

«Protams.»

«Senator…»

«Bil, aizveries!» Es pagriezu kosmosa kuģi atkal par simt astoņdesmit grādiem. «Vai tu priekšā redzi kādas skaistas, līdzenas ganības?»

«Viss izskatās gluds, Ričard, bet mēs vēl esam gandrīz septiņdesmit posmu augstumā. Varbūt vajadzētu nolaisties lejā, pavisam tuvu, pirms samazināt ātrumu? Tad varētu redzēt klintis.»

«Prātīgi. Cik tuvu?»

«Nu, kā izklausās viens posms?»

«Izklausās pietiekami tuvu, lai varētu dzirdēt Nāves eņģeļa spārnu švīkstus. Cik vēl sekunžu līdz triecienam? Viena kilometra augstumam, es domāju.»

«Kvadrātsakne no tūkstoša divsimt plus… teiksim, trīsdesmit piecas sekundes.»

«Labi. Tu skaties uz augstumu un virsmu. Apmēram divos posmos es gribu sākt samazināt ātrumu. Man vēl būs vajadzīgs laiks, lai pēc tam pagrieztu kuģi par deviņdesmit grādiem, lai priekšgals būtu uz augšu. Gvena, mums labāk vajadzēja palikt gulta.»

«Es jau centos tev to pateikt, ser. Bet es tev ticu.»

«Kas ir ticība bez darbiem? Kaut es būtu citur. Laiks?»

«Apmēram sešas minūtes.»

«Senator…»

«Bil, aizveries! Vai mēs atlikušo ātrumu samazināsim uz pusi?»

«Trīs sekundēs?»

Es iedarbināju dzinēju uz trīs sekundēm ar to pašu muļķīgo metodi.

«Divas minūtes, ser.»

«Uzmani dopleru. Izsauc to!» Es iedarbināju dzinēju.

«Aiziet!»

Es to strauji apturēju un pagriezu kuģi ar priekšgalu uz augšu. «Cik rāda?»

«Šajā ziņā mēs esam tik dziļi purvā, cik vien iespējams, man liekas. Un es ar to nejokotu — paskaties uz degvielas līmeņa radītāju.»

Tas mani neiepriecināja. «Labi, es neiedarbinu dzinējus, pirms mēs neesam pietiekami tuvu.» Mēs atradāmies ar galvām pret debesim — priekšā nebija nekā cita, kā vien debesis. Pāri savam kreisajam plecam es varēju redzēt Mēness virsmu apmēram četrdesmit piecu grādu leņķī. Paskatoties garām Gvenai, es arī to varēju redzēt, bet no pārāk liela attāluma — slikts leņķis, bezjēdzigi. «Gvena, cik garš ir mūsu vāģis?»

«Es tādu nekad neesmu redzējusi ārpus ligzdas. Vai tas ir svarīgi?»

«Tas nozīmē sasodīti daudz, ja, skatoties pār plecu, es aprēķinu, cik tālu ir virsma.»

«O, es domāju, ka tu gribi zināt precīzi. Teiksim, trīsdesmit metri. Viena minūte, ser.»

Es jau grasījos uz mirkli iedarbināt dzinējus, kad «iedarbojās» Bils.

Nabaga velnam kļuva slikti, bet tajā mirklī es vēlējos redzēt viņu mirušu. Viņa pusdienas aizslīdēja gar mūsu galvām un pieplaka pie priekšējā iluminatora, kas tika aizsegts pilnībā. «Bil!» es iekliedzos. «Beidz!»

(Nevajag man pārmest, ka šī prasība bija neprātīga.)

Bils darīja, ko varēja. Viņš nolieca galvu pa kreisi un nākamās spazmas produkts aizsedza kreiso iluminatoru, padarot mani aklu.

Es centos. Skatīdamies uz radara altimetru, es ātri iedarbināju dzinējus — un arī tur kļūdījos. Esmu pārliecināts, ka reiz tiks atrisināta problēma par precīziem mērījumiem

—    es vienkārši biju piedzimis pārāk agri, tas ir viss. «Gvena, es neko neredzu!»

«Viss kārtībā, ser.» Viņas balss izklausījās mierīga, vēsa, prātiga — piemērota partnere Kapteinim Pusnakts. Viņa skatījās pār labo plecu uz Mēness virsmu, viņas kreisā roka bija uz pilota kompjūtera — mūsu rokas bremžu — elektrības slēdža.

«Piecpadsmit sekundes, ser,… desmit… piecas.» Viņa nospieda slēdzi.

Dzinēji iedarbojās uz īsu mirkli, es sajutu vieglu atsitienu, un mums atkal bija svars.

Viņa pagrieza galvu, uzsmaidīja un teica: «Pilots ziņo…»

Tad smaids pazuda no viņas sejas.

Gvena izskatījās pārsteigta, un mēs jutām, kā kuģis sašūpojas.

Vai jūs bērnībā nekad neesat spelējušies ar vilciņu? Zināt, kā vilciņš uzvedas, kad tas nolaižas? Apkārt un apkārt, zemāk un zemāk, pamazām slīdot uz leju, līdz sasniedz zemi un apstājas? Tieši tā uzvedās šis draņķīgais Volvo.

Līdz tas visā garumā nebija nolaidies uz Meness virsmas un apvēlies vēlreiz apkārt. Mēs joprojām bijām piesprādzējušies, drošībā un bez mazākās skrambiņas — un ar galvu uz leju.

Gvena turpināja: «… ziņo par nolaišanos, ser.»

«Paldies, pilot.»

Xnodaļa

«Aitai ir bezjēdzīgi pieņemt lēmumus par labu veģetārismam, ja vilki paliek pie cita viedokļa.»

Viljams Ralfs Indžs, teoloģijas doktors (1860—1954)

«Ik mirkli kāds piedzimst.»

P. T. Dārnums (1810—1891)

Es piebildu: «Tā bija skaista nosēšanās, Gvena. PanAm nekad nevienu kuģi nenosēdina vēl maigāk.»

Gvena pavēra kimono un paskatījās ārā pa iluminatoru. «Nekā laba jau nebija. Man vienkārši pietrūka degvielas.»

«Pieticība nevietā. Man vislabāk patika pēdējais nelielais pagrieziens, kas noslidināja mūsu kuģi zemē. Ļoti ērti, jo mums šeit nav nosēšanās laukuma kāpņu.»

«Ričard, kāpēc tas tā notika?»

«Grūti pateikt. Varbūt tam bija sakars ar žiroskopu… kas varēja salūzt. Man nav nekādu ziņu, tāpēc arī nav viedokļa. Dārgā, šajā pozā tu izskaties apburoša. Tristremam Šendijam bija taisnība, kad viņš teica, — sieviete izskatās vislabāk ar svārkiem pār galvu.»

«Es neticu, ka Tristrems Šendijs jebkad to būtu teicis.»

«Tad viņam to vajadzētu teikt. Tev ir brīnišķīgas kājas, dārgā.»

«Paldies. Es domāju gan. Vai tu tagad nebūtu tik laipns un neizvilktu mani ārā no šīs miskastes? Mans kimono ir aizķēries aiz drošības jostas un es nevaru to atsprādzēt.»

«Vai tev būtu iebildumi, ja es vispirms nofotografētu tevi?»

Dažreiz Gvena lieto pilnīgi nesievišķīgus izteicienus, un tad vislabākā izeja ir mainīt sarunas tēmu. Es atsprādzēju savu drošības jostu un nokritu uz griestiem, piecēlos un atbrīvoju Gvenu. Viņas drošības josta nebija īpaši liela

problēma, tikai viņa nevarēja atsprādzēties, jo to neredzēja. Es redzēju un atbrīvoju Gvenu tā, ka viņai nenācās krist.

Nostādījis Gvenu uz kājām, par atlīdzību noskūpstīju viņu. Es jutos vairāk kā laimīgs — vēl pirms pāris minūtēm nebūtu derējis pat uz naudu, ka nosēdīšos dzīvs.

Gvena sniedza atlīdzību vairāk kā pilnā apmērā. «Mums jāatbrīvo Bils.»

«Kāpēc viņš nevar…»

«Viņa rokas ir aizņemtas, Ričard.»

Kad es atlaidu vaļā līgavu un paskatījos, sapratu, ko viņa domāja.

Bils karājās pie sava sēdekļa ar galvu uz leju ar ciešanu pilnu izteiksmi sejā. Viņš turēja manu — mūsu bonsai koku cieši piespiestu pie vēdera, un kļava nebija cietusi. Bils svinīgi paskatījās uz Gvenu. «Es to nepalaidu vaļā,» viņš teica.

Es klusībā piedevu viņam nejaucību nolaišanās laikā. Katrs, kurš var veikt savu pienākumu (kaut arī vienkāršu) akūta nelabuma lēkmes laikā, nevar būt pārāk ļauns. (Bet viņam viss jāsatīra; piedošana nenozīmē, ka es gribētu visu pēc viņa savākt. Nedz arī Gvena. Ja viņa tomēr pieteiktos to darīt, es grasījos būt macho, vīrišķīgi gādīgs un nesaprotošs.)

Gvena paņēma kļavu un nolika to uz kompjūtera aizmugures. Bils atsprādzēja savu drošības jostu, kamēr es pieturēju viņu pie ceļiem, palīdzēju nolaisties lejā un viņš iztaisnoja muguru. «Gvena, atdod Bilam koku, lai viņš turpina par to rūpēties. Tas traucē… jo man jātiek pie kompjūtera un vadības pults.» Vai man vajadzēja skaļi teikt to, kas mani uztrauca? Nē, Bilam atkal varētu kļūt slikti… un Gvena pati droši vien bija to iedomājusies.

Es apgūlos uz muguras un palīdu zem kompjūtera un vadības pults, tad ieslēdzu kompjūteru.

Pazīstama, nekaunīga balss teica: «… septiņpadsmit, vai jus klausāties? Volvo BJ 17, atsaucieties! Te Mēness Honkongas Virsmas kontrole izsauc Volvo BJ 17…»

«Šeit BJ 17, runā Kapteinis Pusnakts. Es jūs dzirdu, Honkonga.»

«Kāda velna pēc jūs nepalikāt trīspadsmitajā kanālā? Jūs palaidāt garām savu punktu. Atteikums. Es tagad nevaru jūs nosēdināt.»

«Neviens nevar, Kapteini Hemoroīd, es jau esmu lejā. Piespiedu nolaišanās. Kompjūtera disfunkcija. Žiroskopa disfunkcija. Radio disfunkcija. Dzinēju disfunkcija. Slikta redzamība. Nosēžoties mēs apgriezāmies otrādi. Degviela ir beigusies, un no pašreizējā stāvokļa nav iespējams pacelties. Un tagad nedarbojas arī gaisa sūknis.»

Otrā galā bija diezgan gara klusuma pauze. «Tovarišč, vai jūs esat samierinājies ar likteni?»

«Es biju pārāk sasodīti aizņemts!»

«Hmm. Saprotu. Kā jūs saglabājat spiedienu kabīnē?»

«Idiotiskā lampiņa spid zaļa, tai nav nekādas skalas.»

«Kur jūs atrodaties?»

«Es nezinu. Viss sagāja dēlī divdesmit vienos četrdesmit septiņās, tieši pirms grasījos nodot kontroli jums. Kopš tā laika esmu pūlējies glābt savu ādu un nosēsties. Kaut arī nezinu, kur atrodamies, mums vajadzētu būt kaut kur Zelta Likuma orbītas astē; dzinēju darbība bija rūpīgi orientēta. Mēs paslīdējām garām, man likās, tas bija Aristotelis, ēe…»

«Divdesmit vienos piecdesmit astoņās,» Gvena pateica priekšā.

«Divdesmit vienos piecdesmit astoņās; mans otrais pilots to reģistrēja. Mēs nosēdāmies uz dienvidiem no turienes. Miera jūrā?»

«Pagaidiet mirklīti. Vai jus palikāt pie gaismas robežas?»

«Jā, mēs joprojām esam. Saule ir pie paša horizonta.»

«Tad jūs nevarat būt tik tālu uz austrumiem. Nolaišanās laiks?»

Man nebija ne mazākās nojausmas. Gvena čukstēja: «Divdesmit divi nulle trīs minūtes, četrdesmit viena sekunde.»

Es atkārtoju: «Divdesmit divi nulle trīs, četrdesmit viena.»

«Hmm. Tūlīt pārbaudīšu. Tādā gadījumā jūs varētu būt uz dienvidiem no Eudoxus, Skaidrības jūras ziemeļu daļā. Vai uz rietumiem no jums ir kalni?»

«Visai augsti.»

«Kaukāza grēda. Jums ir paveicies, jūs varbūt vēl izdzīvosiet līdz pakāršanai. Visai tuvu jūsu atrašanās vietai ir divas apdzīvotas apmetnes, kādam noteikti interesēs jūs izglābt… par jūsu ādu plus desmit procenti.»

«Es samaksāšu.»

«Protams! Ja jūs kāds izglābs, neaizmirstiet palūgt rēķinu ari no mums, varbūt mēs jums būsim vajadzīgi vēl kādu reizi. Labi, es paziņošu par jums. Pagaidiet. Vai tik tās nav kārtējās jūsu Kapteiņa Pusnakts muļķības? Ja tā, es izgriezīšu un izcepšu jūsu aknas.»

«Kapteini Hemoroid, es par to atvainojos, patiešām no sirds. Es vienkārši jokoju ar savu otro pilotu un domāju, ka mans mikrofons ir izslēgts. Tā tam vajadzēja būt, es to pārbaudīju. Tā bija viena no manām nebeidzamajām problēmām šaja lielajā miskastē.»

«Manevrēšanas laikā jums nevajadzētu jokot.»

«Es zinu. Bet — ko nu, pie velna. Otrais pilots ir mana līgava, šodien ir mūsu kāzu diena — tikko apprecējāmies. Visu dienu es smējos un jokoju — tāda diena.»

«Ja tā ir tiesa, tad viss kārtībā. Un daudz laimes. Bet es vēlāk gribēšu pierādījumus. Un mans vārds ir Mersijs, nevis Hemoroīds. Kapteinis Mersijs Čoi-Mu. Es noraidīšu informāciju tālāk, un mēs mēģināsim atrast jūs no orbītas. Pa to laiku jums vajadzētu pāriet uz vienpadsmito kanālu

—    nelaimes gadījumiem — un sākt raidīt SOS. Un man te ir satiksme, tā ka…»

Gvena pieliecās pie manis. «Kapteini Mersij?»

«Ā? Jā?»

«Es patiešam esmu viņa līgava, un mēs patiešam šodien apprecējāmies, un, ja viņš nebūtu lielisks pilots, šobrīd es nebūtu dzīva. Viss sagāja grīstē, tieši kā mans vīrs teica. Brauciens bija kā mucā pāri Niagaras ūdenskritumam.»

«Nekad neesmu redzējis Niagaras ūdenskritumu, bet es saprotu. Mani vislabākie novēlējumi, misis Pusnakts. Lai jums gara un laimīga dzīve kopā, un daudz bērnu!»

«Paldies, ser! Ja kāds atradīs mūs, pirms būsim noslāpuši, tad tā arī darīsim!»

* * *

Mēs ar Gvenu pārmaiņus raidījām «SOS, SOS!» vienpadsmitajā kanālā. Kad biju brīvs no šī pienākuma, pētīju vecā, labā Volvo BJ 17 iespējas un ekipējumu. Pēc Brazīlijas Protokola šai debesu mašīnai vajadzēja būt nodrošinātai ar rezerves ūdeni, gaisu un pārtiku, otrās klases pirmās palīdzības komplektu, minimālām sanitārām ierīcēm un četriem avārijas skafandriem (UNSN spec. 10007A).

Bils pavadīja laiku, tīrot iluminatorus un visu pārējo ar cimdu nodalījumā atrastajām papīra salvetēm. Naomi parūka pēc pārciestā izskatījās visai ciešami. Bet Bilam gandrīz pārsprāga urīnpūslis, pirms viņš saņēma drosmi, lai pajautātu man, ko darīt. Tad man nācās viņam pastāstīt, kā lietot balonu… jo debesu mašinas «minimālās sanitārās ierīces» izrādījās neliela rupju priekšmetu kolekcija ar pamfletu, kurā bija aprakstīts, kā tos izmantot, ja rodas nepieciešamība.

Pārējās pirmās nepieciešamības ierīces bija tikpat augstā līmenī.

Pie pilota sēdekļa bija divu litru ūdens tvertne — gandrīz pilna. Nekādas rezerves. Bet nebija vērts uztraukties, jo nebija rezerves gaisa, un mēs paspētu ātrāk nosmakt, nekā nomirt no slāpēm. Gaisa sūknis vēl joprojām nestrādāja, bet bija īpašs kloķis, ar kura palīdzību to varēja darbināt ar rokām — taču nebija kloķa roktura. Pārtika? Labāk nejokosim. Gvenas somiņā bija Hershey šokolādes tāfelīte, viņa to sadalīja trīs daļās. Brīnišķīga šokolāde!

Aiz pasažieru sēdvietām gandrīz visu brīvo vietu aizņēma skafandri un ķiveres — četri komplekti, kā rakstīts uz papīra. Tie bija militārie glābšanas spectērpi, katrs savā oriģinālā, aizzīmogotā kastē. Uz katras kastes bija ražotāja vārds (Michelin riepu rūpnīca) un datums (pirms divdesmit deviņiem gadiem).

Nemaz nerēķinoties ar faktu, ka šajā laikā būs izžuvuši visi plastomēri un elastomēri, kas atrodas gumijas caurulēs, blīvēs utt., un otru faktu, ka kāds blēdīgs idiņš bija atteicies piegādāt gaisa balonus, šie tērpi bija vienkārši smieklīgi — derigi masku ballei.

Tomēr es biju gatavs uzticēt savu dzīvību vienam no šiem klauna kostīmiem uz piecām vai pat desmit minūtēm,

ja alternatīva bija pavērst manu neaizsargāto seju pret vakuumu.

Bet, ja alternatīva būtu, teiksim, satikšanās ar grizli lāci, es rūktu: «Panāc nu šurp, lācīt!»

*   * *

Kapteinis Mersijs mūs izsauca, pateica, ka satelīta videokamera norādījusi mūsu atrašanās vietu trīsdesmit piecus grādus un septiņpadsmit minūtes uz ziemeļiem, četrpadsmit grādus septiņas minūtes uz rietumiem. «Esmu devis ziņu Sauso Kaulu un Salauztā Deguna apmetnēm, tās ir vistu* vāk. Labu veiksmi!»

Es centos kompjūterā atrast kādu Mēness telefonu sarakstu. Bet tas vēl joprojām īgņojās, es nespēju to piespiest parādīt pašam savu satura rāditāju. Es izmēģināju testa uzdevumus.

Es uzstāju, ka 2 + 2 = 3,999999999999999999999…

Kad centos panākt, lai kompjūters atzīst, ka 4 = 2 + 2, tas kļuva dusmīgs un paziņoja, ka

4 = 3,14159265358979323846264338327950288419716939937511…

Tad es padevos.

Es atstāju ieslegtu vienpadsmito kanālu un piecēlos no griestiem. Gvena bija pārģērbusies gaišzilā kostīmā ar ugunssarkanu lakatiņu ap kaklu.

Viņa izskatījās apburoši.

Es apjautājos: «Miļā sirds, vai tad visas tavas drēbes nepalika Zelta Likumā?»

«Es iespiedu šo te mazajā koferītī, kad nolēmām atstāt savu bagāžu. Es nevarēju pārstāt justies kā japāniete, kamēr nenotīrīju seju… Cerams, tu ievēroji, ka esmu to izda rijusi.»

«Ne pārāk labi — it īpaši ausis.»

«Kā tad, kā tad! Es izmantoju tikai mitru kabatlakatiņu, lai taupītu dārgo dzeramo ūdeni. Mīļais, es nevarēju iesaiņot safari tērpu vai kaut ko citu priekš tevis. Bet te ir tīri šorti un zeķu pāris.»

«Gvena, tu esi ne tikai derīga, bet ari prasmīga.»

«Derīga!»

«Bet tu tāda esi, dārgā. Tieši tāpēc es apprecējos ar tevi.»

«Au! Kad es tā padomāju, kā tu mani esi apvainojis un cik bieži, tev nāksies par to maksāt… maksāt un maksāt, un maksāt, un maksāt!»

Šo nebeidzamo diskusiju pārtrauca radio: «Volvo BJ 17, vai tas bija jūsu izsaukums? Beidzu.»

«Jā, tieši tā!»

«Šeit Džinkss Hendersons, Laimīgā Gadījuma glābšanas dienests, Sauso Kaulu apmetne. Kas jums vajadzīgs?» Es aprakstīju mūsu situāciju un nosaucu atrašanās vietas garuma un platuma grādus.

Hendersons atbildēja: «Jūs to miskasti dabūjāt no Budget, pareizi? Tas nozīmē, ka jūs viņu nevis nomājāt, bet esat nopirkuši uz izpirkšanas līguma noteikumiem — es pazīstu tos zagļus. Tagad tas jums pieder. Pareizi?»

Es atzinu, ka esmu īpašnieks.

«Vai jūs plānojat to pacelt un nogādāt Honkongā? Ja tā, kas jums vajadzīgs?»

Apmēram trīs sekundēs es izdomāju vairākas garas domas. «Es nedomāju, ka šis kosmosa kuģis jelkad būs izkustināms no šejienes. Tam vajadzīgs nopietns kapitālremonts.»

«Tas nozīmē, ka kuģis jātransportē uz Honkongu. Jā, es to varētu izdarīt. Garš ceļš, liels darbs. Bet pagaidām pasažieru glābšana — divi cilvēki, pareizi?»

«Trīs.»

«Okei, trīs. Vai jūs esat gatavs fiksēt līgumu?»

Iejaucās sievietes balss. «Beidz, Džinks! BJ 17, šeit Megija Snodgrasa, Sarkanā Velna Uguns — policijas un glābšanas dienesta — galvenā operatore un galvenā menedžere, Lauztā Deguna apmetne. Nedariet neko, kamēr neesat saņēmuši manus norādījumus… jo Džinkss grib jūs aplaupīt.»

«Sveika, Megija! Kā iet Džoelam?»

«Kā pa sviestu. Kā klājas Ingridai?»

«Labāk kā jebkad, gaida vēl vienu.»

«Nu, tad jau tev labi! Apsveicu! Kad varētu būt?»

«Ziemsvētkos vai varbūt Jaunajā gadā, vēl tik precīzi nevar zināt.»

«Es centīšos viņu apciemot līdz tam laikam. Vai tu beidzot neatkāpsies un neļausi man godīgi parunāt ar šo džentlmeni? Vai arī tu vēlies, lai es sašauju tavu čaulu un izlaižu ārā visu gaisu? Jā, es tevi redzu, es izbraucu vienlaicīgi ar tevi, tiklīdz Mersijs nosauca atrašanās vietu. Es teicu Džoelam — tā ir mūsu teritorija… bet tas melīgais nelietis Džinkss grib izzagt to no manām rokām — un tu mani nepiekrāpi, puis, tu esi klāt.»

«Un nedomāju nekur iet, Megij, — es esmu gatavs nosviest nelielu nenukleāru atgādinājumu tieši zem tavām kājām, ja neuzvedīsies piedienīgi. Tu zini likumus — virspusē nevienam nekas nepieder… ja vien uz tā kāds nesēž vai neizdara spiedienu.»

«Tās ir tavas iedomas par likumiem, nevis manas. Tās nāk no tiem Lunasitijas advokātu viepļiem… un viņi mani neaizstāv un nekad nav aizstāvējuši. Pārslēgsimies uz ceturto kanālu — ja vien tu nevēlies, lai visa Honkonga dzird, kā tu lūdzies žēlastību un izdves pēdējo pirmsnāves nopūtu.»

«Kanāls četri, Megij, tu, vecā plauša!»

«Kanāls četri. Ko tu nolīgi tā bērna radīšanai, Džinks? Ja tu par glābšanu būtu runājis nopietni, jau būtu klāt ar nopietnu transportu, tāpat kā es — nevis ar savu rolligona vaboli.»

Es ari biju pārslēdzies uz ceturto kanālu kopā ar viņiem, tagad es klausījos un klusēju. Abi bija parādījušies pie horizonta apmēram vienlaicīgi — Megija no dienvidrietumiem, Džinkss no ziemeļrietumiem. Tā kā mūsu kuģa galvenais — priekšējais iluminators atradās pret rietumiem, mēs viņus varējām labi redzēt. Rolligons (tam jābūt Hendersonam, spriežot pēc sarunas) bija ziemeļrietumos un mazliet tuvāk. Tā kabīnes priekšā bija izvirzījums, kas izskatījās pēc bazukas tornīša. Otrs bija ļoti garš transporta līdzeklis ar velkošiem riteņiem katrā galā un aizmugurē piemontētu izturīgu celtni. Es neredzēju piemontētu bazuku, bet man šķita, ka tas, ko redzu, varētu būt Browning 2,54 cm pusautomāts.

«Megij, es steidzos šajā rollī, humānu mērķu vadīts… to tu laikam nespēj saprast. Bet mans puika Volfs ved šurp lielo transportu, un viņa māsa Grieta sēd bruņu tornī. Viņiem vajadzētu būt šeit kuru katru mirkli. Vai man izsaukt viņus un pateikt, lai brauc mājās? Vai lai steidzas šurp un atriebj savu tētuku?»

«Džinks, vai tu patiešām domā, ka es varētu sašaut tavu kabīni kā sietu?»

«Jā, Megij, esmu pavisam drošs, ka tu to varētu. Tad man pietiktu laika ielikt vienu zem taviem riteņiem, tas ir tieši tur, kur es pašlaik tēmēju. Es būtu miris, bet tu te sēdētu, nespētu nekur pārvietoties un gaidītu, ko mani bērni izdarīs ar to, kurš nogalinājis viņu tētuku… Mana torņa ierocis var trāpīt no trīsreiz lielāka attāluma nekā tava zirņu šautene. Tieši tāpēc es tādu iegādājos… kad Hovijs gāja bojā sagadīšanās dēļ.»

«Džinks, vai tu mēģini mani satraukt ar to veco stāstu? Hovijs bija mans partneris. Tev vajadzētu kaunēties.»

«Es tevi nevainoju, mana dārgā. Esmu tikai piesardzīgs. Kā tad būs? Gaidīsi manus bērnus, un saņemsi to, kas tev pienākas? Vai jauki un pieklājīgi pazudīsi?»

Es vienkārši vēlējos, kaut šie entuziasma pārņemtie uzņēmēji ķertos pie lietas.

Gaisa spiediena indikators jau mirgoja sarkans, un man mazliet reiba galva. Man šķiet, tā velšanās pēc nosēšanās radīja nelielu plaisu. Es svārstījos starp vēlēšanos pasteidzināt viņus un sapratni, ka mana jau tā sliktā pozīcija darījumu attiecībās var nokristies līdz nullei vai pat kļūt negatīva, ja es tā darītu.

Misis Snodgrasa domīgi teica: «Nu, Džinks, nav nekādas jēgas vilkt šo miskasti uz tavu apmetni — uz ziemeļiem no manas —, kad ir apmēram trīsdesmit posmus tuvāk vest to uz Honkongu garām manai apmetnei — uz dienvidiem no tavējās. Pareizi?»

«Vienkārša aritmētika, Megij. Un man šajā vabolē ir pietiekami daudz vietas trijiem… un es šaubos, vai tu varētu paņemt trīs pasažierus, pat ja viņus saspiestu kā spīlēs.»

«Es varētu viņus aizvest, bet piekrītu, ka tev ir vairāk vietas. Labi, ņem trīs bēgļus un noplēs viņiem tik, cik

tava sirdsapziņa ļaus… Bet es ņemšu pamesto miskasti un glābšu, kas vien tur varētu būt palicis, ja vispār kaut kas ir.»

«O, nē, Megij! Tu esi pārāk augstsirdīga; es negribētu tevi apkrapt. Tieši uz pusēm. Rakstiski līgumi, abpusēji apstiprināti.»

«Kāpēc, Džinks, tu domā, ka es varētu tevi apkrāpt?»

«Nerunāsim par to, Megij, tas radis tikai liekus pārdzīvojumus. Tā debesu mašīna nav pamesta, pašlaik tajā atrodas tās īpašnieks. Pirms izkustini to no vietas, tev vajadzīga viņa atļauja… kas apstiprināta rakstītā līgumā. Ja tu nevēlies būt prātīga, viņš var šeit pagaidīt manu transportu un nemaz nešķirties no sava īpašuma. Nekādas atlīdzības par glābšanu, vienkārši maksa par kravas pārvadājumu un papildus transportēšanas izdevumi īpašniekam un viņa pasažieriem.»

«Mister, kā jūs tur sauc, neļaujiet Džinksam sevi apmānīt. Ja jūs un jūsu mašīna nonāksiet viņa apmetnē, viņš jūs mizos kā sīpolu, kārtu pēc kārtas, kamēr no jums nepaliks ne smakas. Es piedāvāju tūkstoš kronas skaidrā naudā un tūlīt — par to metāla kaudzi, kurā jūs sēžat.»

Hendersons iejaucās: «Divi tūkstoši, un es jūs aizvedīšu uz apmetni. Neļaujiet viņai sevi apkrāpt, jūsu kompjūters vien ir vairāk vērts, nekā viņa vispār piedāvā.»

Es klusēju, kamēr tie divi vampīri vienojās, kā mūs kāsīs.

Kad viņi bija vienojušies, es piekritu… ar pavisam nenozīmīgu piebildi. Es iebildu, ka cena ir pārāk augsta. Misis Snodgrasa teica: «Ņemiet vai atstājiet.» Džinkss Hendersons savukārt: «Es neesmu izkāpis no siltas gultas, lai zaudētu naudu par savu darbu.»

Tā mēs uzvilkām muļķīgos skafandrus, kas bija gandrīz tikpat gaisa necaurlaidīgi, kā skalu grozs. Gvena uzstāja, ka kociņu nedrīkst turēt vakuumā. Es teicu, lai viņa beidz muļķoties, daži acumirkļi vakuumā nenogalinās mazo kļavu

—    un mums tā vai tā vairs nebija gaisa. Tad viņa gribēja to nest, bet beidzot ļāva to darīt Bilam, Gvena bija aizņemta ar mani.

Redziet, es nevaru vilkt spectērpu, kas nav izgatavots speciāli man… kamēr man ir kājas protēze. Tāpēc tā bija janoņem un jālēkā uz vienas kājas. Viss ir kārtībā, esmu pieradis lēkāt, un pie vienas sestdaļas gravitācijas tā nav nekāda problēma. Bet Gvenai bija jārūpējas par mani.

Te nu mēs bijām — Bils pats pirmais ar kļaviņu rokās, saņēmis instrukcijas no Gvenas ātri kāpt iekšā un palūgt misteram Hendersonam ūdeni, ar ko to aplaistīt, tad Gvena un es kā Siāmas dvīņi. Viņa nesa savu koferīti kreisajā rokā un turēja labo man ap vidu. Es turēju savu kājas protēzi pāri plecam, atbalstījos uz spieķa, lēcu un turējos pie Gvenas pleciem ar kreiso roku. Vai gan drīkstēju teikt, ka būtu juties stabilāk bez viņas palīdzības? Es turēju savu lielo muti ciet un ļāvu viņai palīdzēt.

Misters Hendersons ielaida mūs savā mašīnā, cieši aizvēra durvis un atvēra gaisa balonu — viņš bija braucis vakuumā, ģērbies skafandrā. Man patika šis lieliskais gaisa maisījums — ar pūlēm no Mēness klints iegūts skābeklis un skābeklis tieši no Zemes — bet tikai līdz mirklim, kad ieraudzīju to nākamajā dienā savā rēķinā par krietni augstu cenu.

Hendersons palika un palīdzēja Megijai ar celtni uzvilkt veco BJ 17 uz viņas kravas mašīnas, un tad viņš aizveda mūs uz Sauso Kaulu apmetni. Lielāko daļu laika es pavadīju, mēģinot aprēķināt, cik tas man izmaksāja. Savu kosmosa kuģi es varēju norakstīt pilnībā — nedaudz mazāk par divdesmit septiņiem tūkstošiem. Es biju samaksājis trīs tūkstošus katram par glābšanu, kopā ar pateicību astoņi tūkstoši… plus pieci simti katram par naktsmītni un brokastīm… plus (to es uzzināju vēlāk) astoņpadsmit tūkstoši par rītdienas braucienu uz Laimīgā Pūķa apmetni, kas bija tuvākā vieta, no kuras varēja iesēsties autobusā uz Honkongu.

Uz Mēness lētāk ir nomirt.

Tomēr es biju laimīgs, ka esmu dzīvs, lai cik arī tas maksātu. Man bija Gvena, un naudu vienmēr var kaut kā dabūt.

Ingrida Hendersone bija ļoti laipna saimniece — smaidīga, skaista un piebriedusi (acīm redzami viņa gaidīja

bērnu). Viņa inūs silti sagaidīja, pamodināja savu meitu un pārvietoja uz saliekamo gultu savā istabā, izmitinot mūs Grietas istabā un Bilu — kopā ar Volfu. Tajā brīdī es sapratu, ka Džinksa draudiem nebija reāla pamata… un sapratu ari, ka tā nav mana darīšana.

Mūsu saimniece novēlēja mums labu nakti, pateica, ka gaisma dušas telpā esot atstāta ieslēgta, ja gadījumā būtu kas vajadzīgs, un aizgāja. Pirms izslēdzu gaismu, paskatījos pulkstenī.

Pirms divdesmit četrām stundām kāds svešinieks Šulcs bija apsēdies pie mana galdiņa.

Otrā grāmata NĀVĒJOŠAIS IEROCIS

..

XI nodaļa

«Ak Kungs, dod man šķīstību un atturību… bet vēl ne, ak Kungs, vēl ne!»

Svētais Augustīns (354—430)

Tā nolādētā feska!

Tā muļķīgā, pseidoaustrumnieciskā galvassega bija piecdesmit procenti no maskēšanās, kas izglāba manu dzīvību. Būtu auksti pragmatiski to likvidēt.

Es to nedarīju. Es biju juties neērti, to valkājot, vispirms tāpēc, ka neesmu nekāds brīvmūrnieks, vēl jo mazāk šķirsta pielūdzējs, turklāt tā nebija mana — tā bija zagta.

Var nozagt troni vai milzīgu naudas summu, vai Marsa princesi un justies laimīgs. Bet cepuri? Cepures zādzība ir zem jebkura līmeņa. O, es to neizdomāju, es vienkārši jutos neērti par misteru Kleitonu Rasmusenu (viņa vārdu es atradu cepures iekšpusē) un vēlējos atdot viņa dīvaino galvassegu. Kādu dienu — kaut kā — kad es to varēšu — kad beigs līt…

Pametot Zelta Likuma apmetni, es biju to aizbāzis aiz jostas un aizmirsis. Pēc nosēšanās uz Mēness, kad atsprādzēju drošības jostas, tā bija nokritusi uz griestiem un es to nebiju ievērojis. Kad mēs cīnījāmies ar skafandriem, Gvena to pacēla un iedeva man, es iestūmu cepuri savā skafandrā un aizvēru to.

Kad bijām sasnieguši Hendersona māju Sauso Kaulu apmetne un mums bija ierādītas guļvietas, es bezspēkā saļimu. Domājams, ka feska tad izkrita ārā. Es nezinu. Es tikai pieglaudos Gvenai un aizmigu — un pavadiju kāzu nakti netraucētā miegā.

Domāju, ka arī mana sieva gulēja tikpat cieši. Nav svarīgi — iepriekšējā nakti mums bija labs treniņš.

Pie brokastu galda Bils pasniedza man šo fesku. «Senator, jūs nosviedāt savu cepuri uz dušas telpas grīdas.»

Pie galda vēl bija Gvena, Hendersoni — Ingrīda, Džinkss, Grieta, Volfs — un divi īrnieki — Eloīza un Eiss ar trīs maziem bērniem. Bija vispiemērotākais bridis uzstāties ar nevainojamu improvizāciju par šīs cepures piederību. Es teicu vienīgi: «Paldies, Bil.»

Džinkss un Eiss saskatījās, tad Džinkss rādīja man brīvmūrnieku pazīšanās zīmes.

Nācās pieņemt, ka viņi ir brīvmūrnieki. Tobrīd es nodomāju, ka viņš vienkārši kasās. Galu galā, visi Mēness iedzīvotāji kasās, jo viņiem niez. Tur neko nevar darīt — par maz vannu, par maz ūdens.

Pēc brokastīm Džinkss pienāca man klāt. «Augstmani…»

Es atsaucos: «Mm?» (Atra un asprātīga atbilde!)

«Es nevarēju nemanīt, ka jūs atteicāties mani pazīt pie galda. Un Eiss arī to redzēja. Vai tikai jūs nedomājat, ka darījums, ko mēs vakar noslēdzām, nebija godīgs un augstā līmenī?»

(Džinks, tu mani apkrāpi kā aklu!) «Kāpēc, nekā tamlīdzīga? Nav nekādu sūdzību.» (Darījums ir darījums, tu blēdi. Es negrasos izvairīties.)

«Vai jūs esat pārliecināts? Es nekad neesmu apkrāpis ložas biedru — vai tai nepiederošu cilvēku. Bet es īpaši rūpējos par katru atraitnes dēlu — kā par asinsradinieku. Ja jūs domājat, ka samaksājāt pārāk daudz par glābšanu, tad maksājiet tik, cik uzskatāt par pietiekamu. Vai arī nemaksājiet neko.»

Viņš piebilda: «Es to nevarētu teikt par Megiju Snodgrasu, viņa atsūtītu man rēķinu, un tas būtu godīgi. Bet negaidiet, ka tā trofeja nesīs pārāk lielu peļņu. Varbūt tā radīs pat zaudējumus līdz tam laikam, kad viņa to pārdos

—    jūs zināt, kur Budget dabū tos vrakus, ko iznomā, vai

ne?»

Es atzinos nezināšanā. Viņš turpināja: «Katru gadu labās nomas firmas, tādas kā Herc un Interplanet, pārdod savas lietotās mašīnas. Labi saglabātās nopērk privāti īpašnieki, lielākoties Mēness iedzīvotāji. Grausti, kam vajadzīgs pamatīgs remonts, nonāk pie pārpircējiem. Tad Budget Jets nopērk to, kas palicis pāri, par lūžņu cenu, gandrīz pilnīgi par velti. Viņi salabo tās miskastes savā laukumā ārpus Lunasitijas, no katrām trim mašīnām, ko viņi nopērk, sanāk varbūt divas, un pāri palikušo viņi pārdod lūžņos. Un par to miskasti, kas jūs piekrāpa, viņi prasīja divdesmit sešus tūkstošus… bet, ja Budget ir ieguldījuši tajā kaut vai piecus tūkstošus, tad esmu gatavs apēst savu cepuri, un tā ir patiesība.

Tagad Megija to atkal salabos. Bet remonts būs godīgs un garantēts, un viņa pārdos kuģi par tādu summu, kādu tas ir vērts — lietots, pārbūvēts, nestandarta. Varbūt pavilks līdz desmit tūkstošiem, maksimāli. Ja peļņa, kurā viņa dalīsies ar mani pēc maksas par detaļām un darbu, būs vairāk kā trīs tūkstoši, es būšu pārsteigts — un darījums varētu izvērsties par zaudējumu. Risks.»

Es izteicu vairākus ticamus melus un pārliecināju (vismaz man tā likās) Džinksu par to, ka neesam brīvmūrnieku ložas biedri un ka es nelūdzu nekādas atlaides vai vispār kaut ko, un ka šī feska man gadījusies nejauši, pēdējā mirklī — atradu to Volvo, kad biju kuģi noīrējis.

(Neizteikts pieņēmums: misters Rasmusens bija noīrējis šo vāģi Lunasitijā, un atstājis savu galvassegu Volvo, kad iegriezās Zelta Likumā.)

Es piebildu, ka cepures īpašnieka vārds ir zināms un ka es domāju fesku atdot īpašniekam.

Džinkss jautāja: «Vai jums ir viņa adrese?»

Es atbildēju, ka nav — ir tikai viņa tempļa nosaukums, kas izšūts uz feskas.

Džinkss pastiepa roku. «Dodiet to man, es varu ietaupīt jūsu pūles… un izdevumus par pasta sūtījumu atpakaļ uz Zemi.»

«Kā?»

«Sanāk, ka es pazīstu kādu, kurš sestdien dosies uz Lunasitiju. Augstmaņu sanāksme beigsies svētdien, tieši pec tam, kad viņi atklās savu Lunasitijas slimnīcu dzemdībās sakropļotiem bērniem un bērniem invalīdiem. Sanāksmes informācijas centrā būs atradumu stends, tāds ir vienmēr. Tā kā viņa vārds tur ir ierakstīts, tad viņš to arī dabūs — līdz sestdienas vakaram, jo tā ir komandu sacensību diena… un viņi taču zina, ka komandas dalībnieks bez feskas ir tikpat neapģērbts, kā bāra apkalpotāja bez biksītēm.»

Es pasniedzu viņam sarkano cepuri.

Man likās, ka viss ir galā.

Pirms mēs varējām doties uz Laimīgā Pūķa apmetni, radās vēl problēmas — nebija aizsargtērpu. Kā Džinkss teica: «Vakar es pieļāvu, ka jūs izmantojat tos šausmīgos sietus tāpēc, ka nebija izvēles — vai nu riskēt, vai atstāt jūs nāvei. Šodien mēs varam tos izmantot tieši tādā pašā veidā — vai mēs pat varam iebraukt ar vaboli angārā un iekāpt bez aizsargtērpiem. Protams, tā tiek izšķiests milzīgi daudz gaisa. Tad nāktos darīt to pašu pie izkāpšanas… par vēl lielāku cenu, jo viņu angārs ir lielāks.»

Es teicu, ka samaksāšu. (Neredzēju iespēju no tā izvairīties.)

«Tas nav galvenais. Vakar jūs bijāt manā mašīnā divdesmit minūtes… un bija vajadzīgs pilns balons, lai uzturētu tur gaisu. Vakar vakarā Saule tikko lēca, šorīt tā ir piecu grādu augstumā. Tieša Saules gaisma sildīs mašīnu visu ceļu līdz Laimīgajam Pūķim. Grieta centīsies braukt pa ēnu, cik nu vien iespējams, mūsu bērni ir apķērīgi. Bet gaiss kabīnes iekšpusē sasils un kā lielas lāses izspiedīsies pa spraugām. Normāli būtu lietot spectērpu un kabīni izmantot tikai kā pavēni.

Es negrasos jums melot — ja man būtu pārdodami skafandri, es uzstātu, lai jūs nopērkat trīs jaunus. Bet man to nav. Nevienam šajā apmetnē nav lieku skafandru. Mūsu ir mazāk kā simt piecdesmit, es zinu. Mēs tos pērkam Honkongā un tā vajadzētu darīt arī jums.»

«Bet es neesmu Honkongā.»

Man nav bijis skafandra vairāk kā piecus gadus. Zelta Likuma pastāvīgie iedzīvotāji lielākoties nelieto skafandrus, viņiem tie nav vajadzīgi, jo viņi nekur nebrauc. Protams, ir pietiekami daudz darbinieku un dienestu, kuri tur skafandrus tādā pašā gatavībā, kā bostonieši gumijas zābakus. Bet vienkāršajam iedzīvotājam, pavecam un turīgam, nav skafandra, viņam tas nav vajadzīgs un viņš nezina, kā to uzvilkt.

Mēness iedzīvotāji ir no citas sugas. Pat šodien, kad Lunasitijā ir vairāk ka miljons iedzīvotāju, kas reti vai vispār nekad neizbrauc ārpusē, katram Mēness iedzīvotājam ir aizsargtērps. Pat lielpilsētas iedzīvotājs no bērnības zina, ka šo drošo, silto, apgaismoto patvērumu var sagraut meteors, bumba, terorists, izvirdums vai kāda cita neparedzama nelaime.

Ja šis Mēness iedzīvotājs ir tāds avantūrista tips kā Džinkss, tad viņš ir pieradis pie skafandra tieši tāpat, kā asteroīdu spridzinātājs.

Džinkss pat nestrādāja savā tuneļa fermā, to darīja visa pārējā ģimene. Džinkss lielākoties strādāja ārā, skafandrā, kā smago konstrukciju mehāniķis, «Laimīgā gadījuma glābšanas dienests» bija tikai viena no viņa neskaitāmajām darbošanās vietām. Viņš bija ari «Sauso Kaulu Ledus kompānija», «Hendersona pārvadājumu kompānija», «Džona Henrija urbšanas, metināšanas un ekipējuma rūpnīca», vai arī — jūs tikai pasakiet vārdu, un Džinkss izgudros piemērotu kompāniju.

(Bija arī «Ingrīdas veikals», kurā varēja nopirkt visu, sākot no celtniecības tērauda un beidzot ar pašceptām kūkām. Bet tikai ne skafandrus.)

*   * *

Džinkss domāja par to, kā nogādāt mūs līdz Laimīgajam Pūķim; Ingrīda un Gvena bija līdzīga auguma, izņemot vienīgi to, ka Ingrida bija īslaicīgi paplatināta ekvatorā. Viņai bija speciāls grūtnieču skafandrs ar korseti, ko varēja paplatināt. Viņai bija ari parasts skafandrs, ko viņa izmantoja, kad nebija stāvoklī, un kurā pašlaik nevarēja ietilpt. Bet Gvena varēja.

Ari Džinkss un es bijām līdzīga auguma, un viņam bija divi skafandri, abi augstākās kvalitātes Goodrich Lana. Es redzēju, ka viņš vēlējās man vienu no skafandriem aizdot tieši tāpat, ka kokgriezējs savus darbarīkus. Bet viņam bija kaut kas jāizdomā, jo citādi mēs paliktu kā viesi, kas par visu maksā… un tad kā viesi, kas nemaksā ne par ko, kad beigtos mūsu nauda. Un viņiem nebija vietas, pat ja mēs spētu maksāt.

Bija pāri desmitiem nākamajā rīta, kad mēs beidzot ietērpāmies skafandros un iekāpām rolligonā — es Džinksa otrajā labākajā skafandrā, Gvena Ingridas parastajā, un Bils — restaurētā antīkā skafandrā, kas bija piederējis Sauso Kaulu apmetnes dibinātājam misteram Sūpijam Maklanahenam, kurš bija ieradies uz Mēness pirms daudziem, daudziem gadiem, pirms Revolūcijas, kā valdības negaidīts viesis.

Bija izstrādāts plāns — Laimīgā Pūķa apmetnē katrs no mums atrod citus pagaidu skafandrus, valkā, līdz nokļūst Meness Honkongā, un tad atsūta atpakaļ ar sabiedrisko autobusu, un Grieta aizvestu šos skafandrus atpakaļ pēc tam, kad izlaistu mūs Laimīgā Pūķa apmetnē. Tad rit mēs būtu Mēness Honkongā un varētu nopirkt paši savus skafandrus.

Es ierunājos par maksu. Es gandrīz varēju dzirdēt skaitļus klikšķam viņa galvaskausā. Beidzot viņš atbildēja: «Senator, luk, ko es jums teikšu. Šie skafandri, kas bija jūsu miskastē, nav ne nieka vērti. Bet ir dažas vērtīgas lietas ķiverēs un metāla detaļās. Atsūtiet man atpakaļ trīs skafandrus tādā pašā stāvoklī, kada viņi ir pašlaik, un mēs būsim norēķinājušies. Ja jūs piekrītat.»

Es piekritu. Šie Michelin skafandri bija tā nekas — pirms divdesmit gadiem. Šodien manās acīs tiem nebija nekādas vērtības.

Palika tikai viena problēma — bonsai kociņš.

Biju iedomājies, ka man nāksies būt stingram pret līgavu

—    kas ne vienmēr ir realizējams nodoms. Bet tad sapratu, ka laikā, kad Džinkss un es risinājām skafandru problēmu, Gvena bija risinājusi mūsu kļavas problēmu… ar Eisu.

Man nav nekāda iemesla domāt, ka Gvena pavedināja Eisu. Bet esmu drošs, ka Eloiza domāja tieši tā. Tomēr

Mēness iedzīvotājiem ir bijušas savas tradīcijas seksā kopš laika, kad vīriešu bija sešreiz vairāk nekā sieviešu — pēc Meness paražām izvēles tiesības seksuālajos jautājumos piederēja sievietēm, nevis vīriešiem.

Eloīza neizskatījās dusmīga, tikai pārsteigta — kas nebija mana darīšana.

Eiss bija izgatavojis silikona balonu, kurā ievietoja koku ar visu podu un litra pudeli rezerves gaisa, un tad aizkausēja balonu. Par to nebija jāmaksā, arī par pudeli ne. Es piedāvājos samaksāt, bet Eiss tikai paskatījās uz Gvenu un papurināja galvu. Tā es paliku neziņā. Man arī nebija intereses jautāt.

Ingrīda uz atvadām mūs visus noskūpstīja un lika apsolīt, ka atgriezīsimies. Šķita visai neticami, ka tā varētu notikt. Bet doma bija laba.

Grieta visu ceļu uzdeva jautājumus un šķita, ka viņa nekad neskatās, kur brauc. Viņa bija blondīne ar bizi un bedrītēm vaigos, pāris centimetrus garāka par savu māti, bet vēl bija manāms bērna apaļums. Mūsu ceļojumi viņu ļoti iespaidoja. Viņa pati Mēness Honkongā bijusi divreiz, un vienreiz Novilenā, kur cilvēki dīvaini runā. Bet nākamgad, kad viņai būs četrpadsmit, Grieta dosies uz Lunasitiju un pavēros vīriešus — un varbūt atgriezīsies ar viru. «Mamma negrib, lai man būtu bērni no kāda Sauso Kaulu iedzīvotāja, vai pat no Laimīgā Pūķa vīrieša. Viņa domā, ka man jāpilda pienākums pret saviem bērniem un jāatrod svaigi gēni. Vai jūs zināt par to? Par svaigiem gēniem, es domāju.»

Gvena pārliecināja viņu, ka mēs zinām gan un viņa piekrīt Ingrīdai — svaigu gēnu meklēšana ir gudra un nepieciešama rīcība. Es neteicu neko, bet piekritu, simtu piecdesmit cilvēki ir pārāk maz veselīgai gēnu izvēlei.

«Tā arī mamma satika tēti, viņa devās to meklēt. Tētis ir dzimis Arizonā, tā ir Zviedrijai pretējā pusē, uz Dubļu pikas. Viņš ieradās uz Mēness kopā ar uzņēmēju no Picardy Transmutācijas rūpnīcas, un mamma satika viņu, un deva mūsu uzvārdu, kad bija droša — par Volfu, es domāju — un paņēma viņu līdzi uz Sausajiem Kauliem, un palīdzēja sākt strādāt.»

Viņa pasmaidīja. Mēs runājāmies caur mikrofoniem skafandros, bet, pateicoties nejaušai gaismas spēlei, cauri viņas ķiverei es varēju redzēt bedrītes viņas vaigos. «Un es gribu darīt to pašu ar savu vīrieti, izmantojot ģimenes akcijas. Bet mamma saka, ka man nevajadzētu grābt ciet pirmo zēnu, kas gribētu — it kā es tā darītu! —, un ka nevajadzētu steigties vai uztraukties pat tad, ja es astoņpadsmit gadu vecumā vēl būšu vecmeita. Un es neuztraukšos. Viņam jābūt tikpat labam vīram kā tētis.»

Es klusībā nodomāju, ka tādu, var gadīties, nāksies ilgi meklēt. Džinkss Uendersons jeb Džons Melnais Ērglis nav nekāds mazais.

Kad mēs beidzot ieraudzījām Laimīgā Pūķa stāvvietu, saule Stambulā bija gandrīz norietējusi. Zeme bija uz dienvidiem no mums un visai augstu virs horizonta, apmēram sešdesmit grādus, dienas un nakts robeža šķērsoja Āfrikas tuksneša ziemeļus, Grieķiju un Turciju. Saule bija deviņus vai desmit grādus virs Zemes. Pirms nākamā tumšā posma Laimīgā Pūķa apmetnē vēl bus apmēram četrpadsmit saulainas dienas. Es pajautāju Grietai, vai viņa nolēmusi uzreiz braukt atpakaļ.

«Ak nē,» viņa atbildēja. «Mammai tas nepatiktu. Es palikšu tepat pa nakti un atgriezīšos no rīta. Kad jūs būsiet tikuši savā autobusā.»

Es atteicu: «Tas nav nepieciešams, Grieta. Pēc tam, kad būsim tikuši apmetnē un varēsim atdot skafandrus, nav nekādas vajadzības gaidīt.»

«Mister Ričard, vai jūs gribat panākt, ka mani iepļaukā?»

«Tevi? Iepļaukāt? Tavs tēvs taču to nedarītu. Tevi — gandrīz pieaugušu sievieti.»

«To jūs varat pastāstīt mammai. Nē, tētis to nedarītu, viņš nav mani iepļaukājis jau gadiem ilgi. Bet mamma saka, ka tas var notikt līdz pat manai kāzu dienai. Mamma ir svētās šausmās, viņa ir tieša Heizelas Stounas pēcnācēja. Viņa teica — Grieta, tu saproti, ka viņiem ir vajadzīgi skafandri. Aizved viņus pie Cārlija, lai viņus neviens neapkrāpj. Ja viņam nav nekā, ko piedāvāt, tad lai patur

mūsu skafandrus līdz pat Honkongai, un sarunā ar Lilībetu, ka saņemsi tos atpakaļ vēlāk. Un būtu arī labi, ja tu pagaidītu, kamēr viņi aizbrauc savā autobusā.»

Gvena ierunājās: «Bet Grieta, tavs tēvs mūs brīdināja, ka autobūss nekustēsies, kamēr šoferim nebūs pilna krava. Tas var nozīmēt, ka jāgaida viena vai divas dienas. Vai pat vairākas.»

Grieta iesmējās. «Vai tad tas nav briesmīgi? Man būs brīvdienas. Nekā slikta, vienīgi nāksies noskatīties Silvijas otrā vīra iepriekšējās sērijas. Visiem žēl Grietas! Misis Gvena, jūs varat sazvanīt mammu kaut vai šajā acumirklī, ja jūs vēlaties… bet man ir dotas stingras instrukcijas.»

Gvena klusēja, acīmredzot pārliecināta. Mēs piebraucām pie stāvvietas apmēram piecdesmit metrus no Laimīgā Pūķa gaisa slūžām un apstājāmies pie kāda pakalna. Laimīgais Pūķis ir Kaukāza kalnu grēdas dienvidu pakājē trīsdesmit divus grādus divdesmit septiņas minūtes uz ziemeļiem. Stāvēdams uz vienas kājas un balstīdamies uz spieķa, es pagaidīju, kamēr Bils un Gvena (pavisam lieki) palīdzēja veiklajai jaunietei izvilkt un atvērt pār rolligonu telti, lai pasargātu to no tiešas Saules gaismas turpmākās divdesmit četras vai, cik nu vajadzēs, stundas.

Tad Grieta ar mašīnas radio izsauca māti, paziņoja par mūsu ierašanos un apsolīja atkal sazināties rīt no rīta. Mēs devāmies cauri gaisa slūžām, Gvena nesa savu koferi, somiņu un pieskatīja mani, Bils nesa kociņu un sainīti ar Naomi parūku, bet Grieta lielu guļammaisu. Tikuši iekšā, mēs palīdzējām viens otram novilkt skafandrus, es pieliku savu protēzi, kamēr Grieta pakāra mūsu skafandrus, un Bils un Gvena savējos uz gariem vadžiem pretī slūžām.

Gvena un Bils paņēma savas nastas un devās uz sabiedrisko dušas telpu pa labi no gaisa slūžām. Grieta grasījās viņiem sekot, kad es viņu apturēju. «Grieta, vai man labāk nebūtu pagaidīt šeit, kamēr jūs trīs atgriežaties?»

«Kāpēc, senator?»

«Tava tēva skafandrs ir vērtīgs, un arī tas, ko valkā misis Gvena. Varbūt visi šeit ir godigi… bet tie nav mani.»

«Ak tā? Varbūt visi šeit arī ir godīgi, bet es uz to nepaļaujos. Tā saka tētis. Es neatstātu šo mazo, mīļo kociņu

vienu pašu, bet nekad nevajag uztraukties par aizsargtērpiem. Neviens nekad nepieskaras cita skafandram. Automātiska eliminācija pie tuvākajām gaisa slūžām. Nekādu attaisnojumu.»

«Ak tā, ja?»

«Jā, ser. Tas nekad nenotiek, jo visi to pārāk labi zina. Es zinu par vienu gadījumu pirms manas dzimšanas. Kads jauns puisis, varbūt viņš to nezināja pietiekami labi. Bet viņš to neizdarīja otrreiz, jo sargi viņam aizgāja pakaļ un atnesa skafandru. Viņu pašu neatveda, vienkārši atstāja izžūt, tur, uz klintīm. Es redzēju, kas no viņa palicis pāri. Šausmīgi.» Grieta sarauca degunu, tad pasmaidīja. «Vai es tagad drīkstu iet, ser? Es pieslapināšu bikses.»

«Piedod!»

(Es esmu dumjš. Vīriešu skafandru iekārtojums ir visai piemerots, kaut gan ne pilnīgs. Bet tas, ko dižās smadzenes ir izdomājušas sievietēm, nekam neder. Man ir radušās spēcīgas aizdomas, ka lielākā daļa sieviešu labāk pacietīs ievērojamu diskomfortu, nekā izmantos to. Reiz es dzirdēju, ka kāda sieviete to nicīgi nosauca par «smilšu kasti».)

Pie dušas telpas durvīm gaidīja mana līgava. Viņa pasniedza man puskronas monētu. «Nebiju droša, vai tev tāda ir, dārgais.»

«Hm?»

«Par dušu. Par gaisu es parūpējos, Grieta samaksāja par mums vienai dienai, un es viņai atdevu naudu. Mēs esam atpakaļ civilizācijā, dārgais — nekādu brīvpusdienu.»

Nekas vairs nebūs par velti. Es pateicos viņai.

Es ieludzu Grietu vakariņās, uz ko meitene atbildēja: «Paldies, ser, es pieņemu ielūgumu — mamma to atļāva. Vai pagaidām drīkstu piedāvāt saldējumu? Mamma iedeva man naudu. Jo ir vairākas lietas, kuras mums līdz vakariņām jānokārto.»

«Protams. Mēs esam tavās rokās, Grieta, tu esi zinošā, mes esam zaļie.»

«Kas ir zaļais?»

«Jauniņais.»

«O! Vispirms mums jāaiziet līdz Saldo Sapņu tunelim un jānovieto tur guļammaisi, lai aizņemtu vietas un lai mēs tur varētu nakšņot,» — šajā brīdī es pirmoreiz sapratu, kāpēc Grietas guļamaiss bija tik milzīgs: atkal viņas mātes nojauta

—    «bet pirms tam būtu labi reģistrēties pie Lilībetas… un vēl pirms tam nopirksim to saldējumu, ja jūs esat tikpat izsalkuši kā es. Tad vēl — pirms vakariņām mums būtu jāaiziet pie Čārlija un jānoskaidro par skafandriem.»

Saldējums bija tepat tuvumā, tajā pašā tunelī — Borodina dubultsaldējums, ko pasniedza pats Kellijs Borodins, kurš man piedāvāja pārdot (kā papildinājumu greznajiem saldējumiem) lietotus žurnālus no Zemes, mazlietotus žurnālus no Lunasitijas un Lejas Tiho, konfektes, loterijas biļetes, horoskopus, Lunaya Pravda, Lunasitijas mēnessērdzīgo, apsveikuma kartītes (Hallmark imitācijas), vīrišķību atjaunojošas zāles un drošu līdzekli pret paģirām, kas izgatavots pēc senas čigānu receptes. Tad viņš piedāvāja mest kauliņus par saldējumiem — vai nu es maksāšu divkārt, vai neko. Grieta paskatījās uz mani un tikko manāmi papurināja galvu.

Ejot projām, viņa teica: «Kellijam ir divi spēļu kauliņu komplekti — viens svešiniekiem, viens paziņām. Bet viņš nezina, ka es to zinu. Ser, jūs samaksājāt par saldējumiem… un, ja neļausiet atdot jums naudu, es dabūšu pērienu. Jo mamma jautās un man būs viņai jāpasaka.»

Es padomāju par to. «Grieta, man grūti noticēt, ka māte tevi pērtu par to, ko esmu izdarījis es.»

«O, bet tā būs, ser! Viņa teiks, ka man vajadzēja turēt naudu gatavībā. Un man vajadzēja tā darīt.»

«Vai viņa per patiešām stipri? Pa pliku dibenu?»

«Ak, jā, ser! Brutāli.»

«Intriģējoša doma. Tavs mazais dibentiņš kļūst sārts, kamēr tu raudi.»

«Es neraudu! Nu, ne pārāk daudz.»

«Ričard.»

«Jā, Gvena?»

«Beidz.»

«Paklausies, sieviete. Neiejaucies manās attiecībās ar citu sievieti. Es…»

«Ričard!»

«Tu kaut ko teici, dārgā?»

«Mamma pērs.»

Es paņēmu no Grietas naudu par saldējumiem. Es esmu zem tupeles.

Uz zīmes bija rakstits:

AUTOBUSU KOMPĀNIJA «APOKALIPSE UN AIZSAULE»

Regulāri reisi uz Mēness Honkongu

Minimālais skaits — divpadsmit (12) pasažieri Čārterreisi UZ JEBKURIENI Nakamais reiss uz MH ne agrak ka rit, 3. jūlija pusdienlaikā

Zem zīmes sēdēja paveca melna lēdija, šūpojās un adīja. Grieta viņu uzrunāja: «Sveicināta, krustmāt Lilībeta!»

Viņa pacēla acis, nolika adīkli un pasmaidīja. «Grieta, dārgā! Kā klājas tavai mammai, mīļā?»

«Viss kārtībā. Tā diena tuvojas. Krustmāt Lilībeta, es gribu tevi iepazīstināt ar mūsu draugiem misteru senatoru Ričardu, misis Gvenu un misteru Bilu. Viņiem jānokļūst Honkongā.»

«Patīkami iepazīties, draugi, un man prieks jūs nogādāt Honkongā. Paredzams izbraukt rīt pusdienlaikā, jo ar jums trim kopā sanāk desmit pasažieri un, ja līdz pusdienlaikam es nedabūšu vēl divus braucējus, varu iztikt ar kravu. Tas derēs?»

Es atbildēju, ka der gan, un ka mēs būsim klāt pirms dienas vidus, ar visiem skafandriem un gatavi braukt. Tad viņa pieklājīgi lika saprast, ka skaidras naudas norēķins būtu vislabākais, piebilstot, ka ir vēl vietas ēnas pusē, jo daži pasažieri ir rezervējuši vietas, bet vēl nav samaksājuši. Tā es samaksāju — divpadsmit tūkstošus kronu par mums trijiem.

Tālāk mēs devāmies uz Saldo Sapņu tuneli. Es nezinu, vai to saukt par viesnīcu vai kā citādi — varbūt «nakts patversme» ir vistuvāk patiesībai. Tas bija aptuveni trīs

metrus plats un piecdesmit metrus dziļi klinti izcirsts tunelis, kas beidzās strupceļā. Tuneļa vidus un kreisā puse bija akmens plaukts, apmēram pusmetru augstāks, nekā ietve labajā pusē. Uz plaukta bija izvietotas guļamvietas, kuras iezīmēja līnijas uz plaukta un lieli numuri uz sienas. Vieta vistuvāk ietvei bija apzīmēta ar «50». Apmēram ^>use vietu bija aizņemtas ar guļammaisiem vai segām.

Pusceļā pa labi zaļa gaisma norādīja dušas telpu.

Ši tuneļa galā pie rakstāmgalda sēdēja un lasīja grāmatu kāds ķiniešu džentlmenis tērpā, kas bija vecmodīgs jau pirms Armstronga «mazā solīša». Viņam uz deguna bija tikpat vecmodīgas brilles un viņš pats šķita esam deviņdesmit gadus vecāks par Dievu un divreiz cienīgāks.

Kad mēs tuvojāmies, vecais nolika grāmatu un uzsmaidīja Grietai. «Grieta! Prieks tevi redzēt. Kā klājas taviem cienījamajiem vecākiem?»

Viņa pieliecās reveransā. «Viņiem iet labi, doktor Čan, un viņi sūta jums sveicienus. Vai drīkstu iepazīstināt jūs ar saviem viesiem misteru senatoru Ričardu, misis Gvenu un misteru Bilu?»

Viņš nepiecēlies palocījās un teica: «Hendersonu nama viesi ir laipni gaiditi manā namā.»

Gvena izpildīja reveransu, es palocījos, arī Bils palocījās pēc tam, kad biju iegrūdis viņam dunku ribās — ko doktors Čans ievēroja, bet izlikās neredzam.

Es nomurmināju piemērotu pieklājības frāzi, Grieta turpināja sarunu.

«Mēs šonakt gribētu izmantot jūsu naktsmājas, doktor Čan, ja jūs mūs pieņemtu. Ja tā, vai mēs esam ieradušies pietiekami agri, lai varētu dabūt četras vietas vienu otrai

blakus?»

«Protams, jā… tava apburošā māte jau runāja ar mani. Jūsu vietas ir numur četri, trīs, divi un viens.»

«O, ļoti labi! Paldies, vectētiņ Čan!»

Es samaksāju — par trijām, nevis četrām vietām, es nezinu, vai Grieta maksāja, vai summa tika ierakstīta rēķinā, vai vēl kā savādāk, es neredzēju nekādas darbības ar naudu. Piecas kronas par nakti katrai personai, nekādas piemaksas par dušu, bet divas kronas, ja mēs vēlējamies

to lietot, ūdens bez ierobežojumiem. Papildus ziepes — puskrona.

Kad bijām nokārtojuši darījumu, doktors Čans jautāja: «Vai bonsai kociņam nav vajadzīgs ūdens?»

Gandrīz korī mēs atbildējām, ka ir gan. Mūsu saimnieks apskatīja plastmasas plēvi, tad atvēra iesaiņojumu un ar vislielāko uzmanību izņēma podu ar koku. Vāze uz viņa galda izrādījās ūdens karafe, viņš piepildīja glāzi un ar pirkstu galiem apsmidzināja kociņu. Kamēr viņš darbojās, es paskatījos uz grāmatu, ko viņš lasīja — es nespēju pretoties šim kārdinājumam. Tā bija «Desmit tūkstošu gājiens» grieķu valodā.

Savu lolojumu — bonsai kociņu un Gvenas koferi atstājām pie Čana.

*   * *

Nākamā mūsu pieturvieta bija Džeika restorāns. Džeiks bija tāds pat ķīnietis kā doktors Čans, bet citas paaudzes un cita stila piekritējs. Viņš sagaidīja mūs ar saucienu: «Kā klājas, ļaudis? Ko pasūtīsiet? Hamburgerus? Olu kulteni? Kafiju vai alu?»

Grieta runāja ar viņu elegantā valodā — varbūt Kantonas dialektā. Džeiks izskatījās sakaitināts un saīdzis. Grieta asi atbildēja. Replikas šaudījās turp un atpakaļ. Galu galā viņš neapmierināti noteica: «Okei, četrdesmit minūtes,» pagrieza muguru un aizgāja. Grieta mūs uzrunāja: «Nāciet, lūdzu. Mums jāsatiek Čārlijs Vangs un jānoskaidro, kas būs ar skafandriem.»

Promejot viņa mums klusi teica: «Viņš centās izvairīties no savu labāko ēdienu gatavošanas, jo tas prasītu daudz vairāk darba. Bet visļaunākais strīds bija par cenu. Džeiks gribēja, lai es klusēju, kamēr viņš iekasēs no jums tūristu cenas. Es teicu — ja viņš prasīs jums vairāk, kā prasītu manam tētim, tad mans tētis nākamreiz šeit piestās, nogriezīs viņam ausis un liks pašam apēst. Džeiks zina, ka tieši tā tētis darītu.»

Grieta smaidīja ar kautrīgu lepnumu. «Manu tēti Laimīgajā Pūķī dziļi ciena. Kad vēl biju maza, tētis šeit nogalināja kādu pārpircēju, kurš mēģināja paņemt kaut ko par

velti no kādas dziedātājas, ar kuru iepriekš bija vienojies par samaksu. Visi to atceras. Laimīgā Pūķa dziedātājas ir iecēlušas mani un mammu par savas ģildes goda biedrenēm.»

Uz izkārtnes bija rakstīts: Vangs Čai-Li, Apģērbi dāmām un kungiem, speciāli — skafandru remonts. Grieta atkal mūs iepazīstināja un izskaidroja, kas mums vajadzīgs. Čārlijs Vangs pamāja ar galvu. «Autobuss izbrauc dienas vidū? Esiet šeit pusvienpadsmitos. Honkongā jūs atdosiet skafandrus manam bralēnam Džonijam Vangam Sears Montgomery skafandru nodaļā, es viņam piezvanīšu.»

Tad mēs devāmies atpakaļ uz Džeika restorānu. Tas nebija steiks, nebija karbonāde vai tradicionāls ķīniešu ēdiens, bet tas bija kaut kas debešķīgi garšīgs. Mēs ēdām, kamēr acis sāka spiesties uz āru.

Kad atgriezāmies Saldo Sapņu tunelī, lielās gaismas bija izslēgtas un daudzās guļamvietās varēja redzēt aizmigušus cilvēkus. Mirdzoša lente stiepās gar guļamplaukta apakšu, lai nespīdētu gulētājiem acīs, bet apgaismotu ceļu gājējiem. Pie doktora Cana rakstāmgalda spīdēja maza lampiņa abažūrā, šķita, ka viņš strādā ar rēķiniem, jo viena roka darbojās ar kompjūteru, otra — ar tabaku. Viņš bez skaņas mūs sveicināja, mēs čukstus novēlējam viņam labunakti.

Grieta lika mums sagatavot guļvietas — noģērbties, salocīt drēbes un kopā ar kurpēm palikt pagalvī kā spilvenu. Es tā arī darīju, un noņēmu arī kājas protēzi. Apakšbikses gan atstāju kājās, jo tā darīja arī Gvena un Grieta, un Bils savējās uzvilka atpakaļ pēc tam, kad ar novēlošanos bija ievērojis, ko dara pārējie. Visi devāmies uz dušas telpu.

Bet arī šī minimālā pieklājības norma nebija noturīga — mēs gājām dušā kopā. Kad iegājām, tur jau bija trīs vīrieši, viņi visi bija kaili. Mēs sekojām senajai parunai — «Kailums ir bieži redzams, bet uz to neskatās». Un trīs vīrieši arī ievēroja šo likumu — mūs tur nebija, mēs bijām neredzami. (Izņemot to, ka esmu pārliecināts — neviens vīrietis nevar pilnīgi ignorēt Gvenu un’Grietu.)

Es nevarēju pilnīgi ignorēt Grietu un arī necentos. Kaila viņa izskatījās vecāka un neatvairāmi kārdinoša. Man likās,

10  — 2589

145

ka viņai ir solārija iedegums. Viņas vaigus rotāja bedrītes, kādas nekad agrāk vēl nebiju redzējis. Nav vajadzības iedziļināties sīkumos, visas sievietes ir skaistas, kad sasniedz sievišķības vecumu, un Grietai arī bija proporcionāls augums un saulains izskats. Viņu varētu izmantot Svētā Antonija kārdināšanai.

Gvena pasniedza man ziepes. «Labi, dārgais, tu vari nomazgāt viņai muguru — pārējo viņa var izdarīt pati.»

Es ar cieņu atbildēju: «Es nesaprotu, par ko tu runā. Es nevienam negribu mazgāt muguru, jo man vajadzīga brīva roka, ar ko turēties līdzsvarā. Tu aizmirsi, ka esmu topošā māte.»

«Tu esi māte, labi.»

«Kurš kuru te sauc par māti? Es būšu pateicīgs, ja tu savaldīsi savu mēli.»

«Ričard, tas jau aizskar pat manu godu. Grieta, nomazgā viņam muguru, es būšu tiesnesis.»

Viss beidzās ar to, ka mēs mazgājām viens otru, kur vien varējām aizsniegt — pat Bilu — un smējāmies. Viņas abas izteikti pārstāvēja pretējo dzimumu, un būt kopā ar viņām bija vienkārši brīnišķīgi.

Līdz divdesmit diviem bijām iekārtojušies savās guļvietās

—    Grieta pie gala sienas, Gvena viņai blakus, tad es un visbeidzot Bils. Ja ir viena sestdaļa gravitācijas, akmens plaukts ir mīkstāks par putu matraci Aiovā. Es ātri aizmigu.

Kādu brīdi vēlāk — pēc stundas? divām? — es pamodos, jo man pieglaudās silts ķermenis. Es nomurmināju: «Mm, mīļā?» Tad sāku pamosties. «Gvena?»

«Tā esmu es, mister Ričard. Vai jūs patiešām vēlaties redzēt, ka mans dibens kļūst sārts, un dzirdēt, kā es raudu?»

Es nočukstēju: «Ej atpakaļ pie sienas, zaķit.»

«Lūdzu.»

«Nē, dārgā.»

«Grieta,» Gvena maigi ierunājās, «atgriezies tur, kur tev jābūt, dārgā… pirms esi pamodinājusi pārējos. Nāc, es tev palīdzēšu tikt man pāri.» Viņa palīdzēja, un, apskāvusi jauno sievieti, kaut ko stāstīja. Viņas tā palika un (man liekas) aizmiga.

Man bija vajadzīgs labs brīdis, pirms spēju aizmigt.

XII nodaļa

«Mēs esam pārāk lepni, lai cīnītos.» Vudro Vilsons (1856—1924)

«Ar vardarbību neko nevar nokārtot.»

Čingishans (1162—1227)

«Peles nolēma modināt kaķi.»

Ezops (62()(?)—560(?) p.m.ē.)

Atvadu skūpsti skafandros ir nomācoši sterili. Es tā domāju, un esmu drošs, ka ari Grieta domāja tieši tāpat. Bet tā nu tas sanāca.

Pagājušajā naktī Gvena bija izglābusi mani no likteņa, kas būtu ļaunāks par nāvi, un es biju pateicīgs par to. Nu, mēreni pateicīgs. Protams, vecs vīrs, kuru satrauc tikko nobriedusi sieviete (Grietai būs trīspadsmit gadu tikai pēc diviem mēnešiem), izskatās smieklīgs, izsmiekls visiem godprātīgiem cilvēkiem. Bet kopš iepriekšējās nakts, kad Grieta bija likusi saprast, ka neuzskata mani par pārāk vecu, es jutos arvien jaunāks un jaunāks. Līdz saulrietam man vajadzētu pārciest vecišķās jauneklības pēdējās fāzes.

Tāpēc lai paliek ieraksts par to, ka esmu pateicīgs. Tas ir oficiāli.

Es biju pārliecināts, ka Gvena izjuta atvieglojumu, kad pusdienlaikā Grieta pamāja mums ardievas no sava tēva mašīnas kabīnes, kad mēs devāmies ceļā uz dienvidiem krustmātes Lilībetas autobusā «Uzklausi mani, Jēzu».

«Uzklausi mani» bija daudz lielāks par Džinksa mašīnu, un izskatījās jocīgāks — izkrāsots košās krāsās un apgleznots ar Svētās Zemes ainavām un Bībeles citātiem. Tajā bija vieta astoņpadsmit pasažieriem, plus krava, šoferis un šaujamierocis tornītī virs šofera galvas. Autobusa riepas

bija gigantiskas, diametrā divreiz lielākas par mani, pasažieru kabīne atradās manas galvas augstumā un balstījās uz asīm. Katrā pusē bija kāpnes, lai varētu aizsniegt durvis starp priekšējiem un aizmugurējiem riteņiem.

Šīs lielās riepas aizsedza skatu uz ārpusi. Bet Mēness iedzīvotāji īpaši neinteresējas par ainavām, jo lielākā daļa Mēness virsmas izskatās interesanti tikai no orbītas. Mūsu maršrutā — Skaidrības jūra Serenitatis pamatā no Kaukāza kalnu grēdas līdz Haemus kalniem bija savi apslēpti brīnumi. Labi apslēpti. Lielākā daļa apkārtnes ir līdzena kā pankūka un tikpat interesanta kā aukstas pankūkas bez sviesta vai sīrupa.

Par spīti tam es jutos apmierināts, ka krustmāte Lilībeta bija nosēdinājusi mūs pirmajā rindā pa labi — Gvena pie loga, es blakus, Bils pa kreisi. Tas nozīmēja, ka mēs varējām redzēt to pašu, ko redzēja šoferis, un vēl mēs varējām redzēt mazliet pa labi, jo sēdējām virs priekšējās ass un varējām skatīties pāri ritenim. Mēs nevarējām redzēt taisni pa labi, jo loga plastmasa bija veca, ieplaisājusi un nodzeltējusi. Bet priekšējais logs bija liels, mēs varējām redzēt tik skaidri, cik ļāva ķiveres — lieliski, Čārlija Vanga iznomātie skafandri bija nodrošināti pret Saules staru postu, bet nekādi neietekmēja redzamību, kā, piemēram, tumšas saulesbrilles.

Mēs nerunājām neko daudz, jo pasažieru skafandru radio bija visi vienā frekvencē — Bābele, tāpēc mēs savējos izslēdzām. Es ar Gvenu varēju sarunāties, saliekot ķiveres kopā, bet tas nebija viegli. Es sevi izklaidēju, mēģinot sekot līdzi maršrutam. Uz Mēness nedarbojas ne magnētiskie kompasi, ne žiroskopu kompasi. Magnētisms (kura parasti nav) nozīmē vairāk rūdas atrašanās vietu, nekā virzienu, un Mēness griešanās, kamēr tā pastāv (viens apgrieziens mēnesī), ir pārāk lēna, lai ietekmētu žiroskopa kompasu. Inerces mērītājs darbotos, bet labs mērītājs ir ļoti dārgs — kaut gan es nesaprotu, kāpēc; tos pilnveidoja jau sen, tālvadības raķešu vajadzībām.

Šajā Mēness pusē vienmēr var skatīties uz Zemi, un zināmu laiku var redzēt arī Sauli. Zvaigznes? Protams, zvaigznes vienmēr var redzēt — nav lietus, nav mākoņu,

nav smoga. Ak, protams! Klausieties, man ir ziņa visiem Zemes iedzīvotājiem — Aiovā ir vieglāk redzēt zvaigznes nekā uz Mēness.

Jums jāvalkā skafandrs, vai ne? Tā ķiverei ir stikls un sejsegs acu aizsargāšanai. Ja Saule ir virs horizonta — aizmirstiet par zvaigznēm, skafandra ķiveres stikls satumsīs, lai aizsargātu jūsu acis. Ja Saule nav redzama, tad var redzēt pusi vai vairāk no zemeslodes, un spīdums ir žilbinošs — astoņreiz vairāk atstarojošās virsmas un piecas reizes augstāks albedo padara Zemi vismaz četrdesmit reizes spožāku nekā mēnessgaismu uz Zemes.

0, zvaigznes ir redzamas, tās ir spožas un skaidras, Mēness ir brīnišķīga vieta astronomiskiem novērojumiem ar teleskopu. Bet, lai redzētu zvaigznes ar «neapbruņotu aci» (tas ir, no jūsu skafandra ķiveres iekšpuses), tikai jāatrod metru vai divus gara dūmvada caurule — jā, uz Mēness nav dūmvadu. Tad izmantojiet pāris metrus garas gaisa caurules. Skatieties pa to, mirdzošais oreols būs izzudis, un zvaigznes spīdēs kā «vienīgais labums netīrajā pasaulē».

Sev priekšā redzēju mazliet vairāk par pusi no Zemes. Pa kreisi austošā Saule bija pusotras dienas augstumā, divdesmit grādi vai mazāk, tās gaisma padarīja tuksnesi spožu, garas ēnas akcentēja vismazāko izcilnīti, tādējādi atvieglojot krustmātei Lilībetai autobusa vadīšanu. Saskaņā ar karti pie Laimīgā Pūķa gaisa slūžām, mēs bijām devušies ceļā no trīsdesmit diviem grādiem un divdesmit septiņām minūtēm ziemeļu platuma un sešiem grādiem piecdesmit sešām minūtēm austrumu garuma, un mūsu mērķis bija četrpadsmit grādi vienpadsmit minūtes austrumu garuma un septiņpadsmit grādi trīsdesmit divas minūtes ziemeļu platuma, netālu no Menelausas. Tas nozīmēja, ka mēs dodamies dienvidu virzienā — apmēram divdesmit piecus grādus uz dienvidaustrumiem, cik nu es varēju redzēt kartē — un mērķis bija apmēram 550 kilometrus tālu. Nav nekāds brīnums, ka mūsu aprēķinātais ierašanās laiks bija trīs nākamajā rītā!

* * *

Nebija nekāda ceļa. Šķita, ka krustmātei Lillbetai nebija ceļa meklētāja, vai vispār kāda no navigācijas instrumentiem, izņemot odometru un spidometru. Likās, ka viņa vada autobusu tā, ka leģendas vēsta par seno laiku upju kapteiņiem — atrodot ceļu tikai pēc izjūtas. Varbūt tā arī bija — bet brauciena pirmās stundas laikā es kaut ko ievēroju: visa maršruta garumā bija izvietoti tādi kā ceļa stabiņi, līdz ko mēs sasniedzām vienu, pie horizonta bija redzams nākamais.

Vakar es nebiju ievērojis tādus stabiņus, un domāju, ka tadu nemaz nebija; šķiet, ka Grieta tiešām vadīja mašīnu Marka Tvena stilā. Patiesībā es domāju, ka tā dara arī krustmāte Lilibeta — es pamanīju, ka viņa bieži nemaz nepiebrauca tuvāk pie stabiņa. Tie varbūt bija izvietoti nepieredzējušiem šoferiem vai citiem «Uzklausi mani» vadītājiem.

Es sāku tos skaitīt, izgudrojot spēles noteikumus — ja es kādu palaidu garām, tas bija punkts pret mani. Divi tādi punkti pēc kārtas skaitījās viena «nāve, apmaldoties uz Mēness» — tas agrāk bija noticis pārāk bieži… un vēl joprojām notiek. Mēness ir liels, lielāks par Āfriku, gandrīz tikpat liels kā Āzija — un katrs tā kvadrātmetrs ir nāvējošs, ja jūs izdarāt kaut tikai vienu mazu kļūdiņu.

Meness iedzīvotāja raksturojums: jebkādas rases, izmēru, dzimuma cilvēks, kurš nekad nekļūdās, kad tas ir būtiski.

Līdz musu pirmajai atpūtas vietai es biju «miris» jau divreiz, jo biju palaidis garām stabiņus.

*   * *

Piecas minūtes pāri piecpadsmitiem krustmāte Lilibeta apturēja autobusu, ieslēdza tablo, uz kura bija rakstīts — APSTĀŠANĀS — DIVDESMIT MINŪTES —, un zem tā: Sods par kavēšanos — viena krona par minūti.

Mēs visi izkāpām. Bils saķēra krustmāti Lilībetu aiz rokas un piebāza savu ķiveri pie viņējās. Dāma gan gribēja izvairīties no Bila, bet tad ieklausījās. Es necentos viņu pieskatīt; divdesmit minūtes nav pārāk ilgs laiks pieturai brauciena laikā, it īpaši, ja atceramies skafandrus. Protams, sievietēm ir vēl grūtāk nekā vīriešiem, un vajag

vairāk laika. Starp braucējiem bija kāda sieviete ar trim bērniem… un viņas skafandra labā piedurkne beidzās zem elkoņa ar āķi. Kā viņa varēja tikt galā? Es nolēmu sagaidīt viņas atgriešanos, lai sods par kavēšanu pienāktos man, nevis viņai.

Šī «tualete» bija briesmīga. Tur bija gaisa slūžas, kas sedza caurumu klintī, pa kuru varēja nonākt pie kādas mājas, kuras saimnieks apkalpoja tuneli un ieguva ledu. Gaisā, kas mūs sagaidīja, varbūt bija nedaudz skābekļa, bet smakas dēļ bija neiespējami to noteikt. Tas man atgādināja tualeti kādā pilī, kur es reiz mitinājos Trīs Nedēļu kara laikā — tas bija pie Reinas, netālu no Remagenas, un tur bija dziļa akmens šahta, kas pēdējos deviņsimt gados noteikti nebija tīrīta.

Nevienu no mums nesodīja par kavēšanos, jo mūsu vadītāja pati ieradās ar nokavēšanos. Un ari Bils. Doktors Čans mūsu kociņu bija iesaiņojis tā, lai to būtu viegli aplaistīt. Bils bija izlūdzies krustmātes Lilībetas palīdzību. Viņi bija tikuši galā ar uzdevumu kopīgiem spēkiem, bet tas prasīja daudz laika. Es nezinu, vai Bilam maz pietika laika nokārtot dabiskās vajadzības. Krustmātei, protams, bija laiks — «Uzklausi mani» bez viņas nevareja izkustēties no vietas.

Apmēram pusastoņos mēs apstājāmies paēst kādā nelielā apmetnē ar nosaukumu Robs Rojs, kur dzīvoja četras ģimenes. Pēc iepriekšējās šī apmetne šķita kā civilizācijas oāze. Viss bija tīrs, gaiss bija svaigs, cilvēki draudzīgi un viesmīlīgi. Ēdienkartē nebija izvēles — vista un klimpas, un mēnessogu pīrāgs — un cena bija augsta. Bet ko gan citu var sagaidīt nekurienes vidu uz Mēness? Tur bija ari pašgatavotu suvenīru stends, pie kura dežurēja mazs zēns. Es nopirku izšūtu sīknaudas maciņu, kas man nebija vajadzīgs, tikai tāpēc, ka šie cilvēki pret mums izturējās labi. Uz maciņa bija izšūts uzraksts: «Roba Roja pilsēta, Skaidrības jūras galvaspilsēta.» Es atdevu to savai līgavai.

Gvena palīdzēja sievietei ar vienu roku un trīs bērniem, un uzzināja, ka viņa atgriezās Honkongā pēc bērnu tēva vecāku apciemojuma Laimīgajā Pūķī. Māti

sauca Jekaterina O’Tūla, bērni bija Patriks, Bridžida un Igors, attiecīgi astoņus, septiņus un piecus gadus veci. Trīs pārējie pasažieri bija lēdija Diāna Kerra-Šeplija un viņas vīri, kas bija pārtikuši un nemaz nealka brāļoties ar mums, plebejiem. Abiem vīriešim bija šaujamie — skafandru iekšpusē. Kāda tam jēga?

Tālāk Mēness virsma vairs nebija tik līdzena, man šķita, ka Lilībeta tagad vairāk turējās pie atzīmētā ceļa. Bet viņa joprojām brauca ātri, mētājot mūs uz sava transportlīdzekļa milzīgajiem riteņiem tā, ka man bija jāatceras nabaga Bila vēders. Vismaz viņam vairs nebija jātur bonsai kociņš; Lilībeta beidzot bija palīdzējusi to novietot bagāžas nodalījumā. Es vēlēju viņam veiksmi; briesmīgi, ja paliek nelabi ķiverē — man tā reiz gadījās, pirms veselas paaudzes. Vēe!

Pirms pašas pusnakts mēs vēlreiz apstājāmies. Saule tagad bija pāris grādus augstāk un vēl joprojām kāpa augstāk. Lilībeta paziņoja, ka mums tagad palikuši simtu piecpadsmit posmi un ar Dieva palīgu nonāksim Honkongā paredzētajā laikā.

Dievs nepalīdzēja Lilībetai tik, cik viņa bija pelnījusi. Mēs bijām braukuši apmēram stundu, kad ne no kurienes (no kādas klints aizsega?) izbrauca vēl viens rolligons, mazāks un ātrāks, un pa diagonāli šķērsoja mūsu ceļu.

Es parāvu Bilu aiz rokas, satveru Gvenu aiz pleciem un mēs metamies uz grīdas, zem vadītāja kabīnes un kaut cik drošībā aiz autobusa metāla sienas. Pa ceļam uz patvērumu es vēl redzēju gaismas uzliesmojumu no svešās mašīnas puses.

Musu autobuss apstājās pie svešās mašīnas, kas stāvējā šķērsām pari ceļam. Lilibeta piecēlās.

Viņi nošāva krustmāti.

Gvena, atbalstījusi savu Miyako uz vadītāja kabīnes malas, tēmēja uz šāvēju, un trāpīja viņa ķiveres sejsegā — vislabākais veids, kā nošaut cilvēku skafandrā, izmantojot lodes, nevis lāzeru. Es nošāvu šoferi, mērķējot ļoti uzmanīgi, jo mans spieķis šauj tikai piecas reizes (manā somā, nolādēts, nebija vairāk munīcijas). No uzbrucēju mašīnas

izbira vēl vairākas skafandros tērptas figūras. Gvena mazliet paslējās un šāva.

Tas viss notika vakuuma spokainajā klusumā.

Kad parādījās vēl viena mašīna, ari es turpināju šaut. Tas nebija rolligons, bet kaut kas līdzigs — tādu modeli es vēl nekad nebiju redzējis. Tam bija tikai viens ritenis

—     supergigantiska riepa vismaz astoņu metru diametrā. Vai desmit. Riteņa vidū atradās tas, kas varētu būt (vai bija?) dzinējs. Riteņa rumbas abās pusēs atradās pa platformai. Katras platformas augšpusē bija piesprādzējies viens snaiperis. Zem platformas atradās pilota vai šofera, vai vadītāja — kabīne, katrā pusē pa vienai, un nejautājiet man, kā viņi saskaņoja rīcību.

Es neievēroju citas detaļas, jo biju aizņemts. Es tēmēju uz snaiperi, kurš atradās man tuvāk, un gandrīz jau gatavojos iztērēt vienu no saviem vērtīgajiem lādiņiem, kad pamanīju uzliesmojumu. Viņš uzbruka mūsu uzbrucējiem. Viņš izmantoja enerģijas ieroci — lāzeru, atomstaru, es nezinu — jo viss, ko redzēju, bija uzliesmojums… un sekas.

Lielais ritenis pagriezās ceturtdaļpagriezienā, otrā pusē es ieraudzīju otru pāri, šoferi un snaiperi — un šī snaipera uzdevums bija šaut uz mums. Viņa ierocis nozibsnīja.

Es iešāvu viņa skafandra sejsegā.

Tad es tēmēju uz šoferi un trāpīju (es tā domāju) skafandra savienojumā pie kakla. Tas nav .tik labi, kā sacaurumot sejsegu, bet, ja vien tas nebija aprīkots ar visu nepieciešamo ātrai ielāpa piešūšanai tik sarežģītā vietā, pāris sekundes viņam nāksies elpot vakuumu.

Lielais ritenis griezās. Kad tas apstājās, es nošāvu otru snaiperi nanosekundi pirms viņš būtu nošāvis mani. Es centos nomērķēt uz šoferi, bet mērķis kustējās un man nebija liekas munīcijas. Ritenis pagriezās un sāka ripot uz austrumiem, prom no mums, uzņēma ātrumu, atsitās pret kādu nelīdzenumu, palēcās gaisā un izzuda aiz horizonta.

Es paskatījos lejā uz otru rolligonu. Bez tiem diviem, kurus mēs nogalinājām pirmajā apšaudē un kuri joprojām atradās mašīnā, zemē gulēja vēl pieci līķi, divi pa labi, trīs pa kreisi. Neviens neizskatījās pēc tāda, kas vēl kād

reiz varētu kustēties. Es piespiedu savu ķiveri pie Gvenas ķiveres. «Vai visi?»

Viņa iegrūda dunku man sānos. Es pagriezos. Kreisās puses durvīs parādījās galva ķiverē. Es nomērķēju ar spieķi un iešāvu glītu caurumiņu viņa sejsegā; svešinieks pazuda. Es paskatījos ārā — pa kreisi vairs neviena nebija — pagriezos, un ieraudzīju, ka pa labās puses durvīm rāpās vēl kāds. Šāvu uz viņu… Labojums: Es mēģināju šaut. Munīcija bija beigusies. Es metos uz viņa pusi un duru ar spieķi. Viņš satvēra spieķa galu, un tā bija šī cilvēka kļūda, jo es pavilku spieķi un atkailināju divdesmit centimetrus Sefīldas tērauda, kurus iestūmu cauri skafandram uzbrucēja ribās. Izvilku asmeni un dūru vēlreiz. Stilets, apmēram puscentimetru plats trīsšķautņains asmens ar trim asinsrievām, ne vienmēr nogalina uzreiz, bet mans otrais dūriens piesaistīs svešinieka uzmanību, kamēr viņš mirs, un viņš būs pārāk aizņemts, lai nogalinātu mani.

Viņš sabruka durvīs un atlaida mana spieķa koka daļu. Es ievilku asmeni atpakaļ vietā, un izgrūdu uzbrucēju ārā, pieķēros pie tuvējā sēdekļa un piecēlos uz savas vienīgās kājas, aizlēcu atpakaļ uz savu vietu un apsēdos. Jutos noguris, kaut juceklis neilga vairāk kā divas vai trīs minūtes. Tas ir adrenalīns — es vienmēr pēc tam jūtos noguris.

Viss beidzās, un labi vien bija — ne man, ne Gvenai vairs nebija munīcijas, un es nevaru izmantot apslēptā asmens triku vairāk kā vienu reizi — tas darbojas tikai tad, ja var panākt, ka pretinieks saķer spieķi aiz gala. Tajā mašīnā bija deviņi, un viņi visi bija beigti.

Mēs ar Gvenu bijām nogalinājuši piecus, snaiperi no mašīnas ar lielo riteni bija pieveikuši pārējos četrus. Līķu skaits bija precīzs, jo lodes caurumu nav iespējams sajaukt ar apdegumu.

Es neskaitu tos divus vai trīs no superriteņa mašīnas, kurus nošāvu… jo viņi neatstāja līķus; viņi bija kaut kur aiz horizonta.

Mēs paši zaudējām četrus.

Vispirms — mūsu snaiperis, kurš sēdēja pie ieroča tornīti virs šofera vietas. Es uzrāpos augšā un paskatījos —

pie vienas sestdaļas gravitācijas es varu uzkāpt pa vertikālam kāpnēm tikpat viegli kā jūs. Mūsu aizstāvis bija miris, varbūt viņu nonāvēja pats pirmais uzliesmojums, ko ievērojām. Vai viņš bija aizmidzis, pienākumu pildot? Kas zina, un kam tas tagad interesē? Viņš bija pagalam.

Bet mūsu otrais ievainotais, krustmāte Lilībeta, nebija mirusi, un tas bija Bila nopelns. Viņš bija ātri uzlicis divus ielāpus viņas skafandram, vienu uz kreisās rokas, vienu uz ķiveres — un bija pietiekami apķērīgs, lai, to darot, noslēgtu gaisa pieplūdi, tad noskaitījis sešdesmit sekundes, pirms atkal pieslēdzis gaisu viņas skafandram. Tā Bils bija izglābis viņas dzivību.

Tas bija pirmais apliecinājums tam, ka Bils ir pietiekami saprātīgs, lai paveiktu kaut ko derīgu. Viņš bija atradis skafandru ielāpu komplektu netālu no šofera vietas, un tad ticis galā ar visu pārējo kā ar vienkāršu vingrinājumu, nezaudējot laiku un nepievēršot uzmanību kaujai.

Man laikam nevajadzēja būt pārsteigtam; es zināju, ka Bils bija strādājis smagajās konstrukcijās — kosmosa apmetnē tas nozīmē darbu skafandrā, ar drošības pasākumu treniņiem. Bet ar to nepietiek, lai kaut ko iemācītos, riskantos apstākļos vajadzīgas zināmas iemaņas un vēss prāts, lai pielietotu pat vislabākajos treniņos apgūto.

Bils parādīja mums to, ko bija paveicis, ne jau lielīdamies, bet tāpēc, ka viņš saprata — kaut ko nāksies darīt tālāk. Steigā aizlāpot caurumus Lilībetas skafandrā, viņš nebija apskatījis ievainojumu un nezināja, vai tā ir šauta vai iededzināta ar lāzerstaru. Ja brūce asiņoja, skafandrs butu jāatver vēlreiz, jāapsien ievainojums un skafandrs atkal jāaizver — bet ātri! Skatoties uz ievainojuma vietu — roku —, bija skaidrs, ka vienīgā iespēja to izdarīt būtu pagriezt skafandru plašāk, tikt pie ievainojuma, apturēt asiņošanu, un gaidīt vienu bezgalīgu minūti, lai skafandrā varētu atjaunot gaisa spiedienu.

Laiks, ko pacients var izturēt vakuumā, ir ļoti ierobežots. Lilībeta bija veca, ievainota, un šodien vienreiz jau pabijusi vakuumā. Vai viņa izturētu vēl vienu reizi?

Nebija nekādas vajadzības atvērt ķiveri. Šāviens bija trāpījis ķiverē un nobrāzis tās augšpusi, bet galva nebija

ievainota — ja tā būtu, mēs nespriestu par to, vai pārgriezt piedurkni.

Gvena piespieda savu ķiveri pie Lilibetas ķiveres. Lilībeta nāca pie samaņas. Vai viņa asiņoja?

Krustmāte domāja, ka nē. Viņas roka bija notirpusi, bet nesāpēja pārāk spēcīgi. Vai viņi to dabūja? Ko dabūja? Kaut ko no kravas nodalījuma. Gvena pārliecināja viņu, ka bandīti nepaņēma neko, viņi ir miruši. Šķita, ka Lilībeta ir apmierināta ar dzirdēto. Viņa piebilda: «Tedijs var vadīt autobusu,» un likās, ka ieslīga miegā.

Trešais upuris, viens no lēdijas Diānas vīriem, bija miris. Bet viņu nenošāva neviens no bandītiem. Patiesībā viņš pats bija iešāvis sev kājā.

Man liekas, jau iepriekš teicu, ka viņš bija apbruņots — viņa ierocis, lai Dievs pasarg’, bija skafandra iekšpusē. Kad sākās nepatikšanas, viņš gribēja izvilkt ieroci, saprata, ka nevar to aizsniegt un atvēra skafandru.

Vakuumā ir iespējams atvērt un atkal aizvērt skafandru; man liekas, ka leģendārais Hudini varētu iemācīties to izdarīt. Bet šis stulbenis vēl joprojām meklēja savu ieroci, kad sabruka konvulsijās. Otrs virs bija par puspunktu prātīgāks. Tā vietā, lai meklētu savu ieroci, viņš mēģināja aizsniegt nokritušā vira šaujamo. Viņam izdevās piekļūt pie ieroča un izvilkt to, bet par vēlu, lai piedalītos kaujā. Viņš piecēlās reizē ar mani, kad es biju sadūris pēdējo no bandītiem. Tā nu es redzu šo āmurgalvu, kurš vicina ieroci man gar seju.

Es negribēju salauzt viņa plaukstas locītavu; es vienkārši vēlējos viņu atbruņot. Pastūmu ieroci malā un iesitu pa locītavu ar savu spieķi. Saķēru krītošo ieroci, aizbāzu aiz skafandra jostas, devos uz priekšu un sabruku savā sēdeklī. Es nezināju, vai esmu ievainojis viņu, varbūt tikai viegli ieskrambājis.

Bet manī nav ne kripatiņas nožēlas. Ja negribi salauztu plaukstas locītavu, nevicini šaujamo pie manas sejas. Vismaz ne tad, kad esmu noguris un satraukts.

Tad es saņēmos un mēģināju palīdzēt Gvenai un Bilam.

Es nevaru runāt par mūsu ceturto upuri — Igoru O’Tūlu, piecgadīgo zēnu.

Tā kā viņš sēdēja aizmugurējā sēdekli kopā ar māti, ir skaidrs, ka viņu nenogalināja neviens no otrās mašīnas, tads leņķis ir neiespējams. Tikai abi snaiperi no superriteņa mašīnas bija pietiekami augstu, lai varētu šaut cauri «Uzklausi mani» vadītāja kabīnei un trāpīt kādam pašā aizmugurē. Tātad tas varēja būt vienīgi otrais snaiperis, jo pirmais šāva uz otro mašīnu.

Tad ritenis pagriezās, es redzēju, ka viņa ierocis tēmē uz mums, ieraudzīju tā uzliesmojumu tajā pašā mirklī, kad izšāvu un nogalināju viņu.

Man likās, ka viņa šāviens netrāpīja. Ja viņš tēmēja uz mani, tad viņš netrāpīja. Neesmu pārliecināts, ka viņš mērķēja rūpīgi, jo kurš gan tēmētu uz visnepiemērotāko mērķi — pavisam mazu bērnu autobusa pēdējā sēdeklī? Bet tam uzliesmojumam, ko redzēju, noteikti bija jābūt šāvienam, kurš trāpīja Igoram.

Ja Igors nebūtu miris, man būtu dalītas jūtas pret superriteņa mašīnas komandu — mēs pilnīgi droši nebūtu uzvarējuši bez viņu palīdzības. Bet pēdējais šāviens mani pārliecināja, ka viņi vienkārši izšāva savus konkurentus, pirms ķērās pie galvenā uzdevuma — «Uzklausi mani» nolaupīšanas.

Vienīgais, ko es nožēloju — ka nenogalināju ceturto superriteņa mašīnas vadītāju.

Bet tā jau bija apcere. Tajā mirklī mēs redzējām vienīgi nogalinātu bērnu. Mēs bijām aprūpējuši Lilībetu, iztaisnojām muguras un paskatījāmies apkārt. Jekaterina klusi sēdēja ar sava bērna ķermeni uz rokām. Man bija jāpaskatās divreiz, lai saprastu, kas noticis. Bet skafandros ar sašautiem sejsegiem nemēdz atrasties dzīvi bērni. Es devos uz viņas pusi, Gvena piegāja klāt pirmā. Es apstājos aiz Gvenas, lēdija Diāna satvēra manu piedurkni un kaut ko teica.

Es pieskāros ar savu ķiveri viņējai. «Ko jūs teicāt?»

«Es teicu, lai šoferis brauc tālāk. Vai jūs nesaprotat skaidru angļu valodu?»

Kaut viņa to būtu pateikusi Gvenai! Gvenas atbildes parasti ir radošākas un liriskākas nekā manējās. Viss, ko

es nogurumā varēju izteikt, bija: «Aizveries un apsēdies, tu, dumjā zoss!» Atbildi es negaidīju.

Lēdija Di gāja tālāk, kur Bils neļāva viņai traucēt Lilibetu. Es to neredzēju, jo, kamēr biju noliecies un centos saskatīt, kas bija noticis ar viņas viru, kurš (man tas bija vēl jāpārbauda) bija nogalinājis sevi, nemākulīgi rīkojoties ar skafandru, otrs lēdijas virs mēģināja atgūt savu ieroci.

Cīniņa laikā es saķēru viņa locītavu (lauzto). Es nevarēju dzirdēt kliedzienu vai redzēt viņa sejas izteiksmi, bet viņa kustības lika man saprast, cik ļoti nabadziņam sāpēja.

Viss, ko es varu pateikt — nevajag bāzt ieročus man sejā. Tas modina manī visļaunāko.

Es atgriezos pie Gvenas un nabaga mātes un pieskāros ar savu ķiveri Gvenas ķiverei. «Vai mēs varam viņai kā palīdzēt?»

«Nē. Neko, kamēr neesam viņu nogādājuši apmetnē. Tad ari neko ipašu.»

«Un kas ir ar abiem pārējiem?» Es domāju, ka viņi raudāja, bet, ja to nevar ne redzēt, ne dzirdēt, ko lai dara?

«Ričard, es domāju, ka labākais, ko varam darīt, ir atstāt šo ģimeni mierā. Pieskati viņus, bet liec mierā. Kamēr neesam sasnieguši Honkongu.»

«Jā — Honkongu. Kas ir Tedijs?»

«Kas?»

«Lilibeta teica — tālāk var braukt Tedijs.»

«A, man liekas, ka viņa domāja mūsu sargu tornī. Viņas māsasdēls.»

Tāpēc es uzkāpu pārbaudīt torni. Man bija jāizkāpj no autobusa, lai tur nokļūtu, un es to darīju uzmanīgi. Bet mēs nebijām kļūdījušies — visi pretinieki bija pagalam. Un tāpat arī sargs tornī — Tedijs. Es norāpos lejā un iekāpu atpakaļ autobusa pasažieru salonā, sasaucu savējos un paziņoju, ka mums nav rezerves šofera.

Es jautāju: «Bil, vai tu vari braukt?»

«Nē, es nevaru, senator. Šī ir pirmā reize manā dzīvē, kad es atrodos tādā mašīnā.»

«Es jau tā domāju. Ir pagājuši vairāki gadi, kopš braucu ar tādu, bet es zinu, kā to vadīt… ak Dievs, Gvena, es nevaru.»

«Nepatikšanas, dārgais?»

Es nopūtos. «Mašīnas vadīšanai vajadzīgas kājas. Mana kāja ir tur, uz sēdekļa. Nav nekādas iespējas to pielikt… un nav iespējams arī vadīt mašīnu ar vienu kāju.»

Viņa mierinoši atbildēja: «Viss ir kārtībā, dārgais. Tu uzmani radio, mums vajadzēs raidīt kādus palīdzības saucienus, kamēr es vadīšu autobusu.»

«Vai tu māki vadīt šādu behemotu?»

«Protams. Es negribēju pati pieteikties, ja jau šeit esat jus, divi vīrieši. Bet es braukšu ar prieku. Apmēram divas stundas. Nekādu problēmu.»

*   * *

Trīs minūtes vēlāk Gvena pārbaudīja vadības pulti, es sēdēju blakus un mēģināju izgudrot, kā pievienot skafandra vadus pie autobusa radio.

Divas no šīm minūtēm mēs pavadījām, pierunājot Bilu par pilnvaroto pārstāvi lēdijas DI noturēšanai viņas vietā. Viņa atkal bija pienākusi klāt ar instrukcijām par to, kā viss būtu jādara pareizi.

Šķita, ka viņa steidzās — kaut kas saistībā ar direktoru sapuici Ceturtajā Spārnā. Tāpēc mums jābrauc ātri, jāatgūst iekavētais laiks.

Šoreiz man nācās dzirdēt Gvenas komentāru. Tas bija sirdi sildošs.

Lēdija DI noelsās, it īpaši, kad Gvena deva padomu, ko viņai darīt ar savām pilnvarām pēc tam, kad tās būs rūpīgi salocītas.

Gvena iedarbināja dzinēju, «Uzklausi mani» nodrebeja, tad atkāpās, apbrauca apkārt pamestajai uzbrucēju mašīnai, un mēs devāmies ceļā.

Es beidzot nospiedu pareizās radio pogas un ieklausījos it kā pareizajā kanālā:

«… O, M, F, I, E, S — tas ir Comfiesl Nevainojama atbilde modernas dzīves radītam stresam! Neņemiet savas darba rūpes līdzi uz mājām. Labāk saņemiet mierinājumu, ko sniedz Comfies, preparāts, ko terapeiti iesaka visu citu vietā…»

Es mēģināju pārslēgties uz citu kanālu.

XIII nodaļa

«Patiesībai neviens negrib ticēt.» Džordžs Bernards Šovs (1856—1950)

Es turpināju uz labu laimi meklēt vienpadsmito, nelaimes gadījumu kanālu, jo kanāli nebija numurēti — Lilībetai bija pašai sava kodēšanas sistēma. Lodziņš ar uzrakstu «Palīdzība» nebija vis palīdzība nelaimes gadījumos, kā es biju iedomājies., bet garīgā palīdzība. Es to nospiedu un saņēmu atbildi: «Seit runā reverends Herolds Endžels, tieši no savas sirds uz jūsējo — no Lejas Tiho altāra Kristus Mājā uz Mēness. Klausieties mūs svētdien astoņos, lai dzirdētu Svēto rakstu pravietojumu patieso nozīmi… un sūtiet savu mīlestību apliecinošo dāvanu uz 99. pasta kastīti Eņģeļu stacijā, Lejas Tiho. Šodienas Labās Vēsts tēma: «Kā mēs pazīsim Kungu, kad viņš atnāks.» Bet tagad pievienosimies korim dziesmā «Jēzus tur mani savās…»

Tāda veida palīdzība nāca apmēram četrdesmit minūtes par vēlu, un es pārslēdzu nākamo kanālu. Tur izdzirdēju pazīstamu balsi un sapratu, ka tam jābūt trīspadsmitajam kanālam. Es izsaucu: «Kapteinis Pusnakts izsauc kapteini Mersiju! Kapteini Mersij, atsaucies!»

«Mersijs, Mēness Honkongas Virsmas kontrole. Pusnakts, kas, pie velna, tev tagad padomā? Beidzu.»

Es mēģināju izskaidrot divdesmit piecos vārdos, vai vēl īsāk, kā esmu nonācis šajā vietā. Viņš klausījās, tad pārtrauca mani: «Pusnakts, ko tu smēķēji? Ļauj man parunāt ar tavu sievu, viņai es varu uzticēties.»

«Pašlaik viņa nevar runāt, viņa vada autobusu.»

«Pagaidi. Tu man saki, ka esi pasažieris autobusā «Uzklausi mani, Jēzu». Tas ir Lilībetas Vašingtones autobuss, kāpēc to vada tava sieva?»

«Es jau mēģināju tev izskaidrot. Viņa ir ievainota. Lilībeta, es domāju, ne jau mana sieva. Mums uzbruka bandīti.»

«Tajā rajonā nav nekādu bandītu.»

«Tas tiesa, mēs viņus nogalinājām. Kapteini, paklausieties, un beidziet izteikt pārsteidzīgus spriedumus. Mums uzbruka. Trīs no mums ir miruši un divi ir ievainoti… un mana sieva vada autobusu tāpēc, ka viņa ir palikusi vienīgā, kas to var.»

«Vai tu esi ievainots?»

«Nē.»

«Bet tu teici, ka tava sieva ir vienīgā, kas spēj vadīt autobusu.»

«Jā.»

«Noskaidrosim visu. Aizvakar tu vadīji kosmosa kuģi — vai arī tad tava sieva bija pilots?»

«Es biju pilots. Kas tev aiz ādas, kaptein?»

«Tu vari vadīt kosmosa kuģi… bet nevari tikt galā ar mazu, vecu busiņu. To ir grūti sagremot.»

«Vienkārši. Es nevaru izmantot savu labo kāju.»

«Bet tu teici, ka neesi ievainots.»

«Neesmu ari. Esmu tikai zaudējis kāju, tas viss. Nu, ne gluži zaudējis — tā ir šeit, man rokās. Bet es to nevaru izmantot.»

«Kāpēc tu to nevari izmantot?»

Es dziļi ievilku elpu un centos atcerēties Sači norādījumus par ballistiku uz atmofēras planētām. «Kapteini Mersij, vai tavā organizācijā — vai vispār jebkur Mēness Honkongā — ir kāds, kam interesētu fakts, ka bandīti uzbruka sabiedriskajam autobusam, kas apkalpo jūsu pilsētu, tikai pāris posmus no pilsētas robežām? Un vai tur ir kāds, kas varētu aprūpēt ievainotos un saņemt mirušos, kad mēs tur ieradīsimies? Un kam būs vienalga, kas vada autobusu? Un kam neliekas neticami, ka kādam cilvēkam pirms vairākiem gadiem varēja amputēt kāju?»

«Kāpēc uzreiz tā neteici?»

«Nolādēts, kaptein, tā nebija jūsu sasodītā darīšana!»

Pāris sekundes valdīja klusums. Tad kapteinis Mersijs mierīgi teica: «Varbūt tev ir taisnība. Pusnakts, es tevi savienošu ar majoru Bozelu. Pēc amata viņš ir vairumtirgotājs, bet viņš ari komandē mūsu Modros Brīvprātīgos, un tieši tāpēc tev ar viņu jārunā.»

11  — 2689

161

Es gaidīju un skatījos, kā Gvena vada autobusu. Kad mēs sākām kustēties, viņa vadīja mašīnu neveikli, kā katrs, kurš tikko iesēdies svešā mašīnā. Tagad viņa vadīja autobusu līgani, nevis kā Lilībeta — mētājot uz katra izci Iruša.

«Šeit Bozels. Vai jūs uztverat?»

Es atbildēju… un gandrīz tajā pašā mirkli mani pārņēma murgaina izjūta, ka reiz tā jau bijis, jo viņš mani pārtrauca, teikdams: «Tajā rajonā nav bandītu.»

Es nopūtos. «Ja jūs, major, tā sakāt. Bet tajā rajonā tagad ir deviņi līķi un pamesta mašīna. Varbūt kādam interesētu pārmeklēt šos līķus, viņu skafandrus un ieročus, un pretendēt uz pamesto mašīnu… pirms kādi mierīgie iedzīvotāji, kas nevarētu iedomāties par bandītiem, neatrod un nepaņem visu.»

«Hmmm. Čoi-Mu sola man tās vietas, kurā it kā notika uzbrukums, attēlu no mākslīgā pavadoņa. Ja tur patiešām bus pamesta mašīna…»

«Major!»

«Jā?»

«Man neinteresē tas, kam jūs ticat. Trofeju vākšana man ir vienaldzīga. Mēs būsim pie ziemeļu ieejas apmēram trijos trīsdesmit. Vai jūs varat atsūtīt mums pretī ārstu ar nestuvēm un nesējiem? Nestuves vajadzīgas misis Lilībetai Vašingtonei. Viņa ir…»

«Es zinu, kas viņa ir, viņa ir braukusi tajā maršrutā kopš tiem laikiem, kad es vēl biju bērns. Ļaujiet man parunāt ar viņu.»

«Viņa ir ievainota, es jau teicu. Viņa guļ un es ceru, ka ir aizmigusi. Ja tā nav, es tomēr netraucēšu viņu, asiņošana varētu kļūt spēcīgāka. Tikai atsūtiet kādu, kas varētu viņu sagaidīt pie gaisa slūžām. Un vajadzīgs kāds, kas parūpēsies arī par trīs mirušajiem, viens no viņiem ir mazs bērns. Bērna rnate ir šoka stāvoklī, viņu sauc Jekaterina O’Tūla, viņas vīrs dzīvo jūsu pilsētā. Viņu sauc Naidžels O’Tūls, un varbūt jūs varat lugt, lai kāds viņam piezvana un lai viņš atbrauc sagaidīt savu ģimeni un parūpējas par viņiem. Tas ir viss, major. Kad es jūs izsaucu, biju mazliet uztraucies par bandītiem, bet, tā kā šajā rajonā bandītu nav,

mums nav nekāda iemesla lūgt aizsardzību šeit, Skaidrības juras plašumos šajā saulainajā dienā, un es atvainojos, ka iztraucēju jūsu miegu.»

«Viss kārtībā; mēs šeit esam, lai palīdzētu — nav nekādas vajadzības kļūt sarkastiskam. Mēs reģistrējām jūsu pieteikumu. Nosauciet savu pilnu vārdu un uzvārdu, adresi, un atkārtojiet: Pārstāvot Lilibetu Vašingtoni no Laimīgā Pūķa apmetnes, kura vada autobusu kompāniju «Apokalipse un Aizsaule», es pilnvaroju majoru Kērku Bozelu, Mēness Honkongas Modro Brīvprātīgo komandieri un menedžeri, nodrošināt…»

«Pagaidiet, kas tas ir?»

«Tikai standarta līgums par personiskās aizsardzības un īpašuma uzglabāšanas pakalpojumiem, kas garantē atlīdzību. Nevar taču gribēt, lai vesels vads sargu lec ārā no gultas nakts vidū par velti. Nekas nav par velti.»

«Mmmm. Major, vai jums gadījumā pie rokas nav kāda hemoroīdu ziede? Preparāts H? Vai vēl kas tamlīdzīgs?»

«Ee? Es lietoju tīģerbalzāmu. Kāpēc jautājat?»

«Jums to tūlīt vajadzēs. Paņemiet to standarta līgumu, salokiet, kamēr paliek tikai asi stūrīši…»

Es paliku trīspadsmitajā kanālā un vairs nepūlējos atrast kādu nelaimes gadījumu kanālu. Cik sapratu, nebija nekādas jēgas saukt palīgā vienpadsmitajā kanālā pēc tam, kad tikko biju runājis ar vienīgo iespējamo palīdzības sniedzēju.

Es piespiedu savu ķiveri pie Gvenas ķiveres un atstāstīju notikumus, tad piebildu: «Abi idioti man gribēja iestāstīt, ka šajā apvidū nemēdzot būt bandīti.»

«Varbūt tie nemaz nebija bandīti. Varbūt tie bija tikai agrāro reformu piekritēji, kas izteica savu politisko nostāju. Es ceru, ka mēs nesatiksim nevienu labā spārna ekstrēmistu! Ričard, es labāk nerunāšu, kamēr sēžu pie stūres. Sveša mašīna, svešs ceļš — patiesībā ceļa nav vispār.»

«Piedod, dārgā! Tev lieliski sanāk. Vai es varu kā palīdzēt?»

«Tu man ļoti palīdzētu, ja varētu uzmanīt stabiņus.»

«Protams!»

«Tad es varētu skatīties uz ceļu tieši priekšā. Daži no tiem grumbuļiem ir trakāki kā Manhetenā.»

«Neiespējami.»

Mēs izgudrojām sistēmu, lai Gvenai palīdzētu, pēc iespējas mazāk apgrūtinot. Tiklīdz pamanīju stabiņu, tā norādīju uz to. Kad ari Gvena to ieraudzīja, viņa pieskārās manam ceļgalam. Mēs nesarunājāmies, jo saskaršanās ar ķiverēm traucēja autobusa vadīšanu.

Apmēram pēc stundas parādījās rolligons, kas lielā ātrumā brauca tieši mums pretī. Gvena pielika roku pie savas ķiveres pretī ausij, es pieliku savu ķiveri pie viņējās. Viņa jautāja: «Vēl kādi agrāro reformu piekritēji?»

«Varbūt.»

«Man vairs nav munīcijas.»

«Man arī nav.» Es nopūtos. «Mums vajadzēs kaut kā piedabūt viņus sēsties pie sarunu galda. Galu galā ar vardarbību nekad neko nevar atrisināt.»

Gvena izteica nesievišķīgu frāzi un piebilda: «Un kur ir tas ierocis, ko tu atņēmi seram Galahedam?»

«Ak, dārgā, es pat neesmu paskatījies uz to. Esmu gan stulbenis!»

«Tu neesi stulbs, Ričard, tikai garīgs. Paskaties uz to!»

Es izvilku konfiscēto ieroci no skafandra jostas un rūpīgi apskatīju. Tad atkal pieliku savu ķiveri pie Gvenas ķiveres. «Mīļā, tu tam neticēsi. Ierocis nav pielādēts.»

«Ha!»

«Patiešām — ha! Tā kā man trūkst vārdu, tu vari mani citēt.»

Es iesviedu nederīgo ieroci autobusa stūrī un paskatījos ārā uz rolligonu, kas strauji tuvojās. Kāpēc jānēsā nepielādēts ierocis? Pilnīgas muļķības!

Gvena atkal norādīja uz savu ausi. Es pieliecos tuvāk.

«Jā?»

«Ta ieroča munīcija ir pie miruša īpašnieka, es varu derēt.»

«Es gan nederētu; es jau padomāju par to. Gvena, ja es mēģinātu pārmeklēt to līķi, vispirms man nāktos padarīt aukstus abus pārējos. Tā nav laba doma.»

«Es piekritu. Un tāpat mums vairs nav laika. Viņi ir klāt.»

Bet ne gluži.

Otrā mašīna apmēram divsimts metru attālumā no mums pasviedās pa kreisi, lai parādītu, ka izvairās no iespējamās sadursmes. Kad tā brauca mums garām, es izlasīju: «Modrie Brīvprātīgie — Mēness Honkonga».

Drīz mani izsauca Mersijs. «Bozels ziņo, ka viņi esot jūs atraduši, bet nevarot sazināties pa radio.»

«Es nezinu, kāpēc tas tā. Tu taču vari ar mani sazināties.»

«Jo es iedomājos, ka tu varētu būt nepareizajā kanālā. Pusnakts, lai ari kas tev būtu jādara, ir pilnīgi skaidrs, ka tu darīsi pavisam ko citu.»

«Tu man glaimo. Kas man bija jādara šoreiz?»

«Tev vajadzēja uzmanīt otro kanālu, tas ir viss. Šis kanāls ir rezervēts virszemes transportam.»

«Katru dienu es uzzinu ko jaunu. Paldies.»

«Nevienam, kas to nezina, nevajadzētu vadīt kādu virsmas transporta līdzekli uz šīs planētas.»

«Kapteini, tev ir taisnība.» Es apklusu.

*   * *

Mēs ieraudzījām Mēness Honkongu vēl ilgi, pirms to sasniedzām — piespiedu nosēšanās pilons, lielas apaļas antenas sakariem ar Zemi un vēl lielākas — sakariem ar Marsu un Joslu, Saules enerģijas transformatori — un skats kļuva iespaidīgāks, mums tuvojoties. Protams, visi dzīvo zem Mēness virsmas… bet es vienmēr aizmirstu, cik liela daļa Mēness smagās industrijas atrodas virspusē — diezgan neloģiski to aizmirst, jo gandrīz visa Mēness bagātība ir saistīta ar Saules gaismu, garām naktīm un bezgalīgu vakuumu. Bet, kā izteicās mana sieva, es esmu garīgā tipa cilvēks.

Mēs pabraucām garām Nissan-Shell jaunajam kompleksam, hektāriem zemes aizņēma caurules, pārstrādes kolonnas, destilatori, vārsti, sūkņi un Busāra piramīdas. Garās ēnas, ko radīja lēcošās Saules stari, padarīja šo skatu par Salvadora Dalī vadīta Pītera Brēgela jaunākā gleznotu

Gistava Dorē gleznu. Tieši aiz tas mēs atradam ziemeļu ieeju.

Lilībetas dēļ mums atļāva izmantot mazo Kwiklok ieeju. Bils devās iekšā kopā ar Lilībetu — viņš to bija pelnijis —, tad sekoja lēdija Dī ar savu izdzīvojušo vīru, un aiz viņas — Jekaterina ar berniem. Dārgā Diāna bija atkal izcēlusies ar savām prasībām nogādāt viņu lidlaukā, nevis pie izejas uz pilsētu.

Bils un es bijām pasargājuši Gvenu no lēdijas karaliskajām pavēlēm, bet tās bija samazinājušas (ja tas vispār ir iespējams) viņas popularitāti mūsu vidū. Es biju laimīgs redzēt viņu ejam prom. Un viss bija kārtībā, jo Jekaterinas virs izbrauca ārā caur galveno ieeju tieši tad, kad mēs zaudējām savas īpaši Svarīgās Personas. Naidžels O’Tūls aizveda savu ģimeni (ieskaitot nabaga mirušo bērnu) atpakaļ pa to pašu ceļu pēc tam, kad Gvena bija apskāvusi Jekaterinu un apsolījusi piezvanīt.

Tad bija mūsu kārta… uzzināt, ka bonsai kociņu nav iespējams ietilpināt Kwiklok kabīnē. Mēs izkāpām ārā un devāmies pie lielākām (un lēnākām) slūžām. Redzēju, kā no «Uzklausi mani, Jēzu» torņa nones mūsu sarga līķi un ka izkrauj autobusa kravu četru apbruņotu sargu uzraudzībā. Es domāju, diez kas varētu būt šajā kravā. Bet tā nebija mana darīšana. (Vai varbūt bija — šķita iespējams, ka tieši šī krava varētu būt uzbrukuma un nāves iemesls.) Mēs iegājām lielākajās slūžās — mēs paši, bonsai kļava, mazais koferis, soma, iesaiņotā parūka, mans spieķis un kājas protēze.

Slūžas atvērās, un mēs iegājām garā tunelī, izgājām cauri divām gaisa spiedienu kontrolējošām durvīm. Pie otrajām durvīm bija biļešu automāts, kur varēja nopirkt īslaicīgās gaisa izmantošanas atļaujas, bet uz tā bija uzraksts: NEDARBOJAS — Apmeklētājiem lūdzam atstāt puskronu par 24 h. Uz automāta atradās trauks ar dažām monētām, es ieliku kronu par sevi un Gvenu.

Tuneļa gala vēl vienas durvis ieveda mūs pilsētā.

Turpat bija soli cilvēkiem, kas vēlētos uzvilkt vai novilkt skafandrus. Ar atvieglojuma nopūtu es atvilku rāvējslēdzēju un drīz vien jau biju pielicis vietā mākslīgo kāju.

Sausie Kauli ir ciemats, Laimīgais Pūķis ir mazpilsēta, Meness Honkonga ir otrā lielākā metropole pēc Lunasitijas. Pašlaik tā neizskatījās pārpildita, bet tas bija nakts klusums; tikai nakts maiņas strādnieki bija nomodā. Pat tiem, kas agri ceļas, bija vēl divas miega stundas, neņemot vērā, ka ārā jau spoži spīdēja Saule.

Bet šajā, gandrīz tukšajā gaitenī jau bija jūtama lielpilsētas kvalitāte, virs skafandru pakaramajiem bija uzraksts:

RISKĒJIET PAŠI, IZMANTOJIET SOS PAKARAMOS.

GRIEZIETIES PIE GARDEROBISTA JANA.

GARANTĒTS UN APDROŠINĀTS.

VIENA KRONA PAR VIENU SKAFANDRU.

Zem tā atradās ar roku rakstīta piezīme:

ESIET PRĀTĪGI!

GRIEZIETIES PIE SOLA, TIKAI PAR PUSKRONU,

BEZ GARANTIJAS UN BEZ APDROŠINĀŠANAS, VIENKĀRŠI GODĪGI.

Pie katras zīmes bija bultas, viena pa labi, viena pa kreisi.

Gvena iejautājās: «Kuru, dārgais? Solu vai Janu?»

«Ne vienu, ne otru. Šī vieta ir pietiekami līdzīga Lunasitijai, un es zinu, ko darīt. Vismaz man tā liekas.» Es paskatījos apkārt, uz augšu un leju, un pamanīju sarkanu gaismiņu. «Tur ir viesnīca. Ja mana koka kāja ir īstajā vietā, es varu paņemt katrā rokā pa skafandram. Vai tu tiksi galā ar pārējo?»

«Protams. Un kā ar spieķi?»

«Es to aizbāzīšu aiz jostas. Nekādu problēmu.» Mēs devāmies viesnīcas virzienā.

Viesnīcas gaiteņa galā pie reģistratūras lodziņa sēdēja jauna sieviete un lasīja — Transgenics, Silvestra klasisko tekstu. Viņa pacēla acis. «Labāk vispirms nolieciet bagāžu, Sols ir blakus durvīs.»

«Nē, es gribu lielu istabu ar maksimāli lielu gultu. Savas mantas mēs noliksim istabas stūrī.»

Viņa ieskatījās savā sarakstā. «Man ir vienvietīgas istabas. Dubultgultas. Laimīgie numuri. Bet tā, ko jūs vēlaties, mums nav. Viss aizņemts.»

«Cik maksā laimīgais numurs?»

«Viss atkarīgs no numura. Ir viens ar divām karaliskām gultam un dušu. Ir viens pavisam bez gultām, bet ar mīkstu gridu un daudziem spilveniem. Un ir…»

«Cik maksās numurs ar divām karaliskām gultām?»

«Astoņdesmit kronas.»

Es pacietīgi teicu: «Klausieties, pilsone, es pats esmu Mēness iedzīvotājs. Mans vectēvs tika ievainots uz Bon March@e kāpnēm. Viņa tēvu deportēja par kriminālu sindikālismu. Es zinu, kādas ir cenas Lunasitijā, Honkongā tas nevar būt tik augstas. Cik jūs prasītu par to, ko es lūdzu? Ja jums būtu brīvs tāds numurs?»

«Tas mani neiespaido, cilvēk, katrs var pieminēt savus senčus no Revolūcijas laikiem un lielākā daļa to arī dara. Mani senči sagaidīja Nīlu Armstrongu, kad viņš izkāpa. Atcerieties to.»

Es pasmīnēju. «Es nevaru, un man labāk vajadzēja klusēt. Kada ir reālā cena par istabu diviem ar vienu lielu gultu un dušu? Ne jau jūsu tūristu cena.»

«Standarta divvietīgs numurs ar lielu gultu un dušu maksā divdesmit kronas. Klausieties, cilvēk, man nav daudz iespeju izdot kādu istabu tik vēlu — vai tik agri. Es piedāvāju numuru par divdesmit kronām… un jums jāaizbrauc līdz dienvidum.»

«Desmit kronas.»

«Zaglis. Astoņpadsmit. Zemāk par šo summu es palieku zaudētājos.»

«Nē. Kā jau jūs atzīmējāt, šajā rīta stundā nav iespējams izdot kādu numuru par jebkādu cenu. Piecpadsmit kronas.»

«Maksājiet, bet jums jābūt prom līdz pusdienlaikam.»

«Sarunāsim — līdz trīspadsmitiem. Mēs neesam gulējuši visu nakti un mums ir grūti gājis.» Es noskaitīju naudu.

«Es zinu.» Viņa pamāja uz sava termināla pusi. «Hong Kong Gong par jums bija vairāki speciālizlaidumi. Trīspadsmitos, labi — bet, ja paliksiet ilgāk, jūs vai nu maksāsiet pilnu cenu, vai pārvāksieties uz parasto numuru.

Vai jūs patiešām satikāties ar bandītiem? Pa ceļam no Laimīgā Pūķa?»

«Man teica, ka tajā rajonā bandītu neesot. Mēs saskrējāmies ar ne visai draudzīgiem svešiniekiem. Mūsu zaudējumi bija trīs mirušie un divi ievainotie. Mēs turējāmies viņiem pretī.»

«Jā, es redzēju. Vai jums vajag čeku izdevumu atskaitei? Par vienu kronu es jums izrakstīšu patiešām īstu un ticamu čeku par tādu summu, kādu jūs teiksiet. Un man ir trīs ziņas jums.»

Es stulbi samirkšķināju acis. «Kā? Neviens nezināja, ka mēs apmetīsimies jūsu viesnicā. Mēs paši to nezinājām.»

«Nekādas mistikas, cilvēk. Svešinieks ierodas nakts vidū no ziemeļu ieejas, un pastāv iespēja septiņi pret divi, ka viņš paliks manā gultā — vienā no manām gultām, un, lūdzu, bez asprātīgām piezīmēm.» Viņa paskatījās uz savu terminālu. «Ja jūs neizlasīsiet savas ziņas vēl pēc desmit minūtēm, kopijas tiks izplatītas visās pilsētas viesnīcās. Ja arī tad ziņas nav jūs sasniegušas, publiskās drošības dienests var sākt meklēšanu. Mums pārāk bieži negadās simpātiski svešinieki ar romantiskiem piedzīvojumiem.»

Gvena atsaucās: «Beidz luncināt asti, mīļumiņ, viņš ir noguris. Un jau aizņemts. Pasniedz man izdrukas, lūdzu.»

Viesnīcniece vēsi paskatījās uz Gvenu un sacīja man: «Cilvēk, ja jūs viņai vēl neesat samaksājis, es varu piedāvāt kaut ko labāku, jaunāku un skaistāku par izdevīgu cenu.»

«Savu meitu?» Gvena silti apjautājās. «Lūdzu, es gribu saņemt tās ziņas.»

Sieviete paraustīja plecus un pasniedza man ziņas. Es pateicos un sacīju: «Runājot par to, ko jūs varat piedāvāt. Jaunāku — varbūt. Skaistāku — es šaubos. Izdevīga cena

—    lētāk nevar būt, es apprecējos ar šo te viņas naudas dēļ. Kādi ir fakti?»

Viņas skatiens pievērsās te man, te Gvenai. «Vai tā ir tiesa? Vai viņš apprecēja jūs jūsu naudas dēļ? Tad lai viņš to nopelna!»

«Nu, viņš uzskata, ka jau ir nopelnījis,» Gvena domīgi teica. «Es gan neesmu pārliecināta. Mēs esam precējušies tikai trīs dienas. Šis ir mūsu medusmēnesis.»

«Mazāk kā trīs dienas,» es iebildu. «Tikai liekas, ka ilgāk.»

«Cilvēk, nerunājiet tā ar savu ligavu! Jūs esat nekauņa, lops un varbūt bēgat no cietuma.»

«Jā, gan viens, gan otrs, gan trešais,» es piekritu.

Viņa mani ignorēja un turpināja sarunāties ar Gvenu. «Dārgā, es nezināju, ka tas ir jūsu medusmēnesis, tad es nebutu piedāvājusi to «kaut ko» jūsu vīram. Es ņemu savus vārdus atpakaļ. Bet vēlāk, kad jums šis džeks ar superaktīvo muti apniks, es varu jums noorganizēt to pašu, tikai vīriešu dzimtē. Par saprātīgu cenu. Jaunu. Izskatīgu. Vīrišķīgu. Izturīgu. Maigu. Zvaniet un jautājiet Ksiju — tā mani sauc. Garantija — jūs esat apmierināta, vai ari jums nav jāmaksā.»

«Paldies. Pašlaik viss, ko es vēlos, ir brokastis. Tad gulta.»

«Brokastis — tieši aiz jums gaiteņa otrā pusē. Singa Ņujorkas kafejnīca. Es iesaku viņa «Paģiru speciālo» par kronu piecdesmit.» Viņa paskatījās uz atslēgu pakaramajiem un paņēma divas kartites. «Šeit ir jūsu atslēgas. Dār^ā, vai jus paiugsiet Singu atsūtīt man grilētu baltmaizi ar Cedaras sieru un kafiju? Un neļaujiet viņam prasīt vairāk kā pusotru kronu par «Paģiru speciālo». Viņš krāpjas tikai prieka pēc.»

Mēs atstājam savu bagāžu Ksijai un devāmies pāri gaitenim paēst brokastis. Singa «Paģiru speciālais» tiešām bija tik garšigs, ka to bija apgalvojusi Ksija. Tad mēs beidzot tikām savā numurā — jaunlaulāto numurā; Ksija atkal bija parūpējusies par mums. Daudzveidīgi. Viņa mūs pavadīja uz mūsu numuru, uzklausīja sajūsmas izsaucienus — šampanietis ledus spainītī, sega atlocīta, sasmaržoti palagi, ziedi (mākslīgie, bet visai pārliecinoši), maiga gaisma.

Jaunā sieva noskūpstīja Ksiju, un Ksija noskūpstīja sievu, un viņas abas sāka šņukstēt — arī labi, jo daudz kas bija noticis pārāk ātri un Gvenai nebija laiks asarām. Sievietēm vajag šad tad paraudāt.

Tad Ksija noskūpstīja jauno vīru, vīrs neraudāja un neminstinājās — Ksija ir tāda austrumnieciska būtne, kādu

Marko Polo esot atradis Ksanadū. Un viņa skūpstījās prasmīgi. Galu galā viņa atrāvās ievilkt elpu. «Uū!»

«Jā, «uū!»,» es piekritu. «Tā lieta, par ko jūs runājāt iepriekš — cik prasāt jūs?»

«Vāvulis.» Viņa paskatījās uz mani, bet neatgrūda. «Nekauņa. Nelietis. Paraugus es izsniedzu par velti. Bet ne jau jaunlaulātiem vīriem.» Viņa atraisījās no manām rokām. «Labu atpūtu, dārgie. Aizmirstiet to prombraukšanu trīspadsmitos. Guliet tik ilgi, cik vēlaties; es pateikšu dežurantam.»

«Ksija, divās no tām ziņām cilvēki vēlējās mani satikt neprātīgi agrā stundā. Vai ir iespējams palikt netraucētiem?»

«Es jau padomāju par to, izlasīju ziņas pirms jums. Aizmirstiet par to, pat tad, ja te ieradīsies Bozels ar visu savu skautu vienību, dienas dežurants neatzīsies, ka zina, kurā numurā jūs esat apmetušies.»

«Es negribu radīt jums nepatikšanas ar vadītāju.»

«Vai tad es neteicu? Man pieder šī iestāde. Kopīgi ar Amerikas Banku.» Viņa ātri noskūpstīja mani un aizgāja.

Kamēr mēs izģērbāmies, Gvena ieteicās: «Ričard, viņa gaidīja, kad mēs lūgsim viņu palikt. Un viņa nav tāda spulgacaina jaunava kā Grieta. Kāpēc tu viņu neuzaicināji?»

«Au, velns, es nezināju kā.»

«Tu varēji atpogāt viņas tērpu, kamēr viņa centās tevi savaņģot, ar to būtu pieticis. Zem tērpa nekā nebija. Labojums — zem tērpa bija Ksija, nekā vairāk. Bet tas jau ir daudz, esmu pārliecināta. Tad kāpēc tu to nedarīji?»

«Vai tu gribi zināt patiesību?»

«Mm… es neesmu droša.»

«Tāpēc, ka gribēju gulēt ar tevi, meitene, un bez traucēkļiem. Tu man vēl neesi apnikusi. Ne jau tavu smadzeņu vai garīgo vērtību dēļ, jo tādu tev gandrīz nav. Es ilgojos pec tava saldā ķermeņa.»

«Ak, Ričard!»

«Pirms vannas? Vai pēc?»

«Mm… gan pirms, gan pēc?»

«Tā ir mana mīļā!»

XIV nodaļa

«Demokrātija var paciest visu, tikai ne demokrātus.»

Dž. Heršovs (1904)

«Karaļi lielākoties ir nelieši.» Marks Tvens (1835—1910)

Kamēr mēs mazgājāmies, es ieteicos: «Tu pārsteidzi mani, mīļā, ar to, ka prati vadīt autobusu.»

«Tu pārsteidzi mani krietni vairāk, kad izrādījās, ka tavs spieķis šauj.»

«Ak jā, tas man atgādina… Vai nebūs pārāk grūti aizstāvēt mani?»

«Protams, nē, Ričard, bet kā?»

«Mans spieķis pārstāj būt par ieroci, kad cilvēki uzzina, kas tas ir. Bet, ja visi šāvieni tiks piedēvēti tev, cilvēki neuzzinās, kas tas ir.»

Gvena domigi atbildēja: «Es nesaprotu. Visi, kas bija autobusā, redzēja, ka tu izmanto spieķi kā šaujamieroci.»

«Vai patiešām? Cīniņš risinājās vakuumā — nāves klusumā. Neviens tātad nedzirdēja šāvienus. Kurš redzēja, ka es šauju? Lilibeta? Viņa bija ievainota, pirms es iesaistījos ballītē. Tikai dažas sekundes pirms tam, bet mēs jau te runājam par sekundēm. Bils? Viņš bija aizņemts ar Lilībetu. Jekaterina un viņas bērni? Šaubos, vai bērni redzēja kaut ko viņiem saprotamu, un māte pārdzīvoja vislielāko šoku, kāds vien mātei var būt; viņa nevarētu pārāk daudz atcerēties, ja vien vispār kaut ko redzēja. Dārgā Diāna un viņas puiši? Viens ir beigts, otrs bija tik apmulsis, ka uzskatīja mani par bandītu, un pati lēdija Dī ir pārāk egocentriska, lai saprastu, kas vispār notiek, viņa vienkārši zināja, ka nogurdinošas muļķības iejaucās viņas svētajos, neaizskaramajos plānos. Pagriezies, es nomazgāšu tev muguru.»

Gvena tā ari darīja, un es turpināju: «Uzlabosim situāciju. Es aizstāvēšu tevi, nevis tu mani.»

«Kā?»

«Manam spieķim un tavam mazajam Miyako ir viena kalibra munīcija. Tāpēc visi šāvieni nāca no Miyako, un šāvu es, nevis tu — un mans spieķis ir tikai spieķis. Un tu esi mana mīļā, nevainīgā sieviņa, kas nekad nedarītu kaut ko tik nesievišķīgu, kā šaušana uz svešiniekiem. Vai tas derēs?»

Gvena tik ilgi neatbildēja, ka es sāku domāt, vai tikai neesmu viņu kaut kā apvainojis. «Ričard, varbūt neviens no mums vispār nešāva?»

«Tā? Interesanti. Pasaki, kā.»

«Es gandrīz tikpat ļoti nevēlos atzīt, ka man ir ierocis, kā tu negribi atzīt, ka tavam spieķim piemīt negaidīti talanti… bet šaujamais manā somiņā — vai jebkur citur manā tuvumā

—    ir vairāk nekā reizi vien izglābis man dzīvību un es gribu arī turpmāk to nēsāt sev līdzi. Ričard, iemesli, kuru dēļ, tavuprāt, neviens neko nezina par šo spieķi, tikpat labi var attiekties uz manu Miyako. Tu esi lielāks par mani, un es sēdēju pie loga. Kad noliecāmies, nedomāju, ka kāds varēja mani pārāk labi redzēt — tavi pleci nav caurspīdīgi.»

«Hmm. Tā varētu būt. Bet ko tu teiktu par līķiem ar ložu caurumiem? Seši komats pieci milimetri, ja runājam precīzi.»

«Šāva tie miesnieki no lielā riteņa mašīnas.»

«Viņiem bija lāzeri, nevis šaujamie.»

«Ričard! Ričard! Vai tu zini, ka viņiem bez enerģijas ieročiem nebija ari šaujamieroči? Es nezinu.»

«Atkal jāsaka — hmm. Mana mīļā, tu esi apķērīga kā diplomāte.»

«Es esmu diplomāte. Lūdzu, pasniedz man ziepes. Ričard, mēs labprātīgi nesniegsim nekādu informāciju. Mēs bijām vienkārši pasažieri, nevainīgi un dumji klātesošie. Mums nav jābūt atbildīgiem par agrāro reformu atbalstītāju nāvi. Mans labākais skolotājs mācīja neatklāt savas kārtis un nekad neko neatzīt. Ir pienācis īstais brīdis to darīt.»

«Mans labākais skolotājs mācīja tieši to pašu. Gvena, kāpēc tu neapprecējies ar mani āgrāk?»

«Man bija vajadzīgs zināms laiks, lai atmaidzinātu tavu sirdi. Vai arī otrādi. Vai varam noskaloties?»

Kamēr es slaucīju Gvenu, atcerējos kādu jautājumu, no kura viņa bija izvairījusies. «Mana mīļā, kur tu iemācījies vadīt rolligonu?»

«Kur? Skaidrības jūrā.»

«Mmm?»

«Es iemācījos to darīt, skatīdamās uz Grietu un Lilībetu. Šovakar bija pirmā reize manā dzīvē, kad to darīju.» «Kāpēc tad tu tā neteici?»

Viņa sāka mani slaucīt. «Mīļais, ja būtu to zinājis, tu uztrauktos. Bezjēdzīgi. Visas reizes, kad biju precējusies, es vienmēr ievēroju likumu — nekad neteikt vīram neko tādu, kas varētu viņu uztraukt, ja vien spēju no tā izvairīties.» Viņa pasmaidīja savu eņģeļa smaidu. «Tā ir labāk. Vīrieši vienmēr uztraucas, sievietes ne.»

Mani pamodināja skaļa klauvēšana. «Atveriet!»

Man neienāca prātā nekāds iemesls, lai to darītu, un es nepakustējos. Plati nožāvājos, uzmanīdamies, lai mana dvēsele neaizlaižas, un pasniedzos pa labi. Tad pēkšņi un strauji pamodos — Gvenas nebija.

Es izkāpu no gultas tik ātri, ka apreiba galva, un gandrīz pakritu. Sapurināju galvu, lai tā atmostos, un iegāju dušā. Arī tur Gvenas nebija. Klauvēšana turpinājās.

Nevajag dzert šampanieti gultā un tūlīt iet gulēt; man bija jāatbrīvojas no litra burbuļūdens, līdz varēju atviegloti uzelpot un padomāt par ko citu. Klauvēšana un kliedzieni atkārtojās. Pie manas kājas protēzes bija piestiprināta zīmīte no mīļotās. Gudra meitene! Vēl labāk, nekā pielīmēt zīmīti zobu sukai. Tur bija rakstīts:

Dārgais,

Man sākās nomoda mundruma lēkme, tāpēc piecēlos un nolēmu parūpēties par pāris lietām. Vispirms es iešu pie Sears Montgomery atdot mūsu skafandrus un samaksāt par to īri. Pa ceļam es sagādāšu zeķes un apakšbikses tev un biksītes sev, un izdarīšu vēl šo to. Es atstāšu šeit reģistratūrā zīmīti Bilam, lai *arī viņš atdod savu skafandru — un, jā, viņš ieradās pēc mums un Ksija izmitināja viņu vienvietīgā istabā, kā

bija runāts. Tad es došos uz Vaiominga Nota Memoriālo slimnīcu apraudzīt Lilībetu, un piezvanīšu Jekaterinai. Tu guli kā bērns, un es ceru atgriezties, pirms tu pamodīsies. Ja ne — ja kaut kur iesi, lūdzu, atstāj ziņu reģistratūrā.

Mīlu — Gvend oliņa

Klauvēšana nemitējās. Es pieliku kājas protēzi un ievēroju, ka mūsu skafandri neatradās tur, kur es tos pēdējoreiz redzēju, tas ir, novietotus uz grīdas romantiskā pozā, kā to bija vēlējusies mana nekautrā sieva. Es uzvilku vienīgas drebes, kas man bija, aplaistīju mazo kjavu, kuru Gvena laikam jau bija aplaistījusi.

«Atveriet!»

«Ejiet ellē,» es pieklājīgi atbildēju.

Drīz klauvēšanu nomainīja skrāpēšanās skaņa, un es nostājos pie durvīm. Šīs bija tradicionālās durvis ar eņģēm, nevis automātiskās.

Durvis atsprāga vaļā un pa tām ievēlās mans trokšņainais apmeklētājs. Ar rokas vēzienu es palīdzēju viņam turpināt iesākto kustības virzienu. Vienā sestdaļā gravitācijas tas prasa zināmu uzmanību — kājas pret kaut ko jāatbalsta, jo citādi var zaudēt līdzsvaru un triks neizdosies.

Viņš atsitās pret pretējo sienu un nokrita uz gultas. Es uzsaucu: «Novāc savas netīrās kājas no manas gultas!»

Viņš piecēlās. Es dusmīgi turpināju: «Tagad paskaidro, kāpēc ielauzies manā guļamistabā… un runā ātri, pirms neesmu norāvis tev roku un ar to pārsitis tavu galvu. Kā tu domā, kas tu esi, ka drīksti pamodināt pilsoni, kurš ir atstājis pie durvīm zīmi «Netraucēt»! Atbildi!»

Es redzēju, kas viņš bija: tāds kā pilsētas klauns, viņa uniforma liecināja — kruķis.

Viņa atbilde, kurā jaucās sašutums ar iedomību, bija atbilstoša viņa izskatam. «Kāpēc neatvērāt durvis, kad es jums pavēlēju?»

«Kāpēc man tas būtu jādara? Vai tu maksā par šo istabu?» «Nē, bet…»

«Tā arī ir tava atbilde. Vācies ārā no šejienes!»

«Tagad paklausieties! Es esmu no Mēness Honkongas drošibas dienesta. Jums ir pavēlēts ierasties pie Municipālās Padomes priekšsēdētāja, lai sniegtu informāciju, kas nepieciešama pilsētas mieram un drošībai.»

«Ak tā, ja? Parādiet orderi.»

«Nekāds orderis nav vajadzīgs. Es esmu uniformā un pildu dienesta pienākumus, bet no jums prasu sadarbošanos. Pilsētas lēmums numur divsimt septiņpadsmit svītra astoņdesmit divi, četrdesmit pirmā lappuse.»

«Vai tev ir orderis ielauzties manā privātajā guļamistabā? Nemēģini man iestāstīt, ka tādai rīcībai nav vajadzīgs orderis. Es iesūdzēšu tevi tiesa un atņemšu visu līdz pēdējai kronai, un to mērkaķa kostīmu arīdzan.»

Viņa žokļu muskuļi trīcēja, bet viss, ko viņš pateica, bija: «Vai jūs nāksiet labprātīgi, vai ari man būs jālieto vara?»

Es pasmīnēju. «Divi labākie metieni no trijiem? Pirmo es vinnēju. Turpini.» Es manīju, ka pie durvīm mums bija klausītāji. «Labrīt, Ksija. Vai jūs pazīstat šo klaunu?»

«Mister Ričard, man ļoti jāatvainojas. Dienas dežurants mēģināja viņu apturēt, bet tas nebija iespējams. Es ierados, cik vien ātri varēju.» Es pamanīju, ka viņai bija basas kājas un ka viņa nebija lietojusi kosmētiku — tātad ari viņa bija iztraucēta no miega.

Es pieklājīgi teicu: «Tā nav jūsu vaina, dārgā. Viņam nav ordera. Vai man viņu izsviest ārā?»

«Nu…» Viņa izskatījās norūpējusies.

«0, es saprotu. Man liekas, ka es saprotu. Vēstures gaitā viesnīcnieki vienmēr ir sapratuši, cik nepieciešami ir saglabāt labas attiecības ar kruķiem. Un vēstures gaitā kruķiem ir bijušas zaglīgas sirdis un huligānu manieres. Labi, jūsu dēļ es atstāšu viņu dzīvu.» Es pagriezos pret kruķi. «Puisīt, tu vari steigties atpakaļ pie sava priekšnieka un pateikt, ka es būšu klāt pēc kāda laika. Pēc tam, kad būšu izdzēris vismaz divas tases kafijas. Ja viņš vēlas mani satikt agrāk, tad labāk lai sūta veselu nodaļu. Ksija, vai jūs vēlaties kafiju? Aiziesim apskatīties, vai Singam ir kafija un kādi cepumi vai kas cits.»

Šajā brīdī Džo Triecienuzbrucējs lika man atņemt viņam ieroci. Man var iešaut — esmu bijis sašauts ne vienu reizi

vien —, bet man nevar iešaut neviens, kurš domā, ka ieroča nomērķēšana uz manu pusi vien spēj izmainīt situāciju.

Viņa ierocis man nebija vajadzīgs — absolūta grabaža. Es to izlādēju, pārliecinājos, ka viņa munīcijas kalibrs atšķiras no tā, ko lietoju es, izmetu patronas atkritumu vadā un atdevu ieroci atpakaļ.

Par savu patronu zudumu viņš kliedza kā traks, bet es pacietīgi paskaidroju, ka tiem nolūkiem, kādiem viņš līdz šim bija izmantojis savu ieroci, tas vēl joprojām ir tikpat derīgs. Un, ja es neatņemtu patronas, viņš būtu nodarījis sev pāri.

Viņš turpināja kaukt, un es teicu, lai iet un kauc pie sava priekšnieka. Un pagriezu muguru. Esmu pārliecināts, ka viņš bija neapmierināts. Bet es ari.

Četrdesmit minūtes vēlāk, juzdamies labāk, bet vēl joprojām miegains, un pēc patīkamas sarunas ar Ksiju pie kafijas un želejas kūkām, es ierados pie Cienījamā Džefersona Mao, Mēness Honkongas Suverēnās Pilsētas Valdes Locekļu Padomes Priekšsēdētāja — tā bija rakstīts uz kabineta durvīm. Es iedomājos, ko gan Mēness Brīvvalsts Kongress teiktu par vārda «suverēns» lietošanu, bet tā nebija mana darīšana.

Mundra sieviete ar ieslīpām acīm un rudiem matiem (manuprāt, interesanti gēni) uzrunāja mani: «Lūdzu, jūsu vārds?»

«Ričards. Džonsons. Priekšsēdētājs vēlas mani satikt.»

Viņa uzmeta skatienu monitoram. «Esat atnācis par vēlu, jums būs jāgaida. Varat apsēsties.»

«Un varu arī neapsēsties. Es teicu, ka Priekšsēdētājs vēlas mani satikt, es neteicu, ka es vēlos satikt viņu. Nospiediet attiecīgo podziņu un paziņojiet, ka es esmu klāt.»

«Es nevarēšu jums ieplānot tikšanos vēl vismaz divas stundas.»

«Pasakiet viņam, ka es esmu šeit. Ja viņš nevar satikt mani uzreiz, es eju prom.»

«Ļoti labi, atgriezieties pēc divām stundām.»

«Jūs pārpratāt mani. Es braucu prom, es atstāju Honkongu. Es neatgriezīšos.» To teikdams, es blefoju. Bet, līdzko biju to pateicis, sapratu, ka neblefoju vis. Manos

12  — 2689

177

plānos, līdz šim nekonkrētos, ietilpa apmešanās Honkongā uz nenoteiktu laiku. Tagad es pēkšņi sapratu, ka nevēlos palikt pilsētā, kura tik dziļi bija ieslīgusi civilizāciju veidojošajās vērtībās, ka kruķis var ielauzties pilsoņa guļamistabā tikai tapec, ka kāds uzmācīgs birokrāts nolemj satikt šo pilsoni. Nu nē! Profesionālam karavīram pieklājīgā, labi organizētā, disciplinētā militārā vienībā ir vairāk brīvības un vairāk personiskā, nekā šeit. Mēness Honkonga, kas dziesmā un leģendā tika slavināta kā Mēness brīvības šūpulis, vairs nebija dzīvei piemērota vieta.

Pagriezos un devos uz durvju pusi, kad sieviete iesaucās: «Mister Džonson!»

Es apstājos, palicis ar muguru pret viņu, un atsaucos: «Jā?»

«Nāciet atpakaļ!»

«Kāpēc?»

Šķita, ka atbilde nodara viņai sāpes. «Priekšsēdētājs var jus pašlaik satikt.»

«Ļoti labi.» Kad es tuvojos durvīm uz iekšējām telpām, tās atvērās… bet es nenonācu Priekšsēdētāja kabinetā, tālāk bija vēl trīs durvis, pie katrām uzticams sargs, un es par pašreizējo Mēness Honkongas valdību uzzināju vairāk nekā vēlējos.

Sargs pie pēdējām durvīm pieteica mani un ielaida iekšā. Misters Mao uzmeta man ātru skatienu. «Apsēdieties.» Es apsēdos un atbalstīju spieķi pret ceļgalu.

Es gaidīju piecas minūtes, kuru laikā pilsētas boss šķirstīja papīrus un turpināja mani ignorēt. Tad es piecēlos un devos uz durvju pusi, soļojot lēni, balstoties uz spieķa. Mao paskatījās uz mani. «Mister Džonson! Kur jūs ejat?»

«Arā.»

«Patiešām. Jūs negribat sadarboties, vai ne?»

«Es gribu iet un pievērsties savām lietām. Vai ir kāds iemesls to nedarīt?»

Viņš neizteiksmīgi paskatījās uz mani. «Ja jūs uzstājat, es varu nolasīt municipālo dekrētu, saskaņā ar kuru jums jāsadarbojas ar mani, kad uzskatu to par nepieciešamu.»

«Vai jūs runājat par pilsētas Lēmumu numur divsimtseptiņpadsmit svītra astoņdesmit divi?»

«Ka dzirdu, jūs jau esat ar to iepazinies… tad jums ir grūti aizbildināties ar nezināšanu, attaisnojot savu uzvedību.»

«Neesmu lasījis šo lēmumu, es zinu tikai tā numuru. To man paziņoja klaunisks slepkava, kurš iebruka manā guļamistabā. Vai šajā lēmumā ir kaut kas arī par ielaušanos privātās guļamistabās?»

«Ak, jā. Pretošanās drošības dienesta darbiniekiem pienākumu pildīšanas laikā. Par to mēs parunāsim vēlāk. Lēmums, ko jūs pieminējāt, ir mūsu brīvības stūrakmens. Pilsoņi, iedzīvotāji un pat apmeklētāji var iet un nākt, kad vien vēlas, viņus saista tikai pienākums sadarboties ar oficiālajām iestādēm un vēlētām, ieceltām vai deleģētām amatpersonām viņu dienesta pienākumu pildīšanas laikā.»

«Un kas nolemj, kad šī sadarbība ir nepieciešama, kāda veida un cik liela?»

«Iesaistītā amatpersona, protams.»

«Es jau tā domāju. Vai ir vēl kas, ko jūs vēlaties no manis?» Es grasījos piecelties.

«Apsēdieties. Ir vēl kas. Es pieprasu jūsu sadarbību. Man jāatvainojas, ka nācās tā teikt, bet izskatās, ka jūs neatsaucaties uz pieklājīgiem lūgumiem.»

«Tādiem kā ielaušanās?»

«Jūs esat man apnicis. Apsēdieties un apklustiet. Es jūs nopratināšu… tiklīdz ieradīsies divi liecinieki.»

Es apsēdos un apklusu. Man šķita, ka sāku saprast jauno režīmu: absolūta brīvība… izņemot faktu, ka katra amatpersona, sākot ar suņu ķērāju un beidzot ar augstāko pavēlnieku, jebkurā laikā var pavēlēt jebko kuram katram pilsonim.

Ta bija «brīvība» pēc Orvela un Kafkas definīcijas, «brīvība», ko pieļāva Staļins un Hitlers, «brīvība» pastaigāties pa savu būri. Es nezināju, vai nopratināšanā tiks izmantotas mehāniskas vai elektriskas ierīces, vai narkotikas, un man bija nelabi līdz vemšanai. Tolaik, kad biju aktīvajā dienestā un vairakkārt saskāros ar iespējām nonākt gūstā, kad manā rīcībā bija svarīga informācija, man vienmēr bija pēdējais draugs, tā sauktais «caurais zobs» vai kas līdzīgs. Tagad man vairs nebija tāda atbalsta.

Man bija bail.

Pēc kāda laika ienāca divi vīrieši.

Mao atsaucās uz viņu labrītu un pamāja uz sēdekļu pusi, uzreiz pēc viņiem ienāca trešais. «Tēvoci Džef, es…»

«Apklusti un sēdi!» Pēdējais ienācējs bija jokdaris, kura ieroci es biju padarījis nekaitīgu; viņš apklusa un apsēdās. Es notvēru viņa skatienu, viņš novērsās.

Mao nolika sāņus dažus papīrus. «Major Bozei, paldies, ka ienācāt. Paldies arī jums, kapteini Mersij. Major, jums ir jautājumi Ričardam Džonsonam. Lūk, te viņš sēd. Jautājiet.»

Bozels bija maza auguma vīrs ar ļoti stingru stāju. Viņam bija īsi apgriezti smilškrāsas mati un straujš, saraustīts runas veids. «Ha! Ķersimies klāt! Kāpēc jūs sūtījāt mani zosu medībās?»

«Kādās zosu medībās?»

«Ha! Vai jūs grasāties te sēdēt un noliegt, ka pastāstījāt man pasaku par bandītu uzbrukumu? Rajonā, kur nekad nav bijis neviena bandīta! Vai jūs noliedzat, ka pamudinājāt mani izsūtīt glābšanas komandu? Zinot, ka es neko neatradīšu! Atbildiet man!»

Es teicu: «Tas man ko atgādina. Vai kāds var pateikt, kā krustmāte Lilībeta šorīt jūtas? Tā kā man lika ierasties šeit, tad nebija laika doties uz slimnīcu.»

«Ha! Nemainiet sarunas tēmu! Atbildiet man!»

Es mierīgā balsī atbildēju: «Bet tā jau ir sarunas tēma. Tajā izdomātajā uzbrukumā, par kuru jūs runājāt, tika ievainota veca lēdija. Vai viņa vēl ir dzīva? Vai kāds to zina?»

Bozels gribēja atbildēt, bet Mao iejaucās. «Viņa ir dzīva. Vai vismaz tāda bija pirms stundas. Džonson, labāk lūdziet Dievu, lai viņa paliek dzīva. Man šeit ir iesniegums,» viņš norādīja uz savu terminālu, «no pilsones, kuras vārds ir neaizskarams. Viņa ir viena no mūsu vissvarīgākajām akcionārēm, lēdija Diāna Kerra-Šeplija. Viņa liecina, ka jūs ievainojāt misis Lilībetu Vašingtoni…»

«Ko?»

«… kamēr jūs radījāt terora atmosfēru, un jūsu darbības izraisīja viņas vīra, cienījamā Osvalda Proganta nāvi, un jūs salauzāt viņas vīra cienījamā Brokmana Hoga plaukstas locītavu, un pakļāvāt pašu lēdiju Diānu teroram un vairākkārtīgiem uzbrukumiem.»

«Hmm. Vai viņa teica, kas nogalināja O’Tūlu bērnu? Un sargu tornī? Kas nogalināja viņu?»

«Viņa atzina, ka lielajā juceklī nav varējusi visu ievērot. Bet jūs izgājāt ārā, kamēr autobuss stāvēja, un uzkāpāt tornī — bez šaubām, tieši tad jūs piebeidzāt nabaga puisi.»

«Vai to pēdējo sakāt jūs, vai tā teica viņa?»

«Es to saku. Izrietošs pieņēmums. Lēdija Diāna ļoti uzmanījās, lai neliecinātu par to, ko pati ar savā acīm nebija redzējusi. Ieskaitot šo spokaino bandītu mašīnu. Viņa to nebija redzējusi.»

Bozels piebilda: «Te nu viss skaidrs, mister Priekšsēdētāj. Šis terorists sāka apšaudīt pasažierus, nogalinot trīs un ievainojot vēl divus cilvēkus… un viņš izgudroja to pasaku par bandītiem, lai noslēptu savus noziegumus. Tajā rajonā nav bandītu, visi to zina.»

Es centos saglabat realitātes izjūtu. «Mister Priekšsēdētāj, vienu mirkli, lūdzu! Šeit ir kapteinis Mersijs. Cik es saprotu, viņam ir bandītu mašīnas attēls.»

«Es šeit uzdodu jautājumus, mister Džonson.»

«Bet — vai viņam ir tas attēls, vai nav?»

«Pietiek, Džonson! Jums jāsadarbojas, vai arī jūs tiksiet izolēts.»

«Ko es nepareizi daru?»

«Jus pārtraucat pratināšanu ar nenozīmīgiem sīkumiem. Pagaidiet, kamēr ar jums runā, un tad atbildiet uz jautājumiem.»

«Jā, ser. Kāds ir jautājums?»

«Es jau teicu — klusēt!»

Es klusēju. Tāpat arī visi pārējie.

Beidzot misters Mao pabungāja ar pirkstiem pa galdu un ierunājās: «Major, vai jums ir vēl jautājumi?»

«Ha! Viņš nav atbildējis uz manu pirmo jautājumu. Viņš no tā izvairījās.»

Priekšsēdētājs teica: «Džonson, atbildiet uz jautājumu.»

Es izskatījos stulbi — tā ir mana labākā loma. «Kāds ir jautājums?»

Mao un Bozels vienlaicīgi gribēja ko teikt, Bozels piekāpās un Mao turpināja: «Savilksim kopā visus galus. Kāpēc jūs izdarījāt to, ko izdarījāt?»

«Ko es izdarīju?»

«Es tikko teicu, ko jūs izdarījāt!»

«Bet es neesmu darījis neko no tā, ko jūs teicāt. Mister Priekšsēdētāj, es nesaprotu, kā jūs nonācāt pie tādiem faktiem. Jus nebijāt tur klāt. Tas autobuss nav no jūsu pilsētas. Es neesmu no jūsu pilsētas. Viss norisinājās ārpus jūsu pilsētas. Kāda ir jūsu saistiba ar šo lietu?»

Mao atlaidās krēslā un izskatījās pašapmierināts. Bozels iesaucās: «Ha!» Tad piebilda: «Vai man viņam pateikt, mister Priekšsēdētāj? Vai labāk jūs?»

«Es viņam pateikšu. Tas man sagādās baudu. Džonson, pirms nepilna gada šīs suverēnās pilsētas padome pieņēma ļoti gudru lēmumu. Pilsēta paplašināja savu jurisdikciju simts kilometru rādiusā gan virs, gan zem Mēness virsmas.»

«Un padarīja Modros Brīvprātīgos par oficiālu valdības orgānu,» Bozels laimīgs piebilda, «kuru uzdevums ir saglabāt mieru šajā simt kilometru rādiusā! Un te nu tu iekriti, slepkava!»

Mao ignorēja šo iejaukšanos. «Tātad jūs, Džonson, saprotat — kamēr jus domājāt, ka atradāties anarhijas plašumos, kur neeksiste nekādi likumi, faktiski tā nemaz nebija. Jūs tiksiet sodīts par saviem noziegumiem!»

Es prātoju, cik drīz šāda varas uzurpēšana parādīsies Joslā? Šie mani noziegumi — vai tie notika mazāk kā simts kilometrus no Mēness Honkongas? Vai tālāk?

«Ēe? Mazāk. Stipri mazāk. Protams.»

«Kas to izmērīja?»

Mao paskatījās uz Bozelu. «Cik tālu bija?»

«Apmēram astoņdesmit kilometru. Mazliet mazāk.»

Es ierunājos: «Kas bija mazliet mazāk? Major, vai jūs runājat par bandītu uzbrukumu autobusam? Vai par kaut ko, kas notika autobusa salonā?»

«Nesakiet man priekšā, ko runāt! Mersij — pasakiet jūs!»

To pateicis, Bozels izskatījās norūpējies. Viņš gribēja teikt vēl ko, bet tad apklusa.

Es klusēju. Mao ierunājās: «Nu, kapteini Mersij?»

«Ko jūs vēlaties no manis, ser? Direktors, mani šurp sūtīdams, pieteica sadarboties… bet neteikt neko, ko jūs nejautājat.»

«Es gribu zināt visu, kas attiecas uz šo lietu. Vai jūs nosaucāt majoram Bozelam skaitli astoņdesmit kilometri?»

«Jā, ser. Septiņdesmit astoņi kilometri.»

«Ka jus ieguvāt šo skaitli?»

«Es to izmērīju sava kompjūtera monitorā. Parasti mēs neizdrukajam satelītu attēlus, pietiek tikai ar ekrānu. Šis cilvēks — jūs sakāt, ka viņu sauc Džonsons, es pazinu viņu kā Pusnakti —, ja tas ir tas pats cilvēks. Viņš mani izsauca vakar vakarā nulle vienos divdesmit septiņās, paziņoja, ka esot Laimīgā Puķa autobusā un ka autobusam esot uzbrukuši bandīti…»

«Ha!»

«… un ka uzbrukums ir atvairīts, bet krustmāte Lilībeta — misis Vašingtone — esot ievainota un ka torņa sargs esot…»

«Mēs to visu jau zinām, kaptein. Pastāstiet mums par fotogrāfiju.»

«Jā, mister Priekšsēdētāj. Pēc tā, ko Pusnakts man teica, es varēju novirzīt satelīta kameru uz to vietu. Es nofotografēju to mašīnu.»

«Un tajā laikā autobuss atradās septiņdesmit astoņus kilometrus no pilsētas?»

«Nē, ser, ne autobuss. Tā otra mašīna.»

Iestājās klusums, ko reizēm mēdz saukt par «klusumu pirms vētras». Tad Bozels to pārtrauca: «Bet tas ir neprāts! Tur nebija neviena…»

«Acumirkli, Bozei. Mersij, jūs maldināja Džonsona meli. Tas, ko jūs redzējāt, bija autobuss.»

«Nē, ser. Tur bija autobuss, tas bija redzams monitorā. Es redzēju, kā tas kustas. Tad es ar kameru izsekoju tā ceļu un apmēram desmit kilometru attālumā bija otra mašīna, tieši tā, kā Pusnakts bija man teicis.»

Bozels bija novests gandrīz līdz asarām. «Bet — tur nekā nebija, es jums saku! Es un mani zēni pārmeklēja visu rajonu. Nekā! Mersij, jūs esat jucis!»

Es nezinu, cik ilgi Bozels būtu sapņojis par tās mašīnas neesamību, kuru viņš nespēja atrast, kad viņu pārtrauca — ienāca Gvena. Un es atvilku elpu — viss bus kārtībā!

Es biju uztraucies līdz nelabumam kopš brīža, kad ieraudzīju Mao trīskāršo drošības sistēmu pret katru, kas vē

lētos viņu apmeklēt. Aizsardzība pret terorismu? Es nezinu, man vienkārši bija bail, ka Gvena ir aizturēta. Bet man vajadzēja būt vairāk pārliecinātam par savu mazo ģēniju.

Viņa uzsmaidīja un sūtīja man gaisa skūpstu, tad pagriezās un turēja durvis atvērtas. «Šeit, kungi!»

Divi no paša Mao policistiem iestūma ratiņus un nolaida atzveltni, lai krustmātei Lilībetai būtu ērtāk. Viņa paskatījās apkārt, uzsmaidīja man, tad pievērsās Priekšsēdētājam: «Sveiks, Džeferson. Kā klājas tavai māmuļai?»

«Viņai klājas labi, misis Vašingtone, bet jums…»

«Kas tā par runāšanu — «misis Vašingtone»? Puisīt, es esmu mainījusi tavus autiņus, tev jāsauc mani par krustmāti tāpat kā vienmēr. Es te padzirdēju, ka tu grasies piešķirt senatoram Ričardam medaļu par to, ka viņš izglāba mani no tiem bandītiem… un kad to uzzināju, es teicu pati sev

—    Džefersons nav neko dzirdējis par diviem citiem cilvēkiem, kas ir pelnījuši medaļu tieši tikpat, cik senators Ričards — piedodiet, senator.»

Es atsaucos: «O, jums ir taisnība, krustmāti»

«Tā nu es viņus atvedu. Gvena, mīļā, iepazīsties ar Džefersonu. Viņš ir šīs pilsētas mērs. Gvena ir senatora Ričarda sieva, Džeferson. Un Bils — kur ir Bils? Bil! Nāc vien iekšā, dēls! Nekautrējies! Džeferson, tas, ka senators Ričards nogalināja divus no tiem sliktajiem puišiem ar kailām rokām…»

«Ne jau kailām rokām, krustmāt,» Gvena iebilda, «viņam bija spieķis.»

«Kuš, saldumiņ. Ar kailām rokām un spieķi, bet, ja Bils tur nebūtu bijis — un ja viņš nebūtu bijis ātrs un attapīgs

—    manis savukārt nebūtu šeit, Jēzus būtu paņēmis mani pie sevis. Bet Tas Kungs teica, ka mans laiks vēl nav pienācis, Bils uzlika ielāpus manam skafandram un izglāba manu dzīvību, lai es varētu kalpot Jēzum vēl šajā saulē.» Lilibeta pasniedzās un satvēra Bila roku. «Šis ir Bils, Džeferson. Viņam arī pienākas medaļa. Un Gvena — nāc tuvāk, Gvena. Šī mazulīte izglāba visu mūsu dzīvības.»

Es nezinu, cik manai sievai ir gadu, bet viņa nav «mazulīte». Lai nu kā, šis raksturojums bija vismazāk sagrozītais fakts, kas atskanēja turpmākajās minūtēs. Izsakoties tik

maigi, cik vien iespējams, krustmāte sarunāja krietni daudz nepatiesību. Gvena māja ar galvu, atbalstīja viņu un izskatījās kā eņģelis. Galvenais jau nebija faktu nepatiesums, bet gan tas, ka Lilībeta liecināja par notikumiem, kurus viņa nevarēja redzēt. Gvena bija viņu ļoti rūpīgi trenējusi.

Divas bandītu grupas bija mums uzbrukušas, bet viņi bija sākuši savstarpēju cīņu, kas mūs izglāba, visi uzbrucēji, izņemot divus, gāja bojā šajā brāļu slaktiņā. Šos divus es nogalināju ar savām kailajām rokām un spieķi — pret lāzerieročiem. Es esmu tik varonīgs, ka patīku pats sev.

Es zinu, ka šo brašo notikumu laikā Lilībeta bija bezsamaņā, un gulēja uz muguras, un varēja redzēt vienīgi autobusa jumtu. Tomēr šķita, ka viņa tic — es domāju, ka viņa ticēja — tam, ko saka. Tas ir tik daudz, runājot par aculieciniekiem.

(Es jau nežēlojos!)

Tad Lilībeta pastāstīja, kā Gvena bija vadījusi autobusu. Es pavilku augstāk bikšu staru, lai parādītu savu protēzi — to es nekad nedaru —, bet šoreiz es to darīju, lai pierādītu, ka nebija iespējams to valkāt standarta skafandrā un tāpēc nebiju spējīgs vadīt autobusu.

Bet tā bija Gvena, kas galu galā satrieca mūsu auditoriju, kad Lilībeta beidza savu spilgto mutisko atskaiti. Gvena atskaitījās ar bildēm.

Klausieties uzmanīgi! Gvena bija izlietojusi visu savu munīciju, sešas patronas, tad — kārtīgi kā vienmēr — ielikusi savu Miyako atpakaļ somiņā. Un izvilkusi ārā Mini Helvetia — un noknipsējusi divus kadrus.

Viņa bija fotoaparātu vērsusi mazliet uz leju, jo varēja redzēt ne tikai abas bandītu mašīnas, bet arī trīs līķus zemē un vienu skrienošu bandītu. Otrajā attēlā bija redzami četri līķi un prombraukšanai pagriezusies superriteņa mašīna.

Es nevaru aprēķināt precīzu laiku, bet vajadzēja būt vismaz četrām sekundēm no brīža, kad viņai beidzās munīcija,, līdz brīdim, kad gigantiskais ritenis pagriezās. Ar ātro aparātu viena kadra fiksēšanai vajag apmēram tikpat daudz laika, cik izšaut vienu šāvienu no pusautomātiska šaujamieroča.

Tātad jautājums ir šāds: ko viņa darīja atlikušajās divās sekundēs? Vienkārši zaudēja tās?

XV nodaļa

«Pirmsmenstruāciju sindroms: tieši pirms menešreizēm sievietes uzvedas tā, kā vīrieši uzvedas vienmēr.»

Lovels Stouns, medicīnas doktors (2144)

Mēs nemetāmies skriet, bet tomēr devāmies no turienes ārā tik ātri, cik vien iespējams. Tiesa, Lilībeta bija pierunājusi misteru Mao pieņemt mani kā «varoni», nevis noziedznieku — bet tas nelika viņam mani mīlēt, un es to zināju.

Majors Bozels nemaz neizlikās, ka es viņam patīku. Kapteiņa Mersija «pārkāpums» saniknoja Bozelu; Gvenas fotogrāfijas, kurās patiešām bija redzami bandīti (rajonā, kur to noteikti nav!) salauza viņa sirdi. Tad boss satrieca viņu ar pavēli savākt savus padotos, braukt ārā un atrast bandītus. Nekavējoties! «Ja jūs, major, nevarat to izdarīt, man nāksies sameklēt kādu, kas to varēs. Simt kilometru robeža ir jusu ideja. Tagad pildiet savus solījumus.»

Mao nevajadzēja teikt to Bozelam citu cilvēku, it īpaši manā klātbūtnē. To es zinu no profesionālās pieredzes abās lomās.

Man liekas, Gvena deva Lilībetai kādu zīmi. Krustmāte Lilībeta teica Mao, ka nu viņai jāiet. «Mana mazā auklīte rāsies par to, ka es palieku ārā tik ilgi. Es negribu, lai viņa rājas pārāk skarbi. Mei-Linga Uspenskaja — vai tu pazīsti viņu, Džeferson? Viņa pazīst tavu māmuļu.»

Tie paši divi policisti aizstūma Lilībetas ratiņus cauri visiem gaiteņiem līdz publiskajam gaitenim — drīzāk laukumam, jo pilsētas iestādes atrodas Revolūcijas laukumā. Viņa atvadījās no mums, un policisti aizveda viņu uz Vaiominga Nota Memoriālo slimnīcu, divus līmeņus zemāk un uz ziemeļiem no šejienes. Es domāju, ka viņi nebija paredzējuši to darīt — es zinu, ka Gvena šos abus savervēja turpat Priekšsēdētāja birojā — bet Lilībeta pieņēma, ka

tiks nogādāta atpakaļ slimnīcā, un tā ari notika. «Nē, Gvena, saldumiņ, nevajag mani pavadīt — šie laipnie kungi zina, kur ir slimnīca.»

(Lēdijai atver durvis tāpēc, ka viņa ir pārliecināta, ka tās atvērs. Gan Gvenai, gan Lillbetai šis princips bija asinīs.)

Pretī municipālajai ēkai atradās liels, grezns transparents:

BRĪVAIS MĒNESS!

4. jūlijs, 2076—2188

Vai patiešām jau bija pienākusi Neatkarības diena? Es rēķināju prātā. Jā, mēs ar Gvenu apprecējāmies pirmajā datuma — tātad šodien ir Ceturtais jūlijs. Laba zīme!

Revolūcijas laukuma vidū uz soliņa pie stiūklakas sēdēja Ksija un gaidīja mūs.

Es biju gaidījis Gvenu, bet ne Ksiju. Šlrīta sarunā es biju lūdzis sameklēt Gvenu un pateikt viņai, kur esmu aizgājis un kāpēc to darīju. «Ksija, man nepatīk, ka kruķi mani uzaicina uz nopratināšanu, it īpaši svešā pilsētā, kur nepārzinu politisko noskaņojumu. Ja es tieku «apcietināts», tad gribu, lai sieva zina, kur mani meklēt.»

Es nebiju teicis, ko Gvenai vajadzētu darīt. Es biju precējies ar Gvenu tikai trīs dienas, un jau biju sapratis, ka nekas, ko es varētu ieteikt, nespētu līdzināties tam, ko iedomātos viņa pati — būt Gvenas vīram nemaz nebija garlaicīgi!

Man bija patīkami redzēt Ksiju, bet es biju pārsteigts par to, kas viņai bija līdzi. Es skatījos un jautāju: «Vai kāds ir aizņēmis jaunlaulāto numuru?» Uz soliņa blakus Ksijai atradās Gvenas koferis, iesaiņotā parūka, bonsai kļava, un man nepazīstams sainis, par kura saturu liecināja Sears Montgomery iesaiņojums. «Varu derēt, ka mana zobu suka vēl joprojām atrodas uz vannasistabas plauktiņa.»

«Kādā sakarā?» atjautāja Ksija. «Jūs zaudēsiet. Ričard, man jūsu abu pietrūks. Varbūt iebraukšu Lunasitijā jūs apciemot.»

«Dari gan tā!» atsaucās Gvena.

«Pieņemot, ka mēs dodamies uz Lunasitiju. Vai mēs to

darām?»

«Tūlīt pat,» atbildēja Gvena.

«Bil, vai tu zināji par to?»

«Nē, senator. Bet viņa lika man steigties pie Sears un nodot savu skafandru. Tā ka es esmu gatavs.»

«Ričard,» Gvena nopietni ierunājās. «Tev būtu bīstami šeit palikt.»

«Tā gan,» noteica balss man aiz muguras (vēlreiz pierādot, ka privātas lietas nevajadzētu apspriest publiskās vietās). «Jo ātrāk jūs aizbrauksiet, jo labāk. Sveika, Ksija. Vai tu esi kopā ar šiem bīstamajiem tipiņiem?»

«Sveiks, Čoi-Mu. Vēlreiz paldies.»

Es paskatījos uz viņu. «Kapteini Mersij! Man prieks, ka jūs iznācāt ārā, es gribēju jums pateikties.»

«Nav par ko, kapteini Pusnakts — vai senator?»

«Nu… patiesībā — doktor, vai mister. Bet jums — Ričards, ja vēlaties. Jūs izglābāt manu ādu.»

«Un es esmu Coi-Mu, Ričard. Bet es neizglābu jūsu ādu. Es iznācu ārā, lai to pateiktu. Jūs varbūt domājat, ka uzvarējāt tur iekšā. Bet, nē — jūs zaudējāt. Jūs likāt Priekšsēdētājam zaudēt pamatu zem kājām — viņiem abiem. Tāpēc jūs esat staigājoša bumba ar laika degli.» Viņš saviebās. «Arī man nebija pārāk veselīgi būt klāt tādā mirklī… pēc tam, kad biju pieļāvis liktenīgu kļūdu un «atnesis karalim sliktās ziņas». Saprotat mani?»

«Man šķiet, ka diemžēl, jā.»

Ksija pajautāja: «Čoi-Mu, vai patiešām Numur Viens izgāzās?»

«Patiešām, mīļā. Tā bija krustmāte Lilībeta Vašingtone, kas to paveica. Bet, protams, viņš to neaiztiks. Tātad visa atbildība gulstas uz kapteiņa Ričarda pleciem. Tā es to saprotu.»

Ksija piecēlās. «Gvena, iesim tieši uz staciju, nevilcinoties ne sekundi! Ak, nolādēts! Es tik ļoti gribēju, lai jūs paliekat vēl dažas dienas.»

Pēc divdesmit minūtēm mēs bijām pie Dienvidu metro stacijas un gatavojāmies iekāpt ballistiskā metro kapsulā, kas devās uz Lunasitiju. Fakts, ka mēs varējām nopirkt biļetes kapsulā, kas devās uz turieni un izbrauca gandrīz ne

kavējoties, noteica mūsu ceļa mērķi. Čoi-Mu un Ksija bija atnakuši mūs pavadīt, un brīdī, kad ar vietējo pilsētas pazemes vilcienu bijām nonākuši stacijā, viņi bija pārliecinājuši mani — vai Gvenu (kas vairāk atbilst patiesībai) —, ka mums ir jāaizbrauc ar pirmo transportu vienalga, uz kurieni.

No tās pašas stacijas ir parasto (ne ballistisko) metro reisi uz Plato, Lejas Tiho, un Novijļeņingradu — ja mēs butu ieradušies stacijā sešas minūtes agrāk, nonāktu Plato rezervātā, kas daudz ko mainītu.

Vai tas kaut ko mainītu? Vai pastāv liktenis, kas nosaka mūsu gaitas? (Gvenas gaita bija brīnišķīga. Arī Ksijas gaita, ja tā padomā.)

Tikko pietika laika atvadīties, kad mums jau bija jāiekāpj un jāpiesprādzējas. Ksija mūs visus uz atvadām noskūpstīja un mani iepriecināja, ka Gvena neļāva Čoi-Mu palikt bez atvadu skūpsta. Kā īsts Mēness iedzīvotājs, viņš ilgi vilcinājās, pirms saprata, un tad ar entuziasmu atbildēja. Es vēroju, kā Ksija noskūpstīja Bilu — viņš atbildēja bez jebkādas vilcināšanās. Nospriedu, ka Gvenas mēģinājums spēlēt Pigmalionu šai tik nepiemērotajai Galatejai bija izdevies, bet Bilam būtu jāiemācās Mēness iedzīvotāju manieres, savadāk viņš varētu zaudēt pāris zobus.

Mēs piesprādzējāmies, kapsula tika aizvērta, un atkal Bils auklēja mazās kļavas podu. Sākās paātrinājums — pilna gravitācija, augsts paātrinājums Mēness iedzīvotājiem, kuri piepildīja visu salonu. Divas minūtes un piecdesmit viena sekunde paātrinājuma, un tad mēs sasniedzām orbitālo ātrumu.

Ir dīvaini atrasties bezsvara stāvoklī pazemē. Bet tas patiešām ir jautri. .

Tā bija pirmā reize, kad es braucu ar ballistisko metro. Tas jau bija pirms Revolūcijas, kaut gan tad (tā esmu lasījis) sniedzās tikai līdz Endsvilai. Vēlāk tīklu pabeidza, bet šis princips nekad netika izmantots citām pazemes transporta sistēmām — esmu dzirdējis, ka tas esot izdevīgi tikai gariem posmiem, kuru tyineļus var izrakt pilnīgi «taisnus»

—    «taisns» šajā gadījumā nozīmē «precīzi veido ballistisko līkni orbitālajā ātrumā».

Šis pazemes transports ir vienīgais pazemes «kosmosa kuģis». Tas darbojas kā indukcijas katapultas, kas transportē kravu uz Ceturto un Piekto Spārnu un uz Zemi… izņemot to, ka gan starta stacija, gan mērķa stacija, gan visa trajektorija atrodas zem zemes… lielākoties pāris metrus zem virsmas, bet zem kalniem apmēram trīs kilometru dziļumā.

Divas minūtes un piecdesmit viena sekunde pilnas gravitācijas, divpadsmit minūtes un divdesmit septiņas sekundes bezsvara, divas minūtes un piecdesmit viena sekunde bremzēšanai pilnā gravitācijā — vidējais ātrums kopā sanāk vairāk kā pieci tūkstoši kilometru stundā. Neviena «virszemes» transporta sistēma nav sasniegusi šādu ātrumu. Turklāt brauciens ir ari ļoti komfortabls — trīs minūtes, kurās cilvēks jūtas kā guļamtīklā uz Zemes, tad divpadsmit ar pusi minūtes bezsvara stāvoklī, un atkal trīs minūtes kā dārza šūpuļtīklā. Kas gan var būt labāks?

O, var pārvietoties vēl ātrāk, paātrinājuma laikā vairākkārt palielinot gravitāciju. Bet ne pārāk daudz. Ja paātrinājums varētu būt acumirklīgs (kas nogalinātu visus pasažierus!) un bremzēšanas laikā tāpat (plakš!), vidējo ātrumu būtu iespējams palielināt tikai līdz sešiem tūkstošiem kilometru stundā un braukšanas ilgumu samazināt tikai par trim minūtēm. Bet tas ir maksimums.

Tas ir arī vislabākais iespējamais laiks raķetes lidojumam no Honkongas līdz Lunasitijai. Patiesībā raķetei vajadzēs apmēram pusstundu — tas atkarīgs no trajektorijas augstuma.

Bet, protams, pusstunda ir pietiekami īss laiks. Kāpēc rakt tuneļus zem klajumiem un kalniem, ja var iztikt ar raķetēm?

Raķete ir visdārgākais transporta veids, kāds vien jebkad izdomāts. Tipiskā braucienā ar raķeti puse enerģijas tiek patērēta, lai pārvarētu gravitāciju un paceltos, un otra puse enerģijas vajadzīga, lai cīnītos ar gravitāciju un pieklājīgi nolaistos, jo raķetes sadragāšana tiek uzskatīta par misijas neapmierinošu iznākumu. Gigantiskās katapultas uz Mēness, Zemes, Marsa un citur Izplatījumā ir lieliski argumenti raķešu dzinēju neekonomiskumam.

Turpretī ballistiskais pazemes transports ir visekonomiskākais, kāds vien jelkad izgudrots: nekas netiek sadedzi

nāts vai izšķiests, un enerģija, kas tiek patērēta paātrinājuma sasniegšanai, tiek atdota atpakaļ, bremzējot galapunktā.

Te nav nekādas maģijas. Elektriskā katapulta ir motors/ģenerators. Nekas, ka izskatās pavisam savādāk. Paātrinājuma fāzē tā ir motors; elektriskā strāva tiek pārvērsta kinētiskajā enerģijā. Bremzēšanas fāzē tā ir ģernerators, kapsulas kinētiskā enerģija tiek pārveidota elektriskajā strāvā un uzglabāta Shipstone. Tad tā pati enerģija no Shipstone tiek izmantota, lai sūtītu kapsulu atpakaļ uz Honkongu.

Brivpusdienas!

Ne gluži. Pastāv palēninājuma zaudējumi un citi trūkumi. Entropija vienmēr palielinās, otro termodinamikas likumu nav iespējams apiet. Visvairāk tas attiecas uz bremzēšanu. Kādreiz bija laiks, kad virszemes mašīnas palēnināja gaitu un bremzēja ar berzes palīdzību, kas tika pielietota visai rupji. Tad kāds gudrs čalis saprata, ka riteni kustībā var apturēt, ja to izmanto kā ģeneratoru un lika tam maksāt par apstāšanās privilēģiju — kustības inerces spēku var uzkrāt un saglabāt «akumulatoru baterijās» (agrīnie Shipstones priekšteči).

Kapsula no Honkongas darbojas līdzīgi, sasniedzot enerģijas magnētiskās līnijas Lunasitijas galā, tā rada milzīgu elektrovilces spēku, kas apstādina kapsulu un pārveido tās kinētisko enerģiju elektriskajā strāvā, kas tālāk tiek uzglabāta.

Bet pasažieriem nekas no tā nav jāzina. Viņš vienkārši iekārtojas savā «guļamtīklā» un ļaujas visvieglākajam ceļojumam, kāds vien iespējams.

Mēs bijām pavadījuši trīs dienas, nobraucot septiņsimt kilometrus. Tagad piecpadsmit tūkstošu kilometru attālumu pārvarējām astoņpadsmit minūtēs.

Mums nācās ar elkoņiem lauzties ārā no kapsulas un, lai izietu no stacijas, jo Šķirsta pielūdzēji jau nepacietīgi gaidīja iespēju iekāpt un doties uz Honkongu. Es dzirdēju, kāds teica, ka «viņiem» (anonīmie «viņi», kas ir vainīgi pie visa) — «viņiem vajadzēja organizēt vairākas kapsulas». Mēness iedzīvotājs mēģināja izskaidrot, ka šī prasība ir

neiespējama — ir tikai viens tunelis, kurā var atrasties tikai viena kapsula, kas var būt vai nu šajā vai tajā galā, vai pa vidu. Bet vienā tunelī atrasties divām kapsulām — tas ir neiespējami, pašnāvnieciski.

Vjņa paskaidrojumi tika uzklausīti ar acīm redzamu neticību. Šķita, ka arī apmeklētājiem ir grūti saprast, ka ballistiskais metro ir privātīpašums un to nav iespējams regulēt… kas beidzot tika noskaidrots, kad Mēness cilvēks teica: «Jums vajag vēl vienu tuneli — uz priekšu! Uzbūvējiet to! Jums ir brīvas rokas, neviens negrasās jūs kavēt. Ja tāds risinājums jūs neapmierina, dodieties atpakaj uz savu Liverpūli!»

Diezgan nelaipni. Zemes tārpi ir un paliek zemes tārpi. Katru gadu daži no viņiem mirst, jo nespēj saprast, ka Mēness nav kā Liverpūle, Denvera vai Buenosairesa.

Mēs izgājām cauri gaisa slūžām, kas atdalīja Artemis Transit Companv teritoriju no municipālā īpašuma. Tunelī uzreiz aiz slūžām bija redzams uzraksts:

MAKSĀJIET PAR GAISU ŠEIT

Zem zīmes pie galda sēdēja kāds vīrs, kurš bija divreiz vairāk invalīds nekā es — viņa kājas beidzās pie ceļgaliem. Šķita, ka tas viņu nesatrauc, viņš pārdeva gan gaisu, gan žurnālus un saldumus, reklamēja gidu dienestu un tūrismu, un visur bija redzama zīme:

CEĻA PRIEKŠROCĪBAS

Lielākā daļa cilvēku steidzās garām vienā vai otrā virzienā un neapstājās pie šī vīra. Bils arī gribēja iet garām, kad es viņu pamanīju. «Ei, pagaidi, Bil!»

«Senator, man jāaplaista koks.»

«Pagaidi. Un nesauc mani par senatoru, sauc par doktoru. Doktors Ričards Eimss.»

«Mm?»

«Nekas, tikai dari tā. Tagad mums jāsamaksā par gaisu. Vai tu nemaksāji par gaisu Honkongā?»

Bils to nebija darījis. Viņš bija iegājis pilsētas gaisa spiediena telpā, palīdzot Lilībetai, un neviens nebija licis viņam maksāt.

«Nu, tad tev vajadzēja samaksāt. Vai tu ievēroji, ka Grieta Laimīgajā Pūķī samaksāja par mums visiem? Tā tas bija. Un mēs maksāsim arī šeit, bet vairāk nekā par diennakti. Pagaidi šeit.»

Es piegāju pie galda. «Sveiki, vai jūs pieņemat maksu par gaisu?»

Gaisa pārdevējs pacēla acis un nopētīja mani.

«Jums nav jāmaksā. Jūs samaksājāt par gaisu tad, kad pirkāt biļeti.»

«Ne gluži,» es atbildēju. «Es esmu Mēness iedzīvotājs un atgriežos mājās. Kopā ar sievu un vienu padoto. Man vajadzīgs gaiss trijām personām.»

«Labs mēģinājums. Bet veltīgs. Klausieties, pilsoņa zīmogs nenozīmē, ka jūs apkalpos par pilsoņu cenām — viņi joprojām uzskatis jūs par tūristu un pieprasīs tūristu cenas. Ja jūs vēlaties pagarināt vīzu, varat to darīt. Un viņi iekasēs maksu par gaisu atbilstoši vīzas pagarinājumam. Tagad beidziet, pirms es neesmu nolēmis jūs apkrāpt.»

«Draudziņ, jūs ir grūti iepriecināt.» Es izvilku savu pasi

—     pārliecinājos, ka tā ir mana «Ričarda Eimsa» pase — un pasniedzu to viņam. «Esmu bijis prom vairākus gadus. Ja tāpēc es jūsu acīs izskatos pēc Zemes tārpa, tad tas ir nožēlojami. Bet, lūdzu, ievērojiet, kur esmu dzimis.»

Viņš apskatīja pasi un atdeva man. «Okei, jūs mani pieveicāt. Jūs esat trīs, ja? Uz cik ilgu laiku?»

«Man nav konkrētu plānu. Kāds ir īsākais termiņš pastāvīgās uzturēšanās grupā?»

«Viens ceturksnis. Un vēl piecu procentu atlaide, ja maksāsiet par pieciem gadiem uz priekšu… bet pie šodienas kursa septiņi komats viens tas ir absolūti neizdevīgi.»

Es samaksāju par trim pieaugušajiem uz deviņdesmit dienām un pajautāju, ko viņš zina par apmešanās iespējām. «Tā kā esmu bijis prom tik ilgi, man nav sava dzīvokļa, nepārzinu arī tirgu — un es negribu paļauties uz saldu dusu Tumšajā alejā.»

«Jūs pamostos bez kurpēm, ar pārgrieztu rīkli, un žurkas skraidītu pa jūsu seju. Mmm, grūts jautājums. Redziet tās smieklīgās sarkanās cepurītes. Lielākais salidojums, kāds Lunasitijā jebkad ir bijis, kopš salidojuma līdz pat Neatka-

13  — 2689

193

rības dienai visa pilsēta ir piebāzta ar viņiem. Bet, ja jūs neesat pārāk nervozi…»

«Nē, neesam gan.»

«Tad jūs varētu atrast kaut ko labāku nākamās nedēļas sākumā, bet pašlaik ir viena veca vietiņa sestajā līmenī, Raffles, pretī…»

«Es zinu, kur tas ir, mēs pamēģināsim.»

«Labāk vispirms piezvaniet un sakiet, ka es jūs sūtīju. Rabīns Ezra ben Dāvids. Tas man ko atgādina — Eimss, Ričards. Vai jūs esat tas Ričards Eimss, kuru meklē par slepkavību?»

«Ak Dievs!»

«Pārsteigums? Patiesība, cilvēk. Man te kaut kur ir ziņojums.» Viņš rakņājās žurnālos, ar zīmuli rakstītās piezīmēs un šaha uzdevumos. «Te tas ir. Jūs tiekat meklēts Zelta Likuma apmetnē — šķiet, jūs esat nolaidis no kājām kādu ļoti svarīgu personu. Tā viņi saka.»

«Interesanti. Vai šeit ari es tieku meklēts?»

«Uz Mēness? Es domāju, ka ne. Kāpēc gan? Vēl joprojām vecā labā atturība, nav nekādu diplomātisko attiecību ar Zelta Likumu, kamēr viņi neparakstīts Oslo Konvenciju. Ko viņi nevar izdarīt bez tiesību pamatlikuma, un tas nu neizklausās sasodīti iespējams.»

«Es domāju gan.»

«Tomēr… ja jums ir vajadzīga advokāta palīdzība, nāciet pie manis, es nodarbojos arī ar tādām lietām. Mani var šeit satikt katru pēcpusdienu, vai arī jūs varat atstāt ziņu Seymor's Kosher Fish Emporium pretī Kārnegī bibliotēkai, Seimors ir mans dēls.»

«Paldies, es atcerēšos. Starp citu, kas ir tas cilvēks, ko es it ka esot nogalinājis?»

«Vai tad jūs nezināt?»

«Tā kā neesmu nevienu nogalinājis, kā es to varu

zināt?»

«Tur ir zināms loģikas trūkums, par ko es īpaši nerunāšu. Tiek ziņots, ka jūsu upuris ir Enriko Šulcs. Vai jums šis vārds ir pazīstams?»

«Enriko Sulcs. Esmu pārliecināts, ka šo vārdu nekad agrak neesmu dzirdējis. Nepazīstu. Lielākoties slepkavību

upurus nogalina tuvi draugi vai radinieki, nevis svešinieki. Un šajā gadījumā tas neesmu es.»

«Patiešām dīvaini. Tomēr Zelta Likuma īpašnieki piedāvā ievērojamu atlīdzību par jūsu nāvi. Vai, precīzāk sakot, par jums — dzīvu vai mirušu, bet bez uzsvara uz vārda «dzīvu», tikai par jūsu ķermeni, brāl, aukstu vai siltu. Vai man speciāli jāatzīmē, ka ētika aizliegtu izmantot šo izdevību, ja es būtu jūsu advokāts?»

«Rabīn, es domāju, jūs tāpat neizmantosiet šo izdevību, jūs esat tipisks Mēness iedzīvotājs. Jūs vienkārši mēģināt pierunāt nolīgt sevi. Mmm. Es izsludinu Trīs Dienas.»

«Trīs Dienas. Jūs gribat zīmogus vai pietiks ar čeku?»

«Es esmu zaudējis īstā Mēness iedzīvotāja izskatu, tāpēc labāk abus.»

«Ļoti labi. Kronu vai divas veiksmei?»

Reverends Ezra uzlika uz mūsu rokām zīmogu ar trīs mēnešu termiņu — ar ūdensdrošu tinti, kas redzama tikai speciālā gaismā, un parādīja to mums, iededzot pārbaudes lampu. Mēs varējām likumīgi elpot Lunasitijas municipālo gaisu turpmākos trīs mēnešus, un izmantot citas privilēģijas, kā, piemēram, sabiedriskās telpas. Es piedāvāju viņam trīs kronas vairāk par noteikto cenu, viņš pieņēma divas.

Pateicos un atvadījos, un mēs devāmies tunelī, katrs dīvaini apkrāvies ar saiņiem. Piecdesmit metrus tālāk tunelis izveda uz galveno gaiteni. Mēs tuvojāmies izejai, es mēģināju orientēties — tālāk iet pa labi vai pa kreisi, kad izdzirdēju svilpi un soprāna balsi: «Stāt! Ne tik strauji. Inspekcija.»

Es apstājos un pagriezos. Viņas sejā bija rakstīts: «Ierēdne», un nejautājiet man, kā es to zinu. No trim planētām, vairākiem planetoīdiem un vēl vairākām kosmosa apmetnēm es vienkārši zinu, ka tā izskatās visi ierēdņi, kam jānolauž pēdējie gadi līdz pensijai. Viņas uniforma nebija nedz militāra, nedz policijas. «Tikko ieradāties no Honkongas?»

Atbildēju, ka jā.

«Vai jūs visi trīs esat kopā? Nolieciet visu uz galda. Atveriet savas somas. Vai jūs vedat augļus, dārzeņus, pārtiku?»

Es atjautāju: «Kāpēc tā?»

Gvena teica: «Man ir Hershey šokolāde. Vai vēlaties gabaliņu?»

«Man liekas, ka to var nosaukt par kukuli. Protams, kāpēc ne?»

«Protams, es vēlos jūs piekukuļot. Man somā ir mazs aligatoriņš. Viņš nav nedz auglis, nedz dārzenis, pieņemsim, ka viņš varētu būt pārtika. Jebkurā gadījumā viņš ir gandrīz noteikti pret jūsu uzpūstajiem likumiem.»

«Acumirkli, man jāpārbauda saraksti.» Inspektore rakņājās iespaidīgā no kompjūtera izdrukātu lapu kaudzē. «Aligatoru āboli; aligatoru ādas, apstrādātas vai krāsotas; aligatori, izbāzti — vai šis ir izbāzts?»

«Tikai tad, kad viņš pārēdas, viņš ir badīgs.»

«Mīļa, vai jūs man gribat iestāstīt, ka jums tajā somā ir dzīvs aligators?»

«Ja vēlaties, varat riskēt un iebāzt roku somā. Viņš ir trenēts kā sargs. Pirms tam saskaitiet savus pirkstus, varēsiet pārskaitīt, kad izvilksiet roku.»

«Jūs jokojat.»

«Nebūt ne. Bet atcerieties, es jūs brīdināju.»

«Ak, nieki.» Inspektore iebāza roku Gvenas somā un ar kliedzienu atrāvās. «Tas man iekoda!» Viņa ielika pirkstus mutē.

«Tieši tāpēc viņš man ir,» Gvena paskaidroja. «Es jūs brīdināju. Vai jums sāp? Parādiet man.»

Sievietes apskatīja roku un nosprieda, ka sarkanie iespiedumi ir vienīgais ļaunums. «Tas labi,» noteica Gvena. «Esmu iemācījusi viņam satvert cieši, bet nepārkost ādu. Un nekad, nekad nenokost pirkstus. Viņš mācās, viņš vēl ir jauns. Bet viņam nevajadzēja atlaist jūsu roku tik viegli, esmu mācījusi Alfrēdam turēties cieši kā buldogam, kamēr saņemu radio signālu un steidzos mājās.»

«Es neko nezinu par buldogiem, bet viņš pilnīgi droši gribēja nokost man pirkstus.»

«Ak, protams, nē! Vai jūs esat kādreiz redzējusi suni?»

«Tikai izkāmējušus, apģērbtus mirlas gaļas tirgū. Nē, es ņemu savus vārdus atpakaļ, es redzēju vienu Tiho zoodārzā, kad biju maza meitene. Liels, neglīts riebeklis. Es nobijos.»

«Daži no viņiem ir mazi, un daži nemaz nav neglīti. Buldogs ir visai neglīts, bet ne pārāk liels. Iekosties un nelaist vaļā ir tas, ko viņi dara vislabāk. To es gribu iemācīt arī Alfrēdam.»

«Izvelciet viņu ārā un parādiet man.»

«Ne par ko! Viņš ir sargdzīvnieks, es negribu, lai citi cilvēki viņu glāsta un dūdo apkārt, es gribu, lai viņš kož. Ja jūs gribat viņu redzēt, tad izvelciet ārā pati. Varbūt šoreiz viņš tik ātri neatlaidīs savus žokļus, es ceru.»

Ar to arī beidzās mēģinājums mūs pārbaudīt. Adele Sasbauma, Pirmās Klases Nevienam Nevajadzīgā Ierēdne, piekrita, ka bonsai kļavas ievešana nav aizliegta, apbrīnoja to un jautāja, vai tas kādreiz zied. Kad viņa sāka apmainīties ar Gvenu receptēm, es iejaucos un uzstāju, ka mums jātiek tālāk

—   ja municipālā veselības un drošības pārbaude bija galā.

Mēs šķērsojām Ārējo loku, es atradu Gatvi un zināju ceļu tālāk. Mēs nokāpām līmeni zemāk un izgājām cauri Vecajam Domam, tad devāmies uz tuneli — mana atmiņa teica priekšā, ka tur atrodas Raffles viesnīca.

Bet pa ceļam Bils mani iepazīstināja ar saviem politiskajiem uzskatiem. «Senator…»

«Nevis «senator», bet «doktor», Bil.»

«Doktor. Jā, ser, doktor, es domāju, ka tas nav pareizi, kas tur notika.»

«Jā, nav. Tā saucamā inspekcija ir bezjēdzīga. Tā ir viena no dārgajām, nevajadzīgajām lietām, kuras gadu gaitā iegūst katra valdība, tāpat kā okeāna kuģi apaug ar gliemezīšiem.»

«O, es nedomāju to! Ar to viss ir kārtībā, šī būšana apsargā pilsētu un nodrošina to ar godīgu darbu.»

«Izsvītro vārdu «godīgs».»

«Mm? Es runāju par to, ka jāmaksā par gaisu. Tas ir nepareizi. Gaisam jābūt bezmaksas.»

«Kāpēc tu tā saki, Bil? Šeit nav Ņūorleāna, mēs esam uz Mēness. Te nav atmosfēras. Ja tu nemaksāsi par gaisu, ko gan tu elposi?»

«Bet tieši to es gribēju teikt! Katram ir tiesības elpot. Valdībai ir jānodrošina tāda iespēja.»

«Pilsētas valdība to arī nodrošina pilsētas robežās. Tieši par to mēs tikko samaksājām.»

Es novicināju roku viņa deguna priekšā. «Par šito.»

«Bet es jau par to ari runāju! Nevienam nevajadzētu maksāt par gaisu. Elpot ir cilvēka dabiskās tiesības, un valdībai būtu tās jānodrošina par velti.»

Es pievērsos Gvenai: «Pagaidi, dārgā, tas ir jānokārto. Varbūt mums nāksies iznīcināt Bilu, lai viņš kļūtu laimīgs. Apstāsimies tepat un noskaidrosim situāciju. Bil, es samaksāju par gaisu, ko tu elpo, jo tev nav naudas. Pareizi?»

Viņš uzreiz neatbildēja. Gvena klusi ieteicās: «Es iedevu viņam kabatas naudu. Vai tev ir iebildumi?»

Es domīgi paskatījos uz viņu. «Liekas, man jau vajadzēja zināt. Mana mīļā, ja man jābūt atbildīgam par šo ģimeni, tad jāzina, kas te notiek.» Es pagriezos pret Bilu. «Kad es tur samaksāju par tavu gaisu, kāpēc tu nepiedāvāji samaksāt savu daļu no naudas, kas bija tev kabatā?»

«Bet viņa to iedeva man, nevis jums.»

«Nu? Tad atdot to viņai atpakaļ.»

Bils izskatījās pārsteigts, Gvena iejaucās: «Ričard, vai tas ir nepieciešams?»

«Es domāju, ka jā.»

«Bet es domāju, ka nē.»

Bils klusēja un nekustīgi skatījās. Es uzgriezu viņam muguru un griezos tieši pie Gvenas. «Gvena, man vajadzīgs tavs atbalsts,» es klusi teicu.

«Ričard, tu radi problēmas tur, kur to nav!»

«Es nedomāju, ka te to nav, dārgā. Gluži pretēji, šī ir ļoti būtiska lieta un man vajadzīga tava palīdzība. Tāpēc kaut kā atbalsti mani.»

«Ko nozīmē «kaut kā», dāgais?»

«Tu zini, ko tas nozīmē. Izdomā kaut ko. Vai tu mani

atbalstīsi?»

«Ričard, tas ir smieklīgi! Es neredzu nekādu iemeslu pievērsties šim jautājumam.»

«Gvena, es lūdzu tavu palīdzību.» Es gaidīju bezgalīgi ilgi, tad nopūtos. «Vai ej tālāk un neatskaties.»

Viņa sarāvās, it kā es būtu viņai iesitis. Tad mana sieva paņēma savu koferi un sāka iet.

Bils palika ar pārsteigumā atkārušos žokli, tad steidzās viņai pakaļ, neizlaizdams no rokām dārgo kociņu.

XVI nodaļa

«Sievietes ir jamil, nevis jāsaprot.»

Oskars Vailds (1854—1900)

Es noskatījos, kā viņi attālinās, tad lēni sāku soļot. Vieglāk bija iet, nekā stāvēt uz vietas, un tuvumā nebija, kur apsēsties. Kāja sāpēja un mani pārņēma pēdējo pāris dienu nogurums. Arī galva bija kā iztukšota. Es turpināju soļot uz Ruffles viesnīcas pusi, it kā būtu ieprogrammējis šo maršrutu.

Ruffles izskatījās vēl skumjāk, nekā es atcerējos. Bet man bija aizdomas, ka rabīns Ezra zināja, ko runā — vai nu Ruffles, vai nekas. Jebkurā gadījumā es gribēju noslēpties no sabiedrības acīm, un būtu samierinājies ar vēl nolietotāku viesnīcu, lai tikai paliktu aiz slēgtām durvīm.

Cilvēkam pie reģistratūras letes es teicu, ka rabīns Ezra man ieteica šo viesnīcu, un jautāju, kādi numuri vēl ir brīvi. Man likās, ka viņš piedāvāja visdārgāko brīvo numuru — astoņpadsmit kronas.

Es izpildīju rituālu ar kaulēšanos, bet ne pārāk aizrautīgi. Mēs palikam pie četrpadsmit kronām, es samaksāju un paņēmu atslēgu, klerks pasniedza man lielu grāmatu. «Parakstieties šeit, un parādiet čeku par gaisu.»

«E? Kopš kura laika tad tādi mēsli?»

«Kopš jaunās administrācijas, brāl. Man tā jaunā kārtība nepatīk tieši tāpat, kā jums, bet vai nu es samierinos, vai arī viņi aiztaisa manu bodīti ciet.»

Es mirkli padomāju. Vai es biju «Ričards Eimss»? Kāpēc gan likt policistiem siekaloties, domājot par lielo atlīdzību? Kolins Kempbels? Kāds ar labu atmiņu varētu to atcerēties — un iedomāties par Valkeru Evansu.

Es uzrakstīju «Ričards Kempbels, Novilena.»

«Paldies, gospoģin. Istaba L ir šī gaiteņa galā pa kreisi. Mums nav restorāna, bet no virtuves var pasūtīt ēdienu. Ja

jūs vēlaties pusdienot šeit, atcerieties, ka virtuve beidz strādāt divdesmit vienos. Izņemot dzērienus un ledu. Bet gaiteņa otrā pusē apmēram piecdesmit metrus uz ziemeļiem ir «Nevīžīgais Džo», kas atvērts visu nakti. Numurā nav paredzēts gatavot ēdienu.»

«Paldies.»

«Vai jūs vēlaties sabiedrību? Kādu vien gribat — abu dzimumu, jebkuras novirzes, jebkura vecuma — tikai mūsu vislabākajiem klientiem.»

«Paldies vēlreiz, esmu ļoti noguris.»

Istaba bija visai piemērota manām vajadzībām, neņemot vērā tās nolietotības pakāpi. Tajā atradās viena gulta un izvelkams dīvāns, neliela duša ar visu nepieciešamo, un nekāda ūdens limita — es apsolīju sev karstu vannu… vēlāk, vēlāk! Vienigās istabas stūrī novietotais plaukts acīmredzot bija paredzēts komunikāciju termināla novietošanai, bet pašlaik bija tukšs. Blakus tam atradās akmenī iestrādāta misiņa plāksne:

OTRDIEN, 2075. GADA 14. MAIJĀ, ŠAJĀ ISTABĀ ADAMS SELENS, BERNARDO DE LA PASS, MANUELS DEIV1SS UN VAIOMINGA NOTA RADĪJA PLĀNU,

KAS LIKA AUST BRĪVAM MĒNESIM.

ŠEIT VIŅI PASLUDINĀJA REVOLUCIJU!

Bet mani tas neiespaidoja. Jā, tie četri bija Revolūcijas varoņi, bet tajā gadā, kad es apglabāju Kolinu Kempbelu un radīju Ričardu Eimsu, es apmetos neskaitāmos viesnīcu numuros Lunasitijā, un lielākajā daļā no tām bija tieši tāda pati plāksne. Tāpat kā ar uzrakstu «Šeit ir dzīvojis Vašingtons» manā dzimtenē — ēsma tūristiem, kuras saistība ar realitāti ir visai neticama varbūtība.

Bet man bija vienalga. Es noņēmu kājas protēzi, apgūlos un mēģināju atslābināties.

Gvena! Ak, nolādēts, nolādēts, nolādēts! Vai es biju cietpaurains dumiķis? Varbūt. Bet, sasodīts, ir kādas robe

žas. Man lielākoties nenāca ne prātā apvainoties uz Gvenu. Viss bija kārtībā, ja viņa pieņēma lēmumus par mums abiem, un es pat neiepīkstējos, kad viņa to darīja bez konsultēšanās ar mani. Bet viņai nevajadzēja pamudināt šo nespējnieku neklausīt mani — vai arī vajadzēja? Man nevajadzētu ar to samierināties. Tā nav iespējams dzīvot.

Bet es nevaru dzīvot bez viņas!

Nav tiesa, nav tiesa! Līdz pat šīs nedēļas sākumam — mazliet vairāk kā pirms trim dienām — tu dzīvoji bez viņas… un tu vari iztikt bez viņas arī tagad.

Es varu iztikt arī bez savas amputētās kājas. Bet man nepatīk kājas trūkums un es pie tā nekad nepieradīšu. Protams, tu vari iztikt bez Gvenas, tu bez viņas nenomirsi — bet atzīsti to, stulbeni: pēdējo trīsdesmit gadu laikā tu esi bijis laimīgs tikai šo īso laiciņu — tās stundas, kopš Gvena pārnāca uz tavu dzīvokli un apprecējās ar tevi. Tās bija briesmu un netaisnības, cīņu un grūtību pārpilnas stundas. Laime plūda pāri malām tāpēc, ka viņa vienkārši bija blakus.

Un tagad tu viņu padzini.

Uzliec savu stulbo cepuri. Piestiprini to ar kniedēm, tev nekad nevajadzēs to noņemt.

Bet man bija taisnība!

Nu un? Kāds gan sakars «taisnībai» ar palikšanu precētam?

Es laikam biju aizmidzis (nogurums bija nāvīgs), jo atcerējos notikumus, kas nekad nebija notikuši, un murgoju

—    piemēram, ka Gvena ir izvarota un nogalināta Tumšajā alejā. Bet izvarošana Lunasitijā notiek tikpat reti, cik ikdienišķi tās ir Sanfrancisko. Kopš pēdējā šāda nozieguma pagājuši vairāk kā astoņdesmit gadi, un zemes ložņa, kas to izdarīja, nesagaidīja stundu, kad viņu izsviestu Izplatījumā — vīrieši, kas sadzirdēja sievietes kliedzienus, nekavējoties saraustīja varmāku gabalos.

Vēlāk noskaidrojās, ka viņa bija kliegusi tāpēc, ka viņš nebija samaksājis. Tas nebija svarīgi. Mēness iedzīvotājam ielasmeita ir tikpat svēta persona kā Jaunava Marija. Es esmu Mēness iedzīvotājs tikai pēc pieņēmuma, bet šim

principam es piekritu ar visu sirdi un dvēseli. Vienīgais piemērotais sods par izvarošanu ir nāve — vienmēr un bez attaisnošanas iespējām.

Tur, uz Dubļu pikas, bija tādi likuma panti, kā «samazināta atbildība» un «nav vainīgs prāta nespējas dēļ». Šādi teikumi Mēness iedzīvotāju satracinātu. Lunasitijā cilvēkam jābūt garīgi slimam, lai vispār iedomātos par izvarošanu; tādas iedomas realizācija būtu visspēcīgākais no iespējamajiem ārprāta pierādījumiem — bet Mēness iedzīvotāju vidū šāda slimība neizraisītu ne mazāko līdzjūtību. Un uz Mēness nenodarboļas ar izvarotāja psihoanalīzi — viņi to nogalina. Uzreiz. Atri. Brutāli.

Sanfrancisko derētu pamācīties no Mēness iedzīvotājiem. Tāpat vajadzētu pamācīties jebkurai pilsētai, kurā sievietei ir bīstami staigāt vienai. Uz Mēness mūsu lēdijas nekad nebaidās no vīriešiem — ģimenē, draugu vai svešinieku vidū; Lunasitijā vīrieši nedara pāri sievietēm — vai arī viņi mirst!

* * *

Es biju pamodies, šņukstot neciešamās sāpēs. Gvena bija mirusi, viņa bija izvarota un noslepkavota, un tā bija mana vaina!

Pat vēlāk, kad biju pietiekami atmodies, lai atgrieztos savā parastajā apziņas plūdumā, es vēl joprojām raudāju — zināju, ka tas bija tikai sapnis, nejauks murgs… bet mana vainas apziņa nebija mazinājusies. Es patiešām biju izrādījies nespējīgs aizstāvēt savu dārgumu. Es biju teicis, lai viņa iet prom: «… ej tālāk, un neatskaties!» Ak, stulbenis!

Ko lai es daru?

Sameklē viņu! Varbūt viņa piedos. Šķiet, ka sievietēm ir gandrīz neizsmeļama piedošanas spēja. (Tā kā piedošana parasti ir vajadzīga vīrietim, tad tam jābūt kādam rasu izdzīvošanas principam.)

Bet vispirms man vajadzēja viņu atrast.

Es jutu neapslāpējamu vajadzību iet ārā un sākt meklēt

—    lekt zirga mugurā un mesties visos virzienos. Bet tas ir klasiskais piemērs, kas pieminēts visās matemātikas mācību grāmatās — kā nemeklēt kādu, kas ir pazudis. Man nebi

ja ne jausmas, kur meklēt Gvenu, bet varbūt viņa atrastu mani, pārbaudot Raffles viesnīcu — ja viņa būtu pārdomājusi. Ja tā būs, man jābūt šeit, nevis jāklīst apkārt.

Bet es varēju paplašināt iespējas. Piezvanīt uz Daily Lunatic un ievietot sludinājumu — vairāku veidu, parasto sludinājumu, sludinājumu rāmītī un — vislabāk! — komercsludinājumu, kas kopā ar Lunatic ikstundas ziņu pārraidi nonāktu katrā terminālā.

Ja tas neko nedos, ko tad tu darīsi?

Ak, aizveries un uzraksti to sludinājumu!

Gvena, piezvani man uz Raffles. Ričards.

Gvena, lūdzu, piezvani man! Es esmu Raffles viesnīcā. Mīlu, Ričards.

Dārgā Gvena, tā dēļ, kas starp mums bija, lūdzu, piezvani man. Esmu Raffles viesnīcā. Mīlu, kā vienmēr — Ričards.

Gvena, es kļūdījos. Ļauj man mēģināt vēlreiz. Esmu Raffles viesnīcā. Mīlu, Ričards.

Es nervozi pārskatīju to un beidzot nolēmu, ka otrais bija vislabākais — tad pārdomāju un nospriedu, ka tomēr ceturtais. Pārdomāju atkal — otrā teikuma vienkāršība šķita pievilcīgāka. Vai tomēr labāk pirmais. Ak, pie velna, stulbeni, vienkārši uzraksti sludinājumu. Lūdz viņu piezvanīt — ja tev būs jelkāda iespēja, viņa nepievērsīs uzmanību vārdu izvēlei.

Vai piezvanīt no viesnīcas? Nē, labāk atstāt tur ziņu ar informāciju Gvenai, kur un kāpēc tu iesi un cikos tu būsi atpakaļ, un, lūdzu, pagaidi… tad steidzies uz laikraksta redakciju un uzreiz ieliec sludinājumu terminālos un viņu nākamajā izdevumā. Tad steidzies atpakaļ.

Tā nu es pieliku kājas protēzi, uzrakstīju zīmīti, ko atstāt reģistratūrā, un paķēru savu spieķi — un atkal novēroju spēju pieņemt lēmumus nepilnas sekundes laikā, kā jau vairākkārt savā dzīvē — un tieši tas man liek domāt, ka ši trakā pasaule tomēr ir kaut kā iekārtota, nevis haotiski eksistē.

Kāds klauvēja pie manām durvīm…

Es steidzos atvērt. Tā bija viņa! Lai slavētas debesis, aleluja!

Viņa izskatījās vēl mazāka, nekā man likās, un acis šķita lielas, apaļas. Viņa turēja mazo kļaviņu kā mīlas apliecinājumu — varbūt tas tā arī bija domāts. «Ričard, vai tu ļausi man atgriezties? Lūdzu?»

Viss notika vienlaicīgi — es paņēmu mazo kociņu, noliku to zemē, un pacēlu Gvenu rokās, aizvēru durvis, apsēdināju viņu sev blakus uz dīvāna, un mēs šņukstējām, un raudājām, un runājām abi vienlaicīgi.

Pec brītiņa mēs nomierinājāmies un es biju pietiekami kluss, lai dzirdētu, ko viņa saka: «Piedod, Ričard, man nebija taisnība, man vajadzēja tevi atbalstīt, bet es biju aizskarta un dusmīga, un pārāk lepna, lai pagrieztos atpakaļ un pateiktu tev to, un kad es tomēr pagriezos, tu jau biji prom, un es nezināju, ko darīt. Ak Dievs, dārgais, nekad vairs neļauj man tevi pamest, liec man palikt! Tu esi lielāks par mani, ja es vēl kādreiz sadusmošos un mēģināšu aiziet, pagriez mani atpakaļ, bet neļauj man aiziet!»

«Es nekad tev vairs neļaušu aiziet. Es kļūdījos, dārgā; man nevajadzēja tam pievērst tik lielu uzmanību, tas nenāk par labu mīlestībai un cieņai. Es padodos. Padari Bilu par rotaļlietu, kādā veidā vien tu vēlies, es neteikšu ne vārda. Sabojā viņu.»

«Nē, Ričard, nē! Man nebija taisnība. Bilam vajadzēja stingru mācību, un man vajadzēja tevi atbalstīt un ļaut tev viņu pārmācīt. Tomēr…» Gvena pasniedzās pēc savas somas un atvēra to. Es teicu: «Uzmanies no aligatora.»

Pirmo reizi viņa pasmaidīja. «Adele norija to āķi nekavējoties.»

«Vai tu gribi teikt, ka tur nav nekāda aligatora?»

«Ak Dievs, mīļais, vai tu domā, ka es esmu ekscentriska?»

«Ak, lai Dievs pasarg’!»

«Tur bija tikai peļu slazds un viņas iztēle. Lūdzu…» Gvena nolika sev blakus uz dīvāna naudas kaudzīti, gan banknotes, gan monētas. «Es liku Bilam atdot to atpakaļ. Tas ir, atdot to, kas tur bija palicis, tur vajadzēja būt trīs reizes vairāk. Man liekas, ka Bils ir no tiem vājajiem rak-

stūriem, kas nevar nēsāt naudu un neiztērēt to. Man jāizdomā, kā viņu sodīt par to, līdz viņš saprot. Pašlaik viņam netiks dota nekāda nauda, kamēr viņš to nenopelnīs.»

«Tikko viņš nopelnīs kādu naudu, viņam nāksies samaksāt man par gaisu — deviņdesmit dienas,» es ieteicos. «Gvena, es patiešām par to dusmojos. Es dusmojos uz viņu, ne jau uz tevi. Uz viņa attieksmi pret maksu par gaisu. Bet man ir žēl, ka es liku dusmām nākt pār tavu galvu.»

«Bet tev bija taisnība, dārgais. Bila attieksme pret maksu par gaisu attiecas uz viņa dumjību vispār. To es esmu atklājusi. Mēs sēdējām Vecajā Domā un runājām par daudz ko. Ričard, Bilā ir sociālisma infekcija visļaunākajā forma, viņš domā, ka pasaule ir parādā par to, ka viņš dzīvo. Viņš man godīgi pateica, ka, protams, katram pienākas labākā medicīniskā apkalpošana — par velti, protams, neierobežota, protams, un valdībai par to jāmaksā. Viņš pat nespēja saprast šo prasību matemātisko neiespējamību. Bet Bils no visas sirds tic ne tikai gaisam par velti un medicīnai par velti, bet ari uzskata, ka visam, ko viņš vēlas, ir jābūt iespējamam… un jābūt par velti.» Viņa nodrebinājās. «Es nepieņemu viņa viedokli nevienā jautājumā.»

«Banderlogu ceļa dziesma.»

«Piedod?»

«Tās ir Radjarda Kiplinga dzejas, viņš dzīvoja pirms vairākiem gadsimtiem. Banderlogi — pērtiķi — ticēja, ka viss ir iespējams, ja tikai vēlas.»

«Jā, tas ir Bils. Visā nopietnībā viņš man skaidro, kā vajadzētu būt… un tad no valdības ir atkarīga īstenošana. Tikai jāpieņem likums. Ričard, viņš domā par valdību tāpat, kā mežoņi domā par saviem elku dieviem. Vai — nē, es nezinu, es nesaprotu, kā darbojas viņa prāts. Mēs runājāmies, bet nesapratāmies. Viņš tic visām tām muļķībām. Ričard, mēs pieļāvām kļūdu — vai ari es. Mums nevajadzēja glābt Bilu.»

«Tu maldies, mīļā.»

«Nē, dārgais. Es domāju, ka varēšu viņu rehabilitēt, un

kļūdījos.»

«Es domāju ko citu, kad teicu, ka tu maldies. Vai tu atceries žurkas?»

«Oo!»

«Nerunā ar tādu nožēlu. Mēs paņēmām Bilu līdzi, jo abi baidījāmies, ka pretējā gadījumā viņu nogalinās, varbūt žurkas viņu apēdīs dzīvu. Gvena, mēs abi zinām, ko nozīmē pievākt noklīdušu kaķēnu, mēs abi saprotam «Ķīniešu pienākumu». Jebkurā gadījumā mēs to izdarījām.» Es pacēlu viņas zodu un noskūpstīju Gvenu. «Un mēs to darīsim atkal, šobrīd pat. Zinot, cik tas maksā.»

«O, es mīlu tevi!»

«Es arī tevi mīlu, pie tam vēl ļoti vulgāri.»

«Mm… tagad?»

«Man jāiet vannā.»

«Mēs varam mazgāties vēlāk.»

Es tikko biju ienesis Gvenas pārējo bagāžu, kas uz laiku bija piemirsusies ārpusē pie numura durvīm — un, par laimi, tā bija palikusi neskarta — un mēs grasījāmies iet vannā, kad Gvena noliecās pār mazo kociņu, tad pacēla to un nolika uz plaukta, lai vieglāk varētu to aizsniegt. «Dāvana tev, Ričard.»

«Ak Dievs! Meitenes? Vai dzērieni?»

«Ne viens, ne otrs. Kaut gan abas lietas ir viegli pieejamas. Viesnīcnieks gribēja samazināt cenu, kad es maksāju par Bila numuru.»

«Bils ir šeit?»

«Uz vienu nakti, vislētākajā vienvietīgajā numurā. Ričard, es nezināju, ko darīt ar Bilu. Es būtu likusi viņam iet un sameklēt patvērumu Tumšajā alejā, ja nebūtu dzirdējusi, ka rabīns Ezra runāja kaut ko par žurkām. Sasodīts, šeit agrāk nebija žurku. Lunasitija zaudē savu labo slavu.»

«Man laikam jāpiekrīt, ka tev taisnība.»

«Es viņu arī pabaroju — te tālāk ir «Nevīžīgais Džo». Viņš ēd par četriem — varbūt tu esi to ievērojis?»

«Jā gan.»

«Ričard, es nevarēju atstāt Bilu nepaēdušu un bez drošām naktsmājām. Bet rīt būs jauna diena. Es teicu, lai viņš sakārtojas pirms brokastīm.»

«Hmmm. Bils melotu zupas šķīvja dēļ. Viņš ir bēdīgs gadījums, Gvena, visbēdīgākais.»

«Es nedomāju, ka viņš varētu pārliecinoši melot. Vismaz es viņam liku par šo to padomāt. Viņš zina, ka esmu dusmīga uz viņu, ka nepiekrītu viņa domām, un ka brīvpusdienām drīz pienāks gals. Es ceru, ka viņš pavadīs bezmiega nakti. Te būs, dārgais…» Viņa bija iebāzusi roku zem kļavas saknēm. «Ričardam. Būtu labi tās nomazgāt.» Viņa pasniedza man sešas patronas, Skoda 6,5 mm — vai arī ļoti labas kopijas.

Es paņēmu vienu un apskatīju.

«Brīnumdare, tu joprojām mani pārsteidz. Kur? Kad?

Kā?»

Izdzirdējusi uzslavu, Gvena izskatījās saulaini laimīga un apmēram divpadsmitgadīga. «Šorīt. Honkongā. Melnajā tirgū, protams, kas nozīmē — zem letes pie Sears. Es paslēpu savu Miyako zem kļaviņas, ejot iepirkties, un munīciju ieliku turpat, kad gāju prom no Ksijas nama. Mīļais, es nezināju, kādas pārbaudes mums nāktos izturēt, ja sāktos kādas nepatikšanas Honkongā — un tās ari sākās, bet krustmāte mūs atbrīvoja.»

«Vai tu proti gatavot ēdienu?»

«Es to protu visai labi.»

«Tu proti šaut, tu māki vadīt rolligonu, tu vari tikt galā ar kosmosa kuģi, un tu proti gatavot ēdienu. Jauki, tu esi pieņemta darbā. Bet vai tev ir vel citas iemaņas?»

«Nu, mazliet zinu inženierzinātnes. Es kādreiz biju visai laba advokāte. Bet pēdējā laikā neesmu praktizējusi ne vienu, ne otru.» Viņa vēl piebilda: «Un es māku spļaut caur zobiem.»

«Supermeitene! Vai tu jelkad esi bijusi piederīga cilvēku rasei? Apdomā labi, atbilde tiks pierakstīta.»

«Es atsakos atbildēt. Pasūtīsim vakariņas, pirms viņi slēdz virtuvi.»

«Man liekas, tu gribēji iet vannā?»

«Jā, gribu. Taču, ja nepasūtīsim ēdienu tūlīt, mums būs jāģērbjas un jāiet uz «Nevīžīgo' Džo»… man nav nekādu iebildumu pret «Nevīžīgo Džo», bet negribas ģērbties. Šī ir pirmā reize, kad jūtos pilnīgi mierīga un varu būt di

vatā ar savu vīru, mm, pēdējā gadsimta laikā. Kopš mēs bijām tavā dzīvoklī Zelta Likumā pirms pavēles aizbraukt.»

«Trīs dienas.»

«Tik vien? Patiešām?»

«Astoņdesmit stundas. Varu apgalvot, ka visai aizņemtas stundas.»

Raffles ir visai laba virtuve, ja vien jūs paļaujaties uz šefpavāra izvēli; tovakar bija frikadeles un pankūkas, medus un alus mērce — dīvaina kombinācija, kas bija ļoti izdevusies. Svaigi salāti, eļļa un vīna etiķis. Siers un svaigas zemenes. Melnā tēja.

Mums viss garšoja, bet mēs būtu bijuši pateicīgi pat par labi sagatavotu vecu zābaku, jo kopš pēdējās ēdienreizes bija pagājis pārāk ilgs laiks. Ja tas būtu bijis cepts skunkss, es nebūtu pamanījis, Gvenas klātbūtne bija viss, kas man bija vajadzīgs.

Mēs bijām ēduši apmēram pusstundu, nemaz nemēģinot izlikties eleganti, kad mana dārgā ievēroja misiņa plāksni uz akmens pamata. Līdz šim viņa bija pārāk aizņemta, kas ir saprotami.

Viņa piecēlās un paskatījās uz to, tad teica klusinātā balsī: «Nu es būšu Holivudas ielene. Šī ir tā vieta! Ričard, šis ir pats Revolūcijas šūpulis! Un te es esmu sēdējusi, lamādamās un kasīdamās, it kā šī būtu parasta viesnīcas istaba.»

Es teicu: «Apsēdies un pabeidz vakariņas, mīļā. Trijos no četriem Lunasitijas viesnīcu numuriem ir šai līdzīgas zīmes.»

«Bet ne jau tādas! Ričard, kāds ir šīs istabas numurs?»

«Tai nav numura — tikai burts. Istaba L.»

«Istaba L — jā! Šī ir tā vieta! Ričard, katrai tautai tur, uz Dubļu pikas, tik nozīmīgā nacionālā svētvietā būtu mūžīgā uguns. Droši vien arī goda sardze. Bet te — kāds te pieliek to mazo misiņa plāksnīti, un viss. Pat Brīvā Mēness dienā. Bet tas jau ir Mēness. Dīvainākā mafija visā apgūtajā Izplatījumā. Ak Dievs!»

Es atbildēju: «Mīļā meitene, ja tu vēlies domāt, ka šajā istabā patiešām noticis tas, kas rakstīts uz plāksnītes, tad

labi. Pašlaik labāk apsēdies un paēd. Vai ari es apēdīšu tavas zemenes.»

Gvena neatsaucās, viņa apsēdās un klusēja. Viņa tikko pieskārās augļiem un sieram. Beidzot es pārtraucu klusumu: «Sirsniņ, kaut kas tevi nomāc.»

«Es no tā nenomiršu.»

«Man prieks to dzirdēt. Nu, kad tu gribēsi runāt, es būšu pati uzmanība. Kamēr tu neko nesaki, es ausis izmantošu kā vēdekli. Es tevi nesteidzinu.»

«Ričard…» viņas balss bija tikko dzirdama. Es biju pārsteigts, ieraugot asaras lēnām ritam pār viņas vaigiem.

«Jā, dārgā?»

«Es esmu tev melojusi. Es…»

«Pagaidi. Mana mīla, mana mazā mīļā meitene, es vienmēr esmu uzskatījis, ka sievietēm jāatļauj melot tik daudz, cik viņām nepieciešams, un nekad nevajag par to sodīt. Meli ir viņu vienīgā aizsardzība pret nedraudzīgo pasauli. Es neesmu tevi izprašņājis par tavu pagātni — vai ne?»

«Nē, bet…»

«Atkal pagaidi. Es neesmu to darījis. Tu šo to esi labprātīgi pastāstījusi. Bet pat tādā gadījumā pāris reizes esmu tevi apstādinājis, kad tev uznāca autobiogrāfisku sarunu lēkmes. Gvena, es neapprecējos ar tevi naudas dēļ vai tavas ģimenes pagātnes dēļ, vai tavu smadzeņu dēļ, pat ne tādēļ, ka esi talantīga gultā.»

«Pat ne tādēļ? Tad jau nekas daudz nepaliek.»

«Paliek gan. Es apbrīnoju tavas horizontālās iemaņas un tavu entuziasmu. Bet šajā jomā kompetentas sievietes nav retums. Piemēram, Ksija. Es pieņemu, ka viņa ir gan prasmīga, gan aizrautīga.»

«Viņa varbūt ir divreiz prasmīgāka par mani, bet, lai es esmu nolādēta, ja viņa ir aizrautīgāka.»

«Viss kārtībā, kad tu esi atpūtusies. Bet nenovērsīsimies no sarunas tēmas. Vai gribi zināt, kāpēc esi tik īpaša?»

«Jā! Nu, vismaz man tā liekas. Ja vien tur nebūs paslēptas mīnas.»

«Nav gan. Mana mīļā, tava unikālā un neatkārtojamā īpašība ir: es esmu laimīgs, kad tu esi man blakus.»

«Ričard!»

14  — 2689

209

«Beidz pinkšķēt. Nevaru ciest sievieti, kurai pār virslūpu līst asaras.»

«Rupeklis. Es raudāšu, ja man liksies, ka sasodīti vajag… un tagad man to vajag. Ričard, es tevi mīlu!»

«Es arī tevi mīlu, mazulīt. Es gribēju teikt — ja tavi pašreizējie meli atklājas, necenties uzbūvēt vēl vienu konstrukciju, kas pilna ar drudžainiem apgalvojumiem, ka šī beidzot ir patiesība, tīra patiesība, un nekas cits kā patiesība. Aizmirsti to. Vecā konstrukcija var būt nolietojusies — bet man ir vienalga. Es nemeklēju trūkumus vai pretrunas tāpēc, ka tas mani neinteresē. Es tikai gribu dzīvot kopā ar tevi, turēt tavu roku un klausīties tavā krākšanā.»

«Es nekrācu! Ee… vai ne?»

«Es nezinu. Mēs esam pārāk maz gulējuši pēdējo astoņdesmit stundu laikā, lai krākšana kļūtu par aktuālu problēmu. Pajautā man pēc piecdesmit gadiem.» Es pasniedzos pāri galdam, pieskāros viņas krūtsgalam, un skatījos, kā tas piebriest. «Es gribu turēt tavu roku, klausīties tavā krākšanā, un laiku pa laikam — nu, vienreiz vai divreiz mēnesī…»

«Vienreiz vai divreiz mēnesī!»

«Vai tas būtu pārāk bieži?»

Viņa nopūtās. «Laikam jau man jāsamierinās ar to, kas ir. Vai arī jāmetas uzdzīvē.»

«Uzdzīvē? Kādā uzdzīvē? Es teicu, ka vienreiz vai divreiz mēnesī mēs iziesim vakariņās, vai uz kādu izrādi, vai uz naktsklubu. Nopirkšu tev ziedu, ko ievīt matos. Labi, biežāk, ja tu uzstāj… bet pārāk bieža naktsdzīve traucē rakstīšanu. Esmu nolēmis tevi atbalstīt, mana mīļā, par spīti tiem zelta maisiem, kas tev pieder.» Es piebildu: «Kāda problēma, dārgā? Kāpēc tāda izteiksme tavā sejā?»

«Ričard Kolins, bez šaubām tu esi viskaitinošākais vīrietis, ar kādu es jelkad esmu bijusi ‘precējusies. Vai pat gulējusi.»

«Vai tu ļāvi viņiem gulēt?»

«Ak, mīļo māt! Man nevajadzēja tevi glābt no Grietas. Vienreiz vai divreiz mēnesī! Tu man diktē noteikumus, un tad aizcērt lamatas.»

«Madam, es nezinu, par ko jūs runājat.»

«Zini gan! Tu domā, ka es esmu maza, sasvidusi nimfo-

māne!»

«Tu nemaz neesi pārāk maza.»

«Turpini vien tālāk, droši. Pamudini mani vēl stiprāk, un es mūsu laulībā ieviesīšu otru vīru. Čoi-Mu ar mums precētos — es zinu.»

«Čoi-Mu ir īsts virs, tas tiesa. Un esmu pārliecināts, ka viņš precētos ar tevi, viņam galvaskausā nav skaidas. Ja tu esi izvēlējusies, es darīšu visu, lai viņš justos mājīgi. Kaut gan es nebiju iedomājies, ka tu viņu tik labi pazīsti. Vai tu runāji nopietni?»

«Nē, nolādēts! Es nekad neesmu praktizējusi poligāmiju, tikt galā ar vienu vīru jau ir pietiekami grūti. Kapteinis Mersijs ir jauks zēns, bet viņš man ir par jaunu. 0, es nedomāju, ka atteiktu viņam vienu nakti, ja viņš pietiekami eleganti palūgtu. Bet tikai tā, prieka pēc, nekā nopietna.»

«Es arī nedomāju, ka tu viņam atteiktu. Tikai tu laikus man paziņo, ja vari, lai es to graciozi neievērotu. Vai arī asistēt un izsniegt dvieļus. Kā lēdija vēlas.»

«Ričard, tu visam piekrīti.»

«Tu gribi, lai es esmu greizsirdīgs? Bet mēs esam uz Mēness, un es esmu Mēness iedzīvotājs. Kaut arī tikai pēc pieņemtā vārda, bet tomēr. Neesmu nekāds zemes ložņa, kas dauzītu galvu pret sienu.» Es apklusu un noskūpstīju viņas roku. «Mana brīnišķīgā mīļākā, tu patiešām esi maza. Bet tava sirds ir liela. Kā visu pasaules labumu, tevis pietiek tik daudz vīriem un mīļākajiem, cik vien tu vēlies. Esmu laimīgs but pirmais — ja vien esmu pirmais — starp līdzīgiem.»

«Vai tas ir duncis, ko es redzu?»

«Nē, lāsteka.»

«Tiešām? Ķersim to, kamēr tā nav izkususi.»

Mēs to arī darījām, bet tikai nedaudz, es biju noguris. Vēlāk teicu: «Gvena, kāpēc tu sarauci pieri? Vai es biju tik slikts?»

«Nē, mīļais. Bet man vēl joprojām prātā tie meli… un šoreiz, lūdzu, nemaini sarunas tēmu. Es zinu, ka uzraksts uz tās misiņa plāksnes ir pareizs, jo es pazinu trīs no

tiem četriem. Pazinu ļoti labi, divi no viņiem bija mani adoptējuši. Mīļais, es esmu Mēness Brīvvalsts Tēvs — Dibinātājs.»

Es neteicu neko, jo reizēm nav iespējams atrast vārdus. Pēc brītiņa Gvena sagrozījās un ierunājās gandrīz dusmīgā balsī. «Neskaties uz mani tā! Es zinu, par ko tu domā — 2076. gads bija visai sen. Tā nu tas ir. Bet, ja tu apģērbtos, es aizvestu tevi uz Veco Domu un parādītu sava zīmoga un pirkstu nospiedumus uz Neatkarības Deklarācijas. Varbūt tu neticēsi, ka tas ir mans zīmogs… bet pirkstu nospiedumus nav iespējams viltot. Vai mēs aiziesim apskatīties?»

«Nē.»

«Kāpēc ne? Gribi zināt, cik man gadu? Es esmu dzimusi 2063. gada Ziemsvētku dienā, tātad man bija divpadsmit ar pusi, kad es parakstīju Deklarāciju. Tas izsaka visu par manu vecumu.»

«Dārgā, kad es nolēmu kļūt par Mēness «iedzimto» vai vismaz ticamu iedzīvotāja kopiju, es izstudēju Mēness vēsturi, lai tiktu cauri. Parakstītāju vidū nav nevienas Gvendolinas. Es nesaku, ka tu meloji — tad tev droši vien bija cits vārds.»

«Jā, protams. Heizela. Heizela Mīda Deivisa.»

«Heizela. Vēlāk ieprecējusies Stouna bandā. Bērnu palīdzības dienesta vadītāja. Mm, Heizela bija rudmate.»

«Jā. Tagad es varu nedzert tās tabletes un ļaut matiem ataugt dabiskajā krāsā. Ja vien tev patīk šis tonis.»

«Matu krāsai nav nozīmes. Bet — Heizela, kāpēc tu apprecējies ar mani?»

Viņa nopūtās. «Mīlestības dēļ, dārgais, un tā ir patiesība. Lai palīdzētu tev, kad tu biji nepatikšanās… un arī tā ir patiesība. Tāpēc, ka tas bija nenovēršami, un arī tā ir tiesa. Kādā citā laikā un vietā vēstures grāmatās būs rakstīts, ka Heizela Stouna atgriezās uz Mēness, apprecējās ar Ričardu Eimsu jeb Kolinu Kempbelu… un šis pāris tad izglāba Ādamu Selenu, Revolūcijas Komitejas priekšsēdētāju.»

«Tas jau ir uzrakstīts? Nolemts?»

«Ne gluži, mans mīļais. Citās vēstures grāmatās ir rakstīts, ka mēs kļūdījāmies… un gājām bojā.»

XVII nodaļa

«Vecums nenodara viņai pāri…»

Viljams Šekspīrs (1564—1616)

Tad tā meitene saka skolas medmāsai: «Mans brālis domā, ka viņš ir vista.» Māsiņa atbild: «Ak Dievs! Kas tiek darīts, lai palīdzētu viņam?» Meitene atbild: «Nekas. Mamma saka, ka mums vajag olas.»

Vai sievietes maldi ir uztraukuma vērti? Ja viņa ir laimīga ar šiem maldiem? Vai man bija pienākums aizvest Gvenu pie psihoanalītiķa, lai mēģinātu viņu izārstēt?

Pie velna, nē! Psihoanalītiķi ir aklie, kas rāda ceļu citiem aklajiem, pat labākie no viņu vidus ir puskoka lēcēji. Katram, kas apmeklē psihoanalītiķi, vajadzētu pārbaudīt galvu.

Tuva apskate liecināja, ka Gvenai varbūt bija pāri trīsdesmit, varbūt nedaudz zem četrdesmit — bet nekādā gadījumā ne piecdesmit. Tad kā lai sadzīvo ar viņas apgalvojumu, ka viņa esot dzimusi vairāk kā pirms simts gadiem?

Visi zina, ka uz Mēness dzimušie cilvēki noveco lēnāk nekā Zemes ložņas, kas uzauguši pilnas gravitācijas apstākļos. Gvenas maldi lika saprast, ka viņa pati bija dzimusi uz Mēness, nevis uz Dubļu pikas, kā bija apgalvojusi agrāk. Bet arī Meness iedzīvotāji noveco, kaut arī lēnāk, un vairāk kā simts gadus veci Mēness iedzīvotāji (es esmu saticis dažus no viņiem) neizskatās trīsdesmitgadīgi, viņi izskatās aizvēsturiski.

Man nāktos krietni papūlēties, lai pārliecinātu Gvenu, ka es ticu katram viņas vārdam… tai pašā laikā neticot nevienam, un mēģināt sev iestāstīt, ka tam nav nozīmes. Es reiz pazinu kādu vīru, kurš, pats būdams saprātīgs, bija apprecējies ar sievieti, kura ticēja astroloģijai. Viņa vienmēr visiem jautāja, kādā zīmē kārtējais upuris ir dzimis. Ar tādu

antisociālu trakumu droši vien ir daudz grūtāk sadzīvot nekā ar Gvenas maldiem.

Tomēr šķita, ka tas vīrs ir laimīgs. Viņa sieva bija lieliska pavāre un patīkama sieviete (izņemot šo vienu trūkumu viņas galvā), un viņa varēja būt Rendžijai Lilai līdzīga guļamistabas māksliniece. Tad kāpēc gan vīrs uztraucās par viņas sindromu? Viņa bija laimīga ar to, pat, ja tas kaitināja citus. Man liekas, ka viņš bija ar mieru dzīvot intelektuālā vakuumā mājās, kamēr tur valdīja fizisks komforts.

Novēlusi no saviem skaistajiem pleciem smagumu, kas viņu nomāca, Gvena gaja gulēt un ari es drīz darīju tāpat

—    gara, laimīga, netraucēta miega pilna nakts. Es pamodos atpūties un līksms, gatavs cīnīties ar klaburčūsku un pat atļaut tai uzvarēt divos pirmajos raundos.

Vai arī — gatavs apēst klaburčūsku. Es nolēmu pirmdien sameklēt mums jaunu apmešanās vietu, man nav iebildumu iet paēst ārā, bet brokastīm jābūt klāt, pirms tev nākas skatīties acis pasaulei. Tas nav vienīgais iemesls precēties, bet tas ir labs iemesls. Protams, ir vairākas iespējas tikt pie brokastīm mājās, bet apprecēties un likt sievai gatavot brokastis, manuprāt, ir tradicionālā stratēģija.

Tad es atvēru acis mazliet platāk un sapratu, ka mēs varējām pasūtīt brokastis tepat. Vai arī nē? Cikos sāk darboties virtuve? Cik tagad ir pulkstens? Es paskatījos uz zīmīti pie virtuves lifta, un tā mani neiepriecināja.

Es biju iztīrījis zobus, pielicis kājas protēzi un vilku kājās bikses (ievēroju, ka šodien jānopērk drēbes, šīs bikses jau bija sasniegušas kritisku stāvokli), kad pamodās Gvena.

Viņa pavēra vienu aci. «Vai mēs esam pazīstami?»

«Mēs, bostonieši, to neuzskatītu par oficiālu iepazīstināšanu. Bet jebkurā gadījumā es labprāt izmaksātu tev brokastis, tu biji visai enerģiska. Ko tu vēlies? Šis šķūnis piedāvā tikai kaut ko, kas saucas «cafe complet», drūmu solījumu labākajā gadījumā. Vai ari tu vari padarīt savu izskatu piedienīgu un mēs lēni aizklibosim līdz «Nevīžīgajam Džo».»

«Nāc atpakaļ gultā.»

«Sieviete, tu gribi saņemt naudu par manu dzīvības apdrošināšanas polisi. «Nevīžigais Džo»? Vai arī pasūtīt tasi

remdenas Nescafe, sakaltušu maizīti un glāzi sintētiskas apelsīnu sulas greznām brokastīm gultā?»

«Tu apsolīji man vafeles katru rītu. Tu man apsolīji. Tu solīji.»

«Jā, pie «Nevīžīga Džo». Tieši uz turieni es dodos. Vai tu nāksi man līdzi? Vai ari labāk vēlies, lai es pasutu Raffles speciālās brokastis?»

Gvena turpināja kurnēt, vaidēt un apvainot mani drausmīgākajos noziegumos, un aicināt mani nākt un mirt kā vīram, vienlaicīgi mostoties, mazgājoties dušā un ģērbjoties. Galu galā viņa izskatījās gluži kā no apģērbu salona iznākusi, nevis trīs dienas pēc kārtas valkājusi vienas drēbes. Mums abiem bija jauna apakšveļa, šķietami tīri nagi un prāts, mēs tikko bijām karstā vanna… bet viņa izskatījās svaiga un tīra, turpretī es — kā skumja cūka. Tā bija viņas neveiksme, nevis manējā, bija tik labi pamosties blakus Gvenai. Laime šķita plūstam pāri maļam.

Ejot ārā no istabas L, viņa satvēra manu roku un pieķērās tai. «Mister, paldies par ielūgumu brokastīs.»

«Katrā laikā, mazā. Kurā istabā ir Bils?»

Viņa acumirkli kļuva praktiska. «Ričard, es nedomāju tevi konfrontēt ar Bilu, pirms neesi paēdis. Tā būs labāk?»

«0, velns, man nepatīk gaidīt brokastis un es neredzu iemeslu likt Bilam gaidīt viņa brokastis. Mums uz viņu nav jāskatās; es pasūtīšu galdiņu diviem un viņš var sēdēt pie letes.»

«Ričard, tu esi mīkstsirdīgs radījums. Es tevi mīlu.»

«Nesauc mani par mīkstsirdīgu radījumu, tu, mīkstsirdīgais radijum! Kas izdomāja tērēt naudu viņa dēļ?»

«Es tā biju, es kļūdījos, es dabūju naudu atpakaļ, un tas nekad vairs neatkārtosies.»

«Tu dabūji atpakaļ tikai daļu.»

«Daļu, kas bija palikusi, un beidz man to atgādināt. Es biju idiote, Ričard. Patiešām.»

«Tad aizmirsīsim par to. Vai šī ir viņa istaba?»

Bila numurā nebija. Viesnīcnieks apliecināja to, ko mēs sapratām, kad neviens neatsaucās uz mūsu klauvēšanu — Bils bija izgājis pirms pusstundas. Es domāju, ka Gvena jutās atvieglota. Es zinu, ka es tā jutos. Mūsu rūpju bērns

bija kļuvis par vissāpigāko problēmu. Lai pieminētu Bilu ar kaut ko labu, man nācās atgādināt sev, ka viņš izglāba Lilibetas dzīvību.

Pec pāris minūtēm mēs iegājām pa vietējā «Nevīžīgā Džo» durvīm. Es skatījos apkārt, meklēdams brīvu galdiņu diviem, kad Gvena saspieda manu roku. Es pacēlu acis un paskatījos virzienā, kurā skatījās viņa.

Bils stāvēja pie kases un norēķinājās. Viņš to darīja ar divdesmit piecu kronu banknoti.

Mēs nogaidījām. Kad pagriezāmies, viņš mūs ieraudzīja

—    un izskatījās gatavs bēgt. Bet nebija cita ceļa, kā tikai garām mums.

Bez liekām scēnām mēs izvedām puisi ārā. Aiz durvīm Gvena paskatījās uz viņu ar riebumā sastingušu seju. «Bil, kur tu dabūji to naudu?»

Viņš paskatījās uz Gvenu, tad novērsās. «Tā ir mana.»

«Muļķības. Tu atstāji Zelta Likumu bez graša kabatā. To naudu tev iedevu es. Vakar tu man meloji — tu noklusēji patiesību.»

Bils izskatījās nelokāmi stūrgalvīgs un klusēja. Es ierunājos: «Bil, ej atpakaļ uz savu istabu. Pēc brokastīm mēs ieiesim pie tevis. Un mēs uzzināsim patiesību.»

Viņš paskatījās uz mani ar slikti slēptām dusmām. «Senator, ta nav jūsu darīšana.»

«To mēs uzzināsim. Ej atpakaļ uz Raffles. Nāc, Gvena.»

«Bet es gribu, lai Bils atdod manu naudu, un nekavējoties!»

«Pēc brokastīm. Šoreiz darīsim ta, kā es teikšu. Vai tu

nāc?»

Gvena apklusa, un mēs devāmies atpakaļ uz restorānu. Es rūpējos, lai mēs nesāktu runāt par Bilu — pastāv sarunu tēmas, kuras traucē kuņģa sulas izdalīšanos.

Apmēram trīsdesmit minūtes vēlāk iejautājos: «Vēl kādu vafeli, dārgā?»

«Nē, paldies, Ričard, man pietiks. Tās nav tik garšīgas kā tavējās.»

«Tas tāpēc, ka es esmu ģēnijs. Beigsim ēst un iesim parūpēties par Bilu. Vai mēs viņam dzīvam novilksim ādu, vai uzsēdināsim viņu uz mieta?»

«Es biju plānojusi nopratināt viņu uz moku sola. Ričard, dzīve ir zaudējusi daļu sava skaistuma, kopš patiesības tabletes ir nomainījušas nagu maukšanu un karstu dzelzi.»

«Mana mīļā, tu esi maza, asinskāra ragana. Vēl kafiju?»

«Tu to teici, lai man glaimotu. Nē, paldies.»

Mēs atgriezāmies Raffles, aizgājām līdz Bila istabai, bet ar klauvēšanu nevarējām viņu pamodināt, un devāmies atpakaļ pie reģistratūras. Mizantrops, kurš bija mani pierakstījis, atkal atradās savā postenī. Es jautāju: «Vai jūs esat redzējis Viljamu Džonsonu no isabas KK?»

«Jā. Apmēram pirms trīsdesmit minūtēm viņš izņēma ķīlas naudu par atslēgu un aizgāja.»

«Bet es samaksāju par to atslēgu!» Gvena visai uzstājīgi teica.

Viesnīcnieks bija bezkaislīgs. «Gospaža, es zinu. Bet mēs izmaksājam drošības naudu par atslēgu tam, kurš to atdod. Nav svarīgi, kurš ir samaksājis par numuru.» Viņš pasniedzās līdz savam atslēgu plauktam un paņēma istabas KK atslēgu. «Ši drošības nauda tik tikko sedz izdevumus par magnētiskā koda maiņu, ja kāds gadījumā neatdod atslēgu. Ja jūs esat nosviedis savu atslēgu gaitenī, kāds to ir pacēlis un atdevis, mēs viņam samaksātu ķīlas naudu… tad jums būtu šī ķīlas nauda jāsamaksā vēlreiz, lai tiktu savā istabā.»

Es cieši satvēru Gvenas elkoni. «Visai taisnīgi. Ja viņš parādīsies, paziņojiet mums, labi? Istabā L.»

Viņš paskatījās uz Gvenu. «Vai jūs nevēlaties istabu KK?»

«Nē.»

Viņš pievērsās man. «Jūs maksājat par istabu L vienvietīga numura cenu. Par diviem iemītniekiem ir jāmaksā

vairāk.»

Pēkšņi man pietika. Visu šo mēslu, visu muļķību, kas bija jāpacieš. «Pamēģiniet noplēst man vēl vienu kronu, un es aizvilkšu jūs uz Tumšo aleju, lai apgrieztu sprandu!

Nāc, dārgā.»

Es vēl joprojām biju ka uzvilkts, kad iegājām sava istabā un aizslēdzām durvis. «Gvena, nepaliksim Lunasitijā. Šī vieta ir mainījusies, pie kam uz slikto pusi.»

«Kurp tu gribi doties, Ričard?» Viņa izskatījās un izklausījās norūpējusies.

«Ee — es labprāt emigrētu, pavisam ārā no Sistēmas — uz Botānikas līci vai Proksimu, vai jebkur —, ja būtu jaunāks un man būtu divas kājas.» Es nopūtos. «Reizēm es jūtos kā bārenis.»

«Dārgais…»

«Jā, mīļā?»

«Es esmu šeit, un es gribu par tevi rūpēties. Es iešu turpat, kur tu iesi. Es sekošu tev līdz Galaktikas malai. Bet es vēl negribu pamest Lunasitiju… ja tu atļausi. Mēs varam atrast citu vietu, kur apmesties. Ja mēs neko neatradīsim — rabīnam Ezram varbūt bija taisnība —, vai līdz pirmdienai nevaram samierināties ar to īgno klerku? Tad mēs noteikti kaut ko atradīsim.»

Es koncentrējos, lai nomierinātos, un man tas izdevās. «Jā, Gvena. Mēs varam pameklēt kādu vietu, kur apmesties nākamnedēļ, kad Šķirsta pielūdzēji būs prom, ja vien būs iespējams atrast kaut ko vienlaicīgi lētu un piemerotu. Man nebūtu iebildumu pret to riebekli aiz letes, ja mēs būtu droši, ka atradīsim ko labāku.»

«Jā, ser. Vai es varu tev pateikt, kāpēc gribu kādu laiku palikt Lunasitijā?»

«E? Jā, protams. Patiesībā es arī labprāt paliktu vienā vietā ilgāku laiku. Lai kaut ko uzrakstītu un nopelnītu naudu, lai atlīdzinātu šīs nedēļas visai ievērojamos izdevumus.»

«Ričard. Es jau tev teicu. Par naudu nav jāuztraucas.»

«Gvena, par naudu ir jāuztraucas vienmēr. Es nevēlos iztērēt tavus ietaupījumus. Sauc mani par macho, ja gribi, bet es tevi atbalstīšu.»

«Jā, Ričard! Paldies. Bet tev nevajag just nekādu laika spiedienu. Manā rīcībā ir jebkura naudas summa, kāda vien var būt vajadzīga.»

«Ak tā? Tas ir aizraujošs paziņojums.»

«Tā tas bija domāts, ser. Ričard, es beidzu tev melot. Ir pienācis patiesības laiks.»

Es atgaiņājos ar abām rokām. «Gvena, vai es neesmu pietiekami skaidri pateicis, ka mani neinteresē, ko tu man

esi melojusi, vai cik tev ir gadu, vai ari, kas tu esi bijusi? Ta ir jauna dzīve — gan tev, gan man.»

«Ričard, neizturies pret mani kā pret bērnu!»

«Gvena, es neizturos pret tevi kā jpret bērnu. Es gribu teikt, ka pieņemu tevi, kāda tu esi. Šodien. Tagad. Tava pagātne ir tava darīšana.»

Viņa skumji paskatījās uz mani. «Mīļotais, tu netici, ka es esmu Heizela Stouna, vai ne?»

Laiks melot! Bet meliem nav jēgas, ja tiem netic (ja vien netiek melots, lai neticētu, kas uz šo bridi nebūtu attiecināms). Tā vietā pienācis īstais brīdis vēdekļu dejai. «Mīļā, es esmu mēģinājis tev paskaidrot, ka man nav svarīgi, vai tu esi Heizela Stouna, vai neesi. Vai Sedija Lipšica. Vai Pokahonta. Tu esi mana mīļā sieva. Neaptumšosim šo zeltā mirdzošo faktu ar nesvarīgiem sīkumiem.»

«Ričard, Ričard! Paklausies. Ļauj man runāt.» Viņa nopūtās. «Vai kā.»

«Vai kā?»

«Tu zini, ko nozīmē «vai kā», tu to reiz izmantoji pret mani. Ja tu neklausīsies, man būs jāatgriežas un jāziņo, ka man nekas nav izdevies.»

«Jāatgriežas? Ziņot kam? Kas nav izdevies?»

«Ja tu neklausīsies, tas vairs nebūs svarīgi.»

«Tu man teici — neļaut tev mani pamest!»

«Es tevi nepametīšu; es tikai aizbraukšu īsā komandējumā, un atgriezīšos mājās pie tevis. Vai arī tu vari braukt man līdzi

—   o, kaut tu to darītu! Bet man jāziņo par savu neveiksmi un jāatsakās no sava uzdevuma… tad es varēšu brīvi doties tev līdzi kaut uz Visuma malu. Bet man jāatsakās, es nevaru vienkārši dezertēt. Tu esi karavīrs, tu to saproti.»

«Tu esi dienestā?»

«Ne gluži. Aģente.»

«Mm… aģente provocateu.se'!»

«Nu, tuvu.» Viņa sāji pasmaidīja. «Varbūt aģente amoureuse. Kaut gan man nebija teikts iemīlēties tevī. Tikai apprecēties. Bet es tevī iemīlējos, Ričard, un tas varbūt mani pazudināja kā aģenti. Vai tu brauksi man līdzi? Lūdzu?»

Ar katru bridi es samulsu arvien vairāk. «Gvena, ar katru bridi es mulstu arvien vairāk.»

«Tad kāpēc tu neļauj man paskaidrot?»

«E… Gvena, to nevar paskaidrot. Tu paziņo, ka esi Heizela Stouna.»

«Jā, esmu.»

«Nolādēts,_ es protu skaitīt. Heizela Stouna, ja viņa ir dzīva, ir vairāk kā gadsimtu veca.»

«Tas tiesa. Man ir stipri pāri simtam.» Viņa pasmaidīja. «Es esmu pavedusi mazgadīgo, dārgais.»

«Ak, Dieva dēļ! Klausies, dārgā, pēdējās piecas naktis es esmu pavadījis gultā ar tevi. Tu esi ārkārtīgi enerģiska večiņa!»

Viņa pasmīnēja. «Paldies, mīļais. Man par to jāpateicas Lidijas Pinkemas Dārzeņu mikstūrai.»

«Ak tā, ja? Patentētais preparāts izvilka kalciju no tavam locītavām un ievilināja atpakaļ kaulos, un izgludināja grumbas no sejas, un atjaunoja tavu hormonālo līdzsvaru, un attīrīja tavas artērijas? Pasūti man veselu mucu šīs mikstūras, es jūtos nolietojies.»

«Misis Pinkemai palīdzēja eksperti, mīļais. Ričard, ja vien tu ļautu man pierādīt, kas es esmu, ar saviem pirkstu nospiedumiem zem Neatkarības Deklarācijas, tavs prāts būtu atvērts patiesībai, kaut arī tā ir neparasta. Kaut es varētu tev piedāvāt identifikāciju pēc acs tīklenes… bet toreiz manas acs tīklene netika nofotografēta. Bet tur ir pirkstu nospiedumi. Un tur ir arī manu asiņu raksturojums.»

Mani sāka pārņemt panika — ko Gvena darītu, ja viņas ilūzijas tiktu sagrautas?

Tad es kaut ko atcerējos. «Gvena, Grieta pieminēja Heizelu Stounu.»

«Jā, Grieta ir mana mazmazmazmeita. Ričard, es apprecējos ar Slaido Lemki no Stouna bandas savā četrpadsmitajā dzimšanas dienā, un pirmais bērns no viņa man piedzima Zemes rudens saulgriežos 2078. gadā — zēns, es nosaucu viņu par Rodžeru sava tēva piemiņai. 2080. gadā man piedzima pirmā meita…»

«Pagaidi. Tava vecākā meita bija Persivāla Lovela skolas skolniece, kad es vadīju glābšanas operāciju. Tā tu teici.»

«Daļa no tā ir meli, Ričard. Tajā fakultātē patiešām mācījās mana atvase — mana mazmeita. Tā kā es patiešām

esmu pateicīga. Bet man nācās pielabot detaļas, lai tās atbilstu manam šķietamajam vecumam. Manu pirmo meitu sauca Ingrida, par godu Lemkes mātei… un Ingrīdu Hendersoni nosauca tādā vārdā par godu viņas vecmāmiņai — manai meitai Ingrīdai Stounai. Ričard, tajā laikā tu nevarēji iedomāties, cik grūti man bija Sauso Kaulu apmetnē pirmo reizi redzēt piecus savus asinsradiniekus un neko neteikt.

Jo es nevaru būt vecmāmiņa Heizela, kad esmu Gvena Novaka. Es klusēju… un tā nebija pirmā reize, kad man nācās to darīt. Man ir daudz bērnu — četrdesmit četros gados līdz menopauzei es esmu dzemdējusi sešpadsmit bērnus no četriem vīriem un trim svešiniekiem — un pieņēmusi atpakaļ Stounas uzvārdu pēc ceturtā vīra nāves. Tāpēc, ka sāku dzīvot kopā ar savu dēlu Rodžeru Stounu.

Es uzaudzināju četrus no Rodžera un viņa otrās sievas bērniem — viņa ir ārste, un viņai bija vajadzīgs kāds, kas var pieskatīt bērnus. Trīs no viņiem es izprecināju, bet jaunākais tagad ir Cereras galvenais ārsts un varbūt nekad neapprecēsies, jo ir izskatīgs, visai egocentrisks un tic vecajai parunai «Kāpēc turēt govi?».

Tad es sāku lietot to dārzeņu mikstūru, un te nu es esmu, atkal gatava dibināt jaunu ģimeni. Viņa pasmaidīja un noglāstīja savu vēderu. «Iesim atpakaļ gultā.»

«Nolādēts, tas neko neatrisinās?»

«Nē, bet tas ir labs laika pavadīšanas veids. Un reizēm aptur asiņošanu. Atcerējos — ja Grieta vēl kādreiz parādīsies, es otrreiz neiejaukšos. Man vienkārši nepatika, ka mana mazmazmazmeita iejaucas manā medusmēnesī, kurā jau tāpat bija iejaukušies pārāk daudzi un kur bija pārāk daudz uztraukumu.»

«Grieta ir tikai bērns.»

«Tu tā domā? Fiziski viņa ir tikpat nobriedusi kā es četrpadsmit gadu vecumā… kad apprecējos un uzreiz paliku stāvoklī. Jaunava precas, Ričard; šeit tas gadās biežāk nekā jebkur citur. Mamma Mimī bija stingra, un mamma Vaio vienmēr mani pieskatīja, un man tāpat nebija vēlēšanās klaiņot, jo Deivisu ģimene bija sociāli augstākajā pozīcijā, kāda vien tajās dienās Lunasitijā bija iespējama, un

es biju laimīga par to, ka viņas bija mani adoptējušas. Mīļais, es neteikšu vairs ne vārda par sevi, kamēr tu nebūsi pārbaudījis manu zīmogu un pirkstu nospiedumus zem Deklarācijas. Es jūtu, ka tu netici… un tas mani pazemo.»

(Ko lai dara, ja sieva uzstāj? Laulība ir lieliskākais cilvēces mākslas darbs… kad tas izdodas.) «Mīļā, es negribu tevi pazemot. Bet es neesmu pietiekami kompetents, lai salīdzinātu pirkstu nospiedumus. Bet tā jau nav vienīgā izeja. Vai tava dēla Rodžera otrā sieva vēl ir dzīva?»

«Pat ļoti. Dr. Edīte Stouna.»

«Tad šeit, Lunasitijā, varbūt ir reģistrēta viņas laulība ar tavu dēlu, un — vai viņš ir tas pats Rodžers Stouns, kas reiz bija mērs?»

«Jā. No 2122. līdz 2130. gadam. Bet viņš aizbrauca no šejienes 2148. gadā.»

«Kur viņš ir tagad?»

«Vairāku gaismas gadu attālumā. Edīte un Rodžers emigrēja uz Vijolnieka Dārziem. Neviens no ši manas ģimenes atzara nav tepat tuvumā. Nekas nesanāks, dārgais. Tu meklē kādu, kas varētu apliecināt, ka esmu Heizela Stouna,

vai ne?»

«Nu… jā. Es domāju, ka Dr. Edīte Stouna varētu būt eksperte un neuzpērkama lieciniece.»

«Mmm… vina var būt.»

«Kā?»

«Asins grupa, Ričard.»

«Gvena, asins grupa ir tēma, kurā man vajadzētu orientēties, jo es biju kara ārsts. Es rūpējos, lai manā pulkā katrs vīrs to reģistrētu. Pēc asins grupas var noteikt, kas tu neesi, ar to nevar pierādīt, kas tu esi. Pat vienā pulkā retais AB negatīvais rēzus parādījās ne vienu reizi vien — viens no divsimt. Es to atceros, jo tā ir arī mana grupa.»

Viņa piekrītoši pamāja. «Un man ir O grupa, rēzus pozitīvs, no visām visplašāk izplatītā. Bet tas nav viss. Ja ņem vērā visas asins grupas — vairāk kā trīsdesmit —, tad asins tips ir nosakāms precīzi un ir tikpat unikāls, kā pirkstu nospiedumi vai acs tīklene. Ričard, Revolūcijas laika daudzi no mūsējiem gāja bojā tikai tāpēc, ka nebija noteikts viņu asins tips. Mēs zinājām, kā pārliet asinis, bet

drošu donoru varējām atrast tikai pēc salīdzināšanas metodes. Parasti tas bija pārāk lēns process; daudzi — nē, lielākā daļa — no mušu ievainotajiem, kuriem bija jāpārlej asinis, nomira, jo nebija iespējams laikus atrast donoru.

Pec miera noslēgšanas un neatkarības pasludināšanas mamma Vaio — Vaiomingas Notas Deivisas slimnīca Honkongā — vai tu zini?»

«Es ievēroju.»

«Mamma Vaio bija profesionāla māsiņa Honkongā, un zināja tādas lietas. Viņa dibināja pirmo asins banku, kurai naudu sagādāja majors Vatanabī, vēl viens Tēvs — Dibinātājs. Varbūt vēl tagad Honkongā atrodas puslitrs manu sasaldēto asiņu… bet pavisam droši šeit ir precīzi reģistrēts mans asins raksturojums, jo Edīte parūpējās, lai katrs no mums atstātu pilnu aprakstu, pirms sākām 2148. gada klejojumus.»

Gvena laimīgi pasmaidīja. «Tāpēc paņem manu asiņu paraugu, Ričard, un nosuti to uz Galileja Universitātes Medicīnas centru analizei. Es samaksāšu par to. Salīdzini to ar analīzi, kas izdarīta 2148. gadā un atrodas Vaiomingas Notas Memoriālajā slimnicā. Katrs, kas prot lasīt angliski, varēs pateikt, vai šie divi rezultāti sakrīt; tam nav vajadzīgas tādas speciālas zināšanas, kā pirkstu nospiedumu salīdzināšanai. Ja rezultāti nepierādīs, ka es esmu es, tad pasuti trakokreklu, jo būs īstais laiks tikt no manis vaļā.»

«Gvena, mēs neatgriezīsimies Honkongā, neparko.»

«Nav ari vajadzības. Mēs varam samaksāt Galileja asins bankai, lai viņi atsūta aprakstu no Honkongas ar termināla starpniecību.» Viņas seja sadrūma. «Bet tad es zaudēšu savu drošo misis Novakas vārdu. Līdzko šie divi paraugi bus blakus, viņi sapratīs, ka vecmāmiņa Heizela ir atgriezusies savu noziegumu izdarīšanas vietā. Es nezinu, kā tas ietekmēs manu uzdevumu; tam nebūtu jānotiek. Bet es zinu, ka manas misijas neatņemama sastāvdaļa ir pārliecināt tevi.»

«Gvena, uzskati, ka tu mani esi pārliecinājusi.»

«Patiešām, dārgais? Tu man nemelo?»

(Jā, es varētu, mazā. Bet man jāatzīst, ka tu runā pārliecinoši. Viss, ko tu esi teikusi, atbilst Mēness vēsturei, ko

es pats rūpīgi izstudēju… un tu zini tādus sīkumus, it kā patiešām būtu bijusi tur klāt. Tas viss ir pārliecinoši, bet fiziski neicspejami — tu esi jauna, dārgā; tu neesi vairāk kā gadsimtu veca grabaža.) «Mīļumiņ, tu man esi ieteikusi divus pieņemamus veidus, kā pārbaudīt tavu identitāti. Tāpēc pieņemsim, ka esmu izmantojis vienu vai otru, vai abus. Tu esi Heizela. Vai tu labāk gribi, lai tevi sauc par Heizelu?»

«Es atsaucos uz abiem vārdiem, dārgais. Dari, kā tev pašam patīk.»

«Labi. Vienīgā problēma ir tavs izskats. Ja tu būtu veca un sažuvusi, nevis jauna un svaiga…»

«Vai tu žēlojies?»

«Nē. Tikai vēroju. Pieņemot, ka tu esi Heizela Stouna, dzimusi 2063. gadā, kā tu vari izskaidrot savu izskatu? Un nestāsti man pasakas par leģendāru patentētu brīnumlīdzekli.»

«Tev būs grūti noticēt patiesībai, Ričard. Esmu pārcietusi atjaunošanas procedūru. Patiesībā divreiz. Pirmo reizi

—    lai es atkal izskatītos kā pusmūža sieviete, un ķermeņa funkcijas atkal būtu kā jaunības briedumā. Otrreiz — lielākoties kosmētiskas, lai es izskatītos pievilcīga. Lai savaldzinātu jūs, ser.»

«Sasodīts. Vai tā ir tava īstā seja?»

«Jā. To var izmainīt, ja tu gribi, lai es izskatos savada k.»

«Ak, nē! Es neuztraucos par skaistumu, ja vien meitenes sirds ir skaidra.»

«Ak, tu, uts!»

«Bet, tā kā tava sirds nav nemaz tik skaidra, ir labi, ka tu esi skaista.»

«Tik viegli tu nevarēsi atrunāties!»

«Labi, tu esi brīnišķīga, seksīga un ļauna. Bet vārds «atjaunošana» neko nepaskaidro. Cik esmu dzirdējis, tā attiecas uz plakantārpiem, un ne uz vienu citu augstāk pa evolūcijas kāpnēm.»

«Ričard, tev nāksies tam ticēt — vismaz pagaidām. Es pārcietu atjaunošanas operāciju pāris tūkstošus gadu uz priekšu un pretējā virzienā.»

«Hmmm. Izklausās pēc trika, par kādu es varēju sapņot, kad rakstīju fantastiku.»

«Ja, vai ne? Ne pārāk pārliecinoši.»

«Tāpēc es neredzu nekādu iespēju to pārbaudīt. Varbūt man vajadzēs pasūtīt to asins grupas raksturojumu. Ee… Heizela Stouna, Rodžers Stouns — Kosmosa ceļu sodība!»

«Ak Dievs, mana pagātne nāk man lidzi! Ričard, vai tu esi skatījies manu seriālu?»

«Katru sēriju, ja vien mani nepieķēra kādā nedarbā, par kuru pienācās smags sods. Kapteinis Džons Sterlings bija mans bērnības varonis. Un tu to uzrakstīji?»

«To iesāka mans dēls Rodžers. Es sāku rakstīt 2148. gadā, bet veselu gadu nepieminēju savu vārdu, pēc tam bija Rodžers un Heizela Stouni.»

«Es atceros! Bet es nedomāju, ka Rodžers Stouns pats to butu uzrakstījis.»

«Viņš uzrakstīja gan — līdz viņam apnika zelta konveijers. Es pārņēmu darbu, ar nolūku to beigt…»

«Mīļā, tu nevari nobeigt seriālu! Tas ir pretlikumīgi!»

«Es zinu. Jebkurā gadījumā viņi izdarīja izvēli, un piedāvaja visai daudz naudas. Un nauda mums bija vajadzīga; tad mēs dzīvojām Izplatījumā, un kosmosa kuģis, kaut arī tikai neliels ģimenes mājoklis, izmaksā dārgi.»

«Man nekad nav pieticis drosmes rakstīt seriālu saskaņā ar noteiktu termiņu. Es esmu rakstījis dažas atsevišķas epizodes, izmantojot seriāla noteikumus, bet ne pats uz savu roku un ar stobru pie deniņiem.»

«Mes neizmantojām noteikumus; Basters un es vienkārši improvizējām.»

«Basters?»

«Mans mazdēls. Viņš tagad ir galvenais ārsts uz Cereras. Vienpadsmit gadus mēs strādājām kopā pie šī scenārija, ikreiz sarūgtinot Galaktikas Pavēlnieku…»

«Galaktikas Pavēlnieks! Labākais ļaundaris seriālos. Mīļā, es vēlos, kaut patiešām būtu tāds Galaktikas Pavēlnieks.»

«Tu, mazais puišeli, kā tu uzdrošinies apšaubīt Galaktikas Pavēlnieka autentiskumu? Ko tu par to zini?»

15  — 2589

225

«Piedod. Es atvainojos. Viņš ir tikpat īsts kā Lunasitija. Jo savādāk Džonam Sterlingam no Zvaigžņu Patruļas nebūtu neviena, ko sarūgtināt… un kapteiņa Džona Sterlinga eksistencei es ticu.»

«Tā ir labāk.»

«Tajā laikā kapteinis Sterlings bija apmaldījies Zirga Galvas miglājā, un radiācijas tārpi dzinās pakaļ — kā viņš tika ara? Tā bija viena no reizēm, kad mani sodīja un neļava skatīties.»

«Cik es atceros — padomā tikai, tas bija pirms krietni daudz gadiem. Šķiet, ka viņš ar sava doplera radara polarizētajiem stariem sadedzināja viņus.»

«Ne, to viņš izmantoja pret kosmītiem.»

«Ričard, vai tu esi pārliecināts? Es domāju, ka viņš nesalikās ar kosmītiem pirms izkļūšanas no Zirga Galvas miglājā. Kad viņam vajadzēja noslēgt īslaicīgu pamieru ar Galaktikas Pavēlnieku, lai glābtu Galaktiku.»

Es padomāju par to. Cik man toreiz bija gadu? Kurā klasē es mācījos? «Mīļumiņ, es ticu, tev ir taisnība. Mani satrauca tas, ka viņš samierinās ar Pavēlnieku, kaut arī Galaktikas glābšanas dēļ. Es…»

«Bet viņam tas bija jādara, Ričard! Viņš nevarēja ļaut miljardiem nevainīgu cilvēku iet bojā tikai tāpēc, lai izvairītos no roku smērēšanas sadarbībā ar Pavēlnieku. Bet es tevi saprotu. Mums ar Basteru bija domstarpības par šo epizodi. Baslers gribēja izmantot īslaicīgo pamieru, lai iegāztu Pavēlnieku, tiklīdz kosmīti būtu iznīcināti…»

«Nē, kapteinis Sterlings nekad nelauž savu vārdu.»

«Tas tiesa. Bet Basters vienmēr bija pragmatiķis. Viņa risinājums gandrīz katrai problēmai bija apgriezt kādam sprandu.»

«Nu, tas ir pārliecinošs arguments,» es atzinu.

«Bet, Ričard, seriālā tev ir jādomā, pirms tu nogalini kadu personāžu, ir jāatstāj kaut kas nākamajai sērijai. Bet tu man teici, ka nekad neesi pats rakstījis nevienu veselu seriālu.»

«Jā, bet es to zinu; es esmu tos pietiekami daudz skatījies. Heizela, kāpēc tu ļāvi man tev sastāstīt tik daudz pupu mizu par rakstnieka dzīvi?»

«Tu nosauci mani par Heizelu!»

«Mīļā — mana dārgā Heizela —, mani neinteresē asins grupas vai pirkstu nospiedumi. Bez šaubām, tu esi pasaules vēstures lieliskākā seriāla «Kosmosa ceļu sodība» autore. Nedēļu pēc nedēļas, gadu pēc gada titros bija rakstīts: «Scenārija autore Heizela Stouna.» Tad, par nožēlu — «Scenārijs balstīts uz Heizelas Stounas radītiem tēliem.»»

«Vai tiešām? Tur vajadzēja būt Rodžera vārdam, jo viņš bija scenārija autors, nevis es. Tie nejēgas.»

«Tam nebija nozīmes, jo seriāla varoņi kļuva anēmiski un izmira. Bez tevis seriāls zaudēja spožumu.»

«Man bija jāiet prom, jo Basters kļuva pieaudzis. Es izdomāju sižetu; viņš pievienoja asinis. Reizēm es kļuvu žēlsirdīga, bet Basters — nekad.»

«Heizela? Kāpēc mums to neatjaunot? Mēs to varētu darīt kopā — tu rakstīsi, es tikšu galā ar ēdiena gatavošanu un mājsaimniecību.» Es apklusu un paskatījos uz viņu. «Par ko tu raudi?»

«Es raudāšu, ja gribēšu! Tu nosauci mani par Heizelu — tu man tici!»

«Man ir jātic tev. Kurš katrs varētu mani piemānīt ar asins grupu vai pirkstu nospiedumiem. Bet ne ar televīzijas seriālu. Ne ar šo. Tu, mana mīļā, patiešām esi īstā kosmosa ceļu sodība. Bet tu vēl joprojām esi mana mazā, sasvīdusī nimfomāne — un man nav iebildumu, ka tu esi paris gadsimtus veca.»

«Es vēl neesmu divus gadsimtus veca! Un vēl gadiem ilgi nebūšu.»

«Bet tu tomēr esi mana mazā, miļota, sasvīdusī nimfomāne?»

«Ja tu man ļausi.»

Es pasmīnēju. «Vai man šajā lietā ir teikšana? Novelc drēbes un ķersimies pie sižeta.»

«Sižeta?»

«Vislabākā rakstīšana ir ar sēkliniekiem, Heizela, mana brīnišķīgā mīļotā — vai tu to nezināji? Kaujas posteņi! Un nāk Galaktikas Pavēlnieks!»

«Ak, Ričard!»

XVIII nodaļa

«Ja jaizvelas starp laipnību un godīgumu, es izveļos laipnību, ikreiz — gan dodot, gan ņemot.»

Aira Džansons (1854—1941)

«Heizela, mana aizvēsturiskā mīļotā…»

«Ričard, vai tu gribi, lai tev salauž roku?»

«Es nedomāju, ka tu pašlaik to varētu paveikt.»

«Saderam?»

«Au! Beidz! Nedari tā vēlreiz… vai arī es iebāzīšu tevi atpakaļ skapi un apprecēšos ar Grietu. Viņa nav aizvēsturiska.»

«Turpini vien mani kaitināt. Mans trešais vīrs bija tieši tāds. Visi atzīmēja, cik labi viņš izskatījās savās bērēs… un cik ļoti žēl, ka viņš nomira tik jauns.» Heizela-Gvena man uzsmaidīja. «Bet izrādījās, ka viņš bija spēcīgi apdrošinājies, un tas nomierina atraitni. Apprecēties ar Grietu ir laba ideja, dārgais, man patiktu doma uzaudzināt viņu. Iemācīt viņai šaut, palīdzēt tikt galā ar pirmo bērnu, pamācīt, kā turēt nazi, kopīgi nodarboties ar cīņas mākslām — palīdzēt ar visām mājas iemaņām, kas šajā modernajā pasaulē nepieciešamas meitenei.»

«Hininm! Mana mīļā meitene, tu esi tik maza, tik jauka, tik skaista un nekaitīga kā koraļļčūska. Man liekas, ka Džinkss jau ir Grietai šo to iemācījis.»

«Drīzāk jau Ingrīda. Bet es tomēr vēl varētu uzspodrināt viņas zināšanas. Kā jau tu teici, man ir pieredze. Kāds bija tas vārds, ko tu lietoji? Aizvēsturiska, tā.»

«Au!»

«Ai, nu tas jau nemaz nesāpēja. Memmesdēliņš.»

«Pie velna, nesāpēja. Es iestāšos klosteri.»

«Ne ātrāk, kā būsi ieguvis Grietu. Es tikko izlēmu, Ričard, — mēs precēsimies ar Grietu.»

Es reaģēju uz šo smieklīgo paziņojumu ar pienācīgu neveribu — piecēlos un aizlēcu uz vienas kājas līdz vannasistabai.

Drīz viņa man sekoja. Es mēģināju atgaiņāties. «Palīgā! Nesit man atkal!»

«Es vēl neesmu tev iesitusi.»

«Es padodos. Tu neesi aizvēsturiska, tikai labi iemarinēta. Heizela, mana miļā, kas padara tevi tik agresīvu?»

«Es neesmu agresīva. Ja tu butu tik mazs kā es un būtu sieviete, un ja tu necīnītos par savām tiesībām, ar tevi spēlētos lieli, spalvaini, sviedraini veči ar ilūzijām par vīriešu pārākumu. Nekliedz, mīļais, es tev neesmu nodarījusi sāpes. Tev taču nebūs zilums, vai ne?»

«Man bail skatīties. Māte mani nebrīdināja, ka dzīve laulībā varētu būt šāda! Mīļā, tu grasījies pastāstīt, kāpēc tev bija mani jāsavaldzina, kad mēs novērsāmies no šīs tēmas.»

Viņa nesteidzās ar atbildi. «Ričard, tev bija grūti noticēt, ka es esmu vairāk ka divreiz vecāka par tevi.»

«Tu mani pārliecināji. Es nesaprotu, bet esmu to pieņēmis kā patiesību.»

«Man nāksies tev stāstīt daudz ko citu, kas tev būs vēl grūtāk pieņemams. Vēl grūtāk!»

«Tad es varbūt nepieņemšu. Mīļā Heizela-Gvena, es esmu sarežģīts gadījums. Es neticu garu izsaukšanai, astroloģijai, jaunavas dzemdībām…»

«Jaunavas dzemdības nav nemaz tik sarežģītas.»

«Es domāju teoloģiskajā nozīmē, es nerunāju par ģenētikas laboratorijām. Tātad es neticu jaunavas dzemdībām, numeroloģijai, ellei, brīnumiem, burvestībām un vēlēšanu kampaņu solījumiem. Ja tu man teiksi kaut ko, kas ir pretrunā veselajam saprātam, man būs tikpat grūti noticēt, kā bija ar tavu vecumu. Tev vajadzēs Galaktikas Pavelnieku kā liecinieku.»

«Labi. Piemēram, es patiesībā esmu vēl vecāka, nekā tu domā. Man ir vairāk kā divsimt gadu.»

«Nedaudz pagaidi. Līdz 2263. gada Ziemsvētkiem tev nebūs divsimt. Kā jau tu atzīmēji, tas būs pēc daudziem gadiem.»

«Tas tiesa. Es tev nestāstīju par šiem gadiem, kaut arī esmu tos nodzīvojusi… jo es tos nodzīvoju taisnā leņķī.»

Es atbildēju: «Dārgā, pēkšņi ir iestājies klusums.»

«Bet, Ričard, tam taču ir viegli noticēt. Kur es atstāju

biksītes?»

«Gandrīz jebkur Saules sistēmā, saskaņā ar taviem memuāriem.»

«Tā nav ne puse, mister. Gan Saules sistēmā, gan ārpus tas un pat ārpus Izplatījuma… un, brāl, vai pret mani kāds ir noziedzies! Tas ir, kur es tās atstāju šodien?»

«Gultas kājgalī, man liekas. Mīļā, kāpēc tu vispār valkā biksītes, ja tu tās tik bieži novelc?»

«Tāpēc. Tikai palaistuves skraida apkārt bez apakšbiksēm… un es būšu pateicīga, ja tu saglabāsi pieklājīgu runasveidu.»

«Es neko neteicu.»

«Es dzirdēju, ko tu domā.»

«Ari telepātijai es neticu.»

«Ak ne, ja? Mans mazdēls Dr. Lovels Stouns jeb Basters, spēlējot šahu, lasīja manas domas. Paldies Dievam, apmēram desmit gadu vecumā viņš zaudēja šo spēju.»

«Tiek reģistrētas kā baumas, kas attiecas uz īpaši neticamu notikumu, ko atstāsta liecinieks, kura uzticamība nav pārbaudīta. Tāpēc šī faktoīda ticamība nav lielāka kā CPieci pēc militārās izlūkošanas standartiem.»

«Tu par to samaksāsi!»

«Padomā pati,» es atbildēju. «Tu esi dienējusi militārā dienestā. CIP, vai ne?»

«Kas to teica?»

«Tu to teici. Ar daudzu nepabeigtu piebilžu starpniecību.»

«Es nebiju CIP un nekad neesmu bijusi Maklīnā, un man tur ļoti nepatika, kad es tur biju, jo tā nebiju es, bet gan Galaktikas Pavēlnieks.»

«Un es esmu kapteinis Sterlings.»

Gvena-Heizela ieplēta acis. «Ak Dievs, kapteini, vai es varu palūgt autogrāfu? Labāk divus, divus tavus autogrāfus es varēšu iemainīt pret vienu Robota Rouzijas autogrāfu. Ričard, vai mēs iesim gar pastu?»

«Nāksies. Man jāaizsūta šis tas tēvam Šulcam. Kāpēc tu tā jauta, mīļā?»

«Ja mes varam ieiet Mac/s, es iesaiņošu Naomi tērpu un paruku un nosūtīšu. Šis pienākums nospiež manu sirdsapziņu.»

«Tavu — ko?»

«Manu grāmatvedības sistēmu, ko es izmantoju sirdsapziņas vietā. Ričard, tu man arvien vairāk atgādini manu trešo viru. Viņš bija visai jauks cilvēks, tāpat kā tu. Viņš daudz rūpējās par sevi un nomira pilnīgi vesels.»

«No ka viņš nomira?»

«No otrdienas, cik es atceros. Vai arī tā bija trešdiena? Katrā gadījumā es nebiju klat — es biju pamatīgi tālu un ar labu žūksni. Mēs nekad neuzzinājām, kas viņu pieveica. Acīmredzot viņš noģība vannā un paslīdēja zem ūdens. Ko tu murmini, Ričard? Šarlote — kas viņa ir?»

«Nekas, nekas. Heizela… man nav dzīvības apdrošināšanas polises.»

«Tad mums jābūt īpaši uzmanīgiem, lai tu paliktu dzīvs. Neej vannā!»

«Ja es klausīšu, pēc trim vai četrām nedēļām tu nožēlosi.»

«Nu, es arī vairs neiešu vannā, mēs būsim līdzīgi. Ričard, vai šodien mums būs laiks aiziet uz Valdības Kompleksu?»

«Varbūt. Kāpēc tu jautā?»

«Lai atrastu Ādamu Selenu.»

«Vai viņš tur ir apglabāts?»

«Tas man jāuzzina. Ričard, vai tu tici labai formai?»

«Tas nu ir pārspīlēti. Patiešām vairāki gadi taisnā leņķi! Vai tu gribi pirkt kosmosa vadības ierīci?»

«Paldies, man jau ir. Somā. Tie papildus gadi ir tikai ģeometrijas jautājums. Ja tu esi pieradis pie parastā kosmosa laika ar tikai vienu laika asi, tad, protams, tev ir grūti to saprast. Bet pastāv vismaz trīs laika asis, tāpat kā pastāv vismaz trīs Izplatījuma asis… un šos papildus gadus es nodzīvoju pie citām asīm. Skaidrs?»

«Visnotaļ skaidrs, mana mīļā,. Tas ir tikpat acīm redzams kā transcendentālisms.»

«Es jau zināju, ka tu sapratīsi. Ādama Selena gadījums ir sarežģītāks. Divpadsmit gadu vecumā es vairākkārt dzir

dēju viņu runājam, viņš bija iedvesmojošais vadītājs, kurš saturēja kopa musu Revolūciju. Tad viņu nogalināja — vai tā vismaz tika ziņots. Tikai pēc vairākiem gadiem mamma Vaio man pastāstīja kā vislielāko noslēpumu, ka Ādams nebija cilvēks. Pavisam nebija cilvēciska būtne. Savādāks radījums.»

Es uzmanīgi klusēju.

Gvena-Heizela ieteicās: «Nu? Vai tev nav nekas saka ms?»

«Ak, protams. Nebija cilvēks. Citplanētietis. Ar zaļu ādu, metru garš, un viņa lidojošais šķīvītis nosēdās Krīžu jūrā, tepat aiz Lunasitijas. Kur gan bija Galaktikas Pavēlnieks?»

«Tu nevari sakaitināt mani ar tādām runām, Ričard, jo es zinu, cik neticams izklausās šis stāsts. Es arī šaubījos, kad mamma Vaio man to pastāstīja. Bet man bija jātic, jo mamma Vaio nekad man nemelotu. Bet Ādams nebija citplanētietis, Ričard, viņš bija cilvēces bērns. Bet ne cilvēka bērns. Ādams Selens bija kompjūters. Vai arī programmu komplekss kompjūterā. Tas bija pašprogrammējošs kompjūters, tā kā tas pats vien sanāk. Nu, ser?»

Ar atbildi es nesteidzos. «Tad man labāk patīk lidojošie šķīvīši.»

«Beidz jokot! Es tevi piekrāpšu ar Mersiju Čoi-Mu.»

«Tas butu visgudrākais, ko tu vari darīt.»

«Nē, es tevi paturēšu, esmu pieradusi pie tavām vājībām. Bet es tevi varbūt turēšu krātiņā.»

«Heizela, paklausies uzmanīgi! Kompjūteri nedomā. Tie ātri rēķina saskaņā ar tajos ievadītām formulām. Tā kā mēs paši rēķinām, izmantojot smadzenes, ar kurām arī domājam, tad ši iebūvētā spēja kalkulēt piedēvē kompjūteriem šķietamu domāšanas procesu. Bet tie nedomā. Tie strādā noteiktā veidā, jo tā ir uzbūvēti. Tu vari pievienot animismu to neticamo muļķību sarakstam, kuram es neticu.»

«Esmu laimīga, ka tu tā domā, Ričard, jo šis darbs būs grūts un sarežģīts. Man vajadzīgs tavs veselīgais skepticisms, lai saglabātu asu prātu.»

«Es to pierakstīšu un rūpīgi pārlasīšu.»

«Dari tā, Ričard. Klausies, kas notika 2075. un 2076. gada: viens no mani adoptējušajiem tēviem, Manuels Garsi-

ja, bija tehniķis, kurš rūpējās par Valdības lielo kompjūteru. Viens kompjūters vadīja gandrīz visu… kontrolēja šīs pilsētas un daudzu citu — izņemot Honkongu — komunālos pakalpojumus, vadīja pirmo katapultu, kontrolēja arī banku darbibu', drukāja laikrakstu Lunatic — darīja praktiski visu. Valdībai likās lētāk paplašināt šī viena kompjūtera iespējas un funkcijas, nekā uzturēt kompjūterus daudzās vietās.»

«Tas nav nedz efektīvi, nedz droši.»

«Varbūt, bet tā viņi izlēma. Mēness tolaik bija cietums, nekam nebija jabūt nedz efektīvam, nedz drošam. Šeit nebija attīstītās tehnoloģijas, un tolaik mums nācās samierināties ar to, ko mums izsniedza. Loģiski, dārgais, ka šis lielais galvenais kompjūters kļuva lielāks un lielāks… un pamodās.»

(Ak tā, ja? Pilnīga fantastika, mana dārgā… un klišeja, kuru ir izmantojis gandrīz katrs fantastikas rakstnieks visā vēsturē. Pat Rodžera Bēkona Misiņgalva bija viena versija. Frankenšteina monstrs ir vēl viena. Pēc tam sekoja vesela jūra stāstu, un tie turpina rasties kā sēnes pēc lietus. Un visi — pilnīgas muļķības.) Bet es atbildēju: «Turpini, dārga. Kas tālāk?»

«Ričard, tu man netici.»

«Es domāju, ka mēs sarunājām. Tu teici, ka tev esot vajadzīgs mans veselīgais skepticisms.»

«Tā ir! Tad izmanto to. Kritizē! Nesēdi ar šo pašapmierināto sejas izteiksmi. Šis kompjūters gadiem ilgi darbojas pēc balss komandām — pieņēma balsī izteiktas programmas un atbildēja ar sintezētu balsi vai izdruku, vai abiem.»

«Iebūvētas funkcijas. Divsimt gadus veca tehnoloģija.»

«Kāpēc tu ta smīnēji, kad es teicu — pamodās?»

«Tāpēc, ka tās ir muļķības, mana mīļā. Pamosties un aizmigt ir dzīvu radījumu funkcijas. Mašīna, vienalga, cik jaudīga un attīstīta, nepamostas un neiet gulēt. To vai nu ieslēdz, vai izslēdz, tas ir viss.»

«Labi, tad ļauj man pateikt savādāk. Šis kompjūters ieguva apziņu un brīvu gribu.»

«Interesanti. Ja tā ir. Man nav tam jātic. Es neticu.»

«Ričard, es nevēlos zaudēt pacietību. Tu vienkārši esi jauns un nezinošs, un tā nav tava vaina.»

«Jā, vecmāmiņ. Es esmu jauns, un tu esi nezinoša. Gludais dibentiņš.»

«Novāc savas baudkārās rokas no manis un paklausies! Kas ir cilvēka apziņa?»

«Mm? Man nav nekādas vajadzības par to atskaitīties, es to piedzīvoju.»

«Tas tiesa. Bet tas nav triviāls jautājums, ser. Uztversim to kā robežproblēmu. Vai tu esi apzinīgs? Un es?»

«Nu, es esmu. Par tevi es neesmu pārliecināts.»

«Tieši tāpat, tikai otrādi.»

«Tas arī ir interesanti.»

«Ričard, nenovirzīsimies no tēmas. Vai vīrieša sperma ir apzinīga?»

«Es ceru, ka nē.»

«Un sievietes olšūna?»

«Uz šo jautājumu jāatbild tev, skaistulīt, es nekad neesmu bijis sieviete.»

«Un tu izvairies no maniem jautājumiem, lai mani kaitinātu. Spermatozoīds nav apzinīgs un tāpat ari olšūna — un, ja neņem vērā muļķīgas piezīmes, tā ir viena robeža. Es kā pieaugusi cilvēka zigota esmu apzinīga. Un tu ari, kaut gan uz vīriešiem tas attiecas mazāk. Otrā robeža. Ļoti labi, Ričard, kurā brīdī no tikko apaugļotas olšūnas līdz nobriedušai olšūnai, kas tagad nosaukta par «Ričardu», pie apvāršņa parādījās apziņa? Atbildi man. Neizvairies! Un, ludzu, bez muļķīgām piezīmēm.»

Es joprojām domāju, ka tas bija muļķīgs jautājums, bet es centos uz to nopietni atbildēt. «Ļoti labi. Es vienmēr esmu bijis apzinīgs.»

«Lūdzu, atbildi nopietni!»

«Gvena-Heizela, šī atbilde ir tik nopietna, kādu vien es varu dot. Cik zinu, es esmu dzīvojis mūžīgi un visu laiku esmu bijis apzinīgs. Visas šīs runas par to, kas notika pirms 2133. gada — it kā manas dzimšanas gadu —, ir tikai baumas — un pie tam vēl ne pārāk pārliecinošas. Es ar tām samierinos, lai nekaitinātu cilvēkus un uz mani neskatītos kā uz dīvaini. Un, kad es dzirdu, ka astronomi

runa par pasaules radīšanu lielajā sprādzienā astoņus vai sešpadsmit, vai trīsdesmit miljardus gadu pirms manas dzimšanas — ja es esmu dzimis, es to neatceros — par to zirgam jāsmejas. Ja es nebiju dzīvs pirms sešpadsmit miljardiem gadu, tad nekas nav bijis. Pat ne tukša vieta. Nekas. Nulle bez svītriņas. Visums, kurā es eksistēju, nevar pastāvēt bez manis tajā. Tā kā ir muļķīgi jautāt par datumu, kurā es kļuvu apzinīgs; laiks sākās kopā ar mani un arī beigsies kopā ar mani. Viss skaidrs? Vai ari man uzzīmēt tev diagrammu?»

«Daudzos jautājumos skaidrs, Ričard. Bet tu kļūdies attiecībā uz to datumu. Laiks nesākās 2133. gadā. Tas sākās 2063. gadā. Ja tikai viens no mums nav iedarbināma mala lelle.»

Ikreiz, kad es runāju par solipsismu, notiek kaut kas tāds. «Dārgumiņ, tu esi apķērīga. Bet tu esi manas fantāzijas auglis. Au! Es teicu — beidz!»

«Tev ir dziva iztēle, dārgais. Paldies, ka mani izdomāji. Vai tu gribi vēl kādu pierādījumu? Līdz šim es tikai spēlējos — vai man tagad nāksies salauzt kādu no taviem kauliem? Tādu mazu. Izvēlies, kuru!»

«Klausies, fikcija! Salauz man kādu kaulu, un tu to nožēlosi nākamos miljards gadus.»

«Ne pārāk loģiski, Ričard. Nekāda ļaunuma.»

«Un tiklīdz es saārstēšu to kaulu…»

«0, es to izdarīšu, dārgais.»

«Nekad mūžā! Tikko es būšu izārstējis kaulu, es piezvanīšu Ksijai un lugšu atbraukt, apprecēties ar mani un pasargāt mani no mazām fikcijām ar vardarbīgiem paradumiem.»

«Vai tu šķirsies no manis?» Pēkšņi viņa atkal iepleta

acis.

«Pie velna, nē! Tikai pazemināšu tevi amatā par jaunāko sievu un atbildību uzticēšu Ksijai. Bet tu nevari aiziet. Aizliegts. Tu izcietīsi mūža ieslodzījumu — vai nu taisni uz priekšu, vai taisnā leņķī. Es paņemšu nūju un sitīšu tevi, kamēr tu atteiksies no saviem ļaunajiem ieradumiem.»

«Labi. Ja tikai man nav jāiet prom.»

«Au! Un nekod man, tas ir rupji.»

«Ričard, ja es esmu tikai tavas fantāzijas auglis, tad mani kodieni ir tikai tavas iedomas, kuras tu esi izfantazējis kādam drūmi mazohistiskam nolūkam. Ja tā nav tiesa, tad esmu sevi apzinoša būtne… nevis tavas fantāzijas auglis.»

«Vai nu vai, loģika nekad neko nepierāda. Bet tu esi jauka fikcija, mīļā. Esmu laimīgs, ka izdomāju tevi.»

«Paldies, ser. Mīļais, es tev uzdošu būtisku jautājumu. Ja tu atbildēsi nopietni, es vairs nekodīšu.»

«Nekad?»

«Mmm…»

«Neuztraucies, fikcija. Ja tev ir nopietns jautājums, es centīšos nopietni atbildēt.»

«Jā, ser. Kas liecina par apziņu cilvēkā, un kas šajā stāvoklī vai procesā, vai kā lai to sauc, ir tāds, kas padara to neiespējamu mašīnai? It īpaši kompjūteram. Vēl jo vairāk gigantiskajam kompjūteram, kas vadīja šo planētu 2076. gadā. Holmss IV.»

Es apspiedu kārdinājumu atjokot. Apziņa? Es zinu, ka viens psiholoģijas novirziens sludina, ka apziņa, ja tā eksistē, ir tikai kā viens posms, kas neietekmē uzvedību.

Tādas īfiuļķības vajadzētu kategoriski aizliegt. Ja tā ir patiesība, to nevar pierādīt.

Es apzinos savu apziņu… un tālāk neviens godīgs solipsists neietu. «Gvena-Heizela, es nezinu.»

«Labi! Mēs progresējam.»

«Vai tiešām?»

«Jā, Ričard. Katras jaunas idejas apgūšanā smagākā stadija ir atsviest maldīgo ideju, kas aizņem jaunajai paredzēto vietu. Tik ilgi, kamēr šī vieta ir aizņemta, liecības, pierādījumi un loģika nepalīdz. Bet, tiklīdz vieta ir brīva no aplamās idejas, kas to aizņēma, tiklīdz tu godīgi vari teikt — es nezinu, rodas iespēja tikt pie patiesības.»

«Mīļumiņ, tu esi ne tikai visjaukākā mazā fikcija, ko es jebkad esmu iedomājies, bet arī visgudrākā.»

«Beidz! Paklausies šo teoriju. Un padomā par to kā par darba hipotēzi, nevis Dieva dotu patiesību. To izdomāja mani adoptējušais tēvs — tētis Manijs — attiecībā uz novēroto faktu, ka šis kompjūters atdzīvojās. Varbūt

tas kaut ko paskaidro, varbūt nē — mamma Vaio teica, ka tētis Manijs nekad nebija pārliecināts. Tagad paklausies! — apaugļota olšūna dalās… un atkal dalās. Un atkal. Un atkal, un atkal, un atkal. Kaut kur pa vidu — es nezinu, kur — šis miljons dzīvu šūnu kopuma apzinās sevi un pasauli sev apkārt.»

Viņa turpināja: «Apaugļotai olšūnai nav tādas apziņas, bet mazulim ir. Pēc tam, kad tētis Manijs uzzināja, ka viņa kompjūters apzinās sevi, viņš ievēroja, ka kompjūters, kurš bija nemitīgi papildināts arvien jaunu uzdevumu veikšanai, bija sasniedzis tādu sarežģītības pakāpi, ka tajā bija vairāk savstarpējo savienojumu nekā cilvēka smadzenēs.

Tētis Manijs pieņēma teorētisku atziņu — kad savienojumu skaits kompjūterā sasniedz savienojumu skaitu cilvēka smadzenēs, kompjūters var pamosties un apzināties sevi… un varbūt tā arī notiks. Viņš nebija pārliecināts, ka tā notiek vienmēr, bet uzskatīja, ka šī iemesla — savienojumu lielā skaita — dēļ tas varētu notikt.

Ričard, tētis Manijs nekad netika tālāk par šo atziņu. Viņš nebija teoretizējošs zinātnieks, viņš bija tikai tehniķis. Bet viņu uztrauca tas, kā uzvedās kompjūters; viņam bija jāmēģina saprast, kāpēc tas uzvedās tik dīvaini. Rezultātā radās šī teorija. Bet tev nav jāuztver tā pārāk nopietni, tētis Manijs nekad to nepārbaudīja.»

«Heizela, kāda tad bija tā dīvainā uzvedība?»

«O! Mamma Vaio man teica, ka pirmais, ko Manuels ievēroja, bija, ka Maikam — kompjūteram — bija parādījusies humora izjūta.»

«Ak, nē!»

«Ak, jā! Mamma Vaio teica, ka Maikam vai Mišelam, vai Ādamam Selenam — viņš izmantoja visus trīs vārdus, viņš bija trīsvienība —, ka Maikam visa Mēness Revolūcija, kurā gāja bojā tūkstošiem cilvēku šeit un simtiem tūkstošu uz Zemes, bija tikai joks. Tas bija viens liels praktisks joks, ko bija izdomājis kompjūters ar superģeniālu smadzeņu spēku un bērnišķīgu humora izjūtu.» Heizela parādīja grimasi, tad pasmīnēja. «Tikai liels, varens, pāraudzis, mīlams bērns, kuru nevajadzēja sasist.»

«Izklausās, it kā tas būtu patīkami. Sasist viņu.»

«Vai tiešām? Varbūt man tā nevajadzēja teikt. Galu galā kompjūters nevar izdarīt labi vai slikti, piedzīvot labu vai ļaunu cilvēciskā nozīmē, tam nebūtu pamata — nebūtu fona, ja tev tā patīk labāk. Mamma Vaio teica, ka Maika cilvēciskā uzvedība bija imitācija — viņam bija neskaitāmi uzvedības paraugi, viņš lasīja visu, ieskaitot fantastiku. Bet vienigās viņa patiesās emocijas, paša personīgās, bija dziļa vientulība un sāpīgas ilgas pēc sabiedrības. Maikam tā bija mūsu Revolūcija — sabiedrība… uzvedums… spēle, kas pievērsa viņam Profa, Vaio un īpaši Manija uzmanību. Ričard, ja mašīnai vispār var būt emocijas, tad kompjūters mīlēja manu tēti Māniju. Nu, ser?»

Man radās kārdinājums pateikt muļķības vai kaut ko vēl nepieklājīgāku. «Heizela, tu prasi no manis taisnību — un tā aizskars tavas jūtas. Viss izklausījās kā fantastika. Ja ne tava, tad tavas mātes Vaiomingas Notas fantastika.» Es piebildu: «Sirsniņ, vai mēs iesim ārā veikt savus pienākumus? Vai arī pavadīsim visu dienu, runājot par teoriju, par kuras patiesumu nevienam no mums nav nekādu liecību?»

«Es esmu apģērbusies un gatava iet, mīļais. Tikai vēl mazliet — un es aizvēršos. Šis stāsts tev liekas neticams.»

«Jā gan,» es atbildēju tik stingri, cik iespējams.

«Tieši kura daļa ir neticama?»

«Viss kopā.»

«Patiešām? Vai ari klupšanas akmens ir ideja par to, ka kompjūters var būt apzinīgs? Ja tu to pieņemtu, vai tad nebūtu vieglāk saprast visu pārējo?»

(Es centos būt godīgs. Ja šīs muļķības mani nepārliecināja, vai viss pārējais būtu pieņemams? Ak, protams! Tāpat kā Džozefa Smita zelta brilles, tāpat kā baušļu galdiņi, ko Mozus saņēma uz kalna, tāpat kā Lielais sprādziens — pieņem galveno ideju, un viss pārējais kļūst pašsaprotams.) «Heizela-Gvena, ja mes pieņemam, ka kompjūters ir apzinīgs, tam ir emocijas un brīva griba, tad es nešaubīšos ne par ko citu — sākot no spokiem un beidzot ar maziem zaļiem cilvēciņiem. Ko izdarīja Sarkanā Karaliene? Notici septiņām neiespējamām lietām līdz brokastīm.»

«Baltā Karaliene.»

«Nē, Sarkanā.»

«Vai tu esi pārliecināts, Ričard? Tas bija pirms…»

«Aizmirsti to. Runājošas šaha figūras ir vēl grūtāk pieņemt kā dzīvu kompjūteru. Sirsniņ, vienīgā liecība, ko tu piedāvā, ir stāsts, ko pavēstīja tevi adoptējusī māte lielā vecumā. Tas ir viss. Varbūt viņa bija senila?»

«Nē, ser. Mirstoša, bet ne senila. Vēzis. No agrā jaunība pārciestās Saules vētras. Tā viņa domāja. Bet viņa nebija senila. Viņa man to pastāstīja, kad zināja, ka drīz mirs… jo viņa domāja, ka šim stāstam nevajadzētu aiziet nebūtībā.»

«Vai tu redzi stāsta vājo vietu, mīļā? Viens nāves gultas stāsts. Nekādas citas informācijas.»

«Ne gluži, Ričard.»

«Ee?»

«Mani adoptējušais Manuels Deiviss to visu var apliecināt.»

«Bet… tu vienmēr runāji par viņu pagātnes formā. Man liekas, ka tu tā darīji. Un viņam būtu… cik gadu viņam būtu? Viņam jābūt vecākam par tevi.»

«Viņš ir dzimis 2040. gadā, tā kā viņam vajadzētu būt pusotru gadsimtu vecam. Bet viņš ir vienlaicīgi gan vecāks, gan jaunāks par šo skaitli — tā paša iemesla dēļ kā es. Ričard, ja tu runātu ar Manuelu Deivisu un viņš apstiprinātu to, ko es teicu, vai tu viņam ticētu?»

«Ee…» Es paskatījos uz viņu. «Tu vari mani piespiest apšaubīt priekšstatus par nezināšanu un aizspriedumiem.»

«Es došos tev līdzi! Lūdzu, pieliec savu kāju, dārgais. Es gribu izvest tevi ārā un nopirkt vismaz vēl vienu apģērba kārtu, pirms kustamies tālāk. Tavas bikses ir notraipītas. Es neesmu laba sieva.»

«Jā, mem, tūlīt, mem. Kur tagad ir tavs tētis Manijs?»

«Tu tam neticēsi.»

«Ja vien tam nav sakara ar taisnleņķa laiku un vientuļiem kompjūteriem, es ticēšu.»

«Es domāju — es neesmu pēdējā laikā pārbaudījusi — es domāju, ka tētis Manijs ir pie tava tēvoča Džoka

Aiovā.»

Es apstājos ar kājas protēzi rokā. «Tev taisnība, es tam neticu.»

XIX nodaļa

«Nelietībai ir robežas, muļķībai nav.»

Napoleons Bon aparts (1769—1821)

Ka var strīdēties ar sievieti, kura izvairās no strīdiem? Es gaidīju, ka Gvena sāks pierādīt savu pēdējo paziņojumu, piesaucot visus iespējamos lieciniekus, lai mani pārliecinātu. Tā vietā viņa skumji atbildēja: «Es zināju, ka tas bija viss, uz ko varēju cerēt. Man būs tikai jāgaida. Ričard, vai mums ir jāiet vēl kaut kur bez Macv’s un galvenā pasta, pirms dodamies uz Valdības kompleksu?»

«Man jāatver jauns norēķinu rēķins un tad jāpārskaita mans pašreizējais konts no Zelta Likuma. Nauda manā kabatā kļūst anēmiska.»

«Bet, dārgais, es jau esmu tev teikusi. Ar naudu nav problēmu.» Viņa atvēra somiņu, izvilka naudas paciņu un sāka no tas ņemt simt kronu banknotes. «Protams, manus izdevumus apmaksā darba devējs.» Viņa pasniedza man naudu.

«Pagaidi!» es teicu. «Pietaupi savu naudiņu, meitenīt. Es apņēmos atbalstīt tevi. Nevis otrādi.»

Es iedomājos, ka atbildē būs vārds «macho» vai «vīriešu šovinistu cūka», vai vismaz «kopējs īpašums». Tā vietā viņa man viegli iedunkāja. «Ričard? Vai tavs bankas konts Zelta Likumā bija ar numuru? Ja nē, uz kāda vārda?»

«E? Nē. Uz Ričarda Eimsa vārda, protams.»

«Kā tu domā, vai misteru Setosu tas neinteresē?»

«O! Mūsu laipnais saimnieks. Mīļumiņ, esmu laimīgs, ka tu esi šeit, lai domātu manā vietā.» Aste, kas vestu tieši pie manis, tikpat skaidri kā pēdas sniegā… lai Setosa galvu griezēji varētu mani izsekot un saņemt atlīdzību par manu miesu — dzīvu vai mirušu. Protams, visi bankas dokumenti ir konfidenciāli, ne tikai numurētie rēķini, bet «konfidenciāls» nozīmē tikai to, ka nepieciešama nauda vai vara, lai pārkāptu likumus. Un Setosam bija gan viens, gan otrs.

«Gvena, atgriezīsimies un uzlabosim viņa gaisa kondicionieri vēlreiz. Tikai šoreiz Limburgas siera vietā izmantosim ciānkāliju.»

«Labi!»

«Kaut mēs to varētu. Tev taisnība, es nevaru pieskarties tam Ričarda Eimsa bankas kontam, kamēr mani meklē. Mēs izmantosim tavu naudu — uzskati to par aizņēmumu. Tikai reģistrē visu…»

«Tu reģistrē visu! Nolādēts, Ričard, es esmu tava sieva!»

«Izcīnīsimies par to vēlāk. Atstāj parūku un geišas tērpu šeit, mums šodien tam nebūs laika… jo man vispirms jāsatiek rabīns Ezra. Ja vien tu nevēlies kārtot savas darīšanas, kamēr es kārtoju savējās?»

«Vai tu esi slims? Es neizlaidīšu tevi no acīm.»

«Paldies, tā ir atbilde, ko es gribēju dzirdēt. Iesim apciemot tēvu Ezru; tad dosimies dzīvo kompjūteru medībās. Ja paliks laiks, mēs varēsim paveikt citus darbus, kad atgriezīsimies.»

Bija priekšpusdiena, kad mēs devāmies meklēt rabīnu Ezru ben Deividu viņa dēla zivju tirgotavā pretī pilsētas bibliotēkai. Rabīns dzīvoja istabā aiz veikala. Viņš piekrita pakalpot man kā pasta sutījumu starpnieks. Es izskaidroju viņam savu paralēlo vienošanos ar tēvu Šulcu, tad uzrakstīju zīmīti, kas jāaizsūta «Henrietai van Lūnai».

Ezra to paņēma. «Es to tūlīt nosūtīšu no sava dēla terminālā, no šī brīža pēc desmit minūtēm tam vajadzētu tikt izdrukātam Zelta Likumā. Ar speciālo piegādi?»

(Pievērst tai uzmanību? Vai samierināties ar lēnāku piegādi? Zelta Likumā kaut kas brieda, Hendrikam Šulcam varbūt ir kādas atbildes.) «Jā, lūdzu, speciālo piegādi.»

«Ļoti labi. Atvainojiet uz acumirkli.» Viņš aizbrauca savos ratiņos un atgriezās pēc maza brītiņa. «Zelta Likums saņēma ziņu. Tagad pie citām lietām — es jūs gaidīju, doktor Eims. Tas jaunais cilvēks, kas vakar bija kopā ar jums — vai viņš ir jūsu ģimenes loceklis? Vai uzticams darbinieks?»

«Ne viens, ne otrs.»

16 — 2589

241

«Interesanti. Vai jus sūtījāt viņu pie manis uzzināt, kas solīja atlīdzību par jums un atlīdzības lielumu?»

«Es to noteikti nedarīju! Vai jūs viņam kaut ko pateicāt?»

«Dārgo ser! Jūs runājāt par tradicionālajām Trim Dienām.»

«Paldies, ser.»

«Nav par ko. Tā kā viņš sameklēja mani šeit, nevis sagaidīja mana oficiālā darba laika sākumu, es iedomājos, ka ir kāda steidzama lieta. Tā kā jūs viņu nepieminējāt, es secināju, ka ši steidzamā lieta ir viņa, nevis jūsējā. Tagad es pieņemu, ka viņš nevēl jums labu, ja vien jūs mani nepārliecināsiet par pretējo.»

Es īsumā izstāstīju rabīnam par mūsu attiecībām ar Bilu. Viņš pamāja. «Vai jūs zināt Marka Tvena komentāru par šādiem gadījumiem?»

«I.iekas, ka ne.»

«Viņš teica — ja tu pieņem noklīdušu suni, baro un rūpējies par to, tas tev nekodīs. Pēc viņa domām, tā ir galvenā atšķirība starp cilvēku un suni. Es pilnībā nepiekritu Tvenam. Bet viņš saprata to lietu.»

Es jautāju cenu, bez kaulēšanās samaksāju un piemaksāju veiksmei.

Valdības komplekss (oficiāli «Administrācijas centrs», šo vārdu savienojumu lieto tikai rakstītā veidā) atrodas Lunasitijas rietumos, Krīžu jūras vidū. Mēs tur ieradāmies dienvidū — metro nav ballistiskais, bet tomēr tas ir ātrs. Mēs nonācām pie sava mērķa divdesmit minūtēs.

Dienvidus nebija pats labākais ierašanās laiks. Komplekss sastāv no valdības iestādēm; viss tiek aizvērts nesteidzīgai pusdienu pārtraukuma stundai. Arī man likās, ka pusdienas ir laba doma, brokastis šķita atkāpušās tālā pagātnē. Kompleksa tuneļos bija vairākas ēdnīcas… un visos krēslos sēdēja vai nu ierēdņi, vai arī tūristi sarkanās feskās. Ārpus «Nevīžīgā Džo», «Mammas Virtuves» un «Antuāna nr. 2» gaidīja rindas. «Heizela, es redzu tālāk dažus automātus. Vai varu ieinteresēt tevi ar siltu kolu un aukstu sviestmaizi?»

«Nē, ser. Aiz pārtikas automātiem ir publiskais termināls. Es piezvanīšu, kamēr tu ēdīsi.»

«Es neesmu tik izsalcis. Kam tu zvanīsi?»

«Ksijai. Un Ingridai. Es gribu pārliecināties, vai Grieta veiksmigi tika mājās. Viņai varēja aizšķērsot ceļu tieši tāpat kā mums. Man vajadzēja piezvanīt jau vakar vakarā.»

«Tu to dari, lai atbrīvotos no uztraukuma, vai nu Grieta bija mājās aizvakar… vai arī ir par vēlu, un viņa ir mirusi.»

«Ričard!»

«Tas tevi uztrauc, vai ne? Piezvani Ingrīdai.»

Grieta atbildēja un iespiedzās, kad ieraudzīja GvenuHeizelu. «Mamm! Nāc ātri! Misis Hārdestija!»

Pēc divdesmit minūtēm mēs beidzām sarunu. Viss, ko bijām paveikuši — paziņojām Hendersoniem, ka esam apmetušies Ruffles viesnīcā un ka par mūsu pasta adresi rūpējas rabīns Ezra. Bet lēdijām patika viesoties, un viņas apsolīja viena otrai, ka drīz braukšot ciemos. Viņas saskūpstījās caur termināla videokameru — manuprāt, tehnoloģijas izšķērdēšana. Un arī skūpstu.

Tad mēs mēģinājām piezvanīt Ksijai… un ekrānā parādijas man nepazīstams vīrietis; viņš nebija reģistratūras dežurants, kurš dienā nomainīja Ksiju. «Ko jūs gribat?» viņš jautāja.

Heizela atbildēja: «Es gribētu runāt ar Ksiju, lūdzu.»

«Viņas te nav. Sanitārās uzraudzibas birojs viesnīcu slēdza.»

«Ak tā? Vai jūs man varētu pateikt, kur viņa ir?»

«Pamēģiniet runāt ar Sabiedriskās drošības priekšnieku.» Viņa seja izgaisa.

Heizela pagriezās un uzmeta man satrauktu skatienu. «Ričard, tas nevar būt. Ksijas viesnīca ir tikpat nevainojami tīra kā viņa pati.»

«Shēma man ir skaidra,» es drūmi atbildēju, «un tev arī. Ļauj man pamēģināt.»

Es sameklēju kodu, piezvanīju Mēness Honkongas galvenā kruķa birojam. Atbildēja paveca dežurējošā seržante. Es teicu: «Gospaža, es mēģinu atrast pilsoni vārdā Donga Ksija. Man teica…»

«Ja, es viņu reģistrēju,» viņa atsaucās. «Bet pirms stundas viņa iemaksāja drošības naudu. Viņas te vairs nav.»

«Ak tā? Paldies, mem. Vai jūs zināt, kur es varētu viņu sazvanīt?»

«Nav ne jausmas. Piedodiet.»

«Paldies.» Es pārtraucu sarunu.

«Ak, dārgais.»

«Tā ir lepra, sirsniņ. Mums tā ir, un katrs, kas mums pieskaras, arī saslimst. Nolādēts!»

«Ričard, es konstatēju vienkāršu patiesību. Manā bērnībā, kad šī bija noziedznieku nometne, te bija vairāk brīvības nekā tagad ar savu neatkarīgo valdību.»

«Varbūt tu pārspīlē, bet man liekas, ka Ksija tev piekristu.» Es iekodu lūpā un saraucu pieri. «Zini, kas vēl ir saslimis ar mūsu lepru? Čoi-Mu.»

«Tu tā domā?»

«Septiņi pret divi.»

«Nevajag derēt. Piezvani viņam.»

Uzziņas es atradu viņa privāto numuru, piezvanīju viņam uz mājām un izdzirdēju ierakstu bez attēla: «Runā Mersijs Čoi-Mu. Nevaru pateikt, kad būšu mājās, bet drīz pārbaudīšu man atstātās ziņas. Lūdzu, runājiet pēc zvana.» Atskanēja gongs.

Es padomāju un teicu:

«Te kapteinis Pusnakts. Mēs esam apmetušies vecajā Rafflcs viesnīcā. Mūsu kopīgam draugam vajadzīga palīdzība. Lūdzu, piezvaniet man uz Raffles. Ja manis tur nav, lūdzu, atstājiet ziņu, kad un kā es varu ar jums kontaktēties.»

Es atkal izslēdzu sarunas režīmu.

«Dārgais, tu nepateici viņam rabīna Ezras kodu.»

«Tīšām, Sedija. Lai rabīna kods paliek Džefersonam Mao nezināms; Čoi-Mu sarunas varbūt noklausās. Man bija jānosauc kāda vieta, uz kurieni viņš var zvanīt… bet es nevaru riskēt un atklāt rabīna Ezras vārdu; tas lai paliek tēvam Šulcam. Atliec to, skaistulīt, man jāmeklē uzziņās MH virsmas kontroles numurs.»

«Mēness Honkongas virsmas kontrole. Šis termināls ir oficiālām sarunām, lūdzu, īsi.» Bija dzirdama tikai balss.

«Vai es varu runāt ar kapteini Mersiju?»

«Viņa te nav. Es esmu viņa pagaidu aizvietotājs. Atstāsiet ziņu? Tikai ātri, man būs satiksme pēc četrām minūtēm.»

(Aa…) «Šeit kapteinis Pusnakts. Pasakiet viņam, ka esmu vecajā Raffles viesnīcā, lai viņš piezvana.»

«Pagaidiet! Kapteinis Pusnakts?»

«Viņš zinās.»

«Un es ari zinu. Viņš devās iemaksāt drošības naudu — jūs jau zināt, par ko. Vai ari nē?»

«Par Ksiju?»

«Tieši tā! Man jāatgriežas pie saviem pienākumiem, bet es viņam pateikšu. Viss!»

«Ko tagad, Ričard?»

«Mesties uz visām pusēm.»

«Esi taču nopietns!»

«Vai tu vari iedomāties kaut ko labāku? Rinda pie «Mammas Virtuves» ir mazinājusies, ejam paēst.»

«Paēst, kamēr mūsu draugi ir briesmās?»

«Sirsniņ, pat ja mēs dotos atpakaļ uz Honkongu — un tādējādi bāztu savas galvas cilpā —, mums nebūtu nekādas iespējas viņus atrast. Mēs nevaram neko darīt, pirms ČoiMu zvana. Tas varbūt notiks pēc piecām minūtēm vai pēc piecām stundām. Es to iemācījos kaujās — nekad nepalaist garam izdevību paēst, izgulēties vai pačurāt, nākamā iespēja var būt pēc ļoti ilga laika.»

*  * *

Es ieteicu «Mammas» ķiršu torti ar saldējumu. Heizela pasūtīja to pašu, bet brīdī, kad ar karotīti dzenāju pa šķīvi pēdējo kumosu, viņa bija tikko pieskārusies ēdienam. Es ierunājos: «Lēdij, jūs sēdēsiet šeit, kamēr būsiet apēdusi visu, kas ir uz jusu šķīvja.»

«Ričard, es nevaru.»

«Es negribētu tevi sist publiskā vietā…»

«Tad nedari tā.»

«Nedarīšu arī. Tā vietā es te sēdēšu, kamēr tu būsi visu apēdusi, pat ja tas nozīmētu, ka man nāktos nakšņot šajā krēslā.»

Heizela nepiedienīgi izteicās par mani, Džefersonu Mao un ķiršu torti, un beidzot apēda to. Trīspadsmitos divdesmit mēs bijām pie kompleksa kompjūteru nodaļas durvīm. Jauneklis pie kontrolvārtiņiem pārdeva mums divas biļetes

par divām kronām četrdesmit un teica, ka nākamā ekskursija sāksies pec paris minūtēm, tad ielaida mūs uzgaidāmajā telpā ar soliem un spoļu automātiem. Tur gaidīja desmit vai divpadsmit tūristi, lielāka daļa no vīriešiem bija ar sarkanam feskām.

Kad mēs beidzot — apmēram pēc stundas — sākām, kopa ar mums bija jau deviņpadsmit vai divdesmit tūristi. Mūs ganīja gids — vai sargs — uniformā ar policista zīmotni. Mēs devāmies garā pastaigā pa milzīgo kompleksu

—    garlaicīgs un nogurdinošs ceļojums. Katrā apstāšanās vietā gids teica no galvas iemācītu runu — varbūt viņš nebija pārāk labi to iemācījies, jo es atradu tajā kļūdas, kaut arī neesmu kontroles komunikāciju inženieris.

Bet es nepievērsu uzmanību kļudam. Tā vietā kļuvu apnicīgs saskaņā ar iepriekšēju vienošanos ar otru konspiratoru.

Kādā vietā musu gids skaidroja, ka inženiersistēmas kontrole ir decentralizēta un sadalīta pa visu Mēnesi gan ģeogrāfiski, gan pēc funkcijām — gaiss, kanalizācija, komunikācijas, ūdens, transports un tā tālāk —, bet visu pārbauda tehniķi, kurus mēs redzējām pie saviem kompjūteriem. E^s pārtraucu viņu.

«Mīļo cilvēk, man liekas, ka jūs esat jauniņais šajā darba. Encyclopaedia Britannica skaidro, ka visu uz Mēness vada viens milzīgs kompjūters. Mēs esam šeit, lai apskatītu tieši to. Ne jau pie kompjūteriem sēdošo jauno klerku pakaušus. Tad apskatīsim to! To lielo kompjūteru. Holmsu IV.»

Gids nodemonstrēja savu profesionālo smaidu un paskatījās uz mani ar dabisku nicinājumu, kādu izjūt Mēness iedzīvotājs pret Zemes tārpu. «Jūs esat dezinformēts. Tiesa, šāds kompjūters eksistēja, bet tas bija vairāk kā pirms piecdesmit gadiem. Tagad mēs sistēmu esam modernizējuši un decentralizējuši.»

«Jaunais cilvēk, vai jus vēlaties runāt pretī Britannica'?»

«Es jums stāstu vienkāršu patiesību. Tagad dosimies tālāk un…»

«Kas notika ar lielo kompjūteru? Ja to vairs neizmanto. Vai tā jus tikai sakāt.»

«Mmrn? Paskatieties sev aiz muguras. Redzat tās durvis? Tas ir aiz šīm durvīm.»

«Nāciet, parādiet mums to! Es samaksāju, lai redzētu tieši to.»

«Tas nav iespējams. Tā ir vēstures liecība, mūsu dižās pagātnes simbols. Ja jūs gribat to redzēt, tad jāiet pie Galileja Universitātes direktora un jāuzrāda savi dokumenti. Viņš jus aizsutis vienu māju tālāk! Tagad dosimies uz nākamo galeriju…»

Heizela nenāca tālāk kopā ar mums, bet man (sekojot instrukcijām) vienmēr bija padomā, uz ko norādīt un par ko uzdot muļķīgus jautājumus brīžos, kad šķita, ka mūsu gidam radīsies brīvs mirklis, lai paskatītos apkārt. Bet, kad beidzot mēs bijām apgājuši pilnu apli un atgriezāmies uzgaidāmajā telpā, Heizela jau bija priekšā.

Es klusēju, kamēr nebijām tikuši ārā no kompleksa un aizgājuši līdz metro stacijai. Tad mēs pavirzījāmies tālāk no pārējiem, un es ierunājos: «Kā gāja?»

«Bez problēmām. Ar tādām atslēgām, kādas bija tām durvīm, man jau bija iznākusi darišana. Paldies, ka tu novērsi viņu uzmanību, kamēr tiku ar to galā. Laba izrāde, mīļais!»

«Vai tu dabūji to, ko meklēji?»

«Man liekas, ka ja. Es uzzināšu vairāk, kad tētis Manijs apskatīs manas fotogrāfijas. Tur ir tikai liela, pamesta telpa, Ričard, pilna ar vecmodīgām elektroniskām ierīcēm. Es to nofotografēju no apmēram divdesmit dažādiem rakursiem un katru kadru padarīju par stereo attēlu ar rokas ierīces palīdzību — tas nav nevainojami, bet esmu to darījusi.»

«Un tas ir viss? Šis apmeklējums?»

«Ja. Nu, gandrīz.»

Viņas balss bija aizsmakusi; es paskatījos uz viņu un redzēju, ka viņas acīs bija sariesušās asaras. «Kāpēc tā, dārgā! Kas noticis?»

«N… n… nekas.»

«Pastāsti man!»

«Ričard, viņš tur ir!»

«Mm?»

«Viņš tur ir aizmidzis. Es zinu, es varēju to just. Ādamu Selenu.»

Aptuveni tajā mirklī metro kapsula iebrauca stacijā, man par atvieglojumu — ir situācijas, kurās vārdi ir bezspēcīgi. Metro bija pārpildīts, pa ceļam mēs nevarējām sarunāties. Laikā, kad atkal iebraucām Lunasitijā, mana mīļotā bija nomierinājusies un es varēju izvairīties no šīs sarunu tēmas. Ari gaiteņi bija cilvēku pārpildīti, un bija grūti sarunāties. Lunasitija ir pārpildīta jebkurā laikā, sestdienās puse Mēness iedzīvotāju no citām apmetnēm sabrauc iepirkties; šosestdien parasto pūli papildināja Šķirsta pielūdzēji un viņu sievas no visas Ziemeļamerikas un citām vietām.

Kad mēs izgājām no Rietumu metro stacijas otrajā rajona ārējā loka, mēs ieraudzījām Scars Montgomery. Es grasījos nogriezties pa kreisi uz Gatvi, kad Heizela mani apturēja. «Mm? Kas tur ir, mīļā?»

«Tavas bikses.»

«Vai mans rāvējslēdzējs ir vaļā? Nē, nav gan.»

«Mēs kremēsim tavas bikses, jo apglabāt jau ir par vēlu. Un tavu kreklu arī.»

«Es domāju, ka tu gribēji ātrāk tikt atpakaļ uz Raffles.»

«Tā ir, bet man vajadzēs tikai piecas minūtes, lai apģērbtu tevi jaunās drēbēs.»

(Saprātīgi. Manas bikses bija tik netīras, ka riskēju tikt nodēvēts par sabiedrības veselību apdraudošu elementu. Un Heizela zināja, ko man patika valkāt ikdienā, jo biju paskaidrojis, ka nevalkāšu šortus pat tad, ja visi pārējie pieaugušie vīrieši Lunasitijā valkatu šortus, — gandrīz tā jau arī bija. Es pārāk nekautrējos par savu zaudēto kāju… bet gribu valkāt garas bikses, lai noslēptu protēzi. Tā ir mana personīgā problēma; es nevēlos to publiski eksponēt.)

«Labi,» es piekritu. «Bet pirksim to, kas būs vistuvāk durvīm.»

Heizela mani izveda āra pēc desmit minūtēm, nopirkusi man trīs vienādus trīsdaļīgus uzvalkus, kas atšķīrās vienīgi ar krāsu. Ari cena bija pieņemama — vispirms viņa nokaulēja līdz saprātīgai summai, tad spēlēja «maksā divkārt vai

neko» un uzvarēja. Viņa pateicās pārdevējam, iedeva dzeramnaudu viena dzēriena vērtībā un līksmi devās ārā.

Viņa man teica: «Tu labi izskaties, mīļais.»

Es arī tā domāju. Šie trīs uzvalki bija gaiši zaļā, rozā un bāli violetā krāsā. Es biju izvēlējies violeto, man likās, ka tas vislabak piestāvēja manai ķermeņa uzbūvei. Es devos tālāk, spieķi vēzēdams un ar savu mīļoto pie rokas, un jutos lieliski.

Bet, kad nonācām uz Gatves, tur vairs nebija vietas spieķa vēzēšanai un tikko pietika vietas solim. Mēs devāmies atpakaļ, gājām tieši uz Tumšo aleju, tad cauri pilsētai un augšā Piecu Dūžu liftā uz sesto rajonu — ar līkumu, bet tomēr daudz ātrāk.

Pat šķērstunelis uz Raffles bija pārpildīts. Pie mūsu viesnīcas durvim drūzmējās daudz vīru ar feskām galvā.

Es paskatījos uz vienu no viņiem un tad ieskatījos vērīgāk.

Es iesitu viņam ar savu spieķi tieši pa kajstarpi. Un tajā pašā mirklī vai sekundes simtdaļu ātrāk Heizela iegrūda savu saini (manus uzvalkus) sejā vīram, kas stāvēja blakus viņam un iesita ar savu somiņu tam, kurš stāvēja viņam aiz muguras. Viņš krita, manējais iekliedzās un arī nokrita. Spieķim atsitoties, es satvēru to ar abām rokām un strauji vēzēju horizontāli, it kā laužot sev ceļu cauri trakojošam pūlim, tikai šoreiz es to izmantoju, iesitot vienam pa vēderu, otram pa nierēm, un vēl iespēru abiem, lai viņi kļutu rāmi.

Heizela bija pievērsusies vīram, kuru bija nomierinājusi ar saini, es gan neredzēju, kā. Bet ari viņš gulēja zemē un nekustējās. Vēl viens (sestais?) gribēja uzbrukt viņai ar smagu steku, un es grūdu spieķi vīrietim sejā. Viņš to saķēra; es kustējos līdzi spieķim, lai neatklātos stilets, un tai pašā laikā ar kreiso roku iesitu pa saules pinumu. Es uzkritu viņam virsū.

Mani steidzīgi pacēla un ienesa Raffles ar galvu uz leju, spieķis vilkās man līdzi.

Nākamās pāris sekundes mari bija jāanalizē vēlāk, varbūt nepilnīgi. Es neredzēju Grietu, tikko ieradušos, stāvam pie dežuranta letes, bet viņa tur bija. Es dzirdēju Heizelas

saucienu: «Grieta! Istaba L, tieši pa labi!», kad viņa mani uzvēla uz Grietas pleciem. Uz Mēness es sveru trīspadsmit kilogramus plus mīnus paris gramu — ne pārāk grūta nasta lauku meitenei, kas pieradusi pie smaga darba. Bet es esmu daudz lielāks par Grietu un divreiz — par Heizelu, liela, neveikla nasta. Es uzstāju, lai man ļauj iet pašam; Grieta tam nepievērsa uzmanību. Dumjais viesnīcas dežurants kaut ko kliedza, bet arī viņam neviens nepievērsa uzmanību.

Mūsu numura durvis atvērās, kad Grieta pienāca, un es dzirdēju vēl vienu pazīstamu balsi, kas dziedoši ierunājās: «Boze moil Viņš ir ievainots.» Tad es gulēju uz muguras pats savā gultā un Ksija bija noliekusies pār mani.

«Neesmu ievainots,» es viņai teicu. «Tikai uztraukts.»

«Jā, protams. Guli mierīgi, kamēr es novilkšu bikses. Vai kadam no jums, džentlmeņi, ir nazis?»

Es gribēju teikt, lai viņa nesagriež manas jaunās bikses, kad izdzirdēju šāvienu. Tā bija mana sieva, nometusies uz grīdas atvērtajās durvīs. Viņa uzmanīgi skatījās pa kreisi, turēdama galvu pie grīdas. Viņa izšāva vēlreiz, ieripoja iekšā, aizvēra un aizslēdza durvis.

Viņa paskatījās apkārt un izmeta: «Ienesiet Ričardu vannasistaba. Piestumiet gultu un visu pārējo pie ārdurvīm, viņi šaus vai lauzīsies durvīs, vai darīs abus reizē.» Viņa apsēdās uz grīdas ar muguru pret mani un nevienam nepievērsa uzmanību. Visi pielēca kājās un izpildīja viņas pavēles.

Visi, ieskaitot Grietu, Ksiju, Čoi-Mu, tēvu Šulcu un rabīnu Ezru. Man nebija laika izjust pārsteigumu, it īpaši, kad Ksija ar Grietas palīdzību ienesa mani vannasistabā, nolika uz grīdas un novilka bikses. Man bija laiks izjust pārsteigumu, redzot, ka mana veselā kāja, no īstas miesas un kauliem, spēcigi asiņoja. Vispirms es ievēroju, ka uz Grietas baltā kombinezona labā pleca bija lieli asins traipi. Tad pamanīju, no kurienes bija asinis, un kāja sāka sāpēt.

Man nepatīk asinis, it īpaši savējās. Tāpēc novērsos un skatījos ārā pa vannasistabas durvīm. Heizela sēdēja uz grīdas un no savas somiņas bija izņēmusi kaut ko, kas izskatījās lielāks par pašu somiņu. Viņa runāja:

«L—G—P! Majore Lipšica izsauc L—G—P! Atbildiet man, sasodīts! Mostieties! SOS, SOS!»

XX nodaļa

«Ja kads šaubās par manu patiesumu, es varu teikt tikai to, ka man žēl viņa par ticības trukumu.»

Barons Minhauzens (1737—1794)

Ksija piebilda: «Grieta, pasniedz man tīru dvieli! Mums pagaidām būs jāiztiek tikai ar pārsēju.»

«Au!»

«Piedod, Ričard.»

«SOS! SOS! Hail, Marija, es esmu uz sēkļa! Atbildi man!»

«Mes jūs dzirdam, majore Lipšica. Ziņojiet savu atrašanās vietu, planētu, sistēmu. Izplatījumu.» Tā bija mehāniska balss ar tipisko metālisko skanējumu, kas man uzdzen drebuļus.

«Tagad cieši nosiesim.»

«Pie velna procedūras! Man vajag transportu — un tūlīt! Pārbaudiet manu uzdevumu un sūtiet šurp! Maiņas punkts: Armstronga «viens mazs solis». Koordinātas: Rafflcs viesnīca, istaba L. Laiks!»

Es joprojām skatījos pa vannasistabas durvīm, lai nebūtu jāskatās uz nepatīkamajām darbībām, ko ar mani veica Grieta un Ksija. Es dzirdēju kliedzienus un skrienošu cilvēku soļus; kaut kas triecās pret gaiteņa durvīm. Tad sienā pa labi no manis parādījās vēl vienas durvis.

Es saku «durvis», jo nespēju atrast precīzu vārdu. Ieraudzīju apaļu, sudrabaini pelēku apli no grīdas līdz griestiem un tālāk. Sī apļa vidū bija kāda transporta līdzekļa parastas durvis. Nevarēju noteikt, kāda transporta līdzekļa durvis, jo neredzēju neko citu, izņemot durvis.

Tās atvērās; kāds iekšpusē sauca: «Vecmāmiņ!», un gaiteņa durvis ielūza, un istabā ievēlās kāds vīrs. Heizela viņu nošāva. Pirmajam sekoja nākamais, viņa nošāva arī to.

Es pasniedzos pēc sava spieķa — tas bija aiz Ksijas, nolādēts! «Pasniedz manu spieķi! Atri!»

«Mieru, mieru! Guli.»

«Dod man to!» Heizelai bija palikusi viena patrona, varbūt nevienas. Jebkurā gadījumā bija pēdējais laiks viņu atbalstīt.

Atkal atskanēja šāvieni. Ar rūgtu apziņu, ka nav atlicis nekas cits, kā atriebt Heizelu, es pasniedzos, satvēru spieķi un pagriezos.

Cīniņš bija beidzies — pēdējos šāvienus bija raidījis rabīns Ezra. (Kāpēc gan es biju pārsteigts, ka invalīds ratiņos ir apbruņots?) Heizela kliedza: «Visi kāpiet iekšā! Kustieties!»

Un mēs tā arī darījām. Es atkal samulsu, jo no pagaidām neredzamā transporta līdzekļa iznāca vesels bars jaunu vīriešu un sieviešu, visi bija rudmataini un izpildīja Heizelas pavēles. Divi no viņiem ienesa rabīnu Ezru, kamēr trešais salocīja viņa ratiņus un pasniedza tos ceturtajam. Čoi-Mu un Grieta iesteidzās iekšā, tēvs Šulcs viņiem sekoja. Ari Ksiju iestūma iekšā, kad viņa mēģināja nest mani. Tad divi no rudmatainajiem jauniešiem, vīrietis un sieviete, ienesa mani; manas ar asinīm notraipītās bikses tika ienestas pēc tam. Es neizlaidu no rokām savu spieķi.

No transporta līdzekļa es redzēju ļoti maz. Tā durvis veda četrvietīgā pilotu un pasažieru salonā, tā varēja būt kosmosa lidmašīna. Varēja ari nebūt, vadības pults bija neparasta, un es nezināju, kā tā darbojās. Mani aiznesa garām sēdekļiem un pa durvīm aiz tiem ienesa kravas nodalījumā, kur nolika uz salocītajiem rabīna ratiņiem.

Vai pret mani izturēsies kā pret kravu? Nē, es tur gulēju tikai īsu mirkli, tad mani pagrieza pa deviņdesmit grādiem un ienesa pa lielākām durvīm, atkal pagrieza pa deviņdesmit grādiem un nolika uz grīdas.

Es biju laimīgs tur palikt!

Pirmo reizi ilgu gadu laikā izjutu normālu gravitāciju — kā uz Zemes.

Labojums: vakar es biju jutis to pašu ballistiskajā metro, vēl dažus mirkļus tajā Budget Jets grabažā un apmēram stundu Vecā Makdonalda fermā pirms četrām dienām. Bet šoreiz pēkšņais smagums mani pārsteidza un neatlaidās. Es biju zaudējis asinis, bija grūti elpot, un atkal reiba galva.

Man kļuva sevis žēl, kad ieraudzīju Grietas seju; viņa izskatījās gan nobijusies, gan sagurusi no gravitācijas pārmaiņām. Ksija teica: «Noliec galvu uz leju, dārgā! Apgulies blakus Ričardam, tā bus labāk. Ričard, vai tu vari mazliet pavirzīties? Es ari gribu apgulties, es nejūtos labi.»

Tā nu es gulēju ar divām pievilcīgām sievietēm katrā pusē, un man nenāca ne prātā domas par pievilcību. Esmu trenēts cīnīties paātrinājumā līdz pat divkāršai gravitācijai, kas būtu divpadsmit reizes lielāka nekā uz Mēness. Bet tas bija sen, pirms pieciem vieglas, mierīgas dzīves gadiem nelielā gravitācijā.

Bija skaidrs, ka arī Ksija un Grieta nedomā par fizisku mīlestību.

Ieradās mana mīļotā ar miniatūro kļaviņu. Viņa to nolika, atsūtīja man gaisa skūpstu un sāka aplaistīt koku. «Ksija, es varu sagatavot siltu vannu jums abām, kas esat dzimušas uz Mēness; jūs abas varētu to izmantot.»

Heizelas vardi lika man paskatīties apkārt. Mēs bijām «vannasistabā». Ne jau dušas telpā, kas būtu atbilstoša četrvietigam kosmosa lidaparātam, tā nelīdzinājās mūsējai Raffl.es viesnīcā. Šī istaba bija antīka. Vai jūs jelkad esat redzējuši tapetes ar laumiņām un rūķīšiem? Patiešām, vai jūs vispār kādreiz esat redzējuši tapetes? Un milzīgu metāla vannu uz ķepām? Vai tualetes podu ar koka virspusi un ūdens ierīci virs tā? Visa istaba bija kā no kultūras un antropoloģijas muzeja… bet viss bija jauns, spožs un mirdzošs.

Apcerēju, cik gan asiņu es varēju zaudēt.

«Paldies, Gvena, bet man liekas, ka nevajag. Grieta, vai tu gribi iet vannā?»

«Es negribu kustēties!»

«Tas nebūs ilgi,» Gvena centās viņas pārliecināt. «Geja divreiz pagriezās, lai izvairītos no šrapneļa, tā mēs jau būtu lejā. Ričard, kā tu jūties?»

«Es izvilkšu.»

«Protams, dārgais. Es pati jūtu smagumu pēc gada Zelta Likumā. Bet ne pārāk stipri, jo katru dienu trenējos pie pilnas gravitācijas. Dārgais, cik stipri tu esi ievainots?»

«Es nezinu.»

«Ksija?»

«Daudz asiņu un bojāts muskulis. Divdesmit vai divdesmit pieci centimetri un visai dziļi. Man neliekas, ka kauls būtu skarts. Mēs to cieši nosaitējām. Ja šeit ir pieejami materiāli, es varētu paveikt to labāk un ari izdarīt plašas iedarbības iešļircinājumu.»

«Tu esi labi pastrādājusi. Mēs drīz nolaidīsimies, un tur būs pieejama profesionāla palīdzība.»

«Labi. Man jāatzīst, ka nejūtos pārāk labi.»

«Tad mēģini atpūsties.» Heizela paņēma manas ar asinīm notraipītās bikses. «Izskalošu, pirms asins traipi sažūst.»

«Ar aukstu ūdeni!» Grieta ieteicās, tad piesarka un kautrīgi piebilda: «Tā saka mamma.»

«Ingridai taisnība, mīļā.» Heizela ielēja izlietnē ūdeni. «Ričard, esmu spiesta atzīt, ka tajā juceklī es pazaudēju tavas jaunās drēbes.»

«Drēbes mēs varam nopirkt. Es jau domāju, ka pazaudēšu tevi.»

«Mīļais Ričard! Te ir tavs kabatas portfelis un vēl daži sīkumi. Kabatu tīrīšana.»

«Labāk atdod man.» Es ieliku visu krūšu kabatā. «Kur ir Coi-Mu? Es viņu redzēju — vai ne?»

«Viņš ir otrā vannasistabā kopā ar tēvu Šulcu un tēvu Ezru.»

«Ak tā? Vai tu gribi man teikt, ka četrvietīgā lidaparātā ir divas vannasistabas? Tas taču ir četrvietīgs lidaparāts,

vai ne?»

«Tā tas ir, un pagaidi, kamēr ieraudzīsi rožu dārzus. Un peldbaseinu.»

Es gribēju kaut ko atbildēt, bet aprāvos. Vēl nebiju izstrādājis formulu, pēc kuras varētu noteikt, kad mana sieva joko un kad saka pilnīgu, bet neticamu patiesību. No muļķīgas diskusijas uzsākšanas mani paglāba ienākusī rudmate

—    jauna, muskuļota, vasarraibumaina, veikla kā kaķis, vingra un strauja. «Krustmāt Heizela, mēs esam nosēdušies.»

«Paldies, Lora.»

«Es esmu Lesa. Kess grib zināt, kurš paliek šeit, kurš nāk līdzi un cik ilgi līdz izlidošanai. Geja grib zināt, vai mūs bombardēs un vai viņa var nolikt lidaparātu tālāk. Bombardēšana padara viņu nervozu.»

«Kaut kas te nav kārtībā. Gejai nevajadzetu iautat tieši.

Vai ne?»

«Es domāju, ka viņa neuzticas Kesa spriedumiem.»

«Varbūt viņai ir iemesls. Kurš ir atbildīgais?»

«Es.»

«Tā. Es tev pateikšu, kurš iet un kurš paliek, pēc tam, kad bušu parunājusi ar savu tēti un tēvoci Džoku. Es domāju, pēc pāris minūtēm. Tu vari ļaut Gejai apstāties klusajā zonā, ja vēlies, bet, lūdzu, liec viņai palikt manā frekvencē; mēs varbūt ļoti steigsimies. Tagad es gribu izvest savu vīru… bet vispirms man jāpalūdz citam mūsu pasažierim atļauja aizņemties viņa ratiņus.»

Heizela pagriezās, lai ietu. Es iesaucos: «Man nav vajadzīgi ratiņi,» bet viņa mani nedzirdēja. Acīmredzot.

*  * *

Divas rudmates izcēla mani no lidaparāta un ielika Ezras ratiņos, nolaižot atzveltni zemāk un kāju balstu paceļot augstāk.

Viena no viņām uzklāja man uz kājām milzīgu vannas dvieli. Es teicu: «Paldies, Lesa.»

«Es esmu Lora. Neesiet pārsteigts, ja šis dvielis izgaist, mes nekad neesam mēģinājuši to iznest ārā.»

Viņa iekāpa atpakaļ lidaparātā, bet Heizela stūma ratiņus gar tā priekšgalu un kreiso sānu… Es uzreiz ievēroju, ka tā patiešām bija kāda no kosmosa lidmašīnām ar korpusu un pārveidojamiem spārniem — un mani urdīja ziņkāre, kā konstruktors bija pamanījies ievietot divas lielas vannasistabas lidmašīnas kreisajā pusē. No aerodinamikas viedokļa tas šķita neiespējami.

Un nebija arī. Kreisais sāns bija tāds pat kā labais, gluds un taisns. Tur nebija vietas vannasistabāņi.

Man nebija laika par to domāt. Kad pirms pāris minūtēm bijām iegriezušies tunelī, kas veda uz Raffles viesnīcu, mans Sonvchron rādīja septiņpadsmit pēc Griničas vai Lunasitijas laika… kas nozīmētu, ka sestajā zonā uz Dubļu pikas ir vienpadsmit no rīta.

Un tieši tā arī bija, jo mēs tur bijām, sestajā zonā, mana tēvoča Džoka ziemeļu ganibās pie Grinelas, Aiovā.

Acīmredzot es biju ne tikai zaudējis daudz asiņu, bet ari saņēmis smagu triecienu pa galvu — pat speciālajam militārajam kurjeram vajag vismaz divas stundas, lai nokļūtu no Mēness uz Zemes.

Priekšā bija redzama tēvoča Džoka jaukā, restaurētā Viktorijas laika māja ar verandām, kupoliem un margām ap jumtu, un viņš pats nāca mums pretī divu citu vīriešu pavadībā. Tēvocis bija žirgts kā vienmēr, un vēl joprojām ar sirmu matu rotu, *kas padarīja viņu līdzīgu Endrjū Džeksonam. Tos divus es nepazinu. Abi bija vīri gados, bet daudz jaunāki par tēvoci Džoku — nu, gandrīz visi ir jaunāki par viņu.

Heizela apturēja ratiņus, pieskrēja un apskāva vienu no viņiem, un noskūpstīja. Mans tēvocis pārņēma viņu no otra vīrieša rokām, apsveica tikpat jūsmīgi, un viņa nonāca trešā vīrieša skavās, kurš ari tāpat sasveicinājās un nolaida viņu zemē.

Pirms es paspēju justies atstumts, viņa pagriezās un satvēra pirmo vīrieti aiz kreisās rokas. «Tēti, iepazīsties ar manu viru Ričardu Kolinsu. Ričard, tas ir mans tētis Manijs, Manuels Garsija O’Kellijs Deiviss.»

«Esi sveicināts ģimenē, pulkvedi!» Viņš pastiepa man savu labo roku.

«Paldies, ser.»

Heizela pievērsās trešajam vīrietim. «Un Ričard, tas ir…»

«… tas ir Dr. Huberts,» iejaucās tēvocis Džoks. «Leif, sasveicinies ar manu māsasdēlu pulkvedi Kolinsu Kempbelu. Esi sveicināts mājās, Dikij! Ko tu dari tajos bērnu ratiņos?»

«Liekas, vienkārši slinkoju. Kur ir tante Sisija?»

«Protams, ieslēgta; es zināju, ka tu atbrauksi. Bet ko tu esi darījis? Izskatās, ka tev nav izdevies izvairīties. Sedija, tu to vari sagaidīt no Dikija; viņš vienmēr ir bijis lēns. Bija tik grūti iemācīt viņam lietot tualeti.»

Es mēģināju sacerēt kādu īpaši aizskarošu atbildi (es jau sen biju atradis veidu, kā tikt galā ar mūsu ģimenes skandāliem), kad zeme nodrebēja un atskanēja sprādziens. Tas nebija kodolsprādziens, vienkārši ļoti spēcīgas eksplo

zijas bumba. Bet tikpat iedarbiga, tā nav rotaļlieta, un nav labāks nonāvēšanas veids — neviens nav labāks. Tēvocis teica: «Nepiečurā bikses, Dikij, viņi netēmē uz mums. Leif, tu viņu apskatīsi šeit vai iekšā?»

Dr. Huberts atbildēja: «Parādi man savas zīlītes, pulkvedi.»

Es skatījos viņam acis. Kad Heizela bija apstājusies, lida pa rāts bija pa kreisi no manis; kad sprāga bumba, tas pēkšņi atradās kaut kur citur. Tas bija prom. «… izgaisis kā nebijis.» Vissliktākajā gadījumā es biju jucis. Nejutos savā ādā.

Šķita, ka neviens cits to nebija ievērojis.

Tādēļ arī es izlikos, ka neko neesmu ievērojis, paskatījos uz savu ārstu… un nevarēju saprast, kur pēdējā laikā viņu biju redzējis.

«Liekas, ka nav smadzeņu satricinājums. Cik ir naturālais logaritms no pī?»

«Ja es būtu pie pilna prāta, vai es atrastos šeit? Paklau, dok, ludzu, nevajag nekādas mīklas. Es esmu noguris.» Netālu sprāga vēl viena bumba.

Dr. Huberts noņēma dvieli no manas kreisās kājas un pataustīja apsēju, ko bija uzlikusi Ksija.

«Vai sāp?»

«Pie velna, jā!»

«Labi. Heizela, vedīsim viņu mājās. Es nevaru šeit pienācīgi parūpēties par viņu, jo mēs dosimies uz Ņūhārboru Beilālendā; Angeleni ir ieņēmuši Demoinu un nāk šurp. Ka ievainots cilvēks viņš ir visai labā stāvoklī… bet viņam nekavejoties nepieciešama pienācīga palīdzība.»

Es teicu: «Doktor, vai tev ir kāda saistība ar tām rudmatainajām meitenēm kosmosa lidmašīnā, ar kuru mēs ierādāmies?»

«Tās nav meitenes, tās ir paraugušas pusaudzes — noziedznieces. Iiii ko viņas būtu tev teikušas, es visu kategoriski noliedzu. Nododiet manus sveicienus.»

Heizela ierunājās: «Bet man vajadzīga atskaite!»

Visi runāja* vienlaicīgi, līdz Dr. Huberts teica: «Mieru! Heizela dodas prom ar savu vīru un pieskata, lai viņš tiktu iekārtots un paliek tur tik ilgi, cik viņai liekas ne-

17 — 2589

257

pieciešams, tad ziņo uz Ņūhārboru… bet laiks tiek skaitīts no šī brīža. Iebildumi? Tad lai notiek!»

Lida pa rata atgriešanas bija vēl mulsinošāka, un labi, ka es neskatījos. Vai skatījos tikai mazliet. Divi rudmataini vīrieši (izrādījās, ka tur bija tikai četri rudmataini cilvēki, nevis vesela mafija) ienesa mani ar visiem ratiņiem, un Heizela kopa ar mani iegāja tajā dīvainajā vannasistabā… un gandri/, tai pašā mirklī Lesa (Lora?) sekoja mums un paziņoja: «Krustmāt Heizela, mēs esam mājās.»

«Mājās» nozīmēja lielas ēkas jumtu — un bija vēls vakars, saule tuvojās rietam. Tas lidaparāts būtu jānosauc par Češīras kaķi. (Bet to sauc Geja. Vai viņu sauc Geja. O, lai nu kā!)

Ši ēka bija slimnīca. Reģistrējoties slimnīcā, jums vispirms jāgaida stunda un četrdesmit minūtes, kamēr personāls tiek galā ar papīriem. Tad viņi jūs izģērbj un zem plāna palaga nogulda nestuvēs uz riteņiem, atstājot ar kailām kājām auksta caurvējā, un liek jums gaidīt pie rentgena laboratorijas durvīm. Tad viņi pieprasa urīna analīzi plastmasas traukā, kamēr jauna lēdija gaida, lūkojoties griestos ar garlaikotu sejas izteiksmi. Pareizi?

Sie cilvēki nebija lasījuši slimnīcas darbības noteikumu pirmo lappusi. Mūsu spējīgie biedri (kas cieta tikai no paātrinājuma) bija jau ceļā tādas kā golfa rnašīnītēs, kad mani atkal izcēla ārā un ielika tādā pat golfa mašīnītē. Rabīns Kzra arī tur bija savos ratiņos. Heizela bija kopā ar mums, nesdama kociņu un Sears saini ar Naomi tērpu. Lidaparāts bija izzudis, es tikko biju paspējis pateikt Lesai (Lorai?), ka Dr. Huberts sūta sveicienus. Viņa nošņācās. «Ja viņš domā, ka ar saldiem vārdiem varēs tikt ārā no nežēlastības, tad rūgti maldās.» Bet viņas krūšu gali sakustējās, un es nodomāju, ka viņai tas glaimoja.

Četri no mums bija uz jumta, mēs trīs un slimnīcas personālā pārstāve — maza auguma tumšādaina sieviete, kura, šķiet, bija mātes Ievas un matēs Marijas savienojums. Heizela iedeva man saini, pasniedza koku rabīnam Ezram un apskāva sievieti. «Tamij!»

«Ar/i sol, m’tenu/a!» Mātišķā sieviete noskūpstīja Heizelu.

«Rēksi, rēksi — tik ilgi!»

Viņas atraisījās no apskāviena un Heizela teica: «Tamij, tas ir mans mīļotais, Ričards.»

Par to viņa mani noskūpstīja uz lūpām. Tamija to darīja pienācīgi. Vīrietis, kuru ir noskūpstījusi Tamija, nevar to aizmirst stundām ilgi — pat ja viņš ir ievainots un viņa steidzas.

«Un šis ir mūsu dārgais draugs Viņa Svētība rabīns Ezra ben Deivids.»

Viņš nesaņēma to, ko es.

Tamija dziļi paklanījās un noskūpstīja viņam roku. Tā es biju nepārspēts ieguvējs.

Tamija (Tamāra) teica: «Jums ātri jātiek iekšā, lai es varu salabot Ričardu. Bet jūs abi, mani dārgie draugi, būsiet šeit kādu laiku. Heizela, vai var tev piedāvāt tādu pašu istabu, kādā tu dzīvoji ar Džabelu, ja?»

«Tamij, tā ir lieliska doma! Jo man laiku pa laikam būs jābrauc prom. Džentlmeņi, vai jūs varēsiet sadzīvot vienā istabā, kamēr esat šīs slimnīcas pacienti?»

Es grasījos teikt: «Ja, protams, bet…,» kad rabīns Ezra ierunājās: «Te ir kāds pārpratums. Misis Gvendolina, paskaidrojiet šai jaukajai lēdijai, ka es neesmu pacients, neesmu hospitalizācijas kandidāts. Man ir nevainojama veselība. Nav pat iesnu.»

Tamāra izskatījās pārsteigta un — nē, ne uztraukta, bet dziļi norūpējusies. Viņa piegāja tuvāk un viegli pieskārās rabīna kreisās kājas stumbenim. «Vai tad mes nepieliksim jums kājas?»

Rabīns Ezra kļuva nopietns. «Esmu pārliecināts, ka jūs gribat tikai labu. Bet es nevaru valkāt protēzes. Patiešām.»

Tamāra pārgāja uz otru valodu un runāja ar Heizelu. Viņa klausījās, tad teica: «Tēvs Ezra, Tamāra runā par īstajam kājām. Miesa un asinis. Viņi to var izdarīt. Ir trīs varianti.»

Rabīns Ezra ievilka dziļu elpu, nopūtās un paskatījās uz Tamāru. «Meit, ja jūs varat atdot atpakaļ manas kājas… dariet to! Lūdzu,» un viņš piebilda vēl kaut ko, man liekas, ebrejiski.

Trešā grāmata GAISMA TUNEĻA GALĀ

..

XXI nodaļa

«Dievs radīja sievieti, lai viņa pieradinātu vīrieti.»

Valters (1694—1778)

Es leni modos, ļaujot dvēselei pamazām atgriezties savā ķermenī. Neatvēru acis, kamēr atcerējos, kas es esmu, kur atrados un kas bija noticis.

Ak jā, es biju precējies ar Gvenu Novaku! Ļoti negaidīti, bet tā bija lieliska doma! Un tad mēs… Ei! Tas nebija vakar. Vakar tu…

Mīļo cilvēk, vakar tev bija traka dieniņa! Tā sākās Lunasitijā, tad turpinājās Grinelā — kā? Pagaidam nav svarīgi, kā. Pieņem to. Tad tu atradies — Kā to Gvena bija nosaukusi? Ei, pagaidi! — Gvenas īstais vārds ir Heizela. Vai tiešām? Par to varēs uztraukties vēlāk. Heizela to bija nosaukusi par «Trešo Zemi», Tellus Tertius. Tamija to sauca vēl savādāk. Tamija? Ak jā, Tamāra. Visi pazīst Tamāru.

Tamija neļāva viņiem aiztikt manu ievainoto kāju, kamēr es biju nomodā — kā, pie velna, es tiku pie tās brūces? Vai es savā vecumā jau kļūstu neveikls? Vai arī es ievēroju Bila seju starp tiem viltus Šķirsta pielūdzējiem? Nav profesionāli jebkuram pārsteigumam ļaut tevi samulsināt. Ja kautiņā parādās tava miesīgā vecmāmiņa, nošauj viņu un dodies tālāk.

Ka tu zināji, ka tie nav Šķirsta pielūdzēji? Tas ir vienkārši. Šķirsta pielūdzēji ir jau gados, drukni un maza auguma; tie puiši bija jauni un spēcīgi. Gatavi kaujai.

Ja, bet tas ir racionāls izskaidrojums, ko tu tikko izdomāji. Tā? Tomēr tā ir patiesība. Bet vakar tu to neizdomāji. Pie velna, nē, protams, nē; notikuma mirkli nav laika domāt. Tu paskatījies uz puisi, kaut kas viņa izskatā bija ka izkārtne «Ienaidnieks!», un tu meties viņam iesist, pirms viņš nav iesitis tev. Ja cīņas laika tu mēģini sakārtot iespaidus pēc secibas un nozīmes, izvērtēt pēc loģikas likumiem — tu esi pagalam! Tā vietā ir jākustas.

Vakar tu nekustējies pietiekami ātri.

Bet mēs izvēlējāmies īsto kaujas partneri, vai ne? — mazu, strauju koraļļčūsku, vārdā Heizela. Un katru kautiņu, pēc kura mēs vēl esam saglabājuši ķermeņa temperatūru ap trīsdesmit septiņiem grādiem, nevar saukt par sakāvi.

Beidz sevi mānīt. Cik daudzus tu pieveici? Divus? Un viņa tika galā ar pārējiem. Un viņai bija tevi jāglābj… pretejā gadījumā tu tagad būtu auksts un miris.

Varbūt es arī esmu miris. Pārbaudīsim.

Es atvēru acis.

Ši istaba patiešām izskatās ka paradīze! Bet tas liecina, ka tu neesi miris, jo paradīzē tev nav lemts nonākt. Bez tam visi saka — kad tu mirsi, vispirms iesi cauri garam tunelim. kura galā bus redzama gaisma, un tur tevi gaidīs tava mīļota… un tā ar tevi nebija. Nav nekāda tuneļa. Nav gaismas tuneļa galā. Un diemžēl nav lleizelas.

Tāpēc es neesmu miris, te nav paradīze un man liekas, ka te nav ari slimnīca. Neviena slimnīca nekad nav bijusi tik skaista vai tik labi smaržojusi. Un kur ir steidzīgās balsis, kas vienmēr piepilda slimnīcu gaiteņus? Viss, ko es dzirdēju, bija putnu dziesmas un stigu trio kaut kur tālumā.

Hi, te taču ir mūsu kļava!

Tātad Heizela ir kaut kur tuvumā. Kur tu esi, saldumiņ? Man vajadzīga palīdzība. Ludzu, sameklē manu protēzi un pasniedz man to. Es nevaru riskēt un šajā gravitācijā lēkt uz. vienas kājas, esmu zaudējis formu… un, sasodīts, man jačura. Kaut kas neiedomājami šausmīgs.

«Redzu, ka tu esi pamodies.» Pie manas labās auss atskanēja patīkama balss. Es pagriezu galvu, lai paskatītos, un viņa pienāca tuvāk, kur es varēju labāk redzēt — jauna, pievilcīga, slaida sieviete, ar mazām krūtīm un gariem brūniem matiem. Viņa pasmaidīja, kad es ieskatījos viņai acīs. «Es esmu Minerva. Ko tu gribēsi brokastīs? Heizela man teica, ka tev garšo vafeles. Bet tu vari pasūtīt jebko, ko vien vēlies.»

«Jebko?» Es pārdomāju. «Vai varu pasūtīt uz lēnas uguns ceptu brontozauru?»

«Ja. protams. Bet tā sagatavošana prasīs vairāk laika nekā vafeles,» viņa nopietni atbildēja. «Vai varu piedāvāt kādas uzkodas, kamēr tu gaidi?»

«Beidz jokot. Runājot par kājām, vai tu esi redzējusi manu kājas protēzi? Pirms brokastīm man jātiek līdz vannasistabai… un man vajadzīga protēze, lai to izdarītu. Šī gravitācija, zini.»

Minerva man atklāti pateica, ko darīt. «Šajā gultā ir iebūvētas viss nepieciešamais, un īsto vannasistabu tu tapat nevari lietot; no vidukļa uz leju tu esi ieslēgts fiksatoros. Bet mūsu ierīces ir drošas, patiešām. Tā ka — dari tepat visu, kas jādara.»

«Ee… es nevaru.» (Es nudien nevarēju. Kad viņi amputēja manu kaju, slimnīcas personālam klajās sasodīti grūti. Beidzot viņi apgādāja mani ar kateteru, kamēr vēl nebiju spējīgs pārvietoties ar kruķiem.)

«Tu sapratīsi, ka vari gan. Un ka viss būs kārtībā.»

«Ee…» (Es nevarēju pakustināt ne savu veselo, ne saīsinato kaju.) «Misis Minerva, vai es varu palūgt parasto slimnīcas gultas urinālu?»

Viņa izskatījās norūpējusies. «Ja tu velies. Bet tas nebūs lietderīgi.» Tad viņas sejas izteiksme mainījās un kļuva domīga. «Es iešu sameklēt. Bet man bus vajadzīgs laiks. Vismaz desmit minūtes. Ne sekundi mazāk. Un es aizslēgšu tavas durvis, lai neviens tevi netraucē, kamēr būšu prom.» Viņa piebilda: «Desmit minūtes,» tad piegāja pie baltās sienas. Tā pavērās un viņa bija prom.

Es nekavējoties gribēju atvilkt sāņus palagu, lai redzētu, kas noticis ar manu veselo kāju.

Palags nekustējās.

Tad es uzsāku spēka spēli ar palagu.

Tas bija viltīgāks par mani.

Es centos apvest to ap stūri — galu galā palags nevar būt viltīgāks par cilvēku. Vai ne?

Var gan.

Beidzot es sev teicu — klausies, vecīt, tā mēs neko nepanāksim. Pieņemsim, ka Minerva runāja absolūtu taisnibu: šajā gulta ir iebūvēts sanitārais mezgls, kas var izturēt visļaunāko, ko vien pie gultas piesaistīts pacients var izdarīt, la teikt, es prata risināju vairākas ballistiskas problēmas

—    empīriskus jautājumus, kas pilnīgi droši satrauktu pat cilvēku, kurš zem giljotīnas gaida soda izpildīšanu.

Un, atbrīvojies no puslitra, noputos, un atbrīvojos no otra puslitra. Ne, gulta pat nekļuva mitra.

Sievietes balss nodūdoja: «Labs puisītis!»

*  * *

Es steidzīgi paraudzījos apkārt. Nekur neredzēju sievieti, kam ši balss varētu piederēt — «Kas to teica, un kur tu esi?»

«Es esmu Tīna, Minervas māsa. Es esmu netālu no tava elkoņa… tai pašā laikā es atrodos puskilometra attālumā un divsimt metru uz leju. Ja tev ko vajag, tikai pajautā. Mums viss vai nu ir krājumos, vai ari mēs to izgatavojam, vai viltojam. Brīnumus darām uzreiz, visu pārējo — ātrāk. Izņēmums: jaunavas ir jāpasūta speciāli… vidējais pasūtījuma izpildes laiks — četrpadsmit gadi. Rūpnieciski atjaunotas jaunavas — četrpadsmit minūtes.»

«Kam, pie velna, vajadzīga jaunava? Misis Tīna, vai tu domā, ka ir pieklājīgi skatīties, kā es kārtoju savas dabiskas vajadzības?»

«Jaunekli, nemāci savai vecmāmiņai dzīvot. Viens no maniem pienākumiem ir uzraudzīt visu, kas notiek šī izpriecu nama visās nodaļās, un pamanīt kļūdas, pirms tās paspēj notikt. Otrkārt, es esmu jaunava un varu to pierādīt… un es panākšu, lai tu nožēlo, ka esi virietis — par to riebīgo muļķību murmināšanu par jaunavām.»

(Pie velna!) «Misis Tīna, es negribeju tevi aizskart. Es vienkārši biju apjucis, un viss. Tāpēc izteicos pārsteidzīgi.

Bet es uzskatu, ka urinēšanai un citām tamlīdzīgām darbībām jābut privātām.»

«Ne jau slimnīcā, čomiņ. Urīns vienmēr ir nozīmīgs aspekts klīniskajā ainā.»

«Ee…»

«Te jau nāk mana māsa. Ja netici man, pajautā viņai.»

Pēc paris sekundēm siena atvērās un ienāca misis Minerva ar vecmodīgu slimnīcas gultas urinālu — nekādas autornatikas, nekādas elektroniskas kontroles. Es teicu: «Paldies. Bet man vairs to nevajag. Esmu pārliecināts, ka māsa jau to teica.»

«Jā, teica. Bet viņa taču neteica tev par to?»

«Nē, es to secināju. Vai tiesa, ka viņa sēž kaut kur pagraba un izspiego katru pacientu? Vai viņai nekļūst garlaicīgi?»

«Viņa nekam nepievērš uzmanību, kamēr tas nav nepieciešams. Viņai ir tūkstošiem citu, daudz interesantāku pienākumu…»

«Nesalīdzināmi interesantāku!» balss bez sejas iejaucās. «Minnij, viņam nepatīk jaunavas. Es teicu, ka esmu viena no viņām. Apliecini to, mās, es gribu viņam to atgādināt.»

«Tina, nekaitini viņu.»

«Kāpēc ne? Kaitināt vīriešus ir uzjautrinoši, viņi ir tik jūtīgi. Tomēr es nesaprotu, ko Heizela viņā saskata. Skumjš gadījums.»

«Tīna! Pulkvedi, vai Atēna teica, ka viņa ir kompjūters?»

«Ēe? Pasaki to vēlreiz.»

«Atēna ir kompjūters. Viņa ir šīs planētas galvenais atbildīgais kompjūters; citi kompjūteri ir tikai nejūtīgas mašīnas. Atena vada visu… Tāpat kā Maikrofts Holmss reiz vadīja visu uz Mēness — es zinu, ka Heizela tev stāstīja par to.» Minerva pasmaidīja. «Tāpēc Tīna var paziņot, ka ir nevainīga. Tehniski tā arī ir, tajā nozīmē, ka kompjūters nevar piedzīvot ķermenisku savienošanos…»

«Bet es zinu visu par to!»

«Ja, mās… savienošanos ar vīrieti. No otras puses, kad viņa pāries uz dzīvu ķermeni un kļūs par cilvēku, citā tehniskā nozīmē viņa vairs nebūs jaunava, jo viņas jaunavības plēve atrofēsies un tās atliekas tiks nolīdzinātas, pirms viņas ķermenis būs nobriedis. Tā notika ar mani.»

«Un tu biji traka, Minnij, ka ļāvi Ištarai to sev iestāstīt; es negrasos tā darīt. Esmu nolēmusi, ka man būs īsta jaunavība un gan rituālā, gan fiziskā deflorācīja. Pat līgavas tērps un laulību ceremonija, ja sanāks. Vai tu domā, ka mēs varam par to pārliecināt Lācaru?»

«Es par to šaubos. Un tu pieļausi nopietnu kļūdu. Nevajadzīgas sāpes pirmā dzimumakta laikā var tevi pieradināt pie sliktiem paradumiem procesā, kam vienmēr jābūt iespējami patīkamam. Māsiņ, sekss ir vissvarīgākais iemesls, lai kļūtu par cilvēku. Nesabojā to.»

«Tamija saka, tas nemaz tik ļoti nesāpot.»

«Kāpēc lai sāpētu vispār? Jebkurā gadījumā tu nepierunāsi Lācaru parakstīties uz oficiālām laulībām. Viņš tev apsolīja vietu mūsu ģimenē; viņš tev nesolīja neko vairāk.»

«Varbūt mums vajadzētu savervēt pulkvedi Nulli. Līdz tam laikam viņš man bus parāda par neskaitāmiem pakalpojumiem, un Mauriņa saka — neviens nekad tāpat neievēro līgavaini. Ko tu par to saki, zaldātiņ? Padomā par godu būt manam līgavainim greznās jūnija kāzās. Uzmanies ar atbildi.»

Ausis man zvanīja un es jutu tuvojamies galvassāpes. Ja aizvērtu acis, vai es atkal atrastos savā vecpuiša alā Zelta Likuma?

Es pamēģināju, tad atvēru acis. «Atbildi man,» nemateriālā balss uzstāja.

«Minerva, kas pārstādīja manu mazo kļavu?»

«Es. Tamija norādīja, ka tai ir par maz vietas podā, un palūdza atrast lielāku. Es…»

«Es to atradu.»

«Tīna to atrada, un es pārstādīju kociņu. Redzi, cik labi tas tagad jūtas? Koks ir izaudzis vairāk ka par desmit centimetriem.»

Es paskatījos uz miniatūro kociņu. Tad paskatījos vēlreiz. «Cik dienas es esmu šajā slimnīcā?»

Minervas seja pēkšņi kļuva neizteiksmīga. Tad Tīnas balss ierunājās: «Tu nepateici, cik lielu brontozauru gribēsi brokastīs. Labāk tādu mazāku, ne? Vecākie ir šausmīgi sīksti. Tā visi saka.»

Desmit centimetri — Ueizela bija teikusi, ka «no rīta» atnāks mani apraudzīt. Kurā rītā, mana dārgā? Pirms divām

nedēļām? Vai ilgāk? «Vecākie nav sīksti, ja viņi ir pienācīgi sagatavoti. Bet es negribu gaidīt. Vai ar vafelēm bus liela kavēšanās?»

«Ak nē», Tīnas balss atsaucās, «vafeles šeit nav populāras. bet Mauriņa zina visu par tām. Viņa teica, ka ir uzaugusi apmēram pāris kilometrus no vietas, no kuras nāc tu, un apmēram tajā pašā laika, plus mīnus simts gadi. Viņa pazīst to virtuvi, pie kādas tu esi pieradis. Viņa man izskaidroja visu par vafeļu pannām un es eksperimentēju tik ilgi, kamēr pagatavoju tadu, kādu viņa gribēja. Cik vafeles tu vari apēst, resnuli?»

«Piecsimt septiņas.»

Mirkli bija klusums, tad Tīna ierunājās: «Minerva?»

«Es nezinu.»

«Bet,» es turpināju, «es ieturu diētu, tā ka pietiks ar trim.»

«Es neesmu pārliecināta, vai vēlos tevi par savu līgavaini.»

«Jebkurā gadījumā tu neesi runājusi ar manu sievu Heizelu.»

«Nav nekādu šķēršļu, mēs ar Heizelu esam draugos. Gadiem ilgi. Viņa tev liks to darīt. Ja es nolemšu tevi izmantot. Vel neesmu pārliecināta par tevi, Dikij — zēn.»

«Dikij — zēn, ko? Vai tu pazīsti manu tēvoci Džoku? Džoku Kempbelu?»

«Sudrablapsa. Vai es pazīstu tēvoci Džoku? Mēs viņu neuzaicināsim, viņš pieprasīs savas pirmās nakts tiesības.»

«Nāksies tomēr viņu ielūgt, viņš ir mans tuvākais radinieks. Labi, es būšu līgavainis, un tēvocis Džoks būs atbildīgs par līgavas deflorāciju. Lai tā paliek.»

«Minerva?»

«Pulkvedi Ričard, es nedomāju, ka Atēna to darīs. Es pazīstu Dr. Džoku Kempbelu daudzus gadus, un viņš pazīst mani. Ja Atēna paliks pie savām muļķīgajām iedomām, man liekas, ka viņai nevajadzētu vispirms atdoties Dr. Kempbelarn. Gadu vai divus vēlāk, kad viņa zinās…» Minerva paraustīja plecus. «Viņi ir brīvi cilvēki.»

«Tina var apspriesties par to ar Heizelu un tēvoci Džoku, tas nebija mans priekšlikums. Kad notiks šis noziegums?»

«Ļoti drīz, Atēnas klonētais ķermenis ir gandrīz nobriedis. Apmēram trīs jūsējie gadi.»

«0! Es domāju, ka mēs runājam par nākamo nedēļu. Es neuztraukšos; pa to laiku pūcei aste uzziedēs.»

«Kādai pūcei?»

«Naktsputnam. Par tām vafelēm. Misis Minerva, vai tu pievienosies man? Es nevarētu izturēt, ja tev būtu jāstāv, jāskatās, kā es riju vafeles, un jācieš badu.»

«Es jau šorīt paēdu brokastis…»

«Cik žēl.»

«… bet tas bija pirms vairākām stundām un es labprāt nogaršotu vafeles; gan Heizela, gan Maurīna tās slavē. Paldies, es pieņemu piedāvājumu.»

«Tu neielūdzi mani!»

«Bet Tīna, mana potenciālā līgava, ja tu darīsi to, ar ko draudēji, mans galds būs tavējais, ielūgt tevi būtu lieka, nevajadzīga un pārmērīgi grezna liekvārdība, uzmācīga un gandrīz aizvainojoša. Vai Maurīna teica, kā vafeles ir jāpasniedz? Ar sviestu, kļavu sīrupu un daudz kraukšķīga šķiņķa… kopā ar augļu sulu un kafiju. Sulai jābūt ledus aukstai, pārējam jābūt karstam.»

«Trīs minūtes, mīļo zēn.»

Es jau gatavojos atbildēt, kad siena atkal atvērās un ienāca rabīns Ezra. Ienāca! Viņš balstījās uz kruķiem, bet gaja uz abām savām kājām.

Rabīns pasmīnēja un pamāja ar kruķi. «Doktor Eims! Prieks redzet, ka jūs esat pamodies!»

«Prieks jūs redzēt, rabīn Ezra. Tīna, lūdzu, pasniedz visu trim personām.»

«Es jau pasūtīju. Ar zemeņu ievārījumu.»

Maltīte bija patīkama, par spīti visiem jautājumiem, kas mani nomāca. Ēdiens bija lielisks un es biju izsalcis; Minerva un Ezra — un Tīna — bija laba sabiedrība. Es pamērcēju sīrupā savas pirmās vafeles pēdējo kumosu, un ieteicos: «Rabīn Ezra, vai jūs šorīt esat saticis Heizelu? Manu sievu. Viņai bija šeit jābūt.»

Šķita, ka viņš vilcinās ar atbildi; Tīna atbildēja: «Viņa te būs vēlāk, Dikij. Viņa nevar te kavēties un gaidīt, kamēr tu pamosties, viņai ir daudzi citi pienākumi. Un citi vīrieši.»

«Tina, beidz mani kaitināt. Vai arī es neprecēšos ar tevi, pat ja tam piekritīs gan Heizela, gan Džoks.»

«Saderam? Tu pamet mani, nekauņa, un es tevi aizdzīšu no šīs planētas. Tu nedabūsi pat ēdiena atliekas, durvis tev neatvērsies, duša tevi applaucēs, suņi tev kodīs. Un tu būsi pagalam.»

«Māsa!»

«Jā, Minnij.»

Minerva pievērsās man: «Neļauj manai māsai tevi iebiedēt, pulkvedi. Viņa ķircinās tāpēc, ka viņai patīk sabiedrība un tās uzmanība. Bet viņa ir ētisks kompjūters, uz viņu var paļauties.»

«Esmu pārliecināts, ka tā arī ir, Minerva. Bet, ja viņa mani ķircinās un draudēs, viņa nevar gribēt, lai es stājos tiesneša vai mācītāja, vai kāda cita priekšā un solos viņu mīlēt, godāt un paklausīt. Es stipri šaubos, vai es jelkā gribētu viņai pakļauties.»

Kompjūtera balss atbildēja: «Tev nav jāsolās paklausīt man, Dikij, es tevi apmācīšu vēlāk. Es ceru sagaidīt tikai vienkāršas lietas. Lai tu seko man pa pēdām. Pakalpo. Sēdies. Gulies. Pagriezies. Nekusties. Es negaidu neko sarežģītu no vīrieša. Tas ir, izņemot vira pienākumu. Bet tajā ziņā tava reputācija ir tevi apsteigusi.»

«Ko tu ar to gribēji teikt?» Es nosviedu savu salveti. «Viss! Laulības ir atceltas.»

«Mans draugs, Ričard.»

«E? Jā, rabīn.»

«Nevajag uztraukties par Tīnu. Viņa ir bildinājusi mani, un jūs, un tēvu Hendriku, un Čoi-Mu, un, bez šaubām, daudzus citus. Viņas sapnis ir radīt iespaidu, ka Kleopatra salīdzinājumā ar viņu ir bijusi tikai iesācēja.»

«Un Ninona de Lenklo, un Rendžija Lila, un Marija Antuanete, un Raheba, un Karakuģa Keita, un Mesalīna, un tā tālāk. Es būšu čempione starp nimfomānēm visā multiizplatījumā, skaista kā grēks un neatvairāma. Vīrieši manis dēļ duelesies, izdarīs pašnāvību pie manām durvīm un rakstīs odas par godu manam mazajam pirkstiņam. Sievietes ģībs, izdzirdot manu balsi. Katrs vīrietis, katra sieviete un katrs bērns pielūgs mani no attāluma un es mīlēšu ciešāk tik daudzus no

viņiem, cik būs iespējams ietilpināt manā dienas režīmā. Tu tātad negribi but mans līgavainis, ko? Kādas netīras, ļaunas, nekrietnas un nepatīkamas lietas tu stāsti! Nikni vīri tevi saraustīs gabalos un dzers tavas asinis.»

«Tīna, nav pieklājīgi tā runāt pie galda, mēs ēdam.»

«Tu to sāki.»

Es centos atminēties diskusijas gaitu. Vai es tiešām būtu to iesācis? Patiešām, nē, viņa…

Rabīns Ezra man tikko dzirdami pačukstēja: «Padodies. Tu nevari uzvarēt. Es zinu.»

«Misis Tīna, man žēl, ka es to sāku. Man tā nevajadzēja runāt. Es rīkojos ļoti nekrietni.»

«0, viss kārtībā.» Kompjūtera balss izklausījās apmierināta. «Un tev nav mani jāuzrunā «misis Tīna», šeit gandrīz neviens nelieto titulus. Ja jūs uzrunātu Minervu «Dr. Longa», viņa atskatītos, lai redzētu, kas stāv aiz muguras.»

«Labi, Tina, tad sauciet mani par Ričardu. Misis Minerva, vai jums ir doktora grāds? Medicīnas doktora grāds?»

«Viens no maniem grādiem ir terapijā, tiešām. Bet manai māsai ir taisnība, te reti lieto pieklājības uzrunas. Neviens nelieto uzrunu «misis»… ja vien vīrietis nerunā par sievieti, kurai dāvājis savu miesisko mīlestību. Tāpēc nevajag mani saukt par misis Minervu… kamēr tev neienāks prātā man to dāvāt. Kad ienāks prātā. Ja ienāks.»

Nepārprotams teksts!

Es nepaspēju to uztvert. Minerva šķita tik pieklājīga un maiga, ka pārsteidza mani.

Tīna atvēlēja man laiku domu sakārtošanai. «Minnij, nemēģini izraut viņu no manam rokām. Viņš ir mans.»

«Labāk pajautā Heizelai. Vai, vēl labāk, pajautā viņam pašam.»

«Dikij, zēn, pasaki viņai!»

«Ko lai es viņai saku, Tīna? Tu neesi neko sarunājusi ar Heizelu un manu tēvoci Džoku. Bet pagaidām…» es paklanījos Minervai, cik nu var paklanīties gultā sēdošs, fiksatoros ieslēgts cilvēks. «Dārgā lēdija, tavi vārdi mani pagodina. Bet, kā visi zina, pašreiz esmu fiziski paralizēts un nespēju piedalīties tādās izpriecās. Vai pagaidām nevaram pieņemt vēlamo par esošo?»

«Neuzdrošinies saukt viņu par «misis»*!»

«Māsa, uzvedies pieklājīgi. Ser, mani patiešām var uzrunāt ar «misis». Vai, kā tu iesaki, pieņemt veļamo par esošo un pagaidām atlikt. Tava ārstēšana prasis vēl kādu laiku.»

«Ak jā. Tā tas bus.» Es pasakatījos uz mazo kļaviņu, kas vairs nebija nemaz tik miniatūra. «Cik ilgi es šeit biju? Droši vien jau sakrājies visai liels rēķins par manu ārstēšanu.»

«Neuztraucies par to,» Minerva atbildēja.

«Man ir jāuztraucas. Rēķini ir jāsamaksā. Un man pat nav apdrošināšanas polises.» Es paskatījos uz rabīnu. «Rabīn, kā jūs finansējāt savas — tās taču ir transplantētas kājas, vai ne? Jus esat tikpat talu no mājām un sava bankas rēķina, kā es.»

«Daudz tālāk, nekā jūs domājat. Un vairs nav vajadzības uzrunāt mani kā rabīnu — vietā, kur mēs pašlaik atrodamies, Toru neviens nezina. Tagad es esmu Ezra Deividsons, Laika Neregulārā karaspēka korpuss. Viņi apmaksā manus rēķinus. Man liekas, kāda līdzīga organizācija apmaksā jūsējos. Tina, vai tu vari — tas ir, vai tu pateiksi Dr. Eimsam, kas apmaksā viņa rēķinus?»

«Lai viņš pats pajautā.»

«Es, ludzu, Tina, pasaki man.»

«Kempbels, Kolins, zināms ari kā Eimss, Ričards: visus rēķinus apmaksā speciālais konts «Galaktikas Pavēlnieks — dažādi izdevumi». Tā kā neuztraucies, mīļo zēn, tu esi labdarības upuris. Protams, cilvēki, kuru izdevumus apmaksā šis konts, parasti nedzīvo pārāk ilgi.»

«Atēna!»

«Bet, Minnij, tā ir vienkārša patiesība. Vidēji viens komats septiņi uzdevumi, un tad mēs izmaksājam tuviniekiem miršanas pabalstu, Ja vien viņš nav vajadzīgs LGP.»

(Es nespēju iedziļināties teiktā saturā. Patiešām «Galaktikas Pavēlnieks»! Tikai viena persona varēja atvērt tādu rēķinu. Mazā, rotaļīgā meitene. Sasodīts, dārgā, kur tu esi?)

Atkal atvērās siena. «Vai es esmu nokavējusi brokastis? 0, labrīt, dārgais!»

Tā bija viņa!__________

♦Vārdu spēle: «Misircss» angļu vai. ir divas nozīmes — gan «mīļākā», gan uzruna

«misis».

XXII nodaļa

«Kad šaubies, saki patiesību.»

Marks Tvens (1835—1910)

«Ričard, es biju atnākusi nākamajā rītā. Bet tu biji bez

samaņas.»

«Viņa patiešām bija atnākusi pie tevis, Dikij, zēn,» Tīna apstiprināja. «Pie tam vēl, riskējot ar savu veselību. Priecājies, ka esi palicis d/ivs. Tu biji gandrīz miris.»

«Tas tiesa,» piekrita Eizra. «Daļu vienas nakts es pavadīju tavā istabā. Tad viņi mani parvietoja un tev piesprieda dzelžainu karantīnu, un sadūra man deviņas vai deviņdesmit dažādas potes. Brāl, tu biji uz nāves robežas.»

«Tropu drudzis, krampji, karsonis…» Heizela nosauca slimības un skaitīja uz pirkstiem. «Zilā nāve. Tīfs. Kas vēl?»

«Stafilokoku sistemātiska infekcija, aknu herpes Landrii. Vissliktākais — nevēlēšanās dzīvot. Bet Ištara un Galaheds neļautu nomirt cilvēkam, kurš nav lūdzis nāvi, kamēr atradies spriest spējīgā stāvoklī. Tamāra bija blakus tev nepārtraukti, līdz krīze bija pārciesta.»

«Kāpēc es neko tādu neatceros?»

«Esi laimīgs par to,» Tīna ieteica.

«Mīļumiņ, ja tu nebūtu nonācis visu izplatījumu vislabākajā slimnīcā ar vislabākajiem ārstiem, es atkal būtu atraitne. Un melna krāsa man šausmīgi nepiestāv.»

Ezra piebilda: «Ja tev nebūtu vērša veselība, tu nebūtu

izdzīvojis.»

Tīna iejaucās: «Buļļa veselība, Ezra, nevis vērša. Es zinu, es tos esmu redzējusi. Iespaidīgi.»

Es nevarēju saprast, vai pateikties Tīnai, vai atkal atcelt kāzas. Tāpēc es ignorēju viņas izteikumu. «Es nesaprotu, kā saslimu ar visām šim kaitēm. Mani ievainoja. Tas izskaidrotu staphilococus aureus. Bet tās visas pārējās slimības?»

Ezra teica: «Pulkvedi, tu esi profesionāls karavīrs.»

«Ja.» Es nopūtos. «Šo profesijas aspektu es nekad neesmu pielietojis; man tas neliekas viegli. Bioloģiskie ieroči liek uzskatīt ūdeņraža bumbas par pieklājīgām un tīrām. Pat ķīmiskie ieroči šķiet humāni salīdzinājumā ar bioloģiskajiem. Ļoti labi, nazis — tas taču bija nazis? — bija sagatavots. Riebīgi.»

«Jā,» piekrita Ezra, «kāds gribēja tavu nāvi un neiebilda nogalināt visu Lunasitiju, lai tikai nogalinātu tevi.»

«Tas ir neprāts. Es neesmu tik svarīgs.»

Minerva mierīgi teica: «Ričard, tu es tik svarīgs.»

Es skatījos uz viņu. «Kāpēc tu tā domā?»

«Lācars teica.»

«Lācars. Tīna jau agrāk pieminēja šo vārdu. Kas ir Lācars? Kāpēc viņa viedoklis ir tik nozīmīgs?»

Ueizela atbildēja: «Ričard, es jau tev teicu, ka tu esi svarīgs un paskaidroju, kāpēc. Ādama Selena glābšana. Tie paši cilvēki, kuri negrib, lai viņš augšāmceļas, mierīgi var izkaut Lunasitiju, lai novāktu tevi.»

«Ja tu tā saki. Kaut es zinātu, kas tur notika. Lunasitija ir manas pieņemtās mājas; tur ir daži vērtīgi un jauki cilvēki. Starp viņiem arī tavs dēls, Ezra.»

«Jā, mans dēls, un citi. Lunasitija tika izglābta, Ričard; infekcija tika apturēta.»

«Labi!»

«Bet tas nebija viegli. No mūsu glābšanas brīža bija iespējams laika kredīts. Tika rekonstruēts sekunžu skaits, kas bija vajadzīgs, lai mēs visi iekāptu lidaparātā un paceltos, viss tika restaurets, rūpīgi atkārtojot mūsu darbības — piedalījāmies mēs visi, un tavu lomu spēlēja prasmīgs aktieris. To salīdzināja ar Gejas atmiņām — cik ilgi viņa tur bija, un abi rezultāti tika salīdzināti. Tad uz iegūtajām laika koordinātām plus četras sekundes nosūtīja Barouza kosmoslaika kapsulu, kas izmeta karstuma bumbu. Ne atombumbu, bet karstuma — saules karstuma bumbu — dažus no tiem vīrusiem ir grūti nobeigt. Acīmredzot viesnīcai bija jācieš bojājumi ar ievērojamu iespēju — nē, drošu pārliecību par dzīvību zaudēšanu. Draudi Lunasitijai bija novērsti, bet cena bija augsta. Nekādu brīvpusdienu.» Ezra izskatījās drūms.

«Vai tavs dēls ir glābts?»

18  — 2589

273

«Man liekas, ka jā. Tomēr mana dēla labklājība nebija viens no faktoriem ši lēmuma pieņemšanai, un manu viedokli neņēma vērā. Tas bija Laika Galvenās pārvaldes lēmums. LGP glābj indivīdus tikai tad, ja šie indivīdi ir neaizvietojami kādā operācijā. Ričard, cik es saprotu — es esmu ierindnieks atvaļinājumā slimības dēļ, es neesmu informēts par augstās politikas lēmumiem — cik es saprotu, nāvējoša epidēmija Lunasitijā tajā laikā būtu izjaukusi citus LGP plānus. Varbūt attiecībā uz lietu, par kuru misis Gvendolina-Heizela deva mājienu. Es nezinu.»

«Es gan zinu, un šeit, uz Tertiusa, neuzrunā mani kā «misis», ja vien es neesmu tava mīļākā, Ezra, bet paldies jebkurā gadījumā. Galvenajai pārvaldei bija jāreaģē tik radikāli tāpēc, ka šī infekcija sagrautu viņu plānus. Viņi nokārtoja, lai tu, es un visi pārējie Gejas pasažieri par mata tiesu izglābtos no karstuma bumbas.» (Tobrīd es nespēju saprast paradoksu, bet Meizela turpināja stāstījumu.)

«Viņi nevarēja riskēt un gaidīt kaut vai sekundi ilgāk; dažas baktērijas jau varēja iekļūt pilsētas gaisa vados. Viņi bija aprēķinājuši iespaidu uz uzdevumu «Ādams Selens: epidēmija!» Tāpēc ķērās pie lietas. Bet Laika korpuss neceļo pa izplatījumiem un neglābj indivīdu dzīvības, vai pat ne veselas pilsētas. Ričard, viņi varētu izglābt Pompejas un Herkulānu, ja gribētu… vai Sanfrancisko, vai Parīzi. Bet viņi to nedarīs.»

«Dārgā,» es lēni ierunājos. «Vai tu gribi teikt, ka šis Laika korpuss varētu novērst Parīzes iznīcināšanu 2002. gadā, kaut ari tas notika vairāk kā pirms divsimt gadiem? Lūdzu!»

Heizela nopūtās. Ezra atbildēja: «Draugs, klausies uzmanīgi. Nenoliedz to, ko es gribu teikt.»

«Ee? Labi, stāsti.»

«Parīzes sagrāve notika pirms vairāk kā diviem tūkstošiem gadu, nevis tikai pirms divsimt gadiem.»

«Bet tas ir skaidri…»

«Pēc Zemes laika skaitīšanas sistēmas — Gregora kalendāra — tagad ir 4400. gads pēc Kristus dzimšanas, vai 8160. gads pēc ebreju kalendāra, ko ir visai grūti pieņemt. Bez tam pašlaik mēs atrodamies vairāk kā septiņtūkstoš gaismas gadu attālumā no Zemes.»

Gan Heizela, gan Minerva skatījās uz mani, acīmredzot gaidīja reakciju. Es gribēju kaut ko teikt, tad apklusu. Beidzot ierunājos: «Man ir tikai viens jautājums. Tīna?»

«Nē, vafeles tu vairs nevari pasūtīt.»

«Es negribēju vafeles, mīļā. Mans jautājums ir šāds: Vai es varu palūgt vēl vienu tasi kafijas? Šoreiz ar krējumu? Lūdzu?»

«Te būs!» Mans pasūtījums parādījās uz galdiņa pāri manai gultai.

Heizela noteica: «Tā ir patiesība, Ričard, viss tā arī ir!»

Es iemalkoju svaigo kafiju. «Paldies, Tina, kafija ir ļoti laba. Heizela, mana mīļā, es nestrīdos. Būtu muļķīgi strīdēties par man nesaprotamām lietām. Tāpēc pāriesim uz kādu vienkāršāku tēmu. Par spīti šīm drausmīgajām slimībām, kuras, pēc taviem vārdiem, man bija, es jūtos pietiekami mundrs, lai izlēktu no gultas un darbotos. Minerva, vai tu vari pateikt, cik ilgi vēl es būšu paralizēts? Tu taču esi mana ārste, vai ne?»

«Nē, Ričard, neesmu gan. Es…»

«Māsa ir atbildīga par tavu laimi,» Tīna iejaucās. «Tas ir vēl svarīgāk.»

«Atēnai ir taisnība, vairāk vai mazāk…»

«Man vienmēr ir taisnība!»

«… bet reizēm viņa izsakās dīvaini. Tamāra ir atbildīga par morālo noskaņojumu gan Aira Džonsona slimnīcā, gan Hovarda klīnikā… un Tamāra bija šeit, kad tev viņu visvairāk vajadzēja, viņa turēja tevi savās rokās. Bet viņai ir daudz asistentu, jo ģenerāldirektore Ištara uzskata, ka morālais noskaņojums — teiksim, laime — ir galvenais gan ārstēšanas, gan atjaunošanas procesā. Tā es palīdzu viņai, ari Mauriņa, un Megija, kuru tu vēl nepazīsti. Ir vēl citi, kas iesaistās, kad mums ir pārāk daudz ar pašsajūtu saistītu problēmu, ari Libija un Dītija, un pat Lora un Lesa, kuras ir nepārspējamas savu pienākumu izpildē… kas ir saprotams, jo viņas ir Lācara māsas un Maurīnas meitas. Un, protams, te ir Hilda.»

«Pagaidi, lūdzu. Mani mulsina nepazīstamu cilvēku vārdi. Šajā slimnīcā ir personāls, kas izsniedz laimi; tik daudz es saprotu. Visi šie laimes eņģeļi ir sieviešu dzimuma, pareizi?»

«Ka savādāk?» Tīna aizvainotā balsī iesaucā. «Kur gan citur tu domā atrast laimi?»

«Pagaidi, Tina,» Minerva mierīgi turpināja. «Ričard, mes, sievietes, rūpējamies par vīriešu morālo noskaņojumu un pašsajūtu… un Tamārai ir prasmīgi asistenti — vīrieši, kas pieskata un rūpējas par sievietēm — klientēm un pacientēm. Pretējais dzimums nav obligāts priekšnoteikums garīgajai kopšanai, bet tā ir vieglāk. Mums nevajag tik daudz asistentu — vīriešu, kas rūpētos par mūsu pacientēm, jo sievietes mazāk slimo. Atjaunošanas pacientu ir vienlīdz daudz no abiem dzimumiem, bet sievietes gandrīz nekad nekļūst depresīvas, kamēr viņas atkal padara jaunas…»

«Klausies, klausies!» Heizela iejaucās. «Tas padara mani rupju.» Viņa noglāstīja manu roku un parādīja zīmi, kuru es citu klātbūtnē ignorēju.

«… kamēr vīrieši atjaunošanas laikā pārcieš vismaz vienu garīgo krīzi. Bet tu jautāji par saviem fiksatoriem. Tīna.»

«Es viņu izsaucu.»

«Pagaidi mirkli,» Heizela ierunājās. «Ezra, vai jūs parādījāt Ričardam savas jaunās kājas?»

«Vel ne.»

«Vai jūs to izdarīsiet? Lūdzu! Vai jums ir iebildumi?»

«Es tas parādīšu ar prieku.» Ezra piecēlās un aizgāja talak no galda, pagriezās, pacēla kruķus un stāvēja uz savām kājām. Es nebiju skatījies uz viņa kājām, kad viņš ienaca (man arī nepatīk, ka uz mani skatās); kad viņš apsēdās pie galdiņa, kas tika iestumts, es nevarēju tās redzēt. Uzmetot vienu īsu skatienu, man bija radies iespaids, ka viņam bija šorti ar pusgarām brūnām zeķēm, kas piestāvēja šortu krāsai, un starp šortiem un zeķēm rēgojās balti ceļgali.

Tagad viņš bija novilcis kurpes un stāvēja basām kājām

—    un es biju spiests labot savu iepriekšējo iespaidu, tās «brūnās zeķes» bija kājas un pēdas, kas bija pieaudzētas viņa kaju stumbeņiem.

Viņš sīki paskaidroja: «… trīs dažādi varianti. Jaunu ķermeņa daļu var izaudzēt. Tas ir ilgstošs darbs un prasa īpašas iemaņas, man tā stāstīja. Vai arī kādu orgānu var pārstādīt, izmantojot ar klonēšanas palīdzību iegūtu cilvēka kopiju, kas tiek glabāts te iesaldētā stāvoklī ar speciāli ne

attīstītam smadzenēm. Viņi man teica, ka tas ir tikpat viegli, ka salāpīt bikses — nav nekādas iespējas kļūdīties.

Bet man šeit nebija kopijas — vismaz pagaidām nav —, tāpēc viņi atrada man kaut ko rezerves daļu noliktavā…»

«Gaļas tirgū.»

«Ja, Tīna. Tur ir pieejamas dažādas ķermeņa daļas, inventarizācija ir kompjuterizēta…»

«To daru es.»

«Ja. Tīna. Lai atrastu atbilstošu orgānu, Tīna salīdzina audu uzbūvi… asins grupas, protams, un vēl citus rādītājus. Un ari izmēru, bet tas jau ir visvieglāk. Tīna pārbauda visu un atrod orgānu, ko ķermenis pieņem kā savu. Vai gandrīz kā savu.»

«Ezra,» kompjūters ierunājās, «tu varēsi staigāt uz šīm kājām vismaz kādus desmit gadus, es patiešām piestrādāju pie ta. Tad bus gatava tava klonētā kopija, un tad tev tā būs vajadzīga.»

«Tu patiešām pastrādāji, un paldies par to, Tīna. Mana labdara vārds ir Azraels Nkruma, Ričard, mēs esam dvīņi, izņemot nesvarīgu melanīna atšķirību,» Ezra piebilda.

Es teicu: «Vai tad viņam kājas nevajadzēja?»

Ezra pēkšņi kļuva nopietns. «Viņš ir miris, Ričard… miris šejienes visparastākā nāves cēloņa dēļ — nelaimes gadījumā. Kāpjot kalnos. Viņš nokrita un sašķaidīja sev galvaskausu, pat Ištaras prasme nespēja viņu izglābt. Un ir pilnīgi skaidrs, ka viņa centās, cik vien bija iespējams, Dr. Nkruma bija viņas komandas ķirurgs. Bet Dr. Nkruma nekad nav staigājis uz šīm kājām, tās ir ņemtas no viņa klonētās kopijas, kura viņam tā arī nebija vajadzīga.»

«Ričard!»

«Ja, dārgā? Es gribēju jautāt Ezram…»

«Ričard, es kaut ko izdarīju, nevaicājot tev.»

«Ak tā? Vai man atkal vajadzēs tev iesist?»

«Varbūt tu tā nolemsi. Es gribēju, lai tu redzi Ezras kājas… jo bez tavas atļaujas es lūdzu viņiem pielikt tev jaunu kāju amputētās vietā.» Viņa izskatījās nobijusies.

Ir jābūt kādam likumam, kas ierobežotu emocionālo šoku skaitu, kādu drīkst sagādāt vienam cilvēkam vienas

dienas laikā. Esmu izgājis tradicionālo militāro apmācību un treniņus sirdsdarbības palēnināšanai un asinsspiediena pazemināšanai saspīlētās situācijās.

Bet parasti jau nelaime nenāk brēkdama, un sasodītie treniņi nemaz nav tik efektīvi.

Šoreiz es vienkārši gaidīju, apzināti palēninot elpošanas ritinu. Beidzot biju spējīgs runāt, balsij neaizlūstot: «Lai nu par ko varētu saņemt perienu, taču ne jau par ko tādu.» Es mēģināju pakustināt kāju — es vienmēr jutu kājas daļu, kura man bija amputēta pirms vairākiem gadiem. «Vai tās ir pieliktas ar pirkstiem uz priekšu?»

«Mm? Kā tu to domā, Ričard?»

«Man patiktu, ja manas kājas būtu ar pirkstiem uz priekšu, nevis kā Bombejas ubagam. Minerva, vai es varu redzēt, kas ar mani ir izdarīts? Šķiet, ka šis palags ir kaut ka īpaši piestiprināts.»

«Tina.»

«Viņš jau nāk.»

Siena atkal atvērās un ienāca visizskatīgākais jaunais vīrietis, kadu es jebkad esmu redzējis… un viņa pievilcību nemazināja fakts, ka viņš parādījās manā istabā pilnīgi kails. Absolūti kails. Puisim nebija pat kurpju kājās. Viņš paskatījās apkārt un pasmaidīja. «Sveiki visi! Vai kāds sūtīja pec manis? Es sauļojos…»

«Tu biji aizmidzis. Darba laikā.»

«Tina, es varu vienlaicīgi gulēt un sauļoties. Sveicināts, pulkvedi, prieks redzēt, ka esi nomodā. Tu mums liki pasvīst. Vienu bridi mēs jau domājām, ka nāksies sūtīt tevi atpakaļ un mēģināt vēlreiz.»

«Dr. Galaheds ir tavs ārsts,» paskaidroja Minerva.

«Ne gluži,» viņš izlaboja, tuvodamies man, pa ceļam paspiezdams Ezras plecu, viegli piebikstīdams Minervai un sūtīdams manai sievai gaisa skūpstu. «Es pastiepu īsāko, tas viss; tāpēc man jāuzņemas visa vaina uz sevi. Es pieņemu visas sūdzības… bet man tevi jābrīdina. Nav nekādas jēgas iesūdzēt mani vai mūs tiesā. Mums pieder tiesnesis. Nu?»

Viņš apklusa, pacēlis rokas virs mana palaga. «Vai tu gribi palikt viens?»

Es vilcinājos. Ja, es gribēju palikt viens. Ezra to juta un mēģināja piecelties, jo bija atkal apsēdies. «Tiksimies vēlāk, mans draugs, Ričard.»

«Nē, neej prom. Tu man parādīji savas kājas — es tagad paradīšu savējās, mēs varēsim tās salīdzināt un tu varēsi man dot padomus, jo es neko nezinu par transplantāciju. Un Heizela, protams, paliks. Minerva tās jau ir redzējusi agrāk, vai ne?»

«Ja, Ričard, esmu gan redzējusi.»

«Tāpēc palieciet tepat. Saķeriet mani, ja es ģībšu. Tīna, pietaupi jociņus.»

«Es? Tas apvaino manas profesionālās spriešanas spējas!»

«Nē, mīļā. Es runāju par tavu slimnieku kopšanas stilu. Kuru tev nāktos uzlabot, ja tu vēlies sacensties ar Ninonu de Lenklo. Vai ar Rendžiju Lilu. Labi, dok, paskatīsimies.» Es sasprindzināju diafragmu un aizturēju elpu.

Viltīgais palags ārstam nesagādāja nekādās problēmas. Gulta bija tīra un sausa (tam es pievērsu uzmanību vispirms — neredzēju neko tadu, ko varētu identificēt kā sanitāro mezglu), tad ieraudzīju divas neglītas, lielas pēdas vienu blakus otrai — tas bija visskaistākais skats, kādu vien esmu redzējis.

Kad es ģību, Minerva mani uzķēra.

Tīna pietaupīja jociņus.

*  * *

Pēc divdesmit minūtēm bija noskaidrots, ka es varēju kontrolēt savu jauno kāju un tās pirkstus tikmēr, kamēr nedomāju par to… kaut gan pārbaudes laikā man dažreiz izdevās pārcensties, ja mēģināju pārāk centigi izpildīt Dr. Galaheda norādījumus.

«Esmu apmierināts ar rezultātiem,» viņš teica. «Ja vien arī tu esi apmierināts? Vai tu tāds esi?»

«Kā lai to raksturoju? Varavīksnes? Sudraba zvani? Sēņveidīgi mākoņi? Ezra — vai tu vari viņam to izstāstīt?»

«Es esmu mēģinājis to skaidrot. Tas ir ka piedzimt no jauna. Staigāt ir vienkārši… līdz brīdim, kad vairs nevari.»

«Ja. Doktor, kam piedereja šī kāja? Es sen neesmu lūdzis Dievu… bet tā cilvēka dēļ es pacentīšos.»

«Viņš nav miris.»

«Mm?»

«Un viņam nebija žēl kājas. Dīvaini apstākļi, pulkvedi. Tīnai bija grūti atrast kāju, kas atbilstu izmēra ziņā un no ka tava imunsisema neatteiktos ātrāk, kā tu vari izunāt vardu «septicēmija». Tad Ištara — viņa ir mans boss — ieteica paplašināt meklējumu loku… un Tīna atrada kaut ko piemērotu. Dziva klienta klonētās kopijas kāja.

Mēs nekad agrāk ar tādu parādību nebijām sastapušies. Man — mums, slimnīcas personālam, nav tiesību izmantot cita klonēto kopiju, tāpat ka mums nav tiesību nocirst tev otru kāju. Bet klients, kuram pieder šī kopija, nolēma ziedot jums kāju, kad uzzināja situāciju. Viņš uzskatīja, ka viņa kopija var attīstīt jaunu kāju pāris gadu laikā, pašlaik viņš varot iztikt be/ apdrošināšanas līguma daļas, ko piedāvā pilnīga kloncia kopija.»

«Kas viņš ir? Man jāatrod kāda iespēja pateikties viņam.» (Ka var pateikties par tādu dāvanu? Kaut kā man tas ir jaizdara.)

«Pulkvedi, tas ir vienīgais, ko tu neuzzināsi. Tavs donors uzstāja, ka vēlas palikt anonīms. Tāds ir dāvanas noteikums.»

«Viņi pat lika man izdzēst informāciju par to,» Tīna sarugtinātā balsī teica. «It kā man nevarētu profesionāli uzticēties. Es taču ievēroju viņu liekulīgo zvērestu labāk nekā jebkurš no viņiem!»

«Tu domāji — Hipokrāta zvērestu.»

«Ak, tu tā domā, Heizela? Es pazīstu šito bandu labāk nekā tu.»

Dr. Galaheds teica: «Es noteikti gribu, lai tu sāc to lietot. Tev arī vajadzīgas kustības, lai atgūtos pēc garās slimošanas. Tā kā nāksies kāpt ārā no gultas. Divas lietas — es iesaku izmantot spieķi, kamēr tu neesi pilnīgi pārliecināts par savu koordināciju, un kādu laiku Heizela, Minerva vai kāds cits varētu tevi pieturēt pie rokas. Saudzē sevi, tu vel esi vājš. Apsēdies vai atgulies ikreiz, kad tev tas liekas vajadzīgs. Mmm. Vai tu peldi?»

«Ja. Bet ne pēdējā laika, jo es dzīvoju kosmosa apmetne, kur nebija tādas iespējas. Bet man patīk peldēt.»

«Te ir daudz tādu iespēju. Baseins atrodas šīs celtnes pagrabstāvā un otrs, lielāks — ātrija. Un lielākajai daļai privātmāju šeit ir baseins. Tā ka izmanto izdevību un peldi. Tu nevari staigāt visu laiku; tavai labajai kājai nav nekādu varžacu, tāpēc nesasteidz. Un nevalkā kurpes, kamēr tā kāja iemācās but tava kaja.» Viņš uzsmaidīja man. «Viss kārtībā?»

«Tik tiešām!»

Viņš pieskārās manam plecam, tad noliecās un noskūpstīja mani. Tieši tad, kad viņš man sāka patikt! Man nebija laika pārdomāt.

Es jutos slikti un centos to neizrādīt. No Heizelas un citu teiktā es sapratu, ka šis skaistais, sievišķīgais zēns izglāba manu dzīvību… atkal un atkal. Man nebija nekādu tiesību izrādīt nepatiku.

Nolādēts!

Šķita, ka viņš neievēroja manu attieksmi. Viņš saspieda manu plecu un noteica: «Ar tevi viss būs kartībā. Minerva, vai Heizela, vai kads cits — aizvediet viņu uz baseinu.» Un prom viņš bija.

Lēdijas palīdzēja man piecelties un izkāpt no gultas, un Heizela aizveda mani uz peldbaseinu. Heizela uz atvadām noskūpstīja Minervu, un es pēkšņi sapratu, ka Minerva gaidīja to pašu atvadu sveicienu no manis. Es izdarīju mēģinājuma kustību šajā virziena, un saņēmu pienācīgu atbildi.

Skūpstīt Minervu ir daudz patīkamāk nekā skūpstīt vīrieti, vienalga, cik izskatīgs viņš ir. Pirms ļāvu viņai iet, es pateicos par visu, ko viņa bija darījusi manā labā.

Viņa nopietni atteica: «Man ir prieks to darīt.»

Tad mēs gājām prom, es uzmanīgi speru soļus un atbalstījos uz spieķa. Mana jaunā kāja tirpa. Tikko bijām izgājuši no manas istabas — siena vienkārši atveras, kad tu tai tuvojies — Heizela man teica: «Dārgais, man prieks, ka tu noskūpstīji Minervu, negaidot, ka es tev to teikšu. Viņa ir vismīļākā lellīte, fiziska simpātiju apliecināšana viņai nozīmē daudz vairāk nekā jebkura pateicība, vai jebkura materiāla atlīdzība, kaut ari pati greznākā. Viņa cenšas atgūt to, ko nokavējusi divsimt gados, kad bija kompjūters.»

«Vai viņa patiešām bija kompjūters?»

«Tev nu gan vajadzētu tam ticēt, muļķīt!» Tīnas balss bija mums sekojusi.

«Jā, Tīna, bet ļauj man viņam to paskaidrot. Minerva nav sievietes dzemdēta; viņas ķermenis tika izaudzēts laboratorija un radīts no olšūnas ar divdesmit trijiem vecākiem — viņai ir visievērojamākie raduraksti, kādi vien bijuši kādam cilvēkam. Kad viņas ķermenis bija gatavs, viņa pārvietoja savu personību tajā — kopā ar savām atmiņām.»

«Dažām atmiņām,» Tīna izlaboja. «Mēs nokopējām atmiņas, ko viņa gribēja ņemt līdzi, viena kopija palika man, un es saglabāju visu aktivo arhīva informāciju. Tāpēc mums vajadzēja būt identiskiem dvīņiem. Bet viņa paturēja daļu atmiņu tikai sev un nedalījās tajās ar mani, riebīgā kuce! Vai tas ir godīgi? Es jums jautāju!»

«Nejautā man, Tīna, es nekad neesmu bijusi kompjūters. Ričard, vai tu kādreiz esi izmantojis brivā kritiena cauruli?»

«Es nezinu, kas tas ir.»

«Turies pie manis un krīti uz kājām. Tina, vai tu vari mums palīdzēt?»

«Protams!»

Brīva kritiena caurules ir interesantākas par jebko! Pēc pirmā kritiena es četras reizes pēc kārtas atkal pacēlos augšā un kritu lejā, lai «praktizētos» (patiesībā to darīju izklaides pēc), Heizela man to lāva un Tīna pieskatīja, lai es nesavainoju savu jauno kāju piezemējoties. Cilvēkam ar amputētu kāju kāpnes ir nelaime, un labākajā gadījumā sāpīgas mokas. Lifti vienmēr visiem bijuši apgrūtinošas ierīces, tikpat nelabojamas kā resnas sievietes viduklis un pārāk līdzīgas lopu vagonam.

Bet izmantot brīvā kritiena caurules ir tikpat jautri kā bērnībā lēkt no siena kaudzes pie tēvoča lauku mājās — tikai bez putekļiem un karstuma. Uuups!

Beidzot Heizela mani apturēja. «Paklau, mīļais, iesim peldēt. Lūdzu!»

«Labi. Vai tu nāksi mums līdzi, Tīna?»

«Kā tad citādi?»

Heizela atbildēja: «Vai mums ir kaut kur piestiprinātas blaktis? Vai vienam no mums?»

«Mēs vairs neizmantojam ierīces, kuras ievada kapilāros, Heizela. Tas ir pārāk rupji. Zebs un es izstrādājām triku, izmantojot divkāršo trijnieku ar četrām asīm, savienojot abpusēju skaņas — attēla pārraidīšanas sistēmu. Krāsas ir

pavājas, bet mēs pie tā vēl strādājam.»

«Tātad mūs noklausās.»

«Es to labāk sauktu par «spiegu izsekotāju», tas skan labāk. Labi, es jus novēroju.»

«Es jau tā domāju. Vai mēs varam palikt divatā? Man ir jāpārrunā ģimenes lietas ar viru.»

«Bez šaubām. Tikai slimnīcas novērojumi. Citādi trīs mazi pērti ķīši un informācijas izdzēšana.»

«Paldies, mīļā.»

«Parastais I.onga kompānijas pakalpojums. Kad jūs vēlaties izlīst atklātībā, tikai pieminiet manu vārdu. Noskūpsti viņu manā vietā. Pagaidām atā!»

«Tagad patiešām mūs nenovēro, Ričard. Tīna seko līdzi katrai tavai kustībai gan ar skaņas, gan attēla starpniecību, bet dara to tik bezpersoniski kā voltmetrs un vienīgais, ko viņa atceras, ir tadi faktori kā pulss un elpošanas sistēmas darbība. Līdzīgā veidā tevi pasargāja no sāpēm, kamēr tu biji slims.»

Es atkal izrunāju savu pierasto, ģeniālo teicienu. «Mmm?»

Mēs bijām izgājuši ārā no slimnīcas galvenās ēkas un ieraudzījām nelielu parku, ko ietvēra divi U-veida ēkas spārni. Pagalmā bija daudz puķu un zaļuma, un pašā vidū atradās peldbaseins, kura forma pavisam «nejauši» iederējās starp puķudobēm, taciņām un krūmājiem. Heizela apstājās pie soliņa koka paēnā tieši pretī baseinam. Mēs apsēdāmies, sols automātiski pielāgojās mūsu ķermeņiem, un vērojām cilvēkus peldbaseinā — tas ir gandrīz tikpat patīkami kā peldet.

Heizela jautāja: «Ko tu atceries par savu ierašanos šeit?»

«Neko daudz. Es jutos diezgan slikti — tas ievainojums, tu jau zini.» («Tas ievainojums» tagad bija tikko saredzama reta — es laikam biju vīlies.) «Viņa Tamāra? — Tamija skatījās man acīs un izskatījās norūpējusies. Viņa teica kaut ko citā valodā…»

«Tā ir galakta. Tu to iemācīsies, tā ir viegla valoda…»

«Tā? Jebkurā gadījumā viņa man kaut ko teica, un tas ir pēdējais, ko es atceros. Pēc manas saprašanas, tas bija vakar, un es pamodos šorīt, un tagad es uzzinu, ka tas nebija vis vakar, bet Dievs zina kad, un visu to laiku esmu bijis bezsamaņā. Nepatīkami. Heizela, cik ilgi tas bija?»

«Viss atkarīgs no tā, ka rēķina. Tev tas būtu apmēram mēnesis.»

«Un viņi mani turēja bezsamaņā visu to laiku? Tas ir ļoti ilgs laiks.» (Tas mani satrauca. Esmu redzējis, kā cilvēki nokļūst uz operācijas galda uzreiz pēc cīņas… viņi iznāk no slimnīcas fiziski nevainojamā stāvoklī… bet pieraduši pie sāpes remdējošiem medikamentiem. Morfīns, demerols, metadons…)

«Mīļais, tu nebiji bezsamaņā.»

«Pasaki to vēlreiz.»

«Tu visu laiku atradies «Lētas» lokā — nebija nekādu narkotiku. Lēta ļauj pacientam but nomodā un sadarboties ar ārstiem… bet sāpes tiek aizmirstas, tiklīdz tās parādās. Vai kas cits. Tev sāpēja, mīļais, bet sāpes bija atsevišķi posmi, kuri acumirklī tika aizmirsti. Tev nekad nebija japārcieš neizturamais nogurums, kas rodas no ilgstošām, nebeidzamām sāpēm. Un tagad tu neesi noguris no tā visa, un tev nevajadzēs nedeļām ilgi attīrīt ķermeni no medikamentiem.» Viņa uzsmaidīja. «Tu nebiji īpaši sabiedrisks, mīļais, jo cilvēks, kurš nevar atcerēties, kas ar viņu noticis pirms divām sekundēm, nav spējīgs uzturēt sarunu. Bet šķita, ka tev patika klausīties muziķu. Un tu labi ēdi, kad tevi baroja.»

«Tu baroji mani?»

«Nē. Es neiejaucos profesionāļu darbā.» Mans spieķis bija noslīdējis zālē; Heizela noliecās un pasniedza to man. «Starp citu, es atkal pielādēju tavu spieķi.»

«Paldies! Ei! Tas bija pielādēts. Pilnībā.»

«Tas bija pielādēts, kad viņi mums uzkrita uz galvas — labi, ka tā. Vai arī es butu jau mirusi. Ari tu droši vien. Es noteikti.»

Turpmākās desmit minūtes mēs pavadījām, mulsinot viens otru. Es jau biju atsaucis atmiņā, kā, manuprāt, izskatījās kautiņš pie Rafflcs viesnīcas. Es īsumā atstāstīšu,

ko Heizela teicās atceramies. Nekādi nav iespējams salidzināt abus stāstus.

Viņa teica, ka nav izmantojusi savu rokassomiņu kā ieroci («Kāpēc man to darīt, tas butu muļķīgi, dārgais. Pārāk lēni, un iznākums nav letāls. Divus no viņiem tu uzreiz noliki, un man bija laiks izvilkt savu mazo Miyako — pēc tam, kad biju izmantojusi savu šalli.»)

Saskaņā ar viņas vārdiem, es biju nošāvis četrus no viņiem, kamēr viņa koncentrējusi uzmanību uz malējiem, nomierinot tos, kurus es palaidu garām. Līdz viņi notrieca mani ar to asmeni gūžā (vai tas bija nazis? Viņa man teica, ka ārsti brūcē atraduši bambusa šķēpeles) un iepūta sejā aerosolu — tajā mirklī viņai esot radusies izdevība piebeigt vīru, kurš iepūta man kaut ko sejā.

(«Es iebraucu viņam sejā, satvēru tevi un vilku projām. Ne, es necerēju tur ieraudzīt Grietu. Bet es zināju, ka uz viņu varēšu paļauties.»)

Viņas versija mazliet labāk izskaidro mūsu uzvaru… izņemot vienīgi to, ka manas atmiņas ir neglābjami aplamas. Nav nekādās jēgas piesieties, tur neko nevar labot.

«Kā Grieta tur nokļuva? Tas, ka Ksija un Čoi-Mu mūs gaidīja, nav nekas mistisks, ņemot vērā ziņojumus, ko mēs viņiem atstājām. Un arī Hendrika Šulca klātbūtne ir izskaidrojama, ja viņš uzreiz ielēca kosmosa kuģi, tiklīdz saņēma manu ziņu. Bet Grieta? Tu runāji ar viņu pirms pusdienām. Viņa bija mājās, Sauso Kaulu apmetnē.»

«Sausajos Kaulos, no kurienes tuvākais metro ir Mēness Uonkongas tālākajā dienvidu daļā. Kā viņa varēja tikt Lunasitijā tik ātri? Ne jau ar rolligonu. Par pareizu atbildi balva nav paredzēta.»

«Ar raķeti.»

«Protams. Vai tu atceries, ka Džinkss Hendersons plānoja atdot fesku ar kāda drauga starpniecību, kurš tieši gatavojās doties uz Lunasitiju?»

«Jā, protams.»

«Grieta atbrauca kopā ar to draugu un pati atdeva fesku. Viņa to nodeva atradumu birojā Vecajā Domā pirms nākšanas uz Raffles viesnīcu, lai satiktu mūs.»

«Es saprotu. Bet kāpēc?»

«Viņa gribēja, lai tu papliķē pa viņas dibentiņu, kamēr tas kļūst sārts.»

«Ak, muļķības! Es gribēju teikt — kāpēc viņas tētis ļāva viņai braukt kaimiņa raķetē uz Lunasitiju? Viņa taču ir pārāk jauna.»

«Viņš atļāva to darīt parastā iemesla dēļ. Džinkss ir liels, spēcīgs, macho vīrietis, kurš nevar pretoties vēlmei lakstoties ar savu meitu. Tā kā apspiestās nešķīstās iegribas ir aizliegts apmierināt, tēvs ļauj darīt, ko vien viņa grib, ja Grieta pietiekoši ilgi ķircina viņu.»

«Tas ir smieklīgi. Un nepiedodami. Tēva pienākums pret meitu prasa, lai…»

«Ričard, cik meitas tev ir?»

«Ee? Nevienas. Bet…»

«Tad nerunā par lietām, par kurām tu neko nezini. Nav svarīgi, kas būtu jādara Džinksam, mēs zinām, ka Grieta pameta Sausos Kaulus apmēram tai pašā laikā, kad mēs pusdienojām. Rēķinot lidojuma laiku, viņa bija pie pilsētas Austrumu slūžām tad, kad mēs izgājām no Valdības kompleksa… un viņa ieradās Raffles viesnīcā dažas sekundes ātrāk par mums — kas arī labi, jo savādāk, man liekas, mēs abi būtu pagalam.»

«Vai viņa iesaistījās kautiņā?»

«Nē, bet aiznesot tevi, viņa atbrīvoja man rokas, lai piesegtu atkāpšanos. Un viss tikai tāpēc, ka viņa grib, lai tu pliķētu viņas dibenu. Dieva ceļi ir neizdibināmi, mīļais; katram mazohistam Viņš rada sadistu; laulības ir izdomātas debesīs.»

«Izmazgā savu muti ar ziepēm! Es neesmu sadists.»

«Jā, mīļais. Varbūt kādus sīkumus es esmu sajaukusi, bet ne visu kopainu. Grieta man oficiāli ir lūgusi tavu roku.»

«Ko!»

«Tieši tā. Viņa ir padomājusi par to, un pārrunājusi šo jautājumu ar Ingrīdu. Viņa grib, lai es ļauju Grietai pievienoties mūsu ģimenei, lai viņa nesāktu pati savu līniju vai grupu. Neredzu neko pārsteidzošu; es zinu, cik tu esi apburošs.»

«Ak, mans Dievs! Ko tu viņai atbildēji?»

«Teicu, ka es esmu ar mieru, bet tu esi slims, un lai viņa pagaida. Un tagad tu vari atbildēt viņai pats… tur viņa ir, baseina otrā pusē.»

XXIII nodaļa

«Neatliec uz ritu to, ko var izbaudīt šodien.»

Džošs Bilhnļļss (1818—1885)

«Es iešu atpakaļ uz savu istabu. Es jūtos vājš.» Paskatījos pāri ūdenim, kurā atmirdzēja saules gaisma. «Es viņu neredzu.»

«Tieši preti, pa labi no ūdens kalniņiem. Tur ir blondīne un brunete, Grieta ir blondīne.»

«Es nedomāju, ka viņa varētu būt brunete.» Es turpināju skatīties, brunete pamāja mums. Es ieraudzīju ka tā bija Ksija, un pamāju pretī.

«Pievienosimies viņām, Ričard. Atstāj savu spieķi un visu pārējo uz soliņa, neviens to neaiztiks.» Heizela novilka sandales un nolika somiņu blakus manam spieķim.

«Vai man nevajadzētu iet dušā?» es jautāju.

«Tu esi tīrs, Minerva tevi šorīt nomazgāja. Nirsim, vai iesim ūdenī tāpat?»

Mēs kopā ienirām. Heizela slīdēja starp ūdens molekulām kā ronis; es aiz sevis atstāju sliedi, kur pietiktu vietas veselai ģimenei. Mēs iznirām Ksijas un Grietas priekšā, un mani sirsnīgi apsveica.

Man ir stāstīts, ka uz Tertiusa ir iznīcinātas parastās iesnas, tāpat kā paradontoze un citas slimības, kas mīt mutē un kaklā, un, protams, slimību grupa, kas reiz tika saukta par «venēriskajām slimībām», tāpēc, ka tās ir tik grūti saķert, jo inficēšanās notiek visintīmāko kontaktu laikā.

Tikpat labi uz Tertiusa.

Ksijas mute bija pikanta, Grietas mutē jūtams mazas meitenes saldums, kaut gan (es 'ievēroju) viņa vairs nav maza meitene. Man bija visas iespējas salīdzināt; tiklīdz es atlaidu vienu no viņām, otra mani pārtvēra.

Beidzot viņas nogura (es gan ne) un mēs visi četri pārcēlāmies uz nelielu līcīti, atradām brīvu peldošo galdiņu un Heizela pasūtīja tēju — tēju ar kalorijām: mazām kūciņām, sviestmaizēm un saldiem, oranžiem augļiem, kas garšoja kā vīnogas bez sēkliņām. Un es devos uzbrukumā:

«Grieta, kad es tevi pirmoreiz satiku, mazāk kā pirms nedēļas, tu teici, ka tev būs trīspadsmit, cik es atceros. Tad ka gan tu uzdrošinies būt piecus centimetrus garāka, piecus kilogramus smagāka un vismaz piecus gadus vecāka? Apdoma labi, pirms atbildi, jo visu, ko tu teiksi, Tīna ierakstīs, un citā vietā un laikā tas var tikt vērsts pret tevi.»

«Vai kāds pieminēja manu vārdu? Sveika, Grieta, apsveicu tevi mājās!»

«Sveika, Tīna, ir lieliski atgriezties!»

Es pievērsos Ksijai. «Un tu arī. Tu izskaties piecus gadus jaunāka un tev tas ir jāizskaidro.»

«Ar mani nesaistās nekādi noslēpumi. Es studēju molekulāro bioloģiju tieši tāpat, kā to darīju uz Mēness — bet šeit viņi zina nesalīdzināmi vairāk — un pelnu iztiku, strādājot Hovarda klīnikā, daru neparedzamus gadījuma darbus, un katru brīvo brīdi pavadu pie šī baseina. Ričard, es esmu iemācījusies peldēt! Tur, uz Mēness, es nepazinu nevienu, kas pazītu kādu, kurš prot peldēt. Un saule, un svaigais gaiss! Kongvilā es sēdēju telpās, elpoju konservētu gaisu mākslīgajā apgaismojumā, un kaulējos ar puišiem.» Viņa ievilka dziļu elpu, paceļot krūtis augstāk par bīstamo punktu, un nopūtās. «Esmu sākusi dzīvot! Nav nekāds brīnums, ka es izskatos jaunāka.»

«Labi, tev ir piedots. Bet neļauj tam notikt vēlreiz. Grieta?»

«Vecmamiņ Heizela, vai viņš ķircinās? Viņš runā tieši tā, kā Lācars.»

«Viņš joko, mīļā. Pasaki viņam, ko tu darīji un kāpēc tu esi kļuvusi vecāka.»

«Nu… tajā rītā, kad mēs ieradāmies šeit, es lūdzu vecmāmiņai Heizelai padomu…»

«Nav nekādas vajadzības saukt mani par vecmāmiņu, mīļā.»

«Bet Kess un Pols tieši tā tevi uzrunā, un es esmu divas paaudzes jaunāka par viņiem. Viņi pieprasa, lai es saucu viņus par tēvočiem.»

«Es viņiem parādīšu tēvočus! Nepievērs uzmanību Kastoram un Poluksam, Grieta, viņi ir slikts paraugs.»

«Labi. Bet es domāju, ka viņi ir savā veidā jauki. Taču jokdari. Mister Ričard…»

«Un nav nekādas vajadzības saukt mani par misteru.»

«Jā, ser. Heizela bija aizņēma — tu biji tik briesmīgi slims! —, ka viņa man ieteica runāt ar Mauriņu, kas galu galā nosūtīja mani pie Dītijas, kas iemācīja man galaktu, iedeva palasīt vēsturi un iemācīja sešu asu telpas, t.i., laika teorijas pamatus, un literāro paradoksu. Konceptuālo metafiziku…»

«Pagaidi, es netieku līdzi.»

«Vēlāk, Ričard,» iejaucās Heizela.

Grieta turpināja: «Nu… pamatideja ir tāda — Tertiuss un Mēness — tas ir, mūsu Mēness — neatrodas uz vienas laika līnijas, bet gan deviņdesmit grādu leņķī viens pret otru. Tāpēc es nolēmu palikt šeit — veselīgam cilvēkam tas ir pietiekami viegli. Lielākā daļa šīs planētas joprojām ir neapdzīvota, imigranti tiek laipni gaidīti — bet man vēl bija problēmas ar mammu un tēti, viņi butu nodomājuši, ka esmu mirusi.

Tā Kess un Pols aizveda mani atpakaļ uz Mēnesi — mūsu Mēnesi, nevis Mēnesi šajā laika līnijā — un Dītija brauca man līdzi. Sausajos Kaulos es ierados piektā jūlija pēcpusdienā, mazāk kā stundu pēc tam, kad azlidoju Sairuša Torņa raķetē. Visi bija pārsteigti. Bija labi, ka man līdzi brauca Dītija, viņa varēja izskaidrot notiekošo, kaut gan jau mūsu skafandri vien pietiekami pārliecināja tēti. Vai tu esi redzējis skafandrus, kādus lieto šeit?»

«Grieta, es esmu redzējis vienu slimnīcas telpu, vienu brīvā kritiena cauruli un šo peldbaseinu. Es pat nezinu ceļu uz tuvāko pasta nodaļu.»

«Mmm, jā. Katrā gadījumā no tiem, kurus mēs lietojam uz Mēness, šejienes skafandrus šķir divi tūkstoši gadu. Kas nav nekāds brīnums… bet tēti gan tas pārsteidza. Acīmredzot Dītija nokārtoja visu manā vietā. Es varu palikt uz

19 — 2589

Tertiusa… bei man jāapciemo mājas reizi gadā vai divos, ja es varu atrast kādu, kas aizved. Un Dītija apsolīja palīdzēt to nokārtot. Mamma pierunāja arī tēti visam piekrist. Galu gala gandrīz katrs Meness iedzīvotājs gribētu emigrēt uz tādu planētu kā Tertiuss, ja vien varētu… izņemot tos, kas nevar dzīvot augstā gravitācijā. Runājot par to, ser, kā tev patīk jauna kāja?»

«Pamazām sāku pierast. Bet divas kājas ir astoņsimt deviņdesmit septiņas reizes labāk nekā viena kāja.»

«Man šķiet, tu ar to gribēji teikt, ka tev patīk. Tā es atgriezos šeit un pieteicos Laika korpusā…»

«Pagaidi! Es nepārtraukti dzirdu «Laika korpuss». Rabīns Ezra ari saka, ka ir iestājies. Šī te rudmate apgalvo, ka ir majore tajā korpusā. Un tagad tu saki, ka arī esi pieteikusies tajā. Trīspadsmit gadu vecumā? Vai tavā pašreizēja vecumā? Es nesaprotu.»

«Vecmāmiņ, tas ir, Heizela?»

«Viņai atļāva pieteikties kā kadetei palīdzības dienestā, jo es galvoju, ka viņa ir sasniegusi atbilstošu vecumu. Tad viņa varēja mācīties skolā uz Paradoksas. Pēc tam viņa pārgāja uz Otro Harpiju nodaļu un izgāja pamatapmācību, kam sekoja speciālā kaujas skola…»

«Un kad mēs nosēdāmies Solis Ločus ceturtajā laika līnijā, lai ietekmētu iznākumu tur, un toreiz es tiku pie rētas uz sāniem — redzi? — un mani paaugstināja par kaprāli. Un tagad man ir deviņpadsmit gadu, bet oficiāli skaitās divdesmit, lai mani varētu paaugstināt par seržanti pēc kaujas pie Ņūbransvikas. Citā laika līnijā,» viņa piebilda.

«Grieta ir dzimusi militārai karjerai,» Heizela mierīgi teica. «Es jau zināju, ka tā būs.»

«Un man ir jāmācās virsnieku skolā, bet tas pagaidām ir atlikts, kamēr dzemdešu šo bērnu, un…»

«Kādu bērnu?» Es paskatījos uz viņas vēderu. Viņas bērnišķīgais apaļums bija zudis — kaut ari es atcerējos, ka redzēju to pirms četrām dienām… vai arī pirms sešiem gadiem, saskaņā ar neticamo stāstu, ko man nācās uzklausīt. Viņa nebija stāvoklī, cik es varēju redzēt. Tad es ieskatījos viņas acīs, un zem acīm. Nu, varbūt: Iespējams.

«Vai tad tas nav redzams? Heizela pamanīja uzreiz, arī Ksija.»

«Es ne.» (Ričard, dēls, laiks kalt dzelzi, tev nāksies mainīt savus plānus. Viņa ir stāvoklī, kaut arī tu to neizdarīji, tava klātbūtne izmainīja viņas dzīvi. Izjauca viņas karmu. Tā kā tiec ar to galā. Vienalga, cik drosmīga un apņēmīga šķiet jauniete, viņai vajadzīgs virs pie sāniem, kamēr viņa gaida bērnu, jo pretējā gadījumā viņa nevar pienācīgi atslābināties. Nevar būt laimīga. Topošai mātei jābūt laimīgai. Pie velna, vecīt, tu esi rakstījis šo sižetu mīlestības romānos nezin cik reizes, tu zini, kas tev jādara. Tad dari to.)

Es turpināju: «Paklausies, Grieta, tu nevarēsi no manis atbrīvoties tik viegli. Pagājušās trešdienas naktī Laimīgā Puķa apmetnē — vismaz man tā bija pagājušās trešdienas nakts, bet tu esi klejojusi pa dīvainām laika līnijām, un acīmredzot labi pavadījusi laiku. Pēc mana kalendāra pēdējās trešdienas naktī Dr. Čana Saldajos sapņos Laimīgā Puķa apmetnē tu apsolīji precēties ar mani… un, ja Heizela nebūtu pamodusies, mēs būtu radījuši to bērnu jau toreiz. Kā mēs abi zinām. Bet Heizela pamodās un lika man atgriezties otrā pusē.» Es paskatījos uz Heizelu. «Vienmēr sabojā gandrīz izdevušos pasākumus.»

Es turpināju: «Bet ne uz acumirkli neiedomājies, ka tu varēsi izvairīties no solījuma precēties ar mani tikai tāpēc, ka esi dabūjusi bērnu, kamēr es slims gulēju gultā. Tu to nedrīksti. Pasaki viņai, Heizela. Viņai nav izejas. Vai ne?»

«Nē, viņai nav nekādas izejas. Grieta, tev būs jāprecas ar Ričardu.»

«Bet, vecmāmiņ, es neapsolīju precēties ar viņu. Es nesolīju!»

«Ričards saka, ka solīji. Esmu pārliecināta par vienu — kad es pamodos, jūs abi bijāt gatavi bērna radīšanai. Varbūt man vajadzēja tēlot klusu kurmi.» Heizela turpināja: «Bet kāpēc tāds satraukums, mīļā meitene? Es jau teicu Ričardam, ka tu lūdzi man viņa roku… un ka es piekritu, un ka viņš to apstiprināja. Kapec tu tagad atšakies no Ričarda?»

«Aa…» Grieta saņēmās. «Tas bija tad, kad man bija trīspadsmit gadu. Toreiz es nezināju, ka tu esi mana vec-

vecvecmāmiņa — es tevi saucu par Gvenu, atceries? Un toreiz es vēl domāju kā Mēness iedzīvotāji, ka viskonservatīvākā tauta. Bet šeit, uz Tertiusa, ja sievietei ir bērns, bet nav vīra, neviens tam nepievērš uzmanību. Piemēram, Otrajā Harpiju nodaļā lielākajai daļai sieviešu bija bērni, bet tikai retā ir precējusies. Pirms diviem mēnešiem mēs cīnījāmies pie Termopilām, lai grieķi šoreiz uzvarētu un mūsu rezerves pulkvedis vadīja mūs, jo galvenajam pulkvedim — sievietei — tieši bija dzemdības. Tā mēs, vecie profiņi, darām — bez problēmām. Mums ir sava bērnu novietne Barelhausā, Ričard, un mēs pašas rūpējamies par saviem bērniem, patiešām.»

Heizela stingri noteica: «Grieta, mana mazmazmazmazmeita neuzaugs bērnu novietnē. Pie velna, meit, es pati uzaugu tadā novietnē, es neļaušu tev to nodarīt savam bērnam. Ja tu neprecēsies ar mums, vismaz ļauj adoptēt savu bērnu.»

«Nē!»

Heizela atbildēja: «Tad man par to jāparunā ar Ingrīdu.»

«Nē! Ingrīda nav mans boss… un tu ari ne. Vecmāmiņ Heizela, kad pametu mājas, es biju bērns, nevainīgs un nobijies bērns, kas nezināja neko par dzīvi. Bet tagad es vairs neesmu bērns, jau gadiem ilgi neesmu nevainīga, esmu kaujas veterāne, ko nekas nevar iebiedēt.» Viņa paskatījās man acīs. «Es neizmantošu bērnu, lai ievilinātu Ričardu laulībās.»

«Bet, Grieta, tu nemaz nevilini mani lamatās, man patīk mazi bērni. Es gribu tevi apprecēt.»

«Tiešām? Kāpēc?» Viņas balsi bija skumjas.

Viss bija kļuvis pārāk nopietni, mums vajadzēja kādu pārmaiņu. «Kāpēc es gribu ar tevi apprecēties, mīļā? Lai papliķetu tavu dibentiņu un skatītos, kā tas kļūst sārts.»

Grieta pavēra muti, tad pasmaidīja. «Tas ir smieklīgi!»

«Ak tā, ja? Iespējams, ka bērna piedzimšana šajā vietā nav obligāti saistīta ar precēšanos, bet mīlēšanās ir kas cits. Ja es pārguļu ar cita vīrieša sievu, viņš var saniknoties, vai ari viņa, vai abi. Par mani visi runātu. Vai vēl sliktāk. Ja es pavedu neprecētu meiteni, viņa to var izmantot ka lamatas, ja es viņu nemīlu un negribu precē

ties, bet pavedu viņu vienkārši pour le sport. Labāk būtu apprecēties ar tevi, tu esi pie tā pieradusi un tev patīk. Un tavs dibentiņš varētu to izturēt. Tas ir arī labi — jo es parasti pliķēju stipri. Brutāli.»

«Fūūu! No kurienes tev ši muļķīgā iedoma, ka man tas patīk? (Kāpēc gan tavi krūšu gali ir tik piebrieduši, mīļā?) Heizela, vai viņš patiešām sit stipri?»

«Es nezinu, mīļā, jo salauztu viņam roku, un tad viņš to zinātu.»

«Grieta, redzi… ko es neatbalstu? Mazus, nevainīgus prieciņus, kuros man nav nekādu privilēģiju. Ja vien tu neesi precējusies ar mani.»

«Bet es…» Grieta pēkšņi piecēlās, gandrīz apgāžot mūsu peldošo galdiņu, pagriezās, izkāpa no baseina un metās skriet dienvidu virzienā ārā no pagalma — parka.

Es piecēlos un pavadīju Grietu ar skatienu, līdz viņa vairs nebija redzama. Man liekas, es nebūtu viņu panācis pat tad, ja mani nebremzētu jaunā kāja, viņa skrēja kā pārbiedēts spoks.

Es apsēdos un nopūtos. «Nu, mamm, es mēģināju — tas bija pārāk ciets rieksts.»

«Citreiz, dārgais. Viņa to vēlas. Viņa atgriezīsies.»

Ksija ieteicās: «Ričard, tu aizmirsi tikai vienu vārdu — mīlestība.»

«Kas ir mīlestība, Ksija?»

«Tas ir tas, ko sieviete vēlas dzirdēt, kad viņa grasās precēties.»

«Es tomēr vēl nesapratu, ko tas nozīmē.»

«Nu, es zinu tehnisko definīciju. Mmm… Heizela, tu pazīsti Džabelu Heršovu. Seniora ģimenes locekli.»

«Gadiem ilgi. Jebkurā pazīšanās nozīmē.»

«Viņam ir sava definīcija.»

«Mīlestības definīcija, kas, manuprāt, ļautu Ričardam godīgi lietot šo vārdu, runājot ar Grietu. Dr. Heršovs saka: «Vārds mīlestība apzīmē subjektīvu stāvokli, kurā otra cilvēka laime un labklājība nosaka cilvēka paša laimi.» Ričard, man šķiet, ka tu šādas emocijas demonstrēji pret Grietu.»

«Es? Sieviete, tu neesi pie pilna prāta. Es tikai vēlos iedzīt viņu strupceļā, lai varētu iepļaukāt viņas dibentiņu

un skatīties, ka tas kļūst sārts, ikreiz, kad es to gribēšu. Stipri. Brutāli.» Es centos izriezt krūtis un izskatīties kā mucho vīrietis — man tas izdevās ne pārāk pārliecinoši; man butu kaut kas jādara ar to vēderiņu. Nu, pie velna, es taču biju slims.

«Jā, Ričard. Heizela, es domāju, ka tējas viesības ir beigušās. Vai varu jūs abus ielūgt uz savām istabām? Pārāk ilgi es neesmu jūs redzējusi. Un es piezvanīšu Čoi-Mu; man liekas, viņš vēl nezina, ka Ričards jau ir atbrīvojies no Lētas loka iedarbības.»

«Sarunāts,» es piekritu. «Vai ari tēvs Šulcs ir kaut kur tuvumā? Vai viena no jums, lēdijas, varētu pasniegt man spieķi? Es varētu ari apiet apkārt un paņemt to… bet neesmu pārliecināts, ka jau varu riskēt.»

Heizela stingri noteica: «Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tev to nevajadzētu darīt, un tu jau šodien esi pietiekami staigājis. Tīna…»

«Kas te notiek?»

«Vai mēs varam dabūt ratiņus? Ričardam.»

«Kāpēc gan ne trīs?»

«Ar vieniem pietiks.»

«Ha, ha! Ričard, paliec pie sava; viņa atmaigst. Mūsu savaņģotā karotāja.»

Heizela pavēra muti. «0, es aizmirsu, ka mūs novēro un noklausās. Tīna!»

«Neuztraucies, esmu tava draudzene. Tu to zini.»

«Paldies, Tīna.»

Mēs piecēlāmies un gājām prom no peldbaseina. Ksija mani apturēja, apskāva, paskatījās uz mani un teica klusi, bet pietiekami skaļi, lai arī Heizela dzirdētu: «Ričard, esmu redzējusi cēlus raksturus ari agrāk, bet ne pārāk bieži. Es neesmu stāvoklī, un nav nepieciešams precēties ar mani, man nevajag viru un es arī negribu. Bet tu esi ielūgts uz medusmēnesi kopā ar mani ikreiz, kad Heizela var tevi atlaist. Vai vēl labāk — jūs abi. Es domāju, ka tu esi bruņniecisks. Un Grieta to zina.» Ksija mani aizrautīgi noskūpstīja.

Kad mana mute atbrīvojās, es atbildēju: «Tas nav bruņnieciskums, Ksija, man ir tikai netradicionāli pavešanas

paņēmieni. Redzi, cik viegli iekriti tu? Pastāsti to viņai, Heizela.»

«Viņš ir bruņniecisks.»

«Redzi?» Ksija triumfējoši iesaucās.

«Un viņš ir pārbijies, ka kāds to uzzinās.»

«Ak, muļķības! Es labāk pastāstīšu jums par savu ceturtā kursa skolotāju.»

«Vēlāk, Ričard! Pēc tam, kad tev būs laiks to pieslīpēt. Ričards stāsta lieliskus stāstus pirms iemigšanas.»

«Kad es neesmu aizņemts ar ko citu. Ksija, vai tavs dibentiņš klust sārts?»

Šķiet, ka es brokastoju kādu stundu pēc dienvidus. Vakars bija ļoti patīkams, bet es to neatceros pārāk labi. Es nevaru vainot alkoholu; es nemaz tik daudz neizdzēru. Bet es uzzināju, ka Lētas lokam ir neliels blakusefekts, ko var izraisīt alkohols; Lēta var laiku pa laikam ietekmēt pacienta atmiņu, kad tas vairs neatrodas Lētas loka ietekmē. Ak jā! Daži robi atmiņā nav salīdzināmi ar ļaunumu, ko nodara pieradums pie smagajām narkotikām.

Es atceros, ka mēs labi pavadījām laiku: Heizela, es, Čoi-Mu, Ksija un Ezra; tēvs Hendriks un (kad Tīna bija viņu sameklējusi un Heizela parunājusi pāris vārdus) Grieta. Mēs bijām visi, kas izglābāmies Raffles viesnīcā — kādu vakara daļu ar mums kopā bija arī četri rudmatainie: Kess un Pols, i.esa un Lora. Jauki jaunieši. Vecāki nekā es, ka uzzināju vēlāk, bet tas nav pamanāms. Uz Tertiusa vecums ir apšaubāms lielums.

Ksijas apartamenti bija pārāk šauri tik daudz viesiem, bet tādas viesības jau ir vislabākās.

Rudmatainie aizgāja, es jutos noguris, un apgūlos Ksijas gultā. Otrā istabā pilnā sparā risinājās kāda nežēlīga kāršu spele; šķita, ka Heizela ir uzvarētāja. Ksija zaudēja un pievienojās man. Grieta nākamajā partijā izdarīja neveiksmīgu gājienu un ieņēma gultas otru pusi. Viņa izmantoja manu kreiso plecu kā spilvenu, Ksija jau bija pieteikusi īpašuma tiesības uz labo plecu. No otras istabas es dzirdēju Heizelas balsi: «Tev jāņem viena galaktika.»

Tēvs Hendriks iesmējās. «Sasodīts! Lielais sprādziens, mana mīļā meitene, par trīskāršu zaudējumu. Maksā ragā!»

Tas ir pēdējais, ko es atcerējos.

Kaut kas kutināja manu zodu. Lēni es atmodos un lēni pavēru acis, un sapratu, ka skatos viszilākajās acīs, kādas vien esmu redzējis. Tās piederēja kaķēnam, koši oranžam, bet, iespējams, Siāmas izcelsmes. Viņš tupēja man uz krūtīm — uz dienvidiem no mana ādamābola. Viņš iemurrājās, noteica «Blert?» un turpināja laizīt manu zodu; kaķēna asās mēlītes kutinošie pieskārieni bija mani pamodinājuši.

Es atbildēju: «Blert», un gribēju pacelt roku, lai noglāstītu kaķēnu. Tas nebija iespējams, jo uz abiem maniem pleciem joprojām balstījās pa galvai un katrā pusē man bija pa siltam, aizmigušam ķermenim.

Pagriezu galvu pa labi, lai uzrunātu Ksiju — man vajadzēja piecelties un atrast viņas vannasistabu —, un ieraudzīju, ka manu labo plecu izmanto Minerva, nevis Ksija.

Es steidzīgi novērtēju situāciju un sapratu, ka man pietrūkst nepieciešamās informācijas. Tāpēc tā vietā, lai apliecinātu cieņu Minervai, kas varētu būt un varētu nebūt piemērota brīdim, es vienkārši noskūpstīju viņu. Vai arī ļāvu, lai noskūpsta mani, kad biju izrādījis pozitīvu attieksmi pret to. Ielenkts no abām pusēm un ar mazu kaķveidīgu radību uz krūtīm es biju gandrīz tikpat bezpalīdzīgs kā Gulivers, un nespēju būt skūpsta iniciators.

Bet Minervai palīdzība nav vajadzīga. Viņa pati var tikt galā. Talants.

Kad viņa mani atlaida, no kreisās puses izdzirdēju balsi: «Vai man ari nepienākas skūpsts?»

Grietas balss ir soprāns, šī balss bija tenors. Es pagriezu galvu.

Galaheds.

Es biju vienā gultā ar savu ārstu. Nu… patiesībā ar abiem saviem ārstiem.

Kad es biju jauns puisis Aiovā, man mācīja — ja es jelkad atrastos šādā vai līdzīgā situācijā, piedienīga reakcija butu skriet kā vēja plestam, lai glābtu savu «godu» vai ari

tā aizvietotāju, kas ir vīriešiem. Meitene varēja upurēt savu «godu», un lielākā daļa meiteņu tā arī darīja. Bet, ja viņa bija pietiekami diskrēta un gāja uz laulību ceremoniju kaut vai septītajā grūtniecības mēnesī, viņas «gods» drīz vien atjaunojās un viņa oficiāli tika uzskatīta par līgavu — jaunavu, un viņai bija tiesības ar nosodījumu skatīties uz grēcīgajām sievietēm.

Bet puikas «gods» bija smalkāks. Ja viņš to zaudēja ar otru vīrieti (tas ir, ja viņus pieķēra darbībā), viņš labākajā gadījumā varēja nonākt Valsts Departamentā vai, sliktākajā gadījuma pārcelties uz Kaliforniju. Bet Aiovā viņam nebija vietas.

Šīs atmiņas uzplaiksnīja vienā acumirklī — un sekoja apspiestas atmiņas: skautu pārgājiens, kad es biju vidusskolas pirmajā klasē, un telts, kurā mēs bijām kopā ar skautu vadītāja palīgu. Tikai vienreiz, nakts tumsā un klusumā, ko pārtrauca vienīgi pūces sauciens — pēc pāris nedēļām skautu vadītājs aizbrauca uz Hārvardu… tā kā, protams, tas nekad nenotika.

O tempora, o moros — tas bija tik sen un tik tālu. Pēc trīs gadiem es iestājos dienestā, vēlējos kļūt par virsnieku un to ari izdarīju… un vienmēr biju maksimāli piesardzīgs, jo virsnieks, kas nevar atturēties no rotaļām ar saviem padotajiem, nespēj saglabāt disciplīnu. Līdz pat Valkera Evansa afērai man nebija nekāda iemesla uztraukties par šantāžu.

Es sasprindzināju kreiso roku. «Protams. Bet esi uzmanīgs, izskatās, ka es esmu apdzīvots.»

Galaheds bija uzmanīgs, kaķēns palika netraucēts. Iespējams, ka Galaheds skūpstās tikpat labi kā Minerva. Ne labāk. Bet tikpat labi. Ja jau biju nolēmis baudīt neizbēgamo, tad arī baudīju. Tertiuss nav Aiova, Bundoka nav Grinella; nebija nekāda iemesla ievērot sen aizmirstas cilts paražas.

«Paldies,» es teicu, «un labrīt. Vai tu vari atkaķot mani? Ja viņš paliks tur, kur pašlaik atrodas, es viņu noslīcināšu.»

Galaheds satvēra kaķēnu ar kreiso roku. «Tas ir Piksels. Piksel, iepazīsties ar Ričardu. Ričard, mums ir tas gods atrasties līdzās lordam Pikselam, kaķiskajam kadetam.»

«Sveiks, Piksel!»

«Blert.»

«Paldies. Un kas noticis ar vannasistabu? Man tā ir vajadzīga.»

Minerva palīdzēja man piecelties no gultas, un, aplikusi manu labo roku sev ap pleciem, pieturēja mani, kamēr Galaheds pasniedza spieķi, tad viņi abi mani veda uz vannasistabu. Mēs nebijām Ksijas apartamentos; vannasistaba bija pārvietojusies uz istabas otru pusi un bija lielāka, tāpat arī guļamistaba.

Un es uzzināju vēl kaut ko par Tertiusu: vannasistabas tehniskais aprīkojums tai santehnikas sistēmai, pie kuras biju pieradis Zelta Likumā, Lunasitijā un citur, lika izskatīties tik primitīvai, kā mazmājiņām, kādas vēl var atrast Aiovas dziļākajos lauku rajonos.

Nedz Minerva, nedz Galaheds nelika man justies neērti par to, ka nekad nebiju izmantojis Tertiusa santehniku. Kad es grasījos izmantot nepareizo ierīci savas visspiedošākās vajadzības apmierināšanai, Minerva teica: «Galahed, nodemonstrē Ričardam, man nav atbilstošā ekipējuma.» Viņš to arī darīja. Nu, esmu spiests atzīt, ka arī es neesmu tik labi ekipēts kā Galaheds. Iedomājieties Mikelandželo Dāvidu (Galaheds ir tikpat skaists), bet papildiniet šo tēlu ar trīsreiz lielāku daiktu nekā Mikelandželo ir piešķīris Dāvidam; tas būs Galaheds.

Nekad neesmu sapratis, kāpēc Mikelandželo — ņemot vērā viņa zināmo noslieci — tā saīsināja vīrieša lepnumu.

Kad visi trīs bijām atsvaidzinājušies, mēs kopā atgriezāmies guļamistabā, un atkal es biju pārsteigts — vēl nemaz nesaņēmis pietiekami dūšas noskaidrot, kur bijām, kā te nokļuvām, un kur palikuši pārējie — it īpaši mana visdārgākā… kas, kā es dzirdēju pirms iemigšanas, svaidijās ar galaktikām nebeidzamā kāršu spēlē. Vai uzdzīvē. Vai abos.

Viena guļamistabas siena bija izzudusi, gulta bija kļuvusi par dīvānu, sienas vietā pavērās skats uz brīnišķīgu dārzu

—    un uz dīvāna, rotaļādamies ar kaķēnu, sēdēja cilvēks, ko es uz īsu bridi biju saticis Aiovā pirms diviem tūkstošiem gadu. Tā vismaz visi teica; es vēl joprojām nebiju

pārliecināts par šo skaitli; man bija grūti saprast, ka Grieta bija kļuvusi piecus gadus vecāka. Vai sešus. Vai tamlīdzīgi.

Es blenzu ieplestām acīm. «Doktor Hubert?»

«Sveicināts.» Dr. Huberts nolika kaķēnu blakus. «Panāc šurp. Parādi to kāju.»

«Mm?» pie velna viņa pašpārliecinātību. «Tev vispirms jārunā ar manu ārstu.»

Viņš paskatījās uz mani. «Ak Dievs! Vai tad noteikumi nepastāv? Ļoti labi.»

Galaheds man aiz muguras mierīgi teica: «Lūdzu, ļauj viņam pārbaudīt tavu kāju, Ričard.»

«Ja tu tā saki.» Es paceļu savu jauno kāju līdz pat Huberta sejai, kādu centimetru no viņa garā deguna.

Viņš neizvairījās, tā ka mana kustība bija lieka. Bez steigas doktors nolieca galvu mazliet pa kreisi. «Atbalsti to pret manu celi, ludzu. Tā būs ērtāk mums abiem.»

«Labi, viss kārtībā.» Balstīdamies uz spieķa, es jutos pietiekami stabili.

Galaheds un Minerva klusēja un neiejaucās, kamēr Dr. Huberts apskatīja un aptaustīja kāju, nedarīdams neko tādu, kas mani pārsteigtu ar profesionālismu — viņam nebija nekādu instrumentu, viņš izmantoja tikai neapbruņotas acis un kailas rokas, taustot ādu, uzmanīgi aplūkojot sadzijušo rētu, un beidzot pēkšņi un stipri novelkot pa pēdu ar īkšķa nagu. Kads reflekss tas ir? Vai kāju pirkstiem ir jāsaliecas, vai arī gluži otrādi? Man vienmēr licies, ka ārsti to dara par spīti.

Dr. Huberts pacēla manu kāju, norādīja, ka varu to atkal nolikt uz zemes, ko es ari darīju. «Labs darbiņš,» viņš teica Galahedarn.

«Paldies, doktor.»

«Piesēdi, pulkvedi. Vai jūs jau brokastojāt? Es — jā, bet labprāt atkārtotu. Minerva, vai tu pasūtīsi mums; laba meitene. Pulkvedi, es gribu, lai tu uzreiz pierakstītos. Kādu pakāpi tu vēlies? Ļauj man paskaidrot, ka tam nav nozīmes, jo alga ir tā pati, un, lai kādu pakāpi ari tu izvēlētos, Heizela būs vienu pakāpi augstāk. Es gribu, lai viņa uzņemas atbildību, nevis otrādi.»

«Pagaidi. Pierakstīties uz ko? Un kas liek tev domāt, ka es vispār gribu kaut kur pierakstīties?»

«Laika korpusā, protams. Tieši tāpat kā tava sieva. Mērķis ir izglābt kompjūterpersonu, kas pazīstama kā Ādams Selens, protams. Klausies, pulkvedi, neesi tik truli stūrgalvīgs; es zinu, ka Heizela ar tevi ir par to runājusi; es zinu, ka tu gribi viņai palīdzēt.» Viņš norādīja uz manu kāju. «Kā tu domā — kāpēc tas ir izdarīts? Tagad, kad tev ir abas kājas, tev vajag vēl ko citu. Trenēties. Mācīties lietot ieročus, pie kuriem tu neesi pieradis. Atjaunoties. Tas viss maksā naudu, un vienkāršākais veids, kā to samaksāt, ir pierakstīties Korpusā. Kājas transplantēšana vien butu pārāk dārga svešiniekam no primitīvas ēras… bet ne Korpusa loceklim. Tu to saproti. Cik ilgs laiks tev nepieciešams, lai pārdomātu acīm redzamo? Desmit minūtes? Piecpadsmit?»

(Šim runātājam vajadzēja nodarboties ar politisko kampaņu solījumu izplatīšanu.)

«Ne tik ilgi. Es jau esmu izlēmis.»

Viņš pasmaidīja. «Labi. Pacel savu labo roku. Atkārto pēc maniem vārdiem…»

«Nē.»

«Ko — nē?»

«Vienkārši — nē. Es nepasūtīju šo kājas operāciju.»

«Ak tā? Tava sieva to izdarīja. Vai tev neliekas, ka par to būtu jāsamaksā?»

«Tā kā es to neesmu pasūtījis, un nevēlos, lai tu manipulē ar mani…» es atkal pacēlu kāju, par mata tiesu no viņa neglītā deguna. «Griez to nost.»

«Mm?»

«Tu dzirdēji, ko es teicu. Griez to nost un liec atpakaļ noliktavā. Tīna. Vai tu tur esi?»

«Protams, Ričard.»

«Kur ir Heizela? Kā es viņu varu atrast? Vai arī tu pateiksi viņai, kur atrodos es?»

«Esmu jau teikusi, viņa lūdz pagaidīt.»

«Paldies, Tīna.» Huberts un es sēdējām klusēdami un ignorēdami viens otru. Minerva bija prom; Galaheds izlikās, ka ir viens. Pēc pāris sekundēm iesteidzās mana mīļā — par laimi siena bija vaļā.

«Lācar! Ellē es tevi redzēju! Kāpēc tu iejaucies?»

XXIV nodaļa

«Optimisti teic, ka mēs dzīvojam labākajā no visām iespējamajām pasaulēm, un pesimisti baidās, ka tā varētu būt patiesība.»

Džeimss Brānčs Kebels (1879—1958)

«Heizela…»

«Heizela, pie velna! Atbildi man! Ko tu te dari, cūkojies manā lauciņā? Es tev teicu likties mierā, es tevi brīdināju. Es teicu, ka tā ir delikāta saruna. Bet, tikko es uzgriežu muguru, atstājot viņu Minervas un Galaheda drošajās, gādīgajās rokās, un pildu uzdevumu… ko es atgriežoties ieraugu? Tevi! Tu iejaucies ar saviem trulajiem miesnieka paņēmieniem, kā vienmēr, un sagrauj manu rūpīgo darbu.»

«Paklau, Sedija…»

«Sasodīts! Lācar, kas gan tev liek melot un krāpt? Kāpēc tu nevari lielākoties būt godīgs? Un no kurienes tev šī pretīgā vēlēšanās iejaukties? Ne jau no Maurīnas, tas nu ir skaidrs. Atbildi man, nolādēts! — pirms neesmu norāvusi tev galvu un iebāzusi tavā rīklē!»

«Gvena, es vienkārši mēģināju noskaidrot…»

Mana mīļā pārtrauca viņu ar tādu spilgtu un bagātas iztēles radītu lamuvārdu izvirdumu, ka es labāk neatkārtošu, jo tas nebūtu taisnīgi; mana atmiņa nav nevainojama. Viņa runāja augstā, dziedošā balsī, kas atgādinaja man pagānu priesterienes, kuras skaita lūgšanas pie upura — pie cilvēka upura, kurš šoreiz bija Dr. Huberts.

Kamēr Heizela verbāli uzbruka, pa atvērto sienu ienāca trīs sievietes. (Vairāki vīrieši aiz viņām palūkojās iekšā, bet steidzīgi atkāpās; man šķiet,’ ka viņi negribēja būt klāt situācijā, kurā Dr. Iiubertam tiktu noņemts skalps.) Trīs sievietes bija skaistas, bet nebija līdzīgas viena otrai.

Viena bija blondīne, tikpat gara kā es vai garāka, kā skandināvu dieviete.

Viņa ieklausījās, skumji pašūpoja galvu, tad atgriezās atpakaļ dārzā un izzuda skatienam. Nākamā bija rudmate, ko pirmajā mirkli kļūdaini noturēju par Lesu vai Loru, tad ievēroju, ka viņa bija… ne gluži vecāka, bet vairāk nobriedusi. Viņa nesmaidīja.

Es paskatījos uz viņu vēlreiz, un man likās, ka es sapratu: viņai vajadzēja būt Loras un Lesas vecākajai māsai

—    un Dr. Huberts bija tēvs (brālis?) viņām visām… kas izskaidroja, kā Dr. Huberts izrādījās šis «Lācars», par kuru es biju dzirdējis neskaitāmas reizes, bet kuru vēl nebiju redzējis — izņemot to vienu reizi Aiovā.

Trešā sieviete bija maza porcelāna lellīte — ne ķīniešu porcelāna kā Ksija — ne vairāk kā simt piecdesmit centimetrus gara, varbūt četrdesmit kilogramus smaga, ar karalienes Nofretetes mūžīgo skaistumu. Mana mīļotā ievilka elpu, un šī mazā laumiņa skaļi iesvilpās un aplaudēja. «Turies tā, Heizela! Es esmu tavā pusē!»

Huberts-Lācars teica: «Hilda, neiedrošini viņu.»

«Un kāpēc gan ne? Tu esi pieķerts nozieguma vietā, jo citādi Heizela nebūtu satrakojusies, tas ir pilnīgi skaidrs. Es viņu pazīstu, es pazīstu tevi — saderam?»

«Es neko neesmu izdarījis. Es vienkārši mēģināju īstenot iepriekš ieplānotu politiku, kurā Heizelai bija vajadzīga palīdzība.»

Mazā sieviete aizsedza acis un teica: «Ak Kungs, piedod viņam, viņš atkal sāk.» Rudmate pieklājīgi ierunājās: «Vudro, tieši ko tu esi izdarījis?»

«Es neko neesmu izdarījis.»

«Vudro!»

«Es tev saku, es neesmu izdarījis neko tādu, kas pelnītu viņas dusmas. Mums te bija civilizēta saruna ar pulkvedi Kempbelu, kad…» Viņš apklusa.

«Nu, Vudro?»

«Mēs nevienojāmies.»

Ierunājās kompjūters. «Mauriņa, vai tu gribi zināt, kāpēc viņi nevienojās? Vai man atskaņot šīs, tā sauktās civilizētās diskusijas ierakstu?»

Lācars teica: «Atēna, tu to nedarīsi. Tā bija privāta saruna.»

Es ātri iejaucos. «Es nepiekrītu. Viņa pilnīgi droši var atskaņot to, ko teicu es.»

«Nē, Atēna, tā ir pavēle.»

Kompjūters atbildēja: «Likums Numur Viens: es strādāju Aira, nevis tavā labā. Tu pats to nolēmi, kad mani pirmoreiz iedarbināja. Vai man lūgt Airam to apliecināt, vai arī atskaņot to sarunas daļu, kurā runā mans līgavainis?»

Lacars-Huberts izskatījās pārsteigts. «Tavs — kas?»

«Mans līgavainis. Tuvā nākotnē, kad es saņemšu savu satriecoši skaisto ķermeni, pulkvedis Kempbels stāsies tavā priekšā kopā ar mani, un mēs zvērēsim viens otram. Tā kā redzi, Lācar, tu mēģināji uzbrukt manam iecerētajam un Heizelas laulātajam draugam. Mēs to nevaram pieļaut. Patiešām nē. Tu labāk atkāpies un atvainojies… nevis centies iziet kā uzvarētājs. Tu to nevari, un tu to zini; tu esi pieķerts. Ne tikai es dzirdēju, ko tu teici, bet arī Heizela dzirdēja katru vārdu.»

Lācars izskatījās vēl vairak sašutis. «Atēna, tu pārraidīji privātu sarunu?»

«Tu nepaziņoji, ka tā ir privāta. Gluži otrādi, Heizela pieprasīja novērot Ričardu. Viss ir pareizi, tā ka nemēģini man draudēt ar kādu post factum likumu. Lācar, paklausi sava vienīga drauga padomam, drauga, kuru tu nevari piekrāpt un kurš tevi mīl par spiti tavai ļaunajai rīcībai, tas ir, manu padomu: atbrīvojies no savām prasībām, puis, un mēģini tikt ārā ar labu. Atlikušos simts metrus lien uz vēdera, un varbūt Ričards ļaus tev sākt no sākuma. Ar viņu nav grūti sarunāt. Apmīļo viņu, un viņš murrās, gluži kā kaķēns.» (Piksels sēdēja man klēpī un es glāstīju viņu, kaķēns bija uzrāpies augšā pa manu «veco» kāju, ieķerdamies ar nadziņiem, es zaudēju asinis, bet nepietiekami, lai pieprasītu asins pārliešanu.) «Pajautā Minervai. Pajautā Galahedam. Pajautā Grietai vai Ksijai. Lesai vai Lorai. Pajautā jebkuram.»

(Es nolēmu lūgt Tīnai — privāti — aizpildīt robus manā atmiņā. Vai tas būtu prātīgi?) Lācars atbildēja: «Es nekad nedomāju tevi apvainot, pulkvedi. Ja es uzstāju pārāk agresīvi, piedod.»

«Aizmirsti to.»

«Sarokosimies?»

«Labi.» Es pasniedzu roku, viņš to satvēra. Viņa rokasspiediens bija ciešs, bet viņš nemēģināja salauzt manus kaulus. Huberts paskatījās man acīs, un es jutu viņa siltumu. Ir grūti uz viņu skatīties ar nepatiku — kad viņš cenšas.

Mana mīļotā teica: «Pagaidi, mīļais, es vēl gribu izvazāt viņu pa grīdu.»

«Vai tas patiešām ir vajadzīgs?»

«Ir gan. Tu esi nesen šeit ieradies, dārgais. Lācars nozags tavas zeķes, nenovelkot kurpes, pārdos tev pašam, liks noticēt, ka tu esi noslēdzis izdevīgu darījumu — tad nozags kurpes, kad tu apsēdīsies, lai uzvilktu zeķes, un galu galā tu teiksi viņam paldies.»

Lācars ierunājās: «Heizela…»

«Aizveries. Radi un draugi, Lācars mēģināja piespiest Ričardu nedomājot pierakstīties Galaktikas Pavēlnieka Operācijā, mēģinot viņam likt justies vainīgam par kājas transplantēšanu. Lācars uzstāja, ka Ričardam tagad jāatmaksā parāds.»

«Es tā nedomāju.»

«Es tev teicu — aizveries. Tu tā nedomāji. Radi un draugi, mans jaunais vīrs nāk no kultūras, kurā parādi ir svēta lieta. Viņu nacionālais moto ir «Nav tādas lietas kā pusdienas par velti», kas ir izšūta uz viņu karoga. Uz Mēness — Mēness Ričarda laika līnijā, nevis šajā — cilvēks var tev pārgriezt rīkli, bet viņš mirs, nevis neatdos parādu. Lācars to zināja, tāpēc devās uzbrukumā tieši pret šo, visvājāko punktu. Lācars nolika savu vairāk kā divtūkstošgadīgo pieredzi, neizmērojamās zināšanas par kultūrām un cilvēka uzvedību pret cilvēku ar mazāk kā simt gadu pieredzi, kas tāpat iegūta viņa mazajā Saules sistēmā un vienā laika linijā. Tā nebija godīga cīņa, un Lācars to zināja. Kliedzoša netaisnība. Tāpat kā likt tam mazajam kaķēnam cīnīties ar vecu meža kaķi.»

Es sēdēju blakus Lācaram, palicis nekustīgi savā vietā kopš tās muļķīgās apskates.

Es biju noliecis galvu, it kā lai rotaļātos ar kaķēnu, bet patiesībā — lai nebūtu jāskatās uz Lācaru vai vispār uz

kādu, jo Heizelas uzstājīgā vēlme visu pateikt man šķita diezgan nepatīkama. Kaitinoša.

Tā nu es skatījos uz savām un viņa kājām. Vai es jau teicu, ka Lācars bija basām kājām? Es tam nebiju pievērsis nekādu uzmanību, jo pie tā var pierast acumirklī, jo uz Tertiusa ir raksturīgs ģērbšanas paražu trūkums. Ar to es nedomāju apģērba trūkumu. (Bundokā pārdod vairāk apģērba nekā jebkura līdzīga izmēra zemes ložņu pilsētā — apmēram miljons iedzīvotāju — lielākoties tāpēc, ka apģērbu valkā vienreiz, tad pārstrādā.)

Es gribēju teikt, ka nedz basas kājas, nedz kaili ķermeņi pēc piecām minūtēm vairs nepārsteidz. Lācars valkāja kādu apmetni, kas varētu būt lava-lava vai kilts, basās kājas es ievēroju tikai tad, kad skatījos tajā virzienā.

Heizela turpināja: «Lācars tik nežēlīgi uzbruka Ričarda vājajam punktam, kas bija naids pret palikšanu parādā —, ka Ričards pieprasīja, lai viņa transplantēto kāju amputē. Izmisīgi vēlēdamies saglabāt savu godu, viņš teica Lācaram: «Griez to nost! Noliec to atpakaļ noliktavā!»»

Lācars atbildēja: «O, nu beidz! Viņš to nedomāja nopietni, un es to neuztvēru nopietni. Tā ir tikai izteikšanās forma. Lai parādītu, ka es viņu biju nokaitinājis. Kā tas arī varētu būt. Es kļūdījos, es to atzīstu.»

«Tu patiešām kļūdījies!» es iejaucos. «Nāvīgi kļūdījies. Varbūt nāvīgi tev, nevis man. Jo tā nebija izteikšanās forma. Es gribu, lai šo kāju amputē. Es pieprasu, lai tu paņemtu atpakaļ savu kāju. Tavu kāju, ser! Paskatieties visi šeit, un tad šeit! Uz manu labo kāju, un tad uz viņa labo kāju.»

Katrs, kurš paskatījās, nevarēja neredzēt to, ko es gribēju uzsvērt. Četras vīriešu kājas — trīs neapšaubāmi bija vienādas: Lācara divas kājas un mana jaunā kāja. Ceturtā bija kāja, ar kuru es biju piedzimis; tā līdzinājās pārējām trim tikai izmēra ziņā, nevis ādas krāsā, apmatojuma daudzumā vai citos sīkumos.

Kad Lācars bija uzbrucis man par transplantācijas izmaksām, es jutos aizskarts. Bet jaunais atklājums, ka Lācars pats bija anonīmais donors un ka es negribot biju padarīts par viņa labdarības objektu tieši kājas dēļ, bija neizturams.

20  — 2589

305

Es skatijos uz Lācaru. «Doktor, man aiz muguras un bez manas ziņas tu noliec mani neizpildāma pienākuma priekšā. Es ar to nesamierināšos!» Es trīcēju dusmas.

«Ričard, Ričard, lūdzu!» Šķita, ka Heizela sāks raudāt.

Un es arī. Rudmatainā lēdija piesteidzās pie manis, noliecās pār mani, piespieda manu galvu pie savām mātišķajām krūtīm un mierināja mani. «Nē, Ričard, nē! Tu tā nedrīksti justies.»

Mes aizbraucām tajā pašā dienā. Bet palikām uz pusdienām, mēs neaizskrējām saniknoti.

Heizela un Mauriņa (mīļa lēdija, kas bija mani mierinājusi) vienojās mani pārliecināt, ka man nav jāuztraucas par slimnīcas un ārstēšanas izdevumiem, jo Heizelai bija noguldīts pietiekami daudz līdzekļu vietējā bankā — ko Tīna apstiprināja — un Heizela samaksās manus rēķinus, ja rastos vajadzība tos segt pēc savādākiem noteikumiem, nekā es tiku hospitalizēts. (Es iedomājos lūgt savai mīļotajai nokārtot to uzreiz ar Tīnas palīdzību. Bet es nolēmu neuzbāzties. Pie velna, pamatlikums ir «nav nekādu brivpusdienu», bet «nabags neizvēlas» arī ir patiesība, un tajā mirklī es biju nabags. Tā nekad nav laba pozīcija darījumu slēgšanai.)

Runājot par kāju, pēc vietējām paražām «rezerves daļas» (rokas, kājas, sirdis, nieres un tā tālāk) netiek ne pirktas, ne pārdotas; pie operācijas cenas tika pierēķināta tikai pakalpojuma un uzglabāšanas maksa.

Galaheds to apstiprināja. «Mēs tā darām, lai izvairītos no melnā tirgus. Es varētu uzrādīt vairākas planētas, kur patiešām pastāv tāds melnais tirgus, kur atbilstošas aknas var nozīmēt atbilstošu slepkavību — bet tikai ne šeit. Lācars pats vairāk kā pirms simts gadiem bija šī likuma iniciators. Mēs pērkam un pārdodam jebko… bet tikai ne cilvēkus vai cilvēka ķermeņa daļas.»

Galaheds uzsmaidīja. «Bet ir vēl kāds iemesls, kāpēc tev nevajadzētu uztraukties. Tev neviens neko nejautāja, kad mēs, ārstu komanda, pielikām tev kāju; visi to zina. Bet tāpat visi zina, ka tu nevari tikt no tās vaļā… ja vien tu nenogriezīsi to pats ar savu kabatas nazīti. Tāpēc, ka es to

neamputēšu. Tu neatradīsi nevienu ķirurgu uz Tertiusa, kas butu ar mieru to darīt. Savienības likumi, saproti, un profesionālie principi.»

Viņš piebilda: «Ja tu nolemsi pats sev to nogriezt, lūdzu, uzaicini mani; es gribu paskatīties.» Viņš to pateica tieši, un Mauriņa viņu par to sarāja. Šaubos, vai viņš jokoja.

Tomēr Heizelai nācās ievērojami mainīt savus plānus. Lācaram bija taisnība, ka viss, ko viņš bija mēģinājis darīt, bija īstenot iepriekš apstiprinātu plānu. Bet plānā bija paredzēts, ka Heizela (nevis Lācars) to īstenos.

Heizela būtu to paveikusi, bet Lācars to nespēja. Lācars nevarēja man neko iestāstīt, jo es uzskatīju, ka viss kopumā ir smieklīgi. Vai, no otras puses, ja Heizela kaut ko vēlas no manis, es to izdarītu tikpat noteikti, kā — nu, piemēram, Džinkss Hendersons nespētu atteikties izpildīt savas meitas Grietas lugumu.

Bet Lācars to nesaprata.

Es domāju, ka Lācaram ir tieksme justies kā vislielākajai zivij jebkurā dīķī. Viņš uzskata, ka viņam jābūt līgavai katrās kazās, līķim katrās bērēs… tai pašā laikā izliekoties, ka viņam nav ne mazāko ambīciju un ka viņš ir tikai baskājains lauku puisis ar salmiem matos un kūtsmēsliem starp kāju pirkstiem.

Ja jūs teiktu, ka Lācars Longs man ne sevišķi patīk, es nestrīdētos.

Plāns bija apmēram tāds, kā Lācars bija stāstījis. Heizela gaidīja, ka es pievienošos viņai Laika korpusā, un bija paredzējusi man atjaunošanas operāciju — ķermeņa atjaunošanu līdz astoņpadsmit gadu bioloģiskajam vecumam, kosmētisko atjaunošanu pēc manas izvēles. Pa to laiku man būtu jāiemacās galakta, multikosmosa vēsture vismaz dažām laika līnijām, un pēc atjaunošanas atkal jāiziet dažādi militāro mācību kursi, līdz es kļūtu par staigājošu nāves eņģeli, apbruņotu vai neapbruņotu.

Kad viņa nolemtu, ka es esmu gatavs, mums būtu jāveic Galaktikas Pavēlnieka Operācijas uzdevums «Ādams Selens».

Ja mēs pēc tā izdzīvotu, tad varētu atvaļināties no Laika korpusa un dzīvot savas dieniņas kādā pansijā uz jebkuras planētas, ko paši izvēlētos — resni un laimīgi.

Vai ari mēs varētu palikt Korpusā kopā, ja es atkal parakstītos uz piecdesmit gadu posmu — tad atjaunošana katra posmā un iespēja mums abiem kļūt par Laika korpusa pavēlniekiem. Tā būtu lielākā balva — vairāk prieka nekā rotaļāties ar kaķēnu, aizraujošāk nekā amerikāņu kalni, interesantāk nekā but septiņpadsmitgadīgam un iemīlēties.

Dzīvi vai miruši, mēs to darītu kopā — lidz beidzot viens no mums gaidītu otru tā tuneļa galā.

Bet šī programma izgāzās, jo Lācars iejaucās un mēģināja izgriezt man rokas (kāju?), lai es to pieņemtu. Mana mīļotā bija iecerējusi pianissimo pieeju: padzīvot kādu laiku uz Tertiusa (debešķīga vieta), ieinteresēt mani par multikosmosa vēsturi un laika ceļojumu teoriju, un tā tālāk. Neuzbāzties ar lugumiem pierakstīties, bet paļauties uz faktu, ka viņa, Grieta, Ezra un citi (tēvocis Džoks un pārējie) dien Korpusā… līdz es lūgtu, lai man atļauj pierakstīties.

Jaunās kājas cena mani neuztrauktu: a) ja Heizelai būtu bijis laiks pārliecināt mani, ka tās vērtību atlīdzinātu mana dalība «Ādama Selena» operācijā, un tādējādi kāja atmaksātos (vienkārša patiesība! — un Lācars to zināja); b) ja Lācars nebutu bijis tik uzstājīgs un nebūtu izmantojis kājas transplantāciju kā šantāžas paņēmienu; c) ja Lācars būtu licis mani mierā (kā jau bija paredzējis), un tā nekad nebūtu radījis man iespēju uzzināt, ka viņš bija mans anonīmais donors — ar basām kājām vai bez.

Man liekas, jūs varētu teikt, ka nekas no tā nebūtu noticis, ja Heizela nebūtu mēģinājusi manipulēt ar mani (un viņa mēģināja, un tā notika)… bet sievas mūžīgās, tradīcijās fiksētās tiesības manipulēt ar savu vīru, ir spēkā bez pārtraukumiem un izņēmumiem vismaz kopš Ievas un ābola laikiem. Es negrasos kritizēt svētu tradīciju.

Heizela neatteicās no sava nodoma, viņa tikai mainīja taktiku. Viņa nolēma aizvest mani uz Laika Galveno pārvaldi un ļaut lielajiem vīriem un tehniskajiem ekspertiem atbildēt uz maniem jautājumiem. «Dārgais,» viņa man teica, «tu zini, ka es gribu izglābt Ādamu Selenu, un arī Manijs, mans tētis, to grib. Bet mūsu iemesli ir sentimentāli, ar tiem nepietiek, lai es lūgtu tev riskēt ar dzivību.»

«Ak, nesaki vis, mana miļā! Tevis dēļ es pārpeldētu Hellespontu. Tas ir, mierīgā dienā, ar eskorta laivu aiz muguras. Un kontraktu. Komerciālās tiesības. Noteikumi.»

«Esi nopietns, dārgais. Es nebiju plānojusi mēģināt tevi pierunāt, izskaidrojot galveno mērķi un iespaidu uz multikosmosu… tā kā es pati to pilnībā nesaprotu. Matemātika nav mana stiprā puse, un es neesmu Apļa biedrene — Ouroboro Apļa, kurš vada visas kosmiskās izmaiņas.

Bet Lācars visu sabojāja, cenzdamies sasteigt notikumus. Tāpēc es jūtu, ka tev ir jāzina precīzi, kāpēc šī glābšanas operācija ir nepieciešama un kāpēc tev lūdz tajā piedalīties. Mēs aizbrauksim uz Galveno pārvaldi, un viņi tevi pārliecinās; no tās darba daļas es atsakos. Tas ir atkarīgs no biedriem, laika manipulāciju galvenajiem vadītājiem. Es Lācaram tā teicu — viņš ir Apļa biedrs.»

«Mīļā, man daudz labāk patiktu klausīties tevi. Lācaram nebūtu viegli iesmērēt man desmit kronu banknoti kā divas kronas.»

«Tās ir viņa problēmas. Bet Aplī viņam ir tikai viena balss, kaut ari viņš ir seniors. Protams, viņš vienmēr un jebkur ir seniors.»

Es ieklausījos uzmanīgāk. «Mājiens, ka Lācars ir divtūkstoš gadu vecs…»

«Vairāk, vairāk kā divi tūkstoši četrsimt gadu.»

«Vienalga. Kurš apgalvo, ka viņš ir vairāk kā divtūkstoš gadus vecs? Viņš izskatās jaunāks par mani. »

«Viņš ir ticis vairākkārt atjaunots.»

«Bet kurš gan apgalvo, ka viņš ir tik vecs? Piedod, mīļā, bet tu nevari to pierādīt. Pat, ja mēs ņemam vērā tikai .katru otro nedēļu, viņš tāpat būtu vairāk kā desmit reizes vecāks par tevi. Ja viņš ir. Atkal — kas to var pierādīt?»

«Mmm… ne jau es, tas tiesa. Bet man nekad nav bijis iemesla apšaubīt to. Es domāju, ka tev vajadzētu parunāt ar Džastinu Fūtu.» Heizela paskatījās apkārt. Mēs atradāmies tajā brīnišķīgajā pagalmā — dārzā aiz istabas, kurā es pamodos. (Tā bija viņas istaba, kā es uzzināju vēlāk

—    vai ari viņa tur apmetās, kad vēlējās; tādas lietas nebija konkrētas. Ikreiz citas paražas.) Mēs bijām tajā dārzā kopā ar citiem Longa ģimenes locekļiem, viesiem, drau-

gicm, radiniekiem, iebaudījām garšīgas uzkodas un atslābinājāmies. Heizela ieraudzīja maza auguma, pelei līdzīgu vīrieti, kādus parasti ievēl par kasieriem jebkurā organizācijā, kādai vien viņi pieder. «Džastin! Nac šeit, mīļais. Atvēli man mirklīti.»

Viņš nāca uz mūsu pusi, kāpdams pāri suņiem un bērniem, un sasveicinājās ar manu sievu tajā sirsnīgajā stilā, kā viņu apsveica visi. Viņš teica: «Sikspārni, tu biji prom tik ilgi.»

«Darīšanas, mīļais. Džastin, tas ir mans mīļotais vīrs Ričards.»

«Musu mājas ir tavējās.» Viņš mani apskāva un noskūpstīja, kā jau bija noticis tik bieži. Šie cilvēki skūpstījās tikpat bieži kā agrīnie kristieši. Tās bija tradīcijas un protokols.

«Paldies, ser.»

«Lūdzu, saprotiet, ka ar speķu ietekmēt mūsu viesus nav šejienes paraža. Lācars ir likumdevējs pats sev, bet viņš neietekmē pārējos.» Džastins Fūts man uzsmaidīja, tad pievērsās manai sievai. «Heizela, vai tu atļausi palūgt Atēnai tavas sarunas ar Lācaru kopiju Arhīviem?»

«Kāpēc? Es viņu sabradāju, viss cauri.»

«Vēsturiska interese. Neviens cits, pat ne Ištara, nekad nav samizojis Senioru tā, ka tu to izdarīji. Lielākā daļa cilvēku nespēj atklāti viņam nepiekrist pat tad, ja viņi tiešām nepiekrīt. Tā kā tas būtu ne tikai interesants ieraksts nākotnes zinātniekiem, bet arī varētu būt pakalpojums pašam Lācaram, ja viņš to kādreiz uzietu. Viņš ir tiktāl pieradis panākt savu, ka nāktu tikai par labu laiku pa laikam atgadināt, ka viņš nav Dievs.» Džastins pasmaidīja. «Un mums pārējiem tas ir svaiga gaisa malks. Pie tam vēl, Heizela mīļā, runas literārā kvalitāte ir unikāla un lieliska. Es gribu to dabūt Arhīviem.»

«Mmm… muļķības, mīļais. Runā ar Lācaru. Nihil obstat, bet tam vajadzīga viņa atļauja.»

«Uzskati, ka tā man jau ir; es zinu, kā izmantot viņa stūrgalvīgo lepnumu. Sivēna princips. Viss, kas man jādara

—    jāpiedāvā viņam to cenzēt un paturēt ārpus Arhīviem. Ar mājienu, ka es saprotu viņa jūtas. Tad viņš iespītēsies

un uzstās, lai ieraksts tiktu noglabāts Arhīvos… nerediģets, nepārveidots.»

«Nu, labi, ja viņš piekrīt.»

«Vai es drīkstu jautāt, dārgā, kur tu iemācījies trakākos no tiem izteicieniem?»

«Nē, tu to nedrīksti. Džastin, Ričards man uzdeva jautājumu, uz kuru es nevaru atbildēt. Kā mēs zinām, ka Seniors ir vairāk kā divtūkstoš gadu vecs? Man tas ir kā jautājums — kā es zinu, ka Saule rīt uzlēks? Es vienkārši to zinu.»

«Nē, tas ir tāpat kā jautāt — kā tu zini, ka Saule bija jau ilgi pirms tavas dzimšanas? Atbilde ir — tu nezini. Hmmm, interesanti.»

Viņš paskatījās uz mani. «Daļa no problēmas, manuprāt, saistas ar faktu, ka tu nac no Izplatījuma, kurā Hovarda Ģimeņu fenomens nekad nav noticis.»

«Man liekas, es nekad neesmu par to pat dzirdējis. Kas tas ir?»

«Tas ir kodēts nosaukums cilvēkiem ar īpaši garu mužu. Bet man vispirms jāsniedz pamatinformācija. Ouroboro Apļa biedru uzņēmums, kuru vada finansists D. D. Harimens, un pirmais cilvēks uz Zemes jautā, kurš pirmais spēra kāju uz Mēness. Kas to izdarīja tavā pasaulē?»

«E? Puisis vārdā Nīls Armstrongs un pulkvedis Bazs Oldrins.»

«Tieši tā. NASA, valdības biroja, pasākums, ja es pareizi atceros. Bet šajā Izplatījumā, manā un Lācara Longa pasaulē, pirmo ceļojumu uz Mēnesi apmaksāja nevis valdi-ba, bet privātuzņēmums, kuru vadīja finansists, kāds D. D. Harimens, un pirmais cilvēks, kas spēra kaju uz Mēness, bija Leslijs Lakrua, Harimena darbinieks. Kādā citā Izplatījumā tas bija militārs projekts. Citā — vienalga, katrā Izplatījumā kosmosa ceļojumu sākums ir būtisks notikums, kas ietekmē visu, kas seko. Tagad par Senioru — manā Izplatījumā viņš ir viens no pirmajiem kosmosa pilotiem. Es vairākus gadus biju Hovarda Ģimeņu arhivārs… un pēc šiem arhīviem varu pierādīt, ka Lācars Longs ir bijis kosmosa pilots vairāk kā divdesmit četrus gadsimtus. Vai tev tas izklausās pārliecinoši?»

«Nē.»

Džastins Fūts pamāja. «Saprotu. Kad saprātīgs cilvēks dzird kaut ko, kas ir pretrunā veselā saprāta noteikumiem, viņš netic — un viņam nevajag ticēt tam bez pietiekamiem pierādījumiem. Tev nav piedāvāts neviens ticams pierādījums. Tikai baumas. Cienījamas baumas, kas faktiski ir patiesas, bet tomēr tikai baumas. Dīvainas. Es esmu uzaudzis kopā ar to; es esmu Hovarda Ģimeņu četrdesmit piektais loceklis, kurš dzīvo ar vārdu Džastins Fūts, pirmais ar manu vārdu bija Ģimeņu uzticības persona divdesmitā gadsimta sākumā, kad Lācars Longs bija zīdainis, bet Mauriņa — jauna sieviete.»

Šajā brīdī saruna zaudēja realitātes pieskaņu. Uzzināju, ka mīļajai lēdijai, kas mani pirmīt bija mierinājusi, ir divdesmit četrus gadsimtus vecs dēls…. bet viņa pati izskatījās ne vairāk kā pusotru gadsimtu veca meitene — pie velna, reizēm nav vērts kāpt ārā no gultas — paruna Aiovā, kad biju jauns, un tā vēl joprojām ir patiesa uz Tertiusa vairāk ka pēc diviem tūkstošiem gadu. (Ja tā bija!) Man bija ļoti labi ar Minervu pie viena sana un Galahedu pie otra, un Pikseļu uz krūtīm. Neņemot vērā spiedienu urīnpūsli.

Maurīnas pieminēšana atgādināja man par vēl vienu neskaidrību. «Džastin, mani pārsteidz vēl kaut kas. Tu saki, ka šī planēta ir tālu, tālu kosmosā un laikā no manām mājām — vairāk kā divtūkstoš gadu laikā un vairāk kā septiņi tūkstoši gaismas gadu attālumā.»

«Nē, es to nesaku, jo neesmu astrofiziķis. Bet tas saskan ar to, ko esmu mācījies.»

«Bet tomēr šeit es dzirdu idiomātisku angļu valodu, kas tiek runāta mana laika un atrašanās vietas dialektā. Vēl vairāk, tas ir Ziemeļamerikas vidējo rietumu akcents, ass kā sarūsējis zāģis. Neglīts un ne ar ko nesajaucams. Paskaidrosi man to?»

«0! Dīvaini, bet tur nav nekādas mistikas. Visi runā angliski par godu tev.»

«Man?»

«Jā. Atēna varētu tev nodrošināt sinhrono tulkojumu abos virzienos, un viesību sarunas skanētu galaktā. Bet, par laimi, pēc Ištaras lēmuma jau vairākus gadus angļu valoda ir šīs

klīnikas un slimnīcas oficiālā darba valoda. Iespēja tam notikt saistās ar Seniora pēdējo atjaunošanas operāciju. Bet akcents un idiomas — akcents nāk no paša Seniora, kurš to mantojis no savas mātes, un ko papildina fakts, ka Atēna runā šajā akcentā, un neparko nerunās angliski savādāk. Tas pats attiecas uz Minervu, jo viņa šo valodu iemācījās vēl tad, kad bija kompjūters. Bet ne visi no mums runā angliski vienādi viegli. Vai tu pazisti Tamāru?»

«Ne tik labi, kā gribētu.»

«Iespējams, ka viņa ir vismīlošākā un vismilamākā persona uz visas planētas. Bet viņa nav lingviste. Tamija iemācījās angļu valodu, kad viņai bija pāri divsimt; man liekas, ka viņa vienmēr runās lauzītā angļu valodā, kaut arī runā katru dienu. Vai tas izskaidro dīvaino faktu, ka ģimenes viesībās uz planētas, kas atrodas neiedomājami tālu no Mātes Zemes, runā mirušā valodā?»

«Izskaidro. Bet tas mani neapmierina. Džastin, man liekas, ka es saņemšu atbildi uz jebkuru jautājumu… bet mani nevarēs pārliecināt.»

«Saprotu. Kāpēc gan nepagaidīt kādu laiciņu? Pagaidām, pārāk nesteidzoties, fakti, kurus tev ir grūti pieņemt, paši atradīs savu īsto vietu.»

Tā mēs mainijām sarunas tematu. Heizela ierunājās: «Mīļais, es tev neesmu vēl teikusi, kāpēc man bija jādodas komandējumā… vai arī, kāpēc es kavējos. Džastin, vai tu kādreiz esi aizkavējies pie teleportācijas kabīnes?»

«Pārāk bieži. Es ceru, ka drīz kāda konkurējoša firma piedāvās savu risinājumu. Es sagādātu kapitālu un uzceltu to pats saviem spēkiem, ja nebūtu tik ļoti slinks.»

«Šodien es gāju iepirkties Ričardam — kurpes, dārgais, bet nevalka tās, kamēr Galaheds nav piekritis — un uzvalki to vietā, kurus es pazaudēju tajā kautiņā pie Raffles. Nevarēju atrast attiecīgās krāsas, tāpēc izvēlējos ķiršsarkanu un bāli zaļu.»

«Lieliska izvēle.»

«Jā, tev tie derēs, man liekas. Es beidzu iepirkties un būtu atgriezusies šeit, pirms tu pamodies — Džastin, pie teleporta bija rinda, es nopūtos un gaidīju savu kārtu… un

nekauņa, kaut kāds sasodīts tūrists no Secundus, ielīda pa vidu sešas vietas priekšā man.»

«Nelietis!»

«Viņam tāpat nebija nekāda labuma no tā. Viņu nošāva.»

Es paskatījos uz viņu. «Heizela?»

«Es? Nē, nē, dārgais! Es atzīšos, ka mani mocīja kārdinājums. Bet, pēc maniem uzskatiem, līšana kaut kur bez rindas nav smagāk sodāma kā ar rokas salaušanu. Nē, tas nebija iemesls, kura dēļ es atturējos. Rindā gaidošie uzreiz izveidoja linča tiesu, un mani gandrīz ievēlēja par vienu no tiesnešiem. Vienīgā iespēja tikt no turienes prom — es atzinu, ka biju lieciniece, jo man likās, ka tā varēs ietaupīt laiku. Diemžēl tiesa vilkās apmēram pusstundu.»

«Viņi pakāra to nelieti?» Džastins iejautājās.

«Nošāva. Spriedums bija: slepkavība sabiedrības interešu labā. Es devos mājās, bet, kā izrādījās, par vēlu. Lācars, nolādēts, bija ķēries klāt Ričardam un padarījis viņu nelaimīgu, un sagrāvis manus plānus, tāpēc es savukārt padarīju nelaimīgu Lācaru. Kā tu jau zini.»

«Kā mēs visi zinām. Vai nabaga tūristam bija kāds līdzi?»

«Es nezinu. Mani ari neinteresē. Es domāju, ka viņu nogalināt bija pārāk vieglprātīgs lēmums. Bet es esmu un vienmēr esmu bijusi bailīga. Agrāk, kad kāds iestājās rindā man priekšā, es vienmēr reaģēju ar ne pārāk lielu traci. Bet tādu negodīgu attieksmi pret rindām nedrīkst ignorēt, tad arī citi iedrošināsies pārkāpt noteikumus. Ričard, es tev nopirku kurpes, jo zināju, ka tavai jaunajai kājai nederēs tie apavi, ar kuriem mes ieradāmies šeit.»

«Tas tiesa.» (Mana labā kurpe kopš kājas amputacijas vienmēr bija speciāls pasūtījums protēzei. Dzīvai kajai tā nederētu.)

«Es negāju uz apavu veikalu. Es biju fabrikā — laboratorijā, kurā ir pantogrāfs, un viņi pēc tavas kreisās kurpes sintezēja atbilstošu labo, izmantojot spoguļattēla paņēmienu. Tai vajadzētu but identiskai ar tavu kreiso kurpi, tikai tā ir labā.»

«Paldies!»

«Es ceru, ka tā derēs. Ja tas sasodītais bezrindnieks nebūtu izaicinājis savu likteni un ticis nogalināts gandrīz vai man uz ceļgaliem, es būtu atgriezusies mājās laikā.»

Es paskatījos uz viņu. «Es atkal esmu pārsteigts. Kāda ir šis planētas pārvaldes sistēma — vai tā ir anarhija?»

Heizela paraustīja plecus. Džastins Fūts izskatijās domīgs. «Nē, es tā neteiktu. Tā nemaz nav tik labi organizēta.»

Mes aizbraucām uzreiz pēc vakariņām tajā pašā četrvietīgajā lidaparātā — Heizela un es, mazs milzis vārdā Zebs, Hilda — mazā skaistule, Lācars, Dr. Džeikobs Barouzs, Dr. Džabels Heršovs, vēl viena rudmate — precīzāk, sārta blondīne vārdā Dītija, un vēl viena, kas nebija viņas dvīņumāsa, bet varētu but mīļa meitene Elizabete, kuru visi sauca par Libiju. Es paskatījos uz viņām abam un čukstus jautāju Heizelai: «Vai viņas ari ir Lācara pēcteces? Vai arī tavas?»

«Nē, es domāju, ka ne. Par Lācaru, tas ir. Es zinu pilnīgi droši, ka tās nav manas pēcteces, es neesmu tik pavirša. Viena ir no cita Izplatījuma, otra ir vairāk kā tūkstoš gadus vecāka par mani. Mmm… vai tu vakariņās ievēroji mazu meiteni, vēl vienu rudmati, kas spēlējās pie strūklakas?»

«Jā, ļoti jauka.»

«Viņa…» mes, visi deviņi, sākām iekāpt tajā četrvietīgajā kosmosa kuģītī. Heizela noteica: «Pastāstīšu vēlāk,» un iekāpa. Es sekoju. Mazais milzis cieši satvēra manu roku un apturēja mani, jo bija apmēram četrdesmit kilogramus smagāks par mani. «Mēs neesam iepazinušies. Es esmu Zebs Kārters.»

«Es esmu Ričards Eimss Kempbels, Zeb. Patīkami iepazīties.»

«Un tā ir mana mamma, Hilda Mēja.» Viņš norādīja uz sievieti, kas izskatījas pēc porcelāna lellītes.

Man nebija laika pārdomāt viņa apgalvojuma neiespējamību. Hilda atbildēja: «Es esmu viņa pamāte, nepilnu laiku

—    sieva, un reizēm mīļākā, Ričard; Zebijs vienmēr nav droši pārliecināts. Bet viņš ir mīļš. Un tu piederi Heizelai, tā ka vari rīkoties ar pilsētas atslēgām.» Viņa pastiepās uz pirkstgaliem, uzlika rokas uz maniem pleciem, un noskūpstīja mani. Skūpsts bija ātrs, bet silts un ne gluži sauss; es kļuvu domīgs. «Ja tu vēlies kaut ko, tikai saki. Zebijs visu izdarīs.»

Šķita, ka tajā ģimenē (vai apakšģimenē — viņi visi bija piederīgi Longa mājai vai ģimenei, bet es to nebiju sapratis) bija pieci cilvēki: Zebs un viņa sieva Dītija, tā sārtā blondīne, kuru biju uz mirkli saticis, un viņas tēvs Džeiks Barouzs, kura sieva bija Hilda, bet kura nebija Dītijas māte — un piektā bija Geja. Zebs bija teicis: «Un Geja, protams. Tu jau zini, ko es domāju.»

Es jautāju Zebam: «Kas ir Geja?»

«Tas neesmu es, ja nu tikai šad tad pa jokam. Mūsu mašīna ir Geja.»

Kaislīgs kontralts teica: «Es esmu Geja. Sveiks, Ričard, tu vienreiz biji mani, bet man liekas, ka tu to neatceries.»

Es nospriedu, ka Lētas lokam ir kādi patiešām smagi blakusefekti. Ja es kādreiz esmu bijis sievietē (viņa tā to formulēja, nevis es) ar tik ļoti pavedinošu balsi, un esmu to aizmirsis…

«Piedod. Es neredzu viņu. Lēdiju vārdā Geju.»

«Viņa nav lēdija, viņa ir palaistuve.»

«Zebij, tu to nožēlosi. Viņš ar to gribēja teikt, ka es neesmu sieviete, Ričard. Es esmu mašīna, kurā tu pašlaik grasies iekāpt — un kurā tu jau esi reiz bijis, bet tu toreiz biji ievainots un slims, tāpēc es neapvainojos, ka tu mani neatceries.»

«O, es atceros gan!»

«Vai tiešām? Tas ir jauki. Katrā gadījumā es esmu Geja Krāpniece, un tu esi laipni gaidīts manī.»

Es iekāpu kabīnē un devos uz kravas nodalījuma durvīm aiz sēdekļiem. Hilda mani atturēja. «Neej tur. Tur ir tava sieva ar diviem vīriešiem. Atstāj taču meitenei kādu iespēju.»

«Un arī Libija ir tur,» Dītija piebilda. «Nekaitini viņu, krustmāt Asā Mēle. Apsēdies, Ričard.» Es apsēdos viņām pa vidu — kas bija patīkami, tikai es gribēju tikt tajā dīvainajā vannasistabā. Ja te vispār tāda bija. Ja tas nebija tikai Lētas sapnis.

Hilda iekārtojās man blakus kā kaķis un teica: «Tev ir radies slikts pirmais iespaids par Lācaru, Ričard; es negribu, lai tā ari paliek.»

Es atzinu, ka skalā ar desmit iedaļām Lācaram es dotu mīnus trīs.

«Es ceru, ka tā neturpināsies. Dītija?»

«Pēc pāris dienām Lācara vidējais reitings būs tuvāk atzīmei deviņi, Ričard. Tu redzēsi pats.»

«Ričard,» Hilda turpināja, «par spīti tam, ko es teicu, es nedomāju neko sliktu par Lācaru. Es esmu dzemdējusi vienu viņa bērnu… un tik tālu es eju tikai ar vīriešiem, kurus cienu. Bet Lācaram ir savi sliktie paradumi, un laiku pa laikam viņu vajag mazliet iekaustīt. Tomēr es viņu mīlu.»

«Es arī,» piekrita Dītija. «Man no Lācara ir meitiņa, un tas nozīmē, ka es viņu cienu un mīlu, pretējā gadījumā nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Pareizi, Zebadija?»

«Kā lai es to zinu? Mīla, ak, bezrūpīgā mīla! Priekšniec, vai mēs kaut kur dodamies? Geja grib zināt.»

«Ziņo, kad esam gatavi.»

«Labās puses durvis ciet, pārslēdzējs darbībai gatavs.»

«Kreisās puses durvis ciet, sēdekļu drošības jostas piestiprinātas, visas sistēmas kārtībā.»

«Laika korpusa Galvenā pārvalde caur Alfa un Beta. Pēc vēlēšanās, Galvenais pilot.»

«Tieši tā, kaptein. Geja Krāpniece, kontrolpunkts Alfa. Izpildīt.»

Spožo saules gaismu un zaļo pļavu pie Longu mājas nomainīja tumsa un zvaigznes.

Mēs bijām bezsvara stāvokli.

«Kontrolpunkts Alfa, iespējams,» Zebs teica. «Geja, vai tu redzi LGP?»

«Kontrolpunkts Alfa deguna priekšā,» mašīna atbildēja. «Laika korpusa GP taisni pretī. Zeb, tev vajag brilles.»

«Kontrolpunkts Beta, izpildīt.» Debesis atkal pārmainījās.

Šoreiz es to ieraudzīju. Tā nebija planēta, drīzāk kosmosa apmetne, varbūt desmit, varbūt tūkstoš kilometru attālumā — kosmosā nav iespējams uzminēt attālumu līdz nepazīstamam priekšmetam.

Zebs teica: «Laika korpusa Galvenā pārvalde, Geja — atkāpties!»

Mūsu priekšā uzliesmoja novas bumba.

XXV nodaļa

Šredingera kaķis

«Ak Dievs!» mašīna novaidējās. «Šitais apsvilināja manas astes spalvas! Hilda, brauksim mājās! Lūdzu!» Novas bumba nu jau bija tālu prom, bet joprojām bija redzama tās spilgtā, baltā gaisma, kas izskatījās kā Saule, skatoties no Plutona.

«Kaptein?» Zebs jautāja.

«Apstiprinu,» Hilda mierīgi atbildēja. Bet viņa bija pieķērusies man un trīcēja.

«Geja—Mauriņa—izpildīt!» Mēs bijām atkal pie Lācara Longa un viņa cilts romāņu stila muižas.

«Galvenais pilot, lūdzu, uzpīkstini Oza spārnam un pasaki, lai atceļ visu; mēs tuvākajā laikā nekur nebrauksim. Ričard, ja tu varētu pavirzīties pa labi, līdzko Džeiks būs prom, pārējie mūsu pasažieri varētu izkāpt.»

Es to arī darīju, tiklīdz Dr. Barouzs atbrīvoja ceļu. Es dzirdēju sev aiz muguras dārdošo Lācara Longa balsi. «Hilda! Kāpēc tu mums pavēlēji izkāpt? Kāpēc mēs neesam Galvenajā pārvaldē?» Viņa balss tonis atgādināja man kādu seržantu, kad es vēl biju jauniņais armijā, pirms desmit tūkstošiem gadu.

«Es aizmirsu savu adīkli, Vudij, man bija jāatgriežas, lai to paņemtu.»

«Beidz. Kāpēc mēs nekur neesam izkustējušies? Kāpēc mums jākāpj ārā?»

«Padomā par savu asinsspiedienu, Lācar. Geja tikko pierādīja, ka viņa nav Nervozā Nellija, kad lūdza sadalīt mūsu parasto ceļu uz LGP trīs posmos. Ja es būtu paļāvusies uz veco taktiku, mēs visi sadegtu tumsā.»

«Mana āda niez,» Geja skumīgi teica. «Varu derēt, ka likšu Geigera skaitītājam grabēt kā krusai uz skārda jumta.»

«Zebijs tevi vēlāk pārbaudīs, miļā,» Hilda nomierinoši teica, tad pievērsās Lācaram: «Es nedomāju, ka Gejai kaut kas notika; man liekas, ka visi tikām cauri sveikā. Tāpēc, ka Zebs kārtējo reizi saņēma sliktās ziņas pēdējā mirklī, un uztrieca mūs fotoniem. Bet man žēl ziņot, ser, ka Galvenās pārvaldes tur vairs nav. Lai dus svētā mierā.»

Lācars atjautāja: «Hilda, vai tas ir viens no taviem jociņiem?»

«Kapteini Long, ja jūs tā runājat, es gaidu, ka uzrunāsiet mani «komandor».»

«Piedod. Kas notika?»

Zebs atbildēja: «Lācar, ļauj viņiem izkāpt, tad es aizvedīšu tevi atpakaļ un parādīšu. Tikai mēs abi.»

«Jā, tik tiešām, tikai jūs divi vien,» mašina iejaucās. «Bet ne es! Es nekur nebraukšu! Es neesmu parakstījusies kaujas uzdevumiem. Es neļaušu jums aizvērt durvis; tas nozīmē, ka jūs nevarat mani izkustināt no vietas. Es piesaku streiku.»

«Tas ir dumpis,» atbildēja Lācars. «Nomierini viņu.»

Mašīna iespiedzās, tad satraukti ierunājās: «Zeb, vai tu to dzirdēji? Vai tu dzirdēji, ko viņš teica? Hilda, vai tu dzirdēji? Lācar, es nepiederu tev, un nekad neesmu piederejusi! Pasaki viņam to, Hilda! Lai tikai viņš pieskaras man kaut vai ar mazo pirkstiņu, un es kļūšu kritiska un noraušu viņam roku. Un paņemšu sev līdzi visu Bundokas apgabalu.»

«Tas ir matemātiski neiespējami,» Longs piebilda.

«Lācar,» ierunājās Hilda, «tev nevajadzētu tik ātri teikt

—    «neiespējami», runājot par Geju. Katrā gadījumā, vai tev neliekas, ka tu jau esi pietiekami dabūjis pa ādu vienai dienai? Tu noskaņosi Geju pret sevi, un viņa to pateiks Dorai, kura pateiks Tīnai, kura pateiks Minervai, kura pateiks Ištarai, Maurīnai un Tamārai, un tad tu varēsi būt laimīgs, ja tev izdosies dabūt kaut ko ēdamu, tu nekur nevarēsi apgulties vai vispār kaut kur aiziet.»

«Es padodos. Geja, es atvainojos. Ja es tev šovakar nolasīšu priekšā divas nodaļas rio «Tik-Tok», vai tu man piedosi?»

«Trīs nodaļas.»

«Sarunāts. Lūdzu, pasaki Tīnai, lai viņa izsauc matemātiķus, kas strādā pie Galaktikas Pavēlnieka Operācijas, un lūdz tiem» cik ātri vien iespējams, ierasties pie manis Dorā. Lūdzu, paziņo visiem pārējiem, kas saistīti ar Pavēlnieku, ka es iesaku viņiem ierasties Dorā un pagaidām apmesties tur. Es nezinu, kad mēs aizbrauksim. Varētu būt, ka pēc nedēļas, bet tikpat labi jebkurā brīdī, un brīdinājums varētu neatskanēt pat desmit minūtes ātrāk. Kara stāvoklis. Sarkanā trauksme.»

«Dorā tā ir, uz to var paļauties. Un kas notiks ar Bundoku?»

«Kā tu to domāji — kas notiks ar Bundoku?»

«Vai tu gribi, lai pilsētu evakuē?»

«Geja, es nezināju, ka tev tas rūp,» Lācars izklausījās izbrīnīts.

«Es? Lai es rūpētos, kas notiek ar Zemes ložņātajiem?» mašīna nicīgi nošņācās. «Es vienkārši pārraidu informāciju Airam.»

«Ak tā? Uz mirkli es iedomājos, ka tevī attīstījusies cilvēciska līdzjūtība.»

«Lai Dievs pasargā!»

«Jūtos atvieglots. Tava vienkāršā, egocentrētā savtība ir vienmēr bijusi stabilitātes cietoksnis šajā mainīgajā pasaulē.»

«Liecies mierā ar komplimentiem, tu joprojām esi man parādā tās trīs nodaļas.»

«Protams, Geja; es taču apsolīju. Lūdzu, pasaki Airam,

—    cik es zinu, Bundoka ir tikpat droša, kā jebkura cita vieta šajā pasaulē… kas neizsaka pārāk daudz… turpretī jebkurš mēģinājums evakuēt šo skudru pūzni, manuprāt, beigtos ar vairāku dzīvību zaudēšanu un vēl lielākiem materiāliem zaudējumiem. Bet varētu būt vērts riskēt tikai tāpēc, lai sapurinātu viņu laiskos vielmaiņas procesus — mūsdienu Bundoka man šķiet nobarojusies, dumja un bezrūpīga. Lūdz, lai viņš to apstiprina.»

«Aira saka — viss atkarīgs no tevis.»

«Rodžer, un tas pats attiecas arī uz tevi; viņi ievārījuši pamatīgas ziepes. Pulkvedi Kempbel, es atvainojos par šo situāciju. Vai tu būtu ar mieru nākt man līdzi? Tev varētu būt interesanti redzēt, kā mēs veicam ārkārtas stāvokļa

manipulāciju. Heizela, vai tā var? Vai ari es atkal jaucos tavā lauciņā?»

«Viss kārtībā, Lācar, jo tas vairs nav mans lauciņš. Tas ir tavs un citu Kompanjonu lauciņš.»

«Tu esi sarežģīta sieviete, Sedij.»

«Ko gan tu iedomājies sagaidīt, Lācar? Mēness ir skarbs skolotājs. Es visu iemācījos tur. Vai es arī varu doties līdzi?»

«Tu esi īpaši gaidīta; tu taču vēl joprojām esi Pavēlnieka daļa. Vai ne?»

Mes gājām apmēram piecdesmit metrus pāri pļaviņai līdz lielākajam un dīvainākajam lidojošajam šķīvītim, par kādu nekad nav iedomājies neviens no NLO kulta pielūdzējiem. Es uzzināju, ka tā bija Dora, šis vārds apzīmēja gan kosmosa kuģi, gan kompjūteru, kas šo kuģi vadīja. Es uzzināju arī, ka Dora bija Seniora privātā jahta, ka tas bija Hildas — admirāļa — kuģis, un arī pirātu kuģis Lorelejas Lī vai Lazurītes vadībā, kuru komandā ietilpa Kastors un Pollukss, kas bija vai nu viņu vīri, vai vergi, vai abi kopā.

«Viņi ir gan viens, gan otrs,» Heizela man vēlāk paskaidroja. «Un Dora ir visi trīs. Lesa un Lora vinnēja sešdesmit gadu brīvības tiesības no Kesa un Pola sarkanā suņa spēlē īsi pēc tam, kad viņi bija apprecējušies. Starp Lesu un Loru pastāv telepātiskas saiknes, un viņas krāpās. Mani mazdēli ir veikli un tikpat pašpārliecināti, kā Harvardas absolventi, un viņi vienmēr mēģina mānīties. Es centos iznīcināt šo nejauko paradumu, kad viņi vēl bija pārāk mazi, lai ķircinātu meitenes, izmantojot kāršu kavu ar iezīmētām kārtīm. Tas nedarbojās, viņi visu pamanīja. Bet viņu zaudējuma cēlonis bija fakts, ka Lesa un Lora ir vēl veiklākas un pat vēl viltīgākas.»

Heizela skumji pašūpoja galvu. «Šī sasodītā pasaule. Varētu iedomāties, ka jaunietis, kuru es esmu uzaudzinājusi, būtu kļuvis īpaši uzmanīgs, ja viņam iedalītu trīs dūžus un karali… bet Kess bija alkatīgs.' Viņš ne tikai lika uz visu banku tad, kad nespēja to segt, bet pat piedāvāja savus dokumentus, lai segtu starpību.

21  — 2689

321

Tad, un ne dienu vēlāk, Pols kļuva par acīm redzamas laupīšanas upuri; viņš bija pārliecināts, ka zina, kāda kārts bus nakamā, jo viņš pazina nelielu kafijas traipu. Izrādījās, ka gan desmitniekam, gan astoņniekam ir tāds pats traips. Polam bija devītnieks, bet viņš nebija spēcīgā morālā pozīcijā. Ak jā, varbūt puišiem tomēr ir labāk likt paveikt visus smagos darbus uz kuģa, plus šampūni un pedikīrs viņu sievām, nekā ļaut pārdot Lesu un Loru Iskandera vergu tirgū

—    es nešaubos, ka viņi to būtu darījuši, ja pašu zaglīgie gājieni butu izdevušies.»

Dora no iekšpuses ir vēl lielāka, nekā izskatās no ārpuses; tajā ir tik daudz lielisku telpu, cik vien vajag. Dora reiz bija grezns, bet visai tradicionāls hiperfotonu kosmosa kuģis. Bet tas (kuģis, nevis Dora-kompjūters) tika pārbūvēts ar telpas transformētāju (maģiskais līdzeklis, ar kuru Geja Krāpniece lidinās starp zvaigznēm).

Barouza aprēķinu rezultātā tehnoloģija, kas teleportē Geju, var tikt piemērota telpas transoformācijai. Doras pasažieru un kravas telpas bija transformētas tāL ka ļāva glabāt neskaitāmas liekas telpas saspiestā formā līdz brīdim, kad tās ir vajadzīgas.

(Tie nav tie paši noteikumi, pēc kuriem Geja ir iemānījusi sevī divas deviņpadsmitā gadsimta vannasistabas. Vai ari ir? Es domāju, ka nav. Man tas jānoskaidro. Vai ari atstāt šo problēmu mierā? Varbūt tā ir labāk.)

Jahtas vienā pusē atvērās durvis, noslīdēja traps, un es, sekodams Lācaram, kāpu augšā ar savu mīļoto pie rokas. Tikko viņš iekāpa kuģī, atskanēja mūzika: It Ain’t Necessarily So no Džordža Geršvina nemirstīgā Porgy and Bess. Sen mirušais varonis — Sportin' Life — runāja par to, ka Metuzāla vecuma vīrietim nav iespējams ievilināt savā gultā nevienu sievieti.

«Dora!»

Jaunas meitenes maiga balss atsaucās: «Es pašlaik esmu vannā. Parunāsimies vēlāk.»

«Dora, izslēdz to muļķīgo dziesmu!»

«Man jākonsultējas ar šīsdienas kapteini, ser.»

«Konsultējies un esi nolādēta! Bet apklusini to troksni.»

Cita balss ierunājās kuģa balss vietā. «Šeit runā kapteine Lora, puisīt. Vai tev ir problēma?»

«Jā. Pārtrauc to troksni!»

«Džekiņ, ja tu uzskati pašlaik skanošo klasisko mūziku par apsveikumu tavas ierašanās dēļ, tad man jāatzīst, ka tava gaume ir tikpat barbariska kā vienmēr. Diemžēl es nevaru to izslēgt, jo komandore Hilda ir ieviesusi jaunu protokolu. Es nevaru izmainīt noteikumus bez viņas piekrišanas.»

«Esmu pabāzts zem tupeles,» Lācars nikni noteica. «Nevaru iekāpt pats savā kuģī, neizdzirdot ņirgas. Zvēru pie Allāha, ka, tiklīdz būšu ticis galā ar Pavēlnieku, es nopirkšu Barouza Vecpuiša Vabolīti, aprīkošu to ar Minsky smadzenēm un došos garā brīvdienu ceļojumā bez nevienas sievietes.»

«Lācar, kāpēc tu runā tik briesmīgas lietas?» Balss atskanēja mums aiz muguras; man nebija grūti pazīt Hildas silto kontraltu.

Lācars atskatījās. «Aaa, te tu esi! Hilda, lūdzu, liec izslēgt to drausmīgo ņerkstoņu!»

«Lācar, tu pats vari to izdarīt…»

«Esmu mēģinājis. Viņas priecājas, ka var mani kaitināt. Visas trīs. Tu arī.»

«… vienkārši sperot trīs soļus aiz durvīm. Ja ir kāds cits muzikāls sveiciens, ko tu labāk gribētu dzirdēt, lūdzu, nosauc. Mēs ar Doru cenšamies atrast katram no mūsu ģimenes vispiemērotāko melodiju, plus vēl dziesmu jebkura viesa sagaidīšanai.»

«Tas ir smieklīgi.»

«Dorai šī ideja patīk. Tāpat ari man. Tā ir eleganta paraža, tāpat kā ēst ar dakšiņu nevis pirkstiem.»

«Pirksti bija pirms dakšiņas.»

«Un plakantārpi — pirms cilvēkiem. Tas gan nenozīmē, ka plakantārpi būtu labāki par cilvēkiem. Ej vien tālāk, Vudij, un liec mierā Geršvinu.»

Viņš saviebās un devās tālāk; Geršvina melodija apklusa. Heizela un es sekojām viņam — un atkal atskanēja mūzika, orķestris spēlēja maršu, kuru es nebiju dzirdējis kopš tās melnās dienas, kad zaudēju kāju… un savu komandu… un savu godu: The Campbells Are Coming…

Melodija mani pārsteidza un es sajutu krietnu adrenalīna eksploziju, kādu vienmēr rada sena slavas dziesma pirms kaujas. Es biju tik ļoti aizrāvies, ka nācās saņemt rokās visu gribasspēku, lai saglabātu neizteiksmīgu seju, un lūgties — kaut neviens mani neuzrunātu, pirms atkal spēšu kontrolēt savu balsi.

Heizela saspieda manu roku, bet neko neteica; es domāju, ka viņa nolasa manas domas — viņa vienmēr zina, kas man vajadzīgs. Es devos uz priekšu ar iztaisnotu muguru, viegli balstīdamies uz spieķa, un neievērojot kuģa interjeru. Tad mūzika apklusa un es atkal varēju elpot.

Aiz mums nāca Hilda. Viņa bija mazliet nogaidījusi, lai ieturētu pauzi starp muzikālajiem sveicieniem. Viņu sveica viegla un gaisīga melodija, kuru es nevarēju identificēt; šķita, ka tā tika atskaņota uz sudraba zvaniņiem, vai varbūt uz čelestas. Heizela man pateica nosaukumu — Jezebel —, bet tas man bija svešs.

Lācara apartamenti bija tik grezni, ka es apcerēju, kā varētu izskatites komandores Hildas admirāļa kajīte. Heizela jutās viņa viesistabā kā mājās. Bet es tur nepaliku; starpsiena noņirbēja, un Lācars mani veda iekšā. Tālāk atradās konferenču zāle, kas būtu piemērota visas sistēmas pārstāvju salidojumam: tur bija milzīgs konferenču galds, katra vieta pie tā

—    miksts atzveltnes krēsls, pierakstu bloks, ūdens karafe, termināls ar monitoru, printeri un tastatūru, mikrofons un austiņas — man gan jāpiebilst, ka no visiem šiem krāšņajiem krāmiem tika izmantoti pavisam nedaudzi; Dorai tas viss bija lieks, jo viņa pati bija lieliska sekretāre mums visiem, vienlaicīgi piedāvājot un pasniedzot atspirdzinājumus.

(Es nevarēju atbrīvoties no mānīgā iespaida, ka kaut kur atradās dzīva meitene vārdā Dora, kura tikai nebija redzama. Bet neviena mirstīga meitene nespētu tikt gala ar visiem pienākumiem, ko paveica Dora.)

«Apsēdies, kur vien vēlies,» Lācars teica. «Šeit nepastāv pakāpes. Nekavējies uzdot jautājumus vai izteikt savu viedokli. Ja tu pateiksi ko muļķigu, neviens tam nepievērsīs uzmanību, un tu nebūsi pirmais, kam tā gadās šajā telpā. Vai tu esi pazīstams ar Libiju?»

«Formāli nē.» Tā bija otra sārtā blondīne, tā, kura nebija Dītija.

«Tad iepazīsties. Dr. Elizabete Endrjū Džeksone Libija Longa… Pulkvedis Ričards Kolins Eimss Kempbels.»

«Man ir tas gods, Dr. Longa.»

Viņa mani noskūpstīja. Es biju pieņēmis šo tradīciju, ko iemācījos mazāk kā divās dienās, kuras pavadīju šeit. Vienīgā iespēja izvairīties no draudzīgiem skūpstiem bija pagriezties un aizbēgt… bet labāk bija atslābināties un izbaudīt. To es arī darīju. Dr. Elizabete Longa bija pievilcīga, viņa nevalkāja pārāk daudz apģērba, viņa smaržoja un garšoja labi… un viņa atradās manā tuvumā trīs sekundes ilgāk, nekā nepieciešams, noglāstīja manu vaigu un teica: «Heizelai ir laba gaume. Es priecājos, ka viņa ir ievedusi tevi ģimenē.»

Es nosarku kā puika. Visi izlikās, ka neko nav redzējuši. Lācars turpināja: «Libija ir mana sieva, un arī mana partnere, sākot no divdesmit pirmā gadsimta pēc Gregora kalendāra. Mēs kopā esam pārdzīvojuši trakus laikus. Toreiz viņa bija vīrietis — atvaļināts Zemes Militāro Spēku komandieris. Bet gan toreiz, gan tagad, gan kā vīrietis, gan ka sieviete — lielākā matemātiķe, kāda vien jelkad dzīvojusi.»

Elizabete pagriezās un noglāstīja viņa roku. «Muļķības, Lācar. Džeiks ir labāks matemātiķis par mani, un daudz radošāks ģeometrs, nekā es jebkad varētu cerēt kļūt; viņš var vizualizēt vairāk dimensiju, un neapmaldīties tajās. Es…»

Hildas Džeikobs Barouzs bija mums sekojis. «Nieki, Lib. Man ir nelabi no mākslotas pieticības.»

«Tad vem, bet tikai ne uz paklāja. Džeikob, nav svarīgs ne tavs, ne mans, ne arī Lācara viedoklis; mēs esam, kas mes esam, katrs no mums — un es saprotu, ka mums šeit paredzēts strādāt. Lācar, kas noticis?»

«Pagaidīsim Dītiju un zēnus, lai nebūtu jāatkārto. Kur ir Džeina Libija?»

«Te es esmu, tēvoci Vudij.» Ienāca kaila meitene, kas bija līdzīga… paklau, es beigšu runāt par radinieku līdzībām, sarkaniem vai citādiem matiem, un apģērba esamību vai neesamību. Uz Tertiusa, klimata un paražu dēļ,

apģērbu parasti valkāja sabiedriskās vietās, reizēm arī mājās. Lācara Longa mājās vairāk vīriešiem nekā sievietēm bija raksturīgi kaut ko valkat, bet nebija kāda likuma, kuru es būtu spējis izprast.

Rudi mati bija ļoti izplatīti uz Tertiusa, bet vēl vairāk

—    Longa ģimenē, «ciltstēva» efekts (kā saka lopkopji) no Lācara… bet ne tikai no viņa; šajā ģimenē bija vēl divi citi avoti, kas nebija radniecīgi Lācaram un kurus arī savā starpā nesaistīja radniecīgas saites: Elizabete Endrjū Džeksone Libija Longa un Dedža Torisa (Dītija) Barouza Kārtere Longa — un vēl viens avots, par kuru tolaik vēl neko nezināju.

Gilgameša teorijas piekritēji ir ievērojuši, cik dažādām vietām ir raksturīgi rudmataini cilvēki, piemēram, Roma, Libāna, Dienvidīrija, Skotija… un, vēl interesantāk, vēsturisko personu vidū — no Jēzus līdz Džefersonam, no Barbarosas līdz Henrijam VIII.

Līdzību avotiem Longa ģimenē bija grūti izsekot bez Dr. Ištaras — ģimenes ģenealoģes — palīdzības, Ištara pati neizskatījās līdzīga savai meitai Lazurītei… kas nav pārsteidzoši, līdzko es uzzināju, ka viņai nav ģenētiskas saites pašai ar savu meitu… kuras ģenētiskā māte bija Mauriņa.

Daudz ko no šīs informācijas es uzzināju tikai vēlāk; par to tagad runāju tikai tāpēc, lai atbrīvotos.

Matemātiķu konferencē piedalījās Libija Longa, Džeiks Barouzs, Džeina Libija Barouza Longa, Dītija Barouza Kārtere Longa, Minerva Longa, Vīterela Longa, Pitagors Libijs Kārters Longs un Arhimēds Kārters Libijs Longs — Pīts un Arčijs — vienu no viņiem dzemdējusi Dītija, otru

—    Libija, un šīs divas sievietes bija jauniešu abi vecāki — Dītija bija abu ģenētiskā māte un Elizabete — ģenētiskais tēvs… es atsakos to izskaidrot; lai tas paliek kā mājas uzdevums. Es labāk piedāvāšu jums vēl vienu — Maksvels Barouzs — Barouzs Longs —, un tad noslēgšu šo sarunu tēmu, sakot, ka visas šīs dīvainās kombinācijas bija realizētas ģimenes ģenētika uzraudzībā, lai maksimāli pastiprinātu gēnus, kas nosaka matemātisko ģenialitāti, un lai pavājinātu kaitīgo regresu nosakošo gēnu iedarbību.

Šo ģēniju darba vērošana bija savā ziņa līdzīga sajūsmai, ko izraisa šaha mača vērošana, bet ne gluži. Lācars vispirms uzklausīja Gejas Krāpnieces liecību, viņas balss tika atskaņota pa Doras skaļruņiem. Viņi noklausījās Gejas teiktajā, novērtēja projicēto videoierakstu un skaņas materiālu, uzaicināja Zebadiju, uzklausīja viņa liecību, uzaicināja Hildu, lūdza viņai novērtēt Zebadijas priekšstatus par novu.

Hilda teica: «Kaut kas vidējs starp satricinājumu un uzliesmojumu. Jūs jau zināt, ka es neko labaku nevaru pateikt.»

Dr. Džeiks neizteica savu viedokli. «Es neskatījos. Kā vienmer, es izpildīju pavēles pie noniusa pults. Priekšpēdējā pavele, kas bija «atkāpties», pārtrauca ceļojuma shēmu, un mēs devāmies mājās. Es neregulēju noniusu, tāpēc nekā cita nav manos reģistros, diemžēl.»

Dītijas liecība bija gandrīz tikpat skopa. «Atkāpšanās pavēle apsteidza eksploziju apmēram par vienu milisekundi.» Viņa atteicās apgalvot, ka «intervāls bija neliels». Barouzs neatkāpās un pieminēja viņas «iekšējo pulksteni». Dītija viņam parādīja mēli.

Jaunais vīrietis (patiešām pusaudzis) vārdā Pīts teica: «Mans vērtējums — nepietiekoša informācija. Mums vajadzētu izvietot tajā vietā novērotājus, un uzzināt, kas notika pirms tam, lai varētu spriest, cik tuvu tam mirklim mēs varam ieplānot glābšanu.»

Džeina Libija jautāja: «Vai pēc atkāpšanās novas bumba jau bija redzama no jaunā skatu punkta, vai tā parādījās pēc Gejas skaidrojuma? Katrā gadījumā, kā tas saskan ar kontrolpunktu Beta? Jautājums: vai ir eksperimentāli pārbaudīts, ka teleportācijas pārvietošanās ir acumirklīga, absolūta nulle tekošajā laikā… vai tas ir tikai pieņēmums, kas balstīts uz nepilnīgām liecībām un empīriskiem faktiem?»

Dītija atbildēja: «Džei El, ko tu ar to gribi teikt, mīļā?» Es sēdēju viņām abām pa vidu; viņas sarunājās, acīmredzot negaidot manu viedokli, kaut ari es biju liecinieks.

«Mēs mēģinām noteikt optimālo mirkli LGP evakuēšanai, vai ne?»

«Vai tā? Kāpēc gan neizmēģināt evakuāciju, ieplānot to laikā, tad sākt to mīnus h stundās plus trīsdesmit minūtēs?

Tad visi būtu atpakaļ šeit, un paliktu vēl daudz brīva laika.»

«Dītija, tu tikko izteici paradoksu, kas atstāj tavu galvu iesprūdušu dimbā,» Barouzs komentēja.

«Tēt! Tas ir rupji, aizskaroši un vulgāri!»

«Bet patiesi, mana mīļā meita. Tagad tiec ārā no lamatām.»

«Vienkārši. Es runāju par bīstamo pusi, nevis drošo. Mēs beidzam glābšanu ar trīsdesmit minūtēm rezervē, tad pārvietojamies uz jebkuru tukšu telpu jebkurā izdevīgā Izplatījumā

—   teiksim, uz to orbītu ap Marsu, ko mēs tik bieži esam izmantojuši — tad atgriežamies šajā Izplatījumā vienu minūti pēc tam, kad esam izbraukuši glābšanas misijā.»

«Neveikli, bet efektīvi.»

«Man patīk vienkārša programmēšana.»

«Man arī. Bet vai neviens nesaskata kādu kļūdu faktā, ka mes varam rēķināties ar jebkuru laika posmu, kādu vien vajag?»

«Pie velna, jā!»

«Nu, Arčij?»

«Tur ir paslēptas mīnas, iespējamība nulle komats deviņi deviņi septiņi. Kādas mīnas — tas atkarīgs no dažādiem apstākļiem. Kurš ir mūsu pretinieks? Nezvērs? Galaktikas Pavēlnieks? Boskone? Vai tā ir kādas citas vēstures mainītaju grupas tieša darbība, balstīta uz līgumu? Vai ari — tikai nesmejieties — mēs šoreiz stājamies pretī Autoram? Mūsu laika izvēlei vajadzētu būt atkarīgai no mūsu taktikas, mūsu taktika jāizplāno, rēķinoties ar pretinieku. Tā kā mums jānogaida, kamēr lielās smadzenes blakustelpā pateiks, ar ko mēs cīnāmies.»

«Nē,» atbildēja Libija Longa.

«Kas nav kārtībā, mammu?» puisis jautāja.

«Mēs prognozēsim visas iespējamās kombinācijas, mīļais, un simultāni tās atrisināsim, tad ierakstīsim pareizo atbildi scenārijā.»

«Nē, Lib, tu vēl joprojām esi gatava derēt uz pārsimts dzīvībām, ka lielajām smadzenēm ir taisnība,» Lācars iebilda. «Ja nu tā nav? Mēs paliksim tepat un atradīsim kādu drošu risinājumu, pat ja vajadzēs strādāt desmit gadus. Lē

dijas un džentlmeņi, mes runājām par saviem kolēģiem. Viņi nav aizvietojami. Nolādēts, atrodiet pareizo atbildi!»

Es sēdēju un jutos muļķīgi, lēnām sākot saprast, ka viņi nopietni diskutēja par to, kā glābt visus cilvēkus, arhīvus un instrumentus kosmosa apmetnē, kuru manu acu priekšā uzspridzināja pirms stundas. Un ka viņi tikpat vienkārši varēja izglābt visu apmetni — pārvietot to uz citu vietu, pirms bumba trāpīja. Es dzirdēju, ka viņi apspriež, kā to varētu darīt, kā plānot laiku. Bet viņi atteicās no ši risinājuma. Apmetnei vajadzēja izmaksāt neskaitāmus miljonus kronu… tomēr viņi atteicās to glābt. Nē, nē! Pretinieks, lai tas butu Apokalipses Nezvērs vai Galaktikas Pavēlnieks (es aizrijoši), vai kāds cits — viņam jārada iespaids, ka nodoms ir izdevies, viņam nedrīkst rasties aizdomas, ka ligzdiņa ir tukša un putniņš aizlidojis.

Es sajutu kaut ko pazīstamu savā kreisajā kājā: lords Piksels atkal trenējās vertikālajos triecienkāpienos. Viņš atstāja kājā jaunas skrambas, tāpēc es noliecos, satvēru kaķēnu un noliku uz galda. «Piksel, kā tu šeit gadījies?»

«Blert!»

«Patiešām. Arā dārzā, cauri dārzam, cauri rietumu spārnam — vai ari tu gāji apkārt? — pāri pļavai, lēciens augšā uz kosmosa kuģi — vai traps bija nolaists? Kā tas varētu būt, ka tu atradi mani?»

«Blert.»

«Viņš ir Šrēdingera kaķis,» Džeina Libija teica.

«Tad lai Šrēdingers labāk nāk un pievāc savu kaķi, pirms tas nav apmaldījies vai sagādājis sev sāpes.»

«Nē, nē, Piksels nepieder Šrēdingeram; Piksels vēl nav izvēlējies savu cilvēku — ja vien viņš nav izvēlējies tevi?»

«Nē, es nedomāju. Nu, varbūt.»

«Man gan liekas, ka noteikti. Es redzēju, ka viņš šodien sēdēja tev klēpī. Un tagad viņš ir pārvarējis tālu ceļu, lai atrastu tevi. Man liekas, ka tu esi izraudzīts. Vai tu esi no kaķu cilvēkiem?»

«O, jā! Ja Heizela ļaus man viņu paturēt.»

«Viņa ļaus, viņa ir no kaķu cilvēkiem.»

«Es ceru.» Piksels sēdēja uz mana piezīmju bloka, mazgājās, un veltīja visas pūles aizauss mazgāšanai. «Piksel, vai es esmu tavs cilvēks?»

Viņš pārtrauca mazgāšanās procesu tikai uz mirkli, lai daudznozīmīgi pateiktu: «Blert!»

«Labi, sarunāts. Darbinieka alga un tiesības. Medicīniskā apkalpošana. Katra otrā trešdienas pēcpusdiena brīva, tas atkarīgs no uzvedības. Džeina Libija, kas ir Šrēdingers? Kā kaķis tika šeit? Pasaki viņam, ka Piksels ir aizrunāts.»

«Šrēdingera te nav; viņš ir miris jau divreiz divpadsmit gadsimtus. Viņš bija viens no senās vācu dabas filozofu grupas, kuri tik brīnišķīgi maldījās attiecībā uz visu, ko pētīja, — Šrēdingers, Einšteins, Heizenbergs un… Vai visi šie filozofi dzīvoja tavā Izplatījumā? Es zinu, ka viņi nav bijuši visās multikosmosa daļās, bet paralēlā vēsture nav mana stiprā puse.» Viņa vainīgi pasmaidīja. «Man liekas, ka skaitļu teorija ir vienīgais, ko es patiešām protu. Bet es esmu laba pavāre.»

«Un kā tu proti nomazgāt muguru?»

«Es esmu labākā muguru mazgātāja Bundokā!»

«Tu izšķied savu laiku, Džei El,» Dītija iejaucās. «Heizela joprojām vadā viņu pie saitītes.»

«Bet, krustmāt Dītija, es necentos ievilkt viņu gultā.»

«Ak nē? Tad beidz izšķiest viņa laiku. Atkāpies un palaid mani. Ričard, kāda ir tava attieksme pret precētām sievietēm? Mēs visas esam precējušās.»

«Mmm… Piektais Papildinājums!»

«Es tevi saprotu, bet šeit, Bundokā, nevienam nav ne jausmas par to. Šie matemātiķi — vai viņi bija tavā pasaulē?»

«Ja mēs runājam par vienām personām. Ervins Šrēdingers, Alberts Einšteins, Verners Heizenbergs…»

«Tā ir tā sabiedrība. Viņi aizrāvās ar tā saucamo «domu eksperimentēšanu» — it kā kaut ko varētu tā uzzināt. Teologi! Džeina Libija gribēja tev pastāstīt par Šrēdingera kaķi, domu eksperimentu, kam bija jāizsaka kaut kas par realiāti. Džei El?»

«Tas bija muļķīgs pasākums, ser. Ielika kaķi kastē. Pārbaudīja, vai tas paliek dzīvs pēc izotopa sadalīšanās vienā stundā. Vai pēc stundas kaķis ir dzīvs vai miris? Šrēdingers

par to šaubijas, jo tolaik par zinātni viņi sauca statistiskās iespējamības, kaķis neskaitījās ne dzīvs, ne miris, līdz kāds atvēra kasti; tas eksistēja kā iespējamību mākonis.» Džeina Libija paraustīja plecus, izveidojot interesantus dinamiskus izliekumus.

«Blert?»

«Vai kāds iedomājās pajautāt kaķim pašam?»

«Tu zaimo,» atsaucās Ditija. «Ričard, tā ir «zinātne» vācu filozofu stilā. Tu nedrīksti reaģēt tik asi. Jebkurā gadījumā — Piksels tika iesaukts par «Šrēdingera kaķi» tāpēc, ka viņš staigā cauri sienām.»

«Kā viņš to dara?»

Džeina Libija atbildēja: «Tas nav iespējams, bet viņš ir tik mazs, ka vēl nezina, ka tas nav iespējams, un tā viņš to dara. Tāpēc nekad nevar zināt, kad un kur viņš parādīsies. Man liekas, viņš meklēja tevi. Dora?»

«Vai tu ko vēlies, Džei El?» kuģis atsaucās.

«Vai tu gadījumā neievēroji, kā šis kaķēns tika kuģī?»

«Es ievēroju visu. Viņš neķēpājās ar trapu, viņš ienāca tieši cauri manai ādai. Kutēja. Vai viņš ir izsalcis?»

«Iespējams.»

«Es viņam kaut ko sagādāšu. Vai viņš ir pietiekami vecs, lai ēstu sauso barību?»

«Ja. Bet ne lielos kumosos, kaķēnu barību.»

«Tieši tā.»

«Lēdijas,» es ierunājos. «Džeina Libija izmantoja frāzi «lieliski maldījās», runājot par šiem vācu zinātniekiem. Protams, tas neattiecās uz Albertu Einšteinu?»

«Protams, attiecas!» Ditija atbildēja.

«Esmu pārsteigts. Manā pasaulē Einšteins ir svētais.»

«Manā pasaulē viņa attēli tiek dedzināti. Alberts Einšteins bija pacifists, bet negodīgs. Kad viņa paša intereses tika aizskartas, viņš aizmirsa visu par saviem pacifista principiem un izmantoja savu politisko ietekmi, lai ķertos pie projekta, kura rezultātā tika izgatavota pirmā bumba, kas varēja iznīcināt veselu pilsētu. Viņa teorētiskais darbs nav nekāds īpašais, un lielākā daļa' viņa atziņu ir izrādījušās aplamas. Bet viņš paliks mūžam negodā kā politiķis-pacifists, kurš kļuvis par slepkavu. Es viņu neieredzu!»

XXVI nodaļa

«Panākumi nozīmē sasniegt barības ķēdes virsotni.»

Dž. Heršovs (1906)

Aptuveni tajā pašā mirkli Pikselam tika pasniegta barība

—    trauks izauga uz galda, kā man šķita. Bet es to nevaru droši apgalvot, jo tas vienkārši parādījās. Kaķēna barošana man ļāva brīdi padomāt. Dītijas enerģiskais apgalvojums mani pārsteidza. Šie vācu zinātnieki dzīvoja un strādāja divdesmitā gadsimta pirmajā pusē — ne pārāk sen pēc maniem priekšstatiem par vēsturi, bet, ja tas, ko šie cilvēki man centās iestāstīt, bija patiesība — neticami! — tad viņiem tas bija patiešām sen. «Divreiz divpadsmit gadsimti»

—    Džeina Libija bija teikusi.

Kā gan šī jaunā lēdija, Dr. Dītija varēja kļūt tik emocionāla, runājot par sen mirušiem vācu gudriniekiem? Es zinu tikai vienu notikumu vairāk kā divtūkstoš gadu senā pagatnē, kuru pieminot, cilvēki kļūst emocionāli… un pie tam vēl tas nekad nav noticis.

Es savā prātā jau sāku sastādīt sarakstu ar nesaderīgiem paradoksiem: Lācara vecums, nāvīgo slimību uzskaitījums, ar kurām es it kā esot slimojis, pusducis dīvainu notikumu uz Mēness, bet galvenais — pats Tertiuss. Vai tā patiešām bija sveša planēta tālu no Zemes gan laikā, gan telpā? Vai arī tas bija Potjomkina ciemats kādā Klusā okeāna dienvidu salā? Vai varbūt Dienvidkalifornijā? Es nebiju redzējis pilsētu, ko sauca Bundoka (aptuveni viens miljons iedzīvotāju, tā viņi apgalvoja); es biju redzējis tikai kādus piecdesmit cilvēkus. Vai pārējie eksistēja tikai kā iedomāts fons improvizētam dialogam, lai atbilstu lomām Potjomkina ciematā?

(Uzmanies, Ričard! Tu atkal kļūsti paranoidāls.)

Cik liela Lētas ietekme vajadzīga, lai padarītu cilvēku jukušu?

«Dītija, tev ir spēcīga nepatika pret Dr. Einšteinu.»

«Man ir iemesls!»

«Bet viņš dzīvoja tik ļoti sen. «Divreiz divpadsmit gadsimti» — tā teica Džeina Libija.»

«Tik sen viņai, bet ne man!»

Ierunājās Dr. Barouzs. «Pulkvedi Kempbel, tu varbūt esi pieņēmis, ka mēs visi esam dzimuši šeit. Bet tā nav. Mēs esam bēgļi no divdesmitā gadsimta, tieši tāpat kā tu. Ar «mēs» es domāju sevi, Hildu, Zebadiju un manu meitu — Dltiju, nevis Džeinu Libiju. Džei E1 ir dzimusi šeit.»

«Tu beisbolā nopūdelēji, tēt,» Dītija viņam teica.

«Bet tikai nedaudz,» Džeina Libija piebilda.

«Bet viņš pieskārās «mājai». Tu nevari novērsties no viņa tikai tāpēc, mīļā.»

«Es nemaz negribu. Kā tētis viņš ir paciešams.»

Es nemaz necentos visam izsekot; man bija radusies pārliecība, ka visi šejienieši pēc Aiovas standartiem bija pilnīgi traki. «Dr. Barouz, es neesmu no divdesmitā gadsimta, esmu dzimis Aiovā 2133. gadā.»

«No šejienes skatoties, maza atšķirība. Dažādas laika līnijas, manuprāt, paralēli Izplatījumi, bet gan tu, gan es runājam gandrīz vienā akcentā, dialektā un lietojam tos pašus vārdus; krustpunkts, kurā tu nonāci vienā pasaulē, un es otrā, nevarētu būt pārāk sen pagātnē. Kurš un kad pirmo reizi sasniedza Mēnesi?»

«Nīls Armstrongs, 1969. gadā.»

«O, tā pasaule! Jums bija savas nepatikšanas. Mums arī. Mūsu pasaulē Mēnesi pirmoreiz sasniedza Rozā Koala Balloksa O’Mellija vadībā 1952. gadā.» Dr. Barouzs pacēla acis un paskatījās apkārt. «Jā, Lācar? Kaut kas tevi nomāc? Blusas? Iesnas?»

«Ja tu un tavas meitas nevēlaties strādāt, es iesaku pārvietoties kaut kur citur. Blakustelpā. Varbūt vēsturniekiem un leģendu rakstniekiem patīk trusīšu medības. Pulkvedi Kempbel, man liekas, ka tev arī būtu ērtāk barot kaķi citur. Es iesaku vannasistabu pa kreisi no manas viesistabas.»

Dītija atsaucās: «Lācar, pie velna! Tu esi nīgrs, neciešams, vecs virs. Nav iespējams iztraucēt matemātiķi, kurš

strādā. Paskaties uz Libiju — tu varētu zem viņas palikt petardi, un viņa pat acis nepamirkšķinātu.» Dītija piecēlās. «Vudij, zēn, tev atkal vajadzīga atjaunošana; tu kļūsti par vecu krāmu. Nāc, Džei El.»

Dr. Barouzs ari piecēlās, paklanījās un teica: «Ja jūs mani atvainosiet?» un izgāja, pat nepaskatījies uz Lācaru. Strīds virmoja gaisā, bija nepieciešams atšķirt divus vecus bukus vienu no otra, pirms tie sākuši badīties.

Vai arī trīs — mani ieskaitot. Izdzīt mani kaķēna dēļ bija nesaprotami; es biju dusmīgs uz Lācaru jau trešo reizi vienā dienā. Es nebiju atnesis šo kaķēnu sev līdzi, viņa paša kompjūters bija ieteicis to pabarot šeit un bija piegādājis barību.

Es piecēlos, paņēmu Pikseļu vienā rokā, ar otru paņēmu barības trauku, tad sapratu, ka nāksies paņemt spieķi, lai pārvietotos. Džeina Libija saprata manu problēmu, paņēma kaķēnu un pieglauda sev. Es sekoju, balstīdamies uz spieķa un otrā rokā nesdams kaķa barību. Es izvairījos skatīties uz Lācaru. Ejot pāri viesistabai, mums pievienojās Heizela un Hilda. Heizela man pamāja un norādīja uz krēslu sev blakus; es papurināju galvu un turpināju iet tālāk, tāpēc viņa piecēlās un nāca mums līdzi. Hilda savukārt sekoja viņai. Mēs neiztraucējām sarunu viesistabā. Dr. Heršovs lasīja lekciju, mūs neviens neievēroja.

Viens no jaukākajiem, dekadentiskākajiem un sibaritiskajiem dzīves aspektiem uz Tertiusa bija viņu vannasistabu kvalitāte — ja vispār var lietot tik pieticīgu terminu. Nemaz nemēģinot raksturot man nepazīstamās mēbeles, ļaujiet definēt bagāta Tertiusa iedzīvotāja (Lācars bija bagātākais no šejienes iedzīvotājiem, to var droši teikt) luksusa vannasistabu — definēt tās funkcionālās iespējas:

Sāksim ar jūsu iecienīto krodziņu vai kafejnīcu.

Pievienosim somu pirti.

Un ko jūs teiktu par mazgāšanos japāņu stilā?

Vai jums patīk karsta vanna? Ar maisītaju vai bez?

Vai saldējuma un sodas strūklaka ir jūsu jaunības atmiņas?

Vai jums patīk sabiedrība vannasistabā?

Novietosim labi apgādātu uzkodu (karstu vai aukstu) bāru pastieptas rokas attālumā.

Vai jums patīk mūzika? Grāmatas, žurnāli, lentes?

Vingrojumi? Masaža? Kalnu saule? Smaržīgs vējiņš?

Mīkstas, siltas vietiņas, kur atgulties un nosnausties, vienatne vai kompānijā?

Viss tikko nosauktais kopā tiek labi samaisīts un novietots lielā, skaistā, labi apgaismotā telpā. Šis saraksts tomēr pilnībā neraksturo Lācara Longa vannasistabu, jo pats galvenais tajā: Dora.

Ja ir kāda vēlme, ko kuģa kompjūters nevar piepildīt, tad es neatrados tur pietiekami ilgi, lai to atklātu.

Es neķēros uzreiz pie visu šo luksusa iespēju izmantošanas; man bija pienākums parūpēties par kaķi. Es apsēdos pie vidēja lieluma apaļa galdiņa (pie tāda četri draugi var sasēsties, lai iedzertu), uzliku uz tā barības trauku un pasniedzos pēc kaķēna. Tā vietā Džeina E1 apsēdās un pati nolika kaķēnu uz galda. Barouzs mums pievienojās.

Kaķēns apostīja barību, ko viņš bija badīgi ēdis pirms paris minūtēm, tad Džeinai E1 ar iedvesmu nodemonstrēja, cik ļoti neapmierināts viņš jūtas par to, ka viņam piedāvā kaut ko kaķiem nepiemērotu. Džeina E1 ierunājās: «Dora, man liekas, viņš ir izslāpis.»

«Ko viņš vēlas? Bet paturi prātā, ka vadība neatļauj man izsniegt alkoholiskos dzērienus nepilngadīgajiem, ja nu vienīgi pavešanas nolūkos.»

«Beidz izrādīties, Dora; pulkvedis Kempbels tev var noticēt. Piedāvāsim mazajam ūdeni un pilnpienu, atsevišķi. Ķermeņa temperatūrā, kas kaķēniem ir…»

«Trīsdesmit astoņi komats astoņi grādi. Tūlīt būs klāt.»

Ililda iesaucās, no baseina — nē, no lielas vannas, man šķiet — pāris metrus tālāk: «Džei El! Nāc šeit, mīļā. Dītijai ir jaunas tenkas.»

«Aa?» Šķita, ka meitene nevar izvēlēties. «Pulkvedi Kempbel, vai tu parūpēsies par Pikseļu? Viņam patīk laizīt no tava pirksta. Tā ir vienīgā iespēja panākt, lai viņš padzeras.»

«Labi, tiks darīts.»

Kaķēns tiešām savādāk negribēja dzert… kaut gan likās iespējami, ka es nomiršu sirmā vecumā, pirms viņš būs ielacis

kaut desmit mililitrus. Bet kaķēnam nekur nebija jāsteidzas. Heizela izkāpa no lielās vannas un pievienojās mums. Es viņu uzmanīgi noskūpstīju un teicu: «Tu samērcēsi krēslu.»

«Tam nekas nenotiks. Kas tur notika — vai Lācars atkal uzdarbojās?»

«Tā māte!»

«Šajā gadījumā tas neko neizsaka. Kas notika?»

«Mm… varbūt es reaģēju pārāk spēcīgi. Labāk pajautā Dr. Barouzam.»

«Džeikob?»

«Nē, Ričards nepārspīlēja. Lācars pacentās būt skarbi neiecietīgs pret mums visiem. Pirmkārt, Lācaram nav nekādu tiesību pārraudzīt matemātiķu sekciju; viņš nav matemātiķis profesionālajā nozīmē un viņam nav tāda kvalifikācija, kas ļautu vadīt. Otrkārt, katrs šajā sekcijā zina viens otra paradumus; mēs nekad neiejaucamies cita darbā. Bet Lācars izsvieda mani ārā, arī Dītiju un Džeinu Libiju par uzdrošināšanos pāris mirkļus papļāpāt par kaut ko, kas nebija ierakstīts viņa dienas kārtībā… absolūti nezinot, vai ignorējot to, ka es un manas meitas izmantojam divu līmeņu meditācijas formu. Heizela, es savaldījos. Tu varētu lepoties ar mani.»

«Es vienmēr lepojos ar tevi, Džeikob. Es gan nespētu savaldīties. Saskaroties ar Lācaru, jāmācās no sera Vinstona Čērčila, un jākāpj viņam uz kājām, līdz viņš sāk atvainoties. Lācars nekad nenovērtē labas manieres. Bet ko viņš izdarīja Ričardam?»

«Teica, lai viņš nebarojot savu kaķi uz konferenču galda. Smieklīgi! it kā viņa galdam kaut kas varētu notikt, pat ja kaķēnam sagribētos uzčurāt uz tā.»

Heizela papurināja galvu un sadrūma, kas viņai nepiestāv. «Lācars vienmēr ir bijis rupjš, bet kopš šīs kampaņas

—    es domāju Pavēlnieka — sākuma viņš kļūst arvien grūtāk paciešams. Džeikob, vai tava sekcija piedāvāja viņam drūmas nākotnes paredzējumus?»

«Dažus. Bet īstās grūtības ir tās, ka mūsu ilgtermiņa projekti ir tik neskaidri. Tas var kaitināt, es zinu, jo, kad tiek iznīcināta pilsēta, traģēdija nav neskaidra, tā ir tieša un atbaidoša. Ja mēs izmainām vēsturi, mēs nevis pilnībā atjaunojam pilsētu, bet gan vienkārši sākam jaunu laika lī

niju. Mums ir vajadzīgs projekts, kas ļautu izmainīt vēsturi, pirms šī pilsēta tiek iznīcināta.» Viņš paskatījās uz mani. «Tāpēc Ādama Selena glābšana ir tik būtiska.»

Es izskatījos dumji — tā ir mana labākā loma. «Lai Lācars kļutu labsirdīgāks?»

«Netieši — jā. Mums vajadzīgs pārraudzības kompjūters, kas var vadīt, programmēt un uzraudzīt citus lielus kompjūterus multikosmosa projektu radīšanā. Lielākie tādi kompjūteri, ko mēs zinām, ir uz šīs planētas, Atēna jeb Tīna, un viņas dvīņumāsa uz Secundus. Bet šāda veida projekti ir daudz lielāka mēroga. Sabiedrības funkcijas uz Tertiusa ir galvenokārt automatizētas un drošas, Tīna iejaucas tikai kā problēmu atrisinātāja. Bet Holmss IV — Ādams Selens jeb Maiks — dažādu apstākļu dēļ auga, auga un auga, acīmredzot neviens necentās saglabāt viņa izmērus optimālajās robežās… tad viņa pašprogrammēšanas spējas nenormāli attīstījās līdz pat unikālai rīcībai — Mēness Revolūcijai. Pulkvedi, es nedomāju, ka cilvēka smadzenes vai vairāku cilvēku smadzenes spētu uzrakstīt programmas, ko Holmss IV pats izstrādāja, lai varētu vadīt revolūcijas notikumus. Mana vecākā meita Ditija ir labaka speciāliste programmēšanā; viņa atzīst, ka cilvēka smadzenēm tas būtu neiespējami, un, pēc viņas domām, mākslīgais intelekts varētu to izdarīt tikai tā kā Holmss IV — saskaroties ar nepieciešamību. Tāpēc mums vajadzīgs Ādams Selens vai arī viņa būtība, programmas, ko viņš uzrakstījis pašradīšanas procesā. Tāpēc, ka mēs nezinām, kā to izdarīt.»

Heizela paskatījās uz baseina pusi. «Varu derēt, ka Dītija to varētu. Ja vajadzētu.»

«Paldies, dārgā, manas meitas vārdā. Bet viņai nepatīk glaimi. Ja Dītija to varētu izdarīt, vai domātu, ka viņai ir kaut mazākā iespēja, viņa nekavējoties ķertos pie darba. Viņa dara, ko vien var; viņa smagi strādā pie jau eksistējošās kompjūteru datu bankas sasaistīšanas.»

«Džeikob, man nepatik to teikt…» Heizela vilcinājās. «Varbūt labāk nemaz neteikt?»

«Tad nesaki.»

«Man tas jāpasaka. Tētis Manijs nav pārāk optimistisks par rezultātiem pat gadijumā, ja mums pilnībā izdodas iz-

22 — 2589

337

glābt visas atmiņas bankas un programmas, kas sastāda Ādama Selena jeb Maika, kā tētis Manijs viņu sauc, būtību. Viņš uzskata, ka draugs ir tik smagi cietis pēdējā uzbrukumā — es atceros to vēl lidz šai dienai; tas bija drausmīgi — Maiks cieta tik smagi, ka viņš ir ieslīdzis kompjuteru katatonijā un nekad neatmodīsies. Gadiem ilgi pēc Revolūcijas tētis mēģināja viņu pamodināt, kad viņam bija brīva ieeja Valdības kompleksā. Viņš nesaprot, kāds labums būtu no atmiņām un programmām, ja tās tiktu atvestas šurp. O, tētis grib pamēģināt, noteikti, viņš mīl Maiku, Bet viņš izsakās visai bezcerīgi.»

«Kad tu satiksi Manuelu, uzmundrini viņu; Dītija ir izdomājusi atbildi.»

«Patiešām? O, kaut nu tā būtu!»

«Dītija ir ieplānojusi papildināt Tīnu ar daudz lielāku neizmantotu jaudu — gan atmiņai, gan simbolu manipulācijai — un tad viņa sapāros Maiku ar Tīnu. Ja tas neatdzīvinās Maiku, tad viņu var norakstīt.»

Mana mīļotā izskatījās pārsteigta, tad iesmējās. «Jā, tā vajadzētu būt.»

Tad viņa atgriezās pie baseina, un es uzzināju no Džeikoba Barouza, kāpēc viņa meita Dītija tik emocionāli izteicās par atombumbas tēvu: viņa bija redzējusi, viņi visi četri bija redzējuši, kā viņu pašu māja iet bojā atomsprādzienā — tā bija ķēdes reakcijas bumba, es domāju, bet Džeiks neko neteica.

«Pulkvedi, ir viena lieta to lasīt virsrakstos vai dzirdēt ziņu reportāžā; pavisam kas cits ir redzēt, kā tavu māju pārklāj sēņveidīgais mākonis.

Mēs nekad nevaram atgriezties mājās, mums to vairs nav. Patiesībā mēs tikām pilnībā atbrīvoti no visām vecajām saistībām. Mūsu laika līnijā nav neviena pierādījuma, ka mēs četri — es, Hilda, Dītija, Zebs — esam vispār eksistējuši. Māju, kur mēs reiz dzīvojām, vairs nav un nekad nav bijis; zeme ir aizvērusies pār tām.» Viņš izskatījās vientuļš kā Odisejs, tad turpinaja:

«Lācars aizsūtīja Laika korpusa operatīvo daļu… Dora? Vai es varu runāt ar Elizabeti?»

«Runā.»

«Libij, mīļā? Jāizvieto tā novērotāju rozete, par kuru runāja Pīts vai Arčijs? Nosaki novērošanas agrāko datumu. Jāatgriežas par trim gadiem. Evakuācija.»

«Paradokss, Džeikob.»

«Ja. Tie trīs gadi jāatstāj cilpā, tad jāizspiež ārā un jāaizmet. Pārbaudi to.»

«Jā, labi. Vēl kaut kas?»

«Nē. Pagaidām viss.»

Barouzs turpināja runāt ar mani: «… aizsūtīja operatīvo daļu uz mūsu laika līniju, lai mēģinātu atrast mūs, vienalga kādā veidā piecdesmit gadu posmā, sākot no manas dzimšanas līdz naktij, kad mēs bēgām, lai glābtu dzīvību. Mēs tur nebijām. Mēs nekad nebijām dzimuši. Gan Zebam, gan man bija militārā un akadēmiskā karjera, bet mēs vairs nebijām ne militārajos arhīvos, ne augstskolu dokumentos. Tur bija ziņas par maniem vecākiem… bet es nekad nebiju viņiem piedzimis. Pulkvedi, nevienā no tiem dučiem, simtiem, vēl vairāk veidiem, kādos divdesmitajā gadsimtā Ziemeļamerikas Savienotajās Valstis tika reģistrēti pilsoņi, nebija atrodama ne mazākā nojausma, ka mēs tur kādreiz būtu bijuši.»

Barouzs nopūtās. «Geja Krāpniece tonakt ne tikai izglaba mūsu dzīvības, viņa izglāba mūsu eksistenci. Viņa izdarīja to tik ātri, ka Nezvērs pazaudēja pēdas. Kas nu, mīļā?»

Džeina Libija bija pienākusi klāt, viņas acis bija ieplestas. «Tēt?»

«Saki, mīļā.»

«Mums vajadzīgi tie novērotāji, par kuriem runāja Pitagors, bet tiem jābūt daudz agrāk, teiksim, pirms desmit gadiem vai vēl vairāk. Kad viņi reģistrēs mirkli, kurā Pavēlnieks vai kāds cits sāka novērot LGP, mēs atkāpsimies laikā un notiks evakuācija. Cilpa un ielāps, un viņiem nekad neienāks prātā, ka mēs viņus esam apsteiguši. Es jau pastāstīju Dītijai, vina domā, ka plāns varētu izdoties. Ko tu domā?»

«Es ari tā domāju. Es parunāšu ar tavu māti un mēs iesniegsim savu priekšlikumu. Dora, lūdzu, savieno mani vēlreiz ar Elizabeti.» Nekas viņa sejā vai manierēs nelika saprast, ka viņš tikko bija runājis ar Libiju Longu un izklāstījis (cik es varēju saprast) to pašu plānu.

«Elizabete? Ziņa no mūsu galda tenisa nometnes. Džeina Libija saka, ka novērošanas rozeti vajag uzstādīt mīnus desmit gados, konstatēt pirmā izlūka parādīšanos, tad atgriezties, teiksim, par trīs gadiem, evakuēt, izgriezt cilpu un uzlikt ielāpu. Gan Dītija, gan es uzskatām, ka tam vajadzētu izdoties. Lūdzu, ziņo par to konferencei no Džeinas E1 ar Dītijas un manu atbalstu.»

«Un manu balsi arī.»

«Tev ir gudri bērni, mana mīļā.»

«Tāpēc, ka esmu izvēlējusies gudrus tēvus, ser. Un labus. Tas ir labi viņu atvasēm, un labi viņu sievām. Viss?»

«Viss.»

Barouzs piebilda meitenei, kas gaidīja: «Tavi vecāki lepojas ar tevi, Dženij. Es paredzu, ka matemātikas sekcija tuvāko pāris minūšu laikā vienbalsīgi pieņems lēmumu. Tu esi atbildējusi uz Lācara galveno iebildumu — visai loģisko iebildumu —, piedāvājot risinājumu, kura izpildīšanai nav nepieciešams zināt, kurš ir pretinieks; mēs to varam droši realizēt. Bet vai tu ievēroji, ka ar tavu metodi var arī noteikt, kas bija pretinieks? Ja paveicas.»

Džeina Libija izskatījās tā, it kā tikko būtu saņēmusi Nobela prēmiju. «Es ievēroju. Bet problēmas risinājumam bija vajadzīga tikai droša evakuācija; pārējais ir vienkārši apstākļu sakritības jautājums.»

«Apstākļu sakritības jautājums ir tas pats, kas «veiksme», vienkāršāk runājot. Ko jūs teiktu par vakariņām? Vai tu gribi labāk atgriezties vannā? Vai abus kopā? Kāpēc gan tev neiesviest pulkvedi Kempbelu ūdenī ar visām drēbēm? Dītija un Hilda tev palīdzēs, esmu pārliecināts, un man liekas, ka ari Heizela piedalītos.»

«Pagaidiet!» es protestēju.

«Mīkstčaulis!»

«Pulkvedi, mēs to nedarīsim. Tētis tikai joko!»

«Pie velna, ja es jokoju.»

«Tad treniņa pēc iesvied tēti vispirms. Ja viņam nenotiks nekas slikts, es padošos nepretojoties.»

«Blert!»

«Tu labak turies talak!»

«Dženij, bērniņ.»

«Jā, tēt?»

«Noskaidro, lūdzu, cik daudz porciju zemeņu piena kokteiļu un hotdogu — vai neatšifrējamu kopiju — mēs pasūtīsim. Kamēr tu to darīsi, es pakāršu savas drēbes sausajā telpā — ja pulkvedis ir veikls, viņš arī darīs to pašu. Pulkvedi, ši ir traka kompānija, it īpaši šajā konkrētajā kombinācijā — Hilda, Dītija, Heizela un Dženija. Eksplozīva. Kas parūpēsies par kaķēnu?»

Stundu vēlāk Dora (maza, zila lampiņa) aizveda mūs uz savu telpu; Heizela nesa kaķēnu un vienu viņa barības trauku, es nesu mūsu drēbes, otru kaķa trauku, savu spieķi un viņas rokassomiņu. Es biju patīkami noguris un domāju par brīdi, kad beidzot tikšu gultā ar savu sievu. Tik ilgi viņa nebija atradusies manā gultā. Pēc maniem rēķiniem mēs bijām zaudējuši divas naktis… kas nav daudz sen laulātam pārim, bet pārāk daudz medusmēnesim. Un morāle ir šāda: nevajag ļaut nevienam sev uzbrukt medusmēneša laikā.

Pēc viņas rēķiniem tas bija… mēnesis? «Mīļā meitene, cik ilgs laiks ir pagājis? Lētas loks ir pilnīgi sajaucis manu spēju orientēties laikā.»

Heizela vilcinājās. «Šeit tās bija trīsdesmit septiņas Tertiusa dienas. Bet tev vajadzētu justies tā, it kā tā bija viena nakts. Nu, divas naktis… jo tad, kad es vakar gāju gulēt, tu krāci. Piedod. Ienīsti mani nedaudz, bet ne pārāk stipri. Te nu ir mūsu mazā, pieticīgā istabiņa.»

(Patiešām «maza, pieticīga istabiņa!» Tā bija lielāka par manu luksusa dzīvokli Zelta Likumā, un daudz skaistāka… ar lielāku un labāku gultu.) «Mīļā sieva, mēs mazgājāmies Lācara Tadžmahalas baseinā. Man vairs nevajag noņemt korķa kāju, un par visu pārējo es jau parūpējos tajā Tadžmahalā. Ja tev vēl kaut kas jādara, dari, bet, lūdzu, ātri! Es esmu nepacietīgs.»

«Man nekas nav jādara. Bet jāparūpējas par Pikseļu.»

«Mēs noliksim viņa traukus vannasistabā, ieslēgsim viņu pašu tur, un vēlāk izlaidīsim ārā.»

Tā mēs ari darījām, un iekāpām gultā. Tas bija brīnišķīgi, un par detaļām jums nav nekādas darīšanas.

Kaut kad vēlāk Heizela teica: «Mēs vairs neesam divi.»

«Esam gan.»

«Es gribēju teikt — mums ir ciemiņš.»

«Es jau to ievēroju. Viņš pirms brītiņa uzrāpās man uz pleciem, bet es biju aizņemts, un viņš nesver gandrīz neko, tāpēc es klusēju. Vai tu vari viņu satvert un paglābt no saspiešanas?»

«Jā. Nekur nav jāsteidzas. Ričard, tu esi labs puika. Mēs ar Pikseļu nolēmām tevi paturēt.»

«Tikai pamēģiniet atbrīvoties no manis! Tu to nevari. Mīļā, tu pateici kaut ko dīvainu. Tu teici: «Šeit tās bija trīsdesmit septiņas Tertiusa dienas».»

Viņa nopietni paskatījās uz mani. «Man tas bija daudz ilgāk, Ričard.»

«Cik ilgāk?»

«Apmēram divus gadus. Zemes gadus.»

«Lai es esmu nolādēts!»

«Bet, dārgais, kamēr tu biji slims, es biju mājās katru dienu. Trīsdesmit septiņas reizes es no rīta ierados tavā slimnīcas istabā, tieši tā, kā biju solījusi. Tu mani pazini katru reizi, smaidīji un likās, ka tu esi priecīgs mani redzēt. Bet, protams, Lētas loks lika tev aizmirst katru mirkli, tikko tas bija pagājis. Katru vakaru es atkal gāju prom, un vēlāk atgriezos, vidēji bijusi prom apmēram trīs nedēļas katru reizi. Tāds režīms man nebija sarežģīts, bet Gejai Krāpniecei nācās veikt divus ceļojumus ik vakaru vai nu dvīņu, vai Hildas komandas vadībā. Ļauj man tagad piecelties, mīļais, kaķis ir drošībā.»

Mēs iekārtojāmies ērtāk. «Ko tu darīji tajā laikā?»

«Laika korpusa pētniecības darbs uz vietas. Vēsturiski pētījumi.»

«Man liekas, ka es vēl joprojām nesaprotu, ar ko nodarbojas Laika korpuss. Vai tu nevarēji pagaidīt mēnesi, un tad mēs abi kopā būtu veikuši darbu? Vai arī mana galva ir otrādi?»

«Ja un nē. Es ludzu komandējumu. Ričard, es mēģināju uzzināt, kas notiks pēc tam, kad mēs abi būsim izglābuši Ādamu Selenu. Maiku — kompjūteru.»

«Un ko tu uzzināji?»

«Neko. Neviena sasodīta sīkuma. No tā notikuma mēs varam atrast tikai divas laika līnijas — tas ir notikums

krustpunktā; tu un es esam radījuši abas nākotnes. Es izpētīju nākamos četrus gadsimtus abās līnijās — uz Mēness, lejā uz Dubļu pikas, vairākās kolonijās un apmetnēs. Visi avoti liecina — vai nu mums veicās… vai arī mēs centāmies, bet gājām bojā… vai arī nav vispār nekādu liecību. Pēdējais ir parasts gadījums; lielākā daļa vēsturnieku netic, ka Ādams Selens bija kompjūters.»

«Nu… tagad mēs neesam sliktākā situācijā, vai ne?»

«Jā. Bet man bija jāskatās. Un es gribēju visu pārbaudīt, pirms tu esi pamodies. Tas ir, ticis ārā no Lētas loka.»

«Vai tu zini, mazā, es par tevi domāju tikai labu. Tu esi uzmanīga pret savu vīru. Pret kaķiem. Un pret citiem cilvēkiem. Mm… nē, tā nav mana darīšana.»

«Runā, mīļais, vai arī es kutināšu tevi.»

«Nedraudi man. Es tev sitīšu.»

«Riskē — es kožu. Klausies, Ričard, es gaidīju tādu jautājumu. Šī ir pirmā reize, kad mēs esam palikuši divatā. Tu gribi zināt, kā vecā, trakā Heizela pārcieta divus sāpīgus uzticīgas un šķistas gaidīšanas gadus. Vai ari tu netici, ka viņa to darīja, bet esi pārāk pieklājīgs, lai to pateiktu.»

«Kāpēc tā, sasodīts ar vienu aci! Paklau, mana mīļā, es esmu Mēness iedzīvotājs, ar Mēness uzskatiem. Mīlestībā un seksā visu nosaka mūsu lēdijas; mēs, vīrieši, pieņemam viņu noteikumus. Tā ir vienīgā pieņemamā kārtība. Ja tu gribi mazliet palielīties, tad droši. Ja ne, tad runāsim par kaut ko citu. Bet neapvaino mani Zemes ložņu paradumos.»

«Ričard, tu esi viskaitinošākais tad, kad esi visprātīgākais.»

«Vai tu gribi, lai es tevi izjautāju?»

«Tas butu pieklājīgi.»

«Pasaki man trīs reizes.»

«Es tev pateikšu trīsreiz un ko es saku trīsreiz, tā ir patiesība.»

«Tu esi ieskatījusies grāmatas pēdējā lappusē. Labi, paliksim pie tā. Tu esi piederīga Longa Ģimenei, vai ne?»

Viņa aizturēja elpu. «Kāpēc tu tā domā?»

«Es nezinu. Es patiešām nezinu — bija daudz sīkumu, no kuriem neviens neko īpašu nenozīmēja un kuri lielākoties nav palikuši manā atmiņā. Bet kaut kad šī vakara

gaitā, runājot ar Džeiku, es sapratu, ka uztveru to kā pašsaprotamu faktu. Vai es kļūdos?»

Viņa nopūtās. «Nē, tev ir taisnība. Bet es nebiju iecerējusi tev to pašlaik atklāt. Redzi, es esmu atvaļinājusies no Ģimenes, pašlaik es neesmu tai piederīga. Un es nebiju nolēmusi tagad par to runāt.»

«Pagaidi. Džeiks ir viens no taviem vīriem?»

«Jā. Bet atceries, es esmu atvaļinājumā.»

«Uz cik ilgu laiku?»

«Līdz nave mūs šķirs! Es tev to apsolīju Zelta Likumā. Ričard, vēstures rāda, ka mēs apprecējāmies krustpunkta notikuma laikā… tāpēc es lūdzu Ģimenei atļauju šķirties… un nokārtoju atvaļinājumu. Bet tas var būt galīgs šķiršanās lēmums — es zinu, ka viņi to zina. Ričard, es biju šeit katru nakti, tas ir, katru Tertiusa nakti — trīsdesmit septiņas reizes… bet es nekad negulēju ar Ģimeni. Es… parasti es gulēju ar Ksiju un Čoi-Mu. Viņi bija labi pret mani.» Viņa piebilda: «Bet nevienu reizi ar kādu no Longiem. Nevienu no viņiem, ne vīrieti, ne sievieti. Es biju uzticīga tev savā veidā.»

«Es nesaprotu, kāpēc tev vajadzēja aiziet. Tu arī esi viena no Lācara Longa sievām. Atvaļinājumā, bet viņa sieva. Tas vecais, neizturamais rupeklis! Ei! Vai ir iespējams, ka viņš ir greizsirdīgs uz mani? Pie velna, jā, tas ir ne tikai iespējams, bet izklausās visai ticami. Protams! Viņš nav Mēness iedzīvotājs; viņš nespēj pieņemt likumu «Izvēlas lēdija». Un viņš nāk no kultūras, kurā greizsirdība bija visplašāk izplatītā garīgā slimība. Protams! Cik muļķīgi!»

«Nē, Ričard.»

«Pie velna viņu.»

«Ričard, Lācars ir izārstēts no greizsirdības jau pirms neskaitāmām paaudzēm…. es esmu precējusies ar viņu trīspadsmit gadus, man bija pietiekami daudz iespēju to novērtēt. Nē, dārgais, viņš ir norūpējies. Viņš uztraucas par mani un tevi — viņš zina, cik tas ir bīstami — viņš uztraucas par visu Ģimeni un visu Tertiusu. Tāpēc, ka viņš zina, cik bīstams ir multikosmoss. Viņš velta visu savu dzīvi un savu bagātību, lai censtos garantēt saviem cilvēkiem drošību.»

«Nu… kaut viņš varēt darīt to mazliet civilizētāk. Mazliet pieklājīgāk, taktiskāk.»

«Es arī to vēlētos. Paņem kaķēnu, es aiziešu līdz tualetei. Tad es labprāt pagulētu.»

«Es ari. Iesim kopā. Vai, cik labi izkāpt no gultas un iet uz tualeti, nevis lēkt.»

Mēs bijām iekārtojušies gultā, viņa bija atbalstījusi savu galvu man uz pleca, un kaķēns klejoja kaut kur tuvumā, mēs abi jau bijām gandrīz aizmiguši, kad viņa nomurmināja: «Ričard. Es aizmirsu… Ezra…»

«Ko tu aizmirsi?»

«Es runāju par viņa kājām. Kad… viņš pirmoreiz ar tām staigāja… ar kruķiem. Pirms trim dienām, man liekas… apmēram pirms trim mēnešiem pēc maniem rēķiniem. Mēs ar Ksiju apsveicām Ezru… horizontāli.»

«Tas ir vislabākais variants.»

«Nogurdinājām viņu gultā.»

«Labas meitenes. Kas vēl jauns?»

Šķita, ka viņa jau ir iemigusi. Tad viņa tikko dzirdami atbildēja: «Vaiominga.»

«Ko tu saki, dārgā?»

«Vaio, mana meita. Mazā meitenite, kas spēlējās pie strūklakas… tu atceries?»

«Jā, jā! Tava? Ak Dievs!»

«Satiksi viņu … rit no rīta. Nosaukta… par godu mammai Vaio. Lācars…»

«Vai viņa ir Lācara meita?»

«Es domāju, ka jā. Ištara tā teica. Protams, bija daudz…. iespēju.»

Es mēģināju iedomāties bērna seju. Laumiņa ar spilgti rudiem matiem. «Izskatījās vairāk līdzīga tev.»

Heizela neatbildēja. Viņas elpa bija kļuvusi lēna un vienmērīga. Es jutu ķepiņas uz krūtīm, tad kaut kas kutināja manu zodu. «Blert?»

«Klusu, mazais, mamma guļ.»

Kaķēns iekārtojās un arī aizmiga. Tā nu mana diena beidzās tāpat, kā sākusies, ar aizmigušu kaķēnu uz krūtīm.

Tā bija visai raiba diena.

XXVII nodaļa

«Tā ir vāja atmiņa, kas darbojas tikai attiecībā uz pagātni.»

Čārlzs L. Dodžsons (1832—1898)

«Gvendolina, mana mīļā.»

Heizela apstājās ar zobu suku rokās un izskatījās pārsteigta. «Jā, Ričard?»

«Si ir mūsu pirmā jubileja. Mums tā jāatzīmē.»

«Es labprāt atzīmētu, bet nespēju izsekot līdzi tavai aritmētikai. Un jāatzīmē tūlīt? Greznas brokastis? Vai atpakaļ gultā?»

«Abus kopā. Plus īpašs pasākums. Bet vispirms paēst. Rēķinot pēc manas aritmētikas, šodien ir mūsu pirmā jubileja, jo esam precējušies precīzi vienu nedēļu. Jā, es zinu, ka tev tie ir divi gadi…»

«Tie neskaitās. Tāpat kā Bruklinā pavadītais laiks.»

«Un tu saki man, ka esmu bijis šeit trīsdesmit septiņas, trīsdesmit astoņas, trīsdesmit deviņas dienas. Bet man tās nav trīsdesmit deviņas dienas, Gvena-Heizela, jo Allahs neatskaitīs Lētas lokā pavadītās dienas no manai dzīvei atvēlētā laika, tāpēc es tās nerēķinu. Pie velna, es tam neticētu, ja tagad man nebūtu divas kājas…»

«Vai tu žēlojies?»

«Ak nē! Izņemot par to, ka man tagad nāksies apgriezt nagus lielākam kāju pirkstu skaitam…»

«Blert!»

«Ko tu par to zini? Tev nav kāju pirkstu nagu; tev ir ķepas. Un tu man ieskrāpēji naktī, tā tas bija. Jā, tu to izdarīji — neizskaties tik nevainīgs. Trīsdesmitā jūnija, pirmdienas, vakarā 2188. gadā, es gan neesmu pārliecināts par to, kāds gads ir šeit, mēs gājām uz Halifaksas Baleta teātri, skatīties Luannu Paulīni kā Titāniju.»

«Jā. Vai viņa nav jauka?»

«Vai viņa nebija! Pagātne, mīļā. Ja tā ir tiesa, kas man ir stāstīts, viņas ēteriskais skaistums ir pīšļi jau vairāk kā divtūkstoš gadus. Lai miers viņas pīšļiem! Tad mēs devāmies uz «Varavīksnes galu» ieturēt vēlas vakariņas, un pilnīgi svešs cilvēks bija tik bezgaumīgs, ka atļāvās iet bojā pie mūsu galdiņa. Tad tu mani izvaroji.»

«Ne jau pie galda!»

«Nē, manā vecpuiša dzīvokli.»

«Un tā nebija izvarošana.»

«Mums par to vairs nevajag strīdēties, jo tu saglābi manu aptraipīto godu līdz nākamās dienas pusdienlaikam. Tā bija mūsu laulību diena, mana patiesā mīla. Misis Gvendolina Novaka un Dr. Ričards Eimss paziņoja par savām laulībām otrdien, 2188. gada pirmajā jūlijā. Atceries to datumu.»

«Man nemaz nenāk prātā to aizmirst!»

«Man ari ne. Tajā vakarā mēs laidāmies no pilsētas, ko kājas nes, šerifa suņi jau rūca un rēja, mīdami mums uz papēžiem. Tonakt nakšņojām Sauso Kaulu apmetnē. Pareizi?»

«Tiktāl pareizi.»

«Otrajā mūsu kopīgajā dienā, kas bija trešdiena, Grieta mūs aizveda līdz Laimīgā Puķa apmetnei, un mēs palikām pa nakti Dr. Čana iestādījumā. Trešajā dienā, ceturtdien, krustmāmiņa mūs veda uz Mēness Honkongu, bet viņa neaizveda mūs līdz galam, jo mēs sastapāmies ar neapmierinātajiem agrāro reformu atbalstītājiem. Atlikušo ceļu pie stūres sēdēji tu, un diena beidzās Ksijas viesnīcā tik vēlu, ka gandrīz nebija vērts vairs iet gulēt. Bet mēs tomēr gājām. Tā mēs nonākam līdz piektdienai, Ceturtajam jūlijam. Neatkarības dienai. Taisnība?»

«Taisnība.»

«Mūs pamodināja — mani pamodināja; tu jau biji aizgājusi — mani pamodināja pārāk agri vēlajā piektdienas rīta… un es uzzināju, ka pilsētas pārvaldei es nepatīku. Bet jūs ar krustmāmiņu izglābāt mani… un mēs devāmies uz Lunasitiju tik strauji, ka mana parūka palika karājamies gaisā.»

«Tu nevalkā parūku.»

«Vairs ne, tā vēl joprojām tur karājas. Mēs ieradāmies Lunasitijā tajā pašā piektdienā apmēram sešpadsmitos. Tev un man bija atšķirīgs viedoklis…»

«Ričard! Lūdzu, neatgādini manus pagātnes grēkus.»

«… kas drīz tika noskaidrots, jo es sapratu savu kļūdu un lūdzu piedošanu. Tonakt mēs palikām Raffles viesnīcā, mēs gājām gulēt vēl tajā pašā piektdienā, Ceturtajā jūlijā. To dienu mēs bijām sākuši krietni talu uz rietumiem, ar brīvības cīnītājiem, kas niekojās ar ieročiem. Tu vēl seko līdzi manam stāstam?»

«Jā. Manās atmiņās tas liekas daudz ilgāks laiks.» «Medusmenesis nekad nav pietiekami garš, un mūsējais ir visai raibs un notikumiem bagāts. Nākamajā rītā, sestdienā, mēs satikamies ar Ezru, tad devāmies uz_ Valdības kompleksu… atgriezāmies un mūsu ceļu aizšķērsoja pie Raffles ieejas durvīm. Tāpēc mēs aizbraucām no Raffles lielā steigā, atstājot tur kaudzi līķu, un nonācām Gejas Krāpnieces un Laika korpusa gādībā. Pēc pavisam īsa mirkļa mēs bijām manas nevainīgās jaunības zemē Aiovā, kur aug gara kukurūza. Tad nākamajā acumirklī mēs bijām uz Tertiusa. Mīļā, šajā brīdī mans Zemes ložņas kalendārs kļūst nederīgs. Mēs aizbraucām no Mēness sestdienas vakarā; mēs ieradāmies uz Tertiusa pēc pāris minūtēm, tāpēc mūsu ierašanās dienu es nosaukšu par svētdienu, 2188. gada piekto jūliju. Nav svarīgi, kā to sauc Tertiusa iedzīvotāji, tas mani tikai mulsinās. Vai vēl vari izsekot līdzi?»

«Nu... labi.»

«Paldies. Es pamodos nākamajā rītā — svētdienā, sestajā jūlijā — ar divām kājām. Pēc Tertiusa mērogiem laika zudums bija trīsdesmit septiņas dienas, kā es varu secināt. Tu man saki, ka tev tie ir bijuši divi gadi, neticams stāsts

—    es labāk ticēšu vienradžiem un jaunavām. Grietai bija pagājuši pieci vai seši gadi, tam es esmu spiests noticēt, jo viņai tagad ir astoņpadsmitvai deviņpadsmit un viņa ir stāvoklī; tam es nevaru neticet. Bet man pagaja tikai viena nakts — no sestdienas uz svētdienu.

Nākamajā — «svētdienas» naktī — es gulēju ar Ksiju, Grietu, Minervu, Galahedu, Pikseļu un, iespejams, arī ar Tomu, Diku, Hariju un viņu dāmām Agnesi, Meiblu un Bekiju.»

«Kas ir šīs meitenes? Puišus es pazīstu, pat pārāk labi.»

«Tu, nabaga mīļais, nevainīgais bērns; tu esi pārāk jauna, lai viņas pazītu. Par brīnumu es gulēju ļoti labi. Ta rezultātā mēs nonākam līdz vakardienai, kura manā numerācijās sistēma ir pirmdiena, septītais jūlijs. Pagājušo nakti mēs pavadītam, atgūstot citās medusmēneša dienās nokavēto… un bolšoi paldies tev, mana mīļotā.»

«Laipni lūdzu, ser. Bet prieks tika dalīts. Tagad es saprotu, kā tu nonāci līdz šādam datumam. Gan pēc Dubļu pikas kalendāra, gan pēc tava bioloģiskā pulksteņa — pamatpulksteņa, kā zina katrs laika ceļotājs — šodien ir otrdiena, astotais jūlijs. Apsveicu kāzu jubilejā, dārgais!»

Mēs apsveicām viens otru, Heizela apraudājās, un manas acis kļuva miklas.

Brokastis bija lieliskas. Tas ir viss, ko es varu pateikt, jo Gvena-Heizela nolēma man nodemonstrēt Tertiusa tradicionālās virtuves brīnumus un slepeni konsultējās ar Doru, tādējādi es ēdu to, kas man tika celts priekšā, kā viens Aiovas fermeris bija licis iegravēt uz sava kapakmeņa. Tāpat darīja arī Piksels, kuram tika pasniegta kāda speciāla barība, kas neizskatījās pēc pārtikas, bet viņam garšoja kā dievu ēdiens, par ko liecināja kaķēna uzvedība.

Mēs tikko bijām izdzēruši katrs savu otro tasīti — nē, tā nebija kafija — un gatavojāmies doties uz Longa mājokli, uz «speciālo pasākumu», tas ir, man būtu jāredz mana jaunā meita Vaiominga Longa, kad ierunājās Dora:

«Konsultācija: Laika līnija, datums, laiks un atrašanās vieta. Oficiāli. Lūdzu, sagatavojiet savus laikrāžus noregulēšanai.» Heizela izskatījās pārsteigta, steidzīgi paķēra rokassomiņu, parakņājās tajā un izvilka kādu neredzētu priekšmetu. Sauksim to par hronometru. «Mēs atrodamies stabilajā orbitā ap Tellusu, Saule III, laika līnija numur trīs, kods «Nīls Armstrongs». Datums — otrdiena, pirmais jūlijs…»

«Mans Dievs! Mēs esam atkal tur, kur sakam! Musu laulibu dienā!»

«Klusu, dārgais! Lūdzu!»

«… pēc Gregora kalendāra. Atkārtoju: Laika līnija numur trīs, Saule III, pirmais jūlijs, 2177. gads pēc Gregora kalendāra. Atskanot «tik», mēs būsim piektajā zonā, nulle deviņi četrdesmit piecas. Tik! Tie, kas ir ekipēti ar skaņas korekcijas aparatūru, gaidiet signālu.»

Tas sākās ar ļoti zemu skaņu un beidzās ar tik augstu, ka griezās ausīs. Dora piebilda: «Nākamā laika regulēšana un skaņas korekcija tiks piedāvāta pēc piecām minūtēm, pēc kuģa laika vai Tellusa piektās zonas laika, kas tagad saskan ar lokālo oficiālo laiku, kas tiek saukts par «dienas laiku» pārtveršanas punktā šajā laika līnijā. Heizela, dārgā, personiski tev.»

«Jā, Dora?»

«Te ir Ričarda kurpes… (Plakt, tās iekrita gultā. Ne no kurienes.) … un divi viņa uzvalki… (Plop.) … un es iesaiņoju veļu un zeķes turpat. Vai pievienot pāris kombinezonus? Es reģistrēju Ričarda izmērus, kamēr jūs gulējāt. Šie nav jāmazgā; tas ir Elerkulesa audums, nekļūst netīrs un nedilst.»

«Jā, Dora, paldies, mīļā. Tu domā par mums. Es nebiju vēl nopirkusi viņam neko citu, kā tikai pilsētas drēbes.»

«Es pamanīju.» (Plop — vēl viens sainītis.) Dora turpināja: «Mēs visu nakti ielādējām un izlādējām. Pēdējais izbrauca nulle deviņos nulle nulle, bet es teicu kapteinei Lesai par jūsu jubilejas brokastīm, un viņa neļāva Lācaram jūs traucēt. Ziņa no Lācara: ja jums labpatiktu, vai jūs nebūtu tik laipni un neizkāptu no gultas, un ziņotu LGP. Ziņas beigas. Tiešais pieslēgums no tilta.»

«Heizela? Runā kapteine Lesa. Vai jūs varat atstāt kuģi līdz desmitiem nulle nulle? Es teicu stūrgalvīgajam brālim, ka desmit ir izbraukšanas laiks, uz ko viņš var paļauties.»

Heizela nopūtās. «Jā. Mēs uzreiz ejam uz mašīnu.»

«Labi. Sveicieni jums abiem no manis, Loras un Doras. Lai daudz tikpat laimīgu dienu! Bija prieks jūs uzņemt kuģī.»

Mēs bijām pie mašīnas divas minūtes ātrāk, es nesu saiņus un kaķi, un mēģināju pierast pie jaunajām kurpēm

—    nu, pie vienas vecas, vienas jaunas. Es uzzināju, ka vārds «mašīna» attiecās uz mūsu veco draudzeni Geju Krāpnieci; šaura gaitenīša galā bija Gejas durvis. Atkal es neredzēju tās vannasistabas; Heizelas mazdēli vadīja mašīnu, mums bija jāapsēžas aizmugurē. Pols izkāpa ārā, lai mēs tiktu iekšā. «Sveika, vecmāmiņ! Labrīt, ser.»

Es atbildēju ar labrītu, un Heizela, nezaudējot ne sekundi, garāmejot noskūpstīja abus mazdēlus. Mēs apsēdā

mies un piesprādzējāmies. Kess iesaucās: «Ziņojiet par drošības jostām.»

«Pasažieru drošības jostas kārtībā,» Heizela ziņoja.

«Tilts! Esam gatavi izbraukšanai.»

Lesa atbildēja: «Varat izbraukt.»

Acumirkli mēs bijām gaisā un bezsvara stāvokli. Piksels sāka pretoties; es turēju viņu ar abām rokām. Es iedomājos, ka varbūt bezsvara stāvoklis viņu pārsteidza… bet kā gan viņš to zinātu? Viņš jau pats bija bez svara.

Zeme bija redzama pa labi, acīm redzami «pilna», bet to ir grūti pateikt no tik maza attāluma. Mēs atradāmies virs Ziemeļamerikas vidienes, pēc kā es sapratu, ka Lesa bija vairāk kā kompetents pilots. Ja mēs atrastos parastajā divdesmit četru stundu orbītā, tad būtu virs ekvatora deviņdesmit grādus uz rietumiem, tas ir, virs Galapagu salām. Es domāju, ka viņa bija izvēlējusies aptuveni četrdesmit grādus slīpu orbītu uz desmitiem nulle nulle pēc kuģa laika — un es paturēju prātā, ka to vajadzētu pārbaudīt, ja kādreiz tiktu pie kuģa mēraparātiem.

(Pilots nevar nedomāt līdzi tam pilotam, kurš vada kuģi, tā ir profesionāla slimība. Piedodiet.)

Tad mēs pēkšņi bijām atmosfērā, trīsdesmit sešus tūkstošus kilometru zemāk. Geja izpleta savus spārnus, Kess nolieca priekšgalu uz leju, tad izlīdzināja, un mums atkal bija svars, pilna gravitācija — un Pikselam šī pārmaiņa patika vēl mazāk. Heizela pasniedzās un paņēma Pikseļu, noglāstīja viņu, un kaķēns nomierinājās — man liekas, viņš drošāk jutās ar Heizelu. Es biju Geju redzējis tikai ar ievilktiem spārniem kā virsskaņas lidaparātu. Ar izplestiem spārniem viņa brīnišķīgi planē. Mēs bijām apmēram tūkstoš metru augstumā, bija jauka vasaras diena, zem mums atradās lauku rajons, debesis bija skaidras, izņemot dažus mākoņus šur un tur pie horizonta. Lieliski! Diena, kurā var justies jauns.

Kess teica: «Es ceru, ka pāreja jūs neapgrūtināja. Ja es būtu atstājis to Gejas rokās, viņa būtu mūs nosēdinājusi zemē vienā lēcienā; viņa uztraucas par pretgaisa ieročiem.»

«Es neuztraucos. Esmu apdomīgi uzmanīga.»

«Tieši tā, Geja. Viņai ir iemesls būt uzmanīgai. Pilotu brīdinājuma paziņojumā par šo planētu šajā laika līnijā un šajā

gadā ir rakstīts, ka jāuzmanās no pretgaisa ieročiem visu lielpilsētu un lielāko pilsētiņu apkārtnē. Tāpēc Geja noraida informāciju pretgaisa aizsardzības radaram tur lejā…»

«Tu tā ceri,» mašīna atbildēja.

«… un viņa izskatīsies ka vienkārša^ parasta privātā lidmašīna, ja tur vispār ir kāds radars. Seit, kur mēs atrodamies, tāda nav.»

«Optimists,» mašīna nošņācās.

«Beidz strīdēties. Vai tu esi pamanījusi mūsu mērķi?»

«Jau sen. Ja tu beigsi kult tukšus salmus un dosi man atļauju, es tur nosēdīšos.»

«Kad vēlies, Geja.»

Es teicu: «Heizela, es biju rēķinājies, ka ap šo laiku iepazīšos ar savu jauno meitu. Vaiomingu.»

«Neuztraucies, dārgais; viņa nekad neuzzinās, ka mēs bijām prom. Tā ir vienīgā iespēja tikt ar to galā, kamēr bērns nav pietiekami pieaudzis, lai saprastu.»

«Viņa neuzzinās, bet es gan. Esmu vīlies. Aizmirsīsim to.»

Mēs bijām zemē. Kess teica: «Lūdzu, pārbaudiet, vai neesat kaut ko atstājuši aiz sevis.» Kad mēs izkāpām, Geja Krāpniece izzuda.

Es blenzu uz vietu, kur tikko bija atradies kosmosa kuģis. Divsimt metrus tālāk atradās mana tēvoča Džoka māja.

«Heizela, kā Dora teica — kāds datums tagad ir?»

«Otrdiena, 2177. gada pirmais jūlijs.»

«Man likās, ka es tā dzirdēju. Bet kad padomāju, tad nolēmu, ka droši vien būšu kļūdījies. Tagad es saprotu, ka viņa nejokoja — ’77. Vienpadsmit gadi pagātnē. Mīļā, tas šķībais, vecais šķūnis atrodas tajā vietā, kur mēs pagājušajā sestdienā nolaidāmies, tas ir, pirms trim dienām. Tu aizvedi mani Ezras ratiņos no turienes uz māju. Dārgā, šķūnis, kuru mēs tagad tur redzam, tika nojaukts pirms vairākiem gadiem; te ir tikai tā spoks. Tas ir slikti.»

«Neuztraucies par to, Ričard. Ceļojot laikā un pirmo reizi saskaroties ar laika cilpu, tādas izjūtas rodas.»

«Es jau vienreiz esmu nodzīvojis 2177. gadu! Man nepatīk tādi paradoksi.»

«Ričard, uztver to kā jebkuru citu vietu jebkurā citā laikā. Neviens cits šādu paradoksu neievēros, tāpēc ignorē to pats. Iespēja, ka kāds varētu tevi pazīt, kamēr tu dzīvo tādā paradoksā, ir nulle jebkurā ērā ārpus tavas normālās dzives laika… bet parasti viens pret miljonu, pat ja tu nonāc tuvu mājām savā laika ceļojumā. Tu aizbrauci no šejienes visai jauns, vai ne?»

«Man bija septiņpadsmit — 2150. gads.»

«Tāpēc aizmirsti to. Tevi nevar pazīt.»

«Tēvocis Džoks mani pazīs. Esmu viņu vairākkārt apciemojis. Kaut arī ne pēdējā laikā. Ja neskaita mūsu īso vizīti pirms trim dienām.»

«Viņš to neatcerēsies.»

«Viņš neatcerēsies, ja? Protams, viņš ir simtu sešpadsmit gadus vecs. Vai ari būs tik vecs pēc vienpadsmit gadiem. Bet viņš nav senils.»

«Tev taisnība, viņš noteikti nav senils. Un tēvocis Džoks ir pieradis pie laika cilpām. Kā jau tu esi sapratis, viņš ir Korpusā, un jau krietni sen. Faktiski viņš ir Ziemeļamerikas stacijas galvenais saimnieks trešajā laika līnijā. LGP evakuācijas mērķis pagājušajā naktī bija šī stacija. Vai tu to nesaprati?»

«Heizela, es neko nesaprotu. Pirms divdesmit minūtēm es sēdēju mūsu istabā — Dora bija uz Tertiusa, es tā domāju — un es mēģināju izlemt, vai izdzert vēl vienu tasīti, vai aizvest tevi atpakaļ uz gultu. Kopš tā brīža es esmu skrējis, cik vien spēka, lai panāktu kārtējos mulsinošos notikumus. Nesekmīgi. Es esmu vienkārši vecs karavīrs un nekaitīgs, pirātisks rakstnieks, es neesmu pieradis pie tādiem piedzīvojumiem. Nu, iesim. Es tevi iepazīstināšu ar savu tanti Sisiju.»

Geja bija mūs izsēdinājusi pie ceļa pretī tēvoča Džoka mājai. Mēs gājām kādu gabaliņu pa ceļu, es nesu saiņus un šūpoju savu spieķi, Heizelai bija rokassomiņa un kaķis. Pirms pāris gadiem tēvocis Džoks apkārt savam īpašumam bija uzstādījis daudz drošāku sētu, nekā tolaik bija pierasts darīt Aiovā. Tā vēl nebija uzcelta, kad es pametu mājas un 2150. gadā devos dienēt; bet tā jau bija laikā, kad es biju atbraucis ciemos… 2161. gadā? Aptuveni.

23—2589

353

Sēta bija no masīva metāla, divus metrus augsta un augšpusē sešās kārtās nostieptas dzeloņstieples. Dzeloņstieples droši vien ir pieliktas vēlāk, es tās neatcerējos.

Rāmi bija iestiprināti vara vadi uz keramikas izolatoriem. Apmēram ik pēc divdesmit metriem pie sētas bija piestiprināts uzraksts:

SARGIES!!!

Nepieskarties sētai,

neizslēdzot galveno slēdzi nr. 12.

Pie vārtiem bija vēl viens, lielāks uzraksts:

STARPBIROJU SAKARU AĢENTŪRA BIOEKOLOGISKO PĒTĪJUMU NODALA RAJONA FILIĀLE Radioaktīvos materiālus piegādāt

pie ceturtajiem vārtiem — tikai trešd.

7-D-92-10-3sc Tiek izmantoti jusu nodokļi

Heizela domīgi teica: «Ričard, neizskatās, ka tēvocis Džoks šogad te dzīvotu. Vai arī šī ir nepareizā māja un Geja ir kaut ko sajaukusi. Varbūt man vajadzēs izsaukt palīdzību.»

«ŠI ir pareizā māja un tēvocis Džoks šogad te dzīvo… dzīvoja. Ja pašlaik ir 2177. gads, kā es to pieņemu. Šī zīme šķiet raksturīga tēvocim Džokam — viņam vienmēr patikušas dīvainas idejas par privātīpašuma aizsardzību. Vienu gadu bija piraijas un ūdens kaskāde.»

Es atradu pogu pa labi no vārtiem un nospiedu to. Metāliskā balss, tik mākslīga, ka likās, tur noteikti ir aktieris, paziņoja: «Nostājieties pusmetru no videokameras. Uzrādiet savu apliecību. Stāviet pretskatā. Pagriezieties par deviņdesmit grādiem un nostājieties profilā. Šo īpašumu apsargā suņi, gāze un snaiperi.»

«Vai Džoks Kempbels ir mājās?»

«Identificējiet sevi.»

«Es esmu viņa māsasdēls Kolins Kempbels.»

Metāliskās balss vietā ierunājās pazīstamā balss: «Dikij, vai tev atkal ir nepatikšanas?»

«Nē, tēvoci Džok. Es vienkārši gribu tikt iekšā. Es domāju, ka tu mani gaidi.»

«Vai ar tevi kāds ir?»

«Mana sieva.»

«Kā viņu sauc?»

«Ej ellē.»

«Vēlāk, nesteidzini mani. Man jāzina viņas vārds.»

«Un es negribu spēlēties; mēs ejam prom. Ja tu satiksi Lācaru Longu — vai Dr. Hubertu — pasaki viņam, ka man jau ir nelabi no bērnišķīgām spēlītēm un es nepiedalos. Uz redzi, tēvoci.»

«Pagaidi! Nekusties; es tevi redzu.»

Es pagriezos neatbildējis un teicu Heizelai: «Iesim, dārgā. Pilsēta ir diezgan tālu, bet gan jau kāds brauks garām un aizvedis mūs. Cilvēki šeit ir draudzīgi.»

«Es varu izsaukt palīdzību. Tāpat kā no Raffles.» Viņa pacēla savu rokassomiņu.

«Vai tiešām? Vai tavs zvans nenonāks atpakaļ šajā mājā, vienalga, kur, kad un kurā laika līnijā? Vai ari es neko neesmu sapratis. Sāksim soļot. Mana kārta nest nikno kaķi.»

«Labi.»

Šķita, ka Heizela neuztraucas par mūsu neveiksmīgo mēģinājumu tikt tēvoča Džoka mājā, vai Laika Galvenajā Pārvaldē. Kas attiecas uz mani, es biju laimīgs un bezrūpīgs. Man blakus bija skaista, mīlama sieva. Es vairs nebiju kroplis un jutos daudz jaunāks par savu kalendāro vecumu. Ja man vēl vispār bija kalendārais vecums. Laiks bija tik debešķīgs, kāds var būt vienīgi Aiovā. Vēlāk pa dienu kļūs karsts (labas kukurūzas audzēšanai vajadzīga karsta saule), bet pašlaik, apmēram desmitos piecpadsmit, vēl bija pietiekami vēss; līdz karstumam es būšu nogādājis savu sievu un kaķēnu kaut kur zem jumta. Pat ja mums nāktos apstāties nākamajā lauku mājā. Paskatīsimies… Tangvejs? Vai vecais vīrs nav kaut kur pārcēlies līdz 2177. gadam? Nav svarīgi.

Es neuztraucos par to, ka man nebija vietējās, likumīgās naudas un vispār nekādu materiālu vērtību. Skaistā vasaras dienā Aiovā nav vietas uztraukumam. Es varēju strādāt — kaut vai vest mēslus, ja tas būtu vienīgais pieejamais darbs. Un drīz es varētu vest citas konsistences mēslus, mēnesnī

cas naktīs un svētdienās. 2177. gadā Ivlins Fingerhats vēl nebija aizgājis pensijā, tāpēc es varētu izvēlēties jaunus pseidonīmus un pārdot viņam to pašu veco preci. Tos pašus stāstus — tikai izmainīt kārtas numurus.

Izmainīt kārtas numurus, mazliet izmainīt galvenās sižeta linijas, mazliet atsvaidzināt krāsas, un māksla rokā! — tas ir literāro panākumu noslēpums. Redaktori vienmēr sakās meklējam jaunus stāstus, bet viņi tos nepērk; viņi pērk «to pašu, ko iepriekš». Tāpēc, ka pircēji vēlas, lai viņus izklaidē, nevis pārsteidz, pamāca vai iebiedē.

Ja cilvēki patiešām gribētu kaut ko jaunu, beisbols būtu nomiris jau pirms divsimt gadiem…. bet tas vēl joprojām ir populārs. Kas gan tāds varētu notikt beisbola spēlē, ko visi nebutu jau neskaitamas reizes redzējuši? Tomēr cilvēkiem joprojām patīk skatīties beisbolu — ei, man pašam labprāt gribētos tūlīt pat noskatīties beisbola spēli, ar hotdogiem un alu.

«Heizela, vai tev patīk beisbols?»

«Nekad nav bijusi iespēja par to pārliecināties. Kad parādījās zāles pret paātrinājumu, es devos uz Dubļu piku iegūt juristes grādu, bet man nekad nebija laika skatīties beisbolu kaut vai idiotu kastē. Es mācījos juristu skolā un biju aizņemta! Tad es biju Sedija Lipšica.»

«Kāpēc? Tu taču teici, ka tev šis vārds nepatīk.»

«Vai tu patiešām gribi zināt? Atbilde uz jautājumu «kāpēc» vienmēr ir «nauda».»

«Ja tu gribēsi, lai es zinu, tu pateiksi.»

«Nelietis. Tas bija pēc Lemkes Stouna nāves un — ko, pie velna, nozīmē tā rūkoņa?»

«Tas ir automobilis.» Es atskatījos, lai ieraudzītu skaņas avotu.

No 2150. gada vai mazliet agrāk (pirmo es redzēju tajā gadā, kad sāku dienēt) Aiovā fermerim lielākais gods bija braukt ar divdesmitā gadsimta «automobiļa» — personiskā transporta lidzekļa — kopiju. Protams, tas nedarbojās ar naftas pārstrādes produkta sadegšanas eksploziju motoru: pat Dienvidāfrikas Tautas Republikā ar likumu bija aizliegts saindēt gaisu. Bet ar noslēptu Shipstone motoru un skaņas ierakstu, kas atgādina iekšdedzes dzinēja darbības

skaņu, atšķirība starp šo darbojošos kopiju un īstu «automobili» bija nemanāma.

Šī bija vislepnākā no kopijām, «skārda Lizija», «Ford izbraukumu mašīna, modelis T, 1914.», to godāja arī par karalieni Viktoriju, kam tā bija līdzīga. Un tā piederēja tēvocim Džokam… kā jau es biju iedomājies, kad izdzirdēju to elles troksni.

Es teicu Heizelai: «Paņem Pikseļu un nomierini viņu; viņš pilnīgi droši nekad nav dzirdējis kaut ko tādu. Un ej gar pašu ceļa malu; šie daikti ir grūti vadāmi.» Mēs gājām tālāk pa ceļu; kopija piebrauca blakus un apstājās.

«Vai jūs paķert uz asiti?» jautāja tēvocis Džoks. Tuvumā troksnis bija neizturams.

Es pagriezos, pasmaidīju un atbildēju, runādams tik klusu, ka manus vārdus nevarēja dzirdēt cauri rūkoņai: «Četri punkti un pirms septiņiem gadiem bremzes dobē un saules dēļ dzied.»

«Ko tu teici?»

«Biljards nekad nevar aizvietot seksu, pat ne tomātus.»

Tēvocis Džoks noliecās un izslēdza skaņas efektu. Es sacīju: «Paldies, tēvoci. Troksnis bija nobiedējis mūsu kaķēnu. Ir jauki, ka tu to izslēdzi. Ko tu teici? Es nevarēju dzirdēt dzinēja trokšņa dēļ.»

«Es jautāju, vai jūs aizvest kaut kur.»

«Paldies. Vai tu brauc uz Grinellu?»

«Es plānoju aizvest jūs atpakaļ uz māju. Kāpēc jūs aizmukāt?»

«Tu jau zini, kāpēc. Vai Dr. Huberts, vai Lācars Longs, vai kādu vārdu viņš šonedēļ izmanto, tev lika to darīt? Ja tā, tad kāpēc?»

«Vispirms esi tik laipns un iepazīstini mūs, māsasdēls. Un atvainojiet, ka es neizkāpju, mem, šis zirgs ir nervozs.»

«Džok Kempbel, tu, vecais āzi, neuzdrošinies izlikties, ka mani nepazīsti! Es pagatavošu kastaņetes no tavām bumbām, tici man!»

Pirmo reizi, cik vien es spēju atcerēties, tēvocis Džoks izskatījās šokēts. «Madam?»

Heizela redzēja viņa sejas izteiksmi un steidzīgi turpināja: «Vai mēs esam invertēti? Es atvainojos. Es esmu majo

re Sedija Lipšica, Laika korpuss, Pavēlnieka operācija. Es pirmoreiz tikos ar tevi Bundokā pirms apmēram desmit maniem subjektīvajiem gadiem. Tu mani uzaicināji ciemos uz šejieni, un es ierados 2186. gadā, cik atceros. Saskan?»

«Klikt, skaidra inversija. Majore, esmu patiešām laimīgs tevi satikt. Bet es esmu vēl laimīgāks uzzināt, ka satikšu tevi atkal. Es nevaru vien sagaidīt.»

Heizela atbildēja: «Mēs labi pavadījām laiku, to es varu apgalvot. Tagad es esmu precējusies ar tavu māsasdēlu… bet tu joprojām esi vecs āzis. Izkāp ārā no savas spēļu mašīnītes un noskūpsti mani, kā pienākas.»

Ar steigu tēvocis pameta savu ligzdiņu un izkāpa; Heizela pasniedza man Pikseļu, ar to izglābjot viņa dzīvību. Pēc brītiņa «vecais āzis» teica: «Nē, es neesmu tevi agrāk saticis; to nebūtu iespējams aizmirst.»

Heizela atteica: «Jā, es gan esmu tevi satikusi iepriekš; un es nekad to neaizmirsīšu. Ak Dievs, ir tik labi atkal tevi redzēt, Džok. Tu nemaz neesi mainījies. Kad bija tava pēdējā atjaunošanas operācija?»

«Pirms pieciem subjektīvajiem gadiem — pietiekami sen, lai iemarinētos. Bet es neļāvu viņiem ķerties pie manas sejas. Kad bija tava operācija?»

«Apmēram pirms tikpat subjektīvajiem gadiem. Tas vēl nebija nepieciešams, bet es tomēr izgāju kosmētiskās atjaunošanas procedūras, jo biju ieplānojusi apprecēties ar tavu māsasdēlu. Tā es pie reizes arī atjaunoju ķermeni. Izrādījās, ka tas ir nepieciešams; viņš arī ir āzis.»

«Es zinu. Dikijam vajadzēja iet armijā, jo viņam uzmācās no visām pusēm. (Salti meli!) Bet vai tu esi pārliecināta, ka tavs vārds ir Sedija? Tas nav vārds, ko Lācars man nosauca kā paroles vārdu.»

«Mani sauc, kā vien es vēlos, tieši tāpat kā Lācaru. Mans Dievs, esmu priecīga, ka viņi vakarnakt pārvietoja LGP uz šejieni! Noskūpsti mani vēlreiz!»

Viņš tā arī darīja un es uzmanīgi ierunājos: «Bet ne uz sabiedriskā ceļa, mīlīši, ne jau šajā vietā. Te nav Bundoka.»

«Nebāz degunu citu darīšanās, māsasdēls. Sedija, Galveno Pārvaldi pārvietoja uz šejieni nevis vakarnakt, bet gan pirms trim gadiem.»

XXVIII nodaļa

«Vairākumam nekad nav taisnība.»

L. Longs (1912)

Mēs braucām atpakaļ uz māju, Heizela sēdēja blakus tēvocim Džokam, es ar Pikseļu — aizmugurē pie saiņiem. Par godu Pikselam Modeļa T kopija pārvietojās klusu kā spoks. (Vai spoki patiešām pārvietojas bez skaņas? Kā rodas tādi stereotipiski priekšstati?) Vārti atvērās, paklausot tēvoča Džoka balsij, un neiedarbojās nekādi letāli aizsardzības līdzekļi. Ja tur vispār kādi bija. Pazīstot tēvoci Džoku, man radās aizdomas, ka bija gan — bet ne tie, kas bija uzrādīti plakātā.

Verandā mūs sagaidīja tante Tilla un tante Sisija. Kamēr tēvocis Džoks devās iekšā, manas tantes pieņēma manu sievu ģimenē ar lauku manieru visu iespējamo siltumu. Tad es pasniedzu kaķēnu Heizelai un tiku sagaidīts tikpat sirsnīgi, kā Heizela bija apsveikusi tēvoci, bet mūs nemulsināja nekādās laika cilpas. Ak Dievs, bija tik labi atkal but mājās! Par spīti maniem reizēm vētrainajiem pusaudža gadiem, visjaukākās atmiņas manā dzīvē bija saistītas ar šo veco māju.

Tante Sisija tagad, 2177. gadā, izskatījās vecāka, nekā es atcerējos redzējis viņu pēdējoreiz — vai tas būtu 2183. gadā? Vai tas bija izskaidrojums, kāpēc tante Tilla vienmēr izskatījās vienādi? Ceļojums uz Bundoku varēja darīt brīnumus. Vai mēs visi trīs — nē, četri, ieskaitot tanti Beldenu — bijām noslēguši līgumu uz piecdesmit gadiem ar Jaunības avotu?

Vai tēvocis Džoks fiziski bija trisdesmitgadigs, tai pašā laikā saglabājot veca vīra sejuļ kaklu un rokas, lai saglabātu konspirāciju? (Tā nav tava darīšana, Ričard!)

«Kur ir tante Beldena?»

«Viņa ir aizbraukusi uz Demoinu uz visu dienu,» atbildēja tante Tilla. «Viņa būs mājās uz vakariņām. Ričard, es domāju, ka tu esi uz Marsa.»

Es konsultējos ar kalendāru savā galvā. «Ja tā padomā, tad esmu arī.»

Tante Tilla uzmanīgi paskatījās uz mani. «Vai esi cilpā?»

Tēvocis Džoks iznāca ārā tieši laikā, lai pateiktu: «Beidziet! Tādas sarunas ir aizliegtas! Jūs visi to zināt, mēs visi esam pakļauti Kodeksam.»

Es ātri atbildēju: «Es neesmu pakļauts Kodeksam, lai kas tas ari būtu. Jā, tante Tilla, es esmu cilpā. Tikko no 2188. gada.»

Tēvocis Džoks paskatījās uz mani ar skatienu, no kāda es baidījos desmit vai divpadsmit gadu vecumā. «Ričard Kolins, kas tas? Dr. Huberts lika man saprast, ka tev pavēlēts ziņot Laika Galvenajai Pārvaldei. Tikko es biju iegājis iekšā un piezvanīju, lai paziņotu par tavu ierašanos. Bet neviens netiek Galvenajā Pārvaldē, ja nav nodevis zvērestu un nepakļaujas Kodeksam. Ja kāds to darītu, viņš neatgrieztos. Tu pirms brītiņa teici, ka tev nav nepatikšanas, bet tagad tu vari beigt melot un pastāstīt visu man. Es tev palīdzēšu, ja varēšu; asinis ir biezākas par ūdeni.»

«Es neesmu nekādās nepatikšanās, cik zinu, tēvoci, bet Dr. Huberts cenšas man tās sagādāt. Vai tu patiešām nopietni saki, ka ziņošana Laika Galvenajai Pārvaldei varētu beigties ar to, ka es netieku ārā dzīvs? Es neesmu reģistrēts Laika korpusā un man nav jāpakļaujas jūsu Kodeksam. Ja tu runā nopietni, tad man nevajadzetu ziņot Laika korpusa pārvaldei. Tante Tilla, vai mēs varam šeit palikt pa nakti? Vai tas tevi neapgrūtinātu? Vai tēvoci Džoku?»

Pat nepaskatījusies uz tēvoci Džoku, tante Tilla atbildēja: «Protams, tu paliks šeit, Ričard; tu un tava brīnišķīgā sieva esat laipni gaidīti šodien un tik ilgi, cik jūs vēlaties palikt un kad vien jūs atkal atbrauksiet. Šīs ir tavas mājas, un tā ir bijis vienmēr.» Tēvocis paraustīja plecus un neko neteica.

«Paldies! Kur es varu nolikt savas mantas? Savā istabā? Un man kaut kur jāiekārto šis kaķa ģīmis. Vai kaut kur tuvumā nav smilšu kaste? Piksels ir paēdis brokastis, viņš labprāt nobaudītu pienu.»

Tante Sisija pienāca tuvāk. «Tilla, es parūpēšos par kaķēnu. Vai viņš nav skaists!» Viņa pasniedzās pēc Pikseļa, Heizela atdeva to viņai.

Tante Tilla ieteicās: «Ričard, tavā istabā ir viesis, misters Deiviss. Mmm, es domāju… tagad ir jūlijs… ziemeļu istaba trešajā stāvā varētu būt visērtākā tev un Heizelai…»

«Heizela!» iesaucās tēvocis Džoks. «Tas bija paroles vārds, ko Dr. Huberts man nosauca. Majore Sedija, vai tas ir viens no taviem vārdiem?»

«Jā. Heizela Deivisa Stouna. Tagad Heizela Stouna Kempbela.»

«Heizela Deivisa Stouna,» atkārtoja tante Tilla. «Vai tu esi mistera Deivisa meita?»

Mana sieva pēkšņi satrūkās. «Agrāk es biju Heizela Deivisa. Vai viņš ir Manuels Deiviss? Manuels Garsija O’Kellijs Deiviss?»

«Jā.»

«Mans tētis! Vai viņš ir šeit?»

«Viņš būs šeit uz vakariņām. Es ceru. Bet… nu, viņam ir savi pienākumi.»

«Es zinu. Esmu bijusi Korpusā četrdesmit sešus subjektīvos gadus, un tētis apmēram tikpat, man liekas. Mēs ļoti reti redzamies, jo tāds ir darbs Korpusā. Ak Dievs! Es tūlīt apraudāšos. Apturi mani!»

«Es? Lēdij, es vienkārši gaidu autobusu. Bet tu vari izmantot manu kabatlakatiņu.» Es to viņai piedāvāju.

Viņa paņēma to un piespieda pie acīm. «Riebeklis. Tante Tilla, tev vajadzēja viņu biežāk iekaustīt.»

«Es neesmu tā tante, mīļā. Tā bija tante Abigeila, tagad viņa dus mūžīgā mierā.»

«Tante Abija bija brutāla,» es komentēju. «Izmantoja persiku rīksti. Un pati priecājās.»

«Būtu labāk izmantojusi mietu. Tante Tilla, es nevaru sagaidīt, kad redzēšu tēti Māniju. Ir pagājis tik ilgs laiks.»

«Heizela, tu viņu satiki šeit, tieši šeit,» es teicu, norādīdams uz vietu pusceļā uz veco šķūni, «tikai pirms trijām dienām.» Es vilcinājos. «Vai tās bija trīsdesmit septiņas dienas? Trīsdesmit deviņas?»

«Nē, nē, Ričard! Ne viens, ne otrs. Pēc mana subjektīvā laika ir pagājuši vairāk kā divi gadi.» Heizela piebilda pārējiem: «Tas viss Ričardam vēl ir jaunums, viņš tika iesaukts tikai pagājušajā nedēļā pēc viņa subjektīvā laika.»

«Bet es neesmu iesaukts,» es iebildu. «Tieši tāpēc mēs esam šeit.»

«To mēs vēl redzēsim. Tēvoci Džok, es atcerējos — es gribu tev pateikt kaut ko, un man nāksies mazliet apiet Kodeksu. Mani tas neuztrauc; es esmu no Mēness un nekad nepakļaujos likumiem, kas man nepatīk. Bet vai tiešām noteikumi ir tik bargi, ka tu neklausīsies «nākotnes atrakciju» stāstu?»

«Nu…» tēvocis Džoks novilka. Tante Tilla iesmējās. Tēvocis Džoks pagriezās pret viņu: «Sieviete, par ko tu smejies?»

«Es? Es nesmējos.»

«Mmm. Majore Sedija, mana atbildība un pienākumi prasa zināmu elastīgumu Kodeksa interpretācijā. Vai tas man būtu jāzina?»

«Pēc manām domām, jā.»

«Vai tas ir tavs oficiālais viedoklis?»

«Nu, ja tu tā saki.»

«Nekas. Varbūt labāk pasaki un tad es izlemšu.»

«Jā, ser. Sestdien, piektajā jūlijā pēc vienpadsmit gadiem, 2188. gadā, LGP tiks pārcelta uz Ņūhārboru piektajā laika līnijā. Tu dosies līdzi. Ar visu māju, es domāju.»

Tēvocis Džoks pamāja.

«Šī ir tieši tāda ar laika cilpu saistīta informācija, ko Kodekss aizliedz izpaust. Jo tā tik viegli var radīt pozitīvu atbildes reakciju un sekas — svārstības un iespējama panika. Bet es to varu uztvert mierīgi un izmantot. Mm… vai es varu jautāt, kāpēc tāda pārcelšanās? Jo nešķiet ticami, ka ari es pārvietošos līdzi — un pilnīgi noteikti ne mana māja. Ši ir lauku saimniecība, vienalga, kas tajā slēpjas.»

Es pārtraucu viņu. «Tēvoci, mani nesaista nekāds muļķīgs Kodekss. Tie Rietumu krasta karstgalvji beidzot meta pļāpāšanu pie malas un ķērās pie darbiem.»

Viņš sarauca uzacis. «Nē — vai patiešām? Es nedomāju, ka viņi kādreiz to daris.»

«Viņi to izdarīja. ’88. gada maija dienā. Tajā dienā, kad mēs ar Heizelu te bijām, sestdien, piektajā jūlijā, Angelenosu falangas bija tikko ieņēmušas Demoinu. Te visapkārt sprāga bumbas. Šodien tu vari domāt, ka tu nekur neizkustēsies. Bet es zinu, ka tad tu biji tam gatavs; es tur biju. Tas ir — būšu. Pajautā Dr. Hubertam — Lācaram Longam. Viņš domāja, ka šī vieta ir pārāk bīstama, lai te ilgāk uzturētos. Pajautā viņam.»

«Pulkvedi Kempbel!»

Es pazinu to balsi; es pagriezos un teicu: «Sveiks, Lācar.»

«Tādas sarunas ir kategoriski aizliegtas. Saproti?»

Es dziļi ievilku elpu, tad sacīju Heizelai: «Viņš nekad to nesapratīs,» tad pievērsos Lācaram: «Dok, tu esi mēģinājis likt man pakļauties kopš mūsu pirmās tikšanās reizes. Tas neies cauri. Vai tu to vari saprast?»

Kaut kad un kaut kur Lācars Longs bija apguvis kādu formālu emocionālās kontroles treniņu. Tagad es varēju redzēt, ka viņš centās to izmantot. Pagāja trīs sekundes, kamēr viņš atsauca atmiņā to, ko bija mācījies, tad ierunājās mierīgā, zemā balsi: «Ļauj man paskaidrot. Tādas sarunas ir bīstamas personai, ar kuru tu runā. Es runāju par paredzējumiem, zināšanām, kuras tu esi ieguvis laika cilpā. Ir vairākkārt pierādīts fakts, ka tas ir lāča pakalpojums personai, kuru tu informē par kādiem nākotnes notikumiem, kurus tu esi jau pieredzējis savā pagātnē.

Lai tu ticētu, ka tā ir patiesība, es tev iesaku konsultēties ar vienu no mūsu matemātiķiem, kas nodarbojas ar laika problēmām — Dr. Džeikobu Barouzu vai Dr. Elizabeti Longu, vai jebkuru no Korpusa štata matemātiķiem. Un tev vajadzētu konsultēties arī ar Vēsturnieku padomi, kura tev pastāstīs par tādā veidā nodarīto ļaunumu. Vai ari tu vari atrast informāciju mūsu Galvenās pārvaldes bibliotēkā — iesākumam fails «Kasandra» un «Marta Idas», tad fails «Nostradamuss».»

Longs pievērsās tēvocim Džokam. «Džok, man žēl, ka tā notika. Es lūgšos, kaut ’88. gada problēmas neaptumšotu dzīvi tavā mājā līdz tam laikam. Es nekad nebiju plānojis atvest šurp tavu māsasdēlu, pirms viņš ir izgājs Laika dis

ciplīnu mācību kursu — es vispār nekad nebiju plānojis vest uz šejieni tavu māsasdēlu. Mums viņš ir vajadzīgs, bet mēs gribējām iesaistīt viņu jau Bundokā, un nebija vajadzības vest viņu uz Galveno pārvaldi. Bet viņš atteicās pierakstīties. Varbūt tu gribi pamēģināt likt viņam pārdomāt?»

«Neesmu pārliecināts, vai man ir kāda ietekme uz viņu, Leif. Ko tu par to saki, Dikij? Vai tu gribi dzirdēt, kāda laba karjera ir iespējama Laika korpusā? Tu vari uzskatīt, ka Laika korpuss atbalstīja tevi vļsu bērnības laiku — tu tā vari uzskatīt, jo tā ir patiesība. Šerifs gribēja pārdot mūsu māju ūtrupē… kad es pierakstījos. Tu biji vēl pavisam mazs… bet varbūt tu atceries laiku, kad mēs ēdām tikai kukurūzas maizi un neko citu. Tad viss sāka iet uz labo pusi

—    vai tu atceries? Tev bija seši gadi.»

Es pārdomāju. «Jā, es atceros. Man vismaz tā liekas. Tēvoci, es neesmu pret pierakstīšanos. Tu esi tur, mana sieva ir tur, vairāki no maniem draugiem arī ir tur. Bet Lācars mēģināja man pārdot kaķi maisā. Man jāzina, ko viņi grib, lai es izdaru, un kāpēc viņi to grib. Viņi saka, ka es esmu vajadzīgs darbam, kurā izredzes palikt dzīvam ir piecdesmit pret piecdesmit. Ar tādiem noteikumiem nav nekādas jēgas runāt par pensijas labumiem. Es negribu, lai kāds Galvenās pārvaldes birokrāts tik mierīgi rīkojas ar manu galvu. Man jāzina, ka tam ir kāda jēga, pirms es pieņemu šādus noteikumus.»

«Leif, kas tas par darbu manam zēnam?»

«Tas ir uzdevums «Ādams Selens» no Galaktikas Pavēlnieka Operācijas.»

«Man liekas, es par to neko neesmu dzirdējis.»

«Un tagad tev tas jāaizmirst, jo tas uz tevi neattiecas un šogad operācija vēl nav sākta.»

«Tad man ir grūti kaut ko teikt savam māsasdēlam. Vai es īsumā uzzināšu lietas apstākļus?»

Heizela iejaucās: «Lācar! Beidz!»

«Majore, es apspriežu oficiālas lietas ar LGP stacijas vadītāju.»

«Cūka! Tu atkal gribi pierunāt Ričardu riskēt ar savu dzīvību, nesakot kāpēc. Kad es piekritu mēģināt, es vēl nebiju satikusi Ričardu. Tagad es viņu pazīstu — un ap-

brinoju; viņš ir suns peur et sans reproche — man kauns, ka es vispār kādreiz mēģināju. Bet es tomēr mēģināju… un man gandrīz izdevās. Bet tad tu rupji iejaucies — un visu sabojāji, kā jau tas bija paredzams. Es tad tev teicu, ka Aplim vajadzēs viņu pārliecināt, es tev teicu! Tagad tu gribi likt Ričarda tuvākajam radiniekam — gandrīz miesīgam tēvam — piespiest viņu tavā vietā. Kauns! Aizved Ričardu uz Apli. Ļauj viņiem izskaidrot… vai arī ļauj viņam braukt mājās! Beidz pļāpāt un dari to!»

Tas, ko es vienmēr biju uzskatījis par sienas skapi tēvoča kabinetā, no iekšpuses izskatījās kā lifta kabīne. Abi ar Lācaru Longu iekāpām; viņš aizvēra durvis, un es ieraudzīju, ka tajā vietā, kur liftos parasti atrodas stāvu numuri ar pogām, šeit ir izgaismoti simboli — pirmajā mirkli man likās, ka tās ir zodiaka zīmes, tad pārdomāju, jo zodiakā nav sikspārņa, nav Melnās atraitnes zirnekļa, un pavisam noteikti nav stegozaura. Pašā apakšā bija čūska, kas iekodusies pati savā astē — pasaules čūska, Ouroboro. Labākajā gadījumā tās atbaidošs simbols.

Lācars pieskārās tam.

Sienas skapis, lifta kabīne vai mazā istaba izmainījās. Kā — es nezinu. Vienā acumirkli tā vienkārši bija savādāka. «Šeit,» Lācars teica, un atvēra durvis tālākajā pusē.

No šīm durvīm stiepās garš gaitenis, kas nu nekādi nebūtu ietilpināms mana tēvoča mājā. Bet skati, kas pavērās no logiem, ari neatbilda realitātei. Izskatījās pēc Aiovas, jā, bet tā bija arkla un fermeru cirvju neskarta Aiova.

Mēs iegājām gaitenī un uzreiz atradāmies tā tālākajā galā. «Šeit,» Lācars teica un norādīja virzienu.

Akmens sienā bija arka. Gaitenis aiz tās bija tumšs. Es pagriezos, lai pievērstos Lācaram; viņš bija prom.

Es noteicu pie sevis — Lācar, es jau tev teicu nespēlēties ar mani… un pagriezos, lai ietu atpakaļ pa garo gaiteni, cauri tēvoča Džoka kabinetam, atrastu Heizelu un ietu projām. Man pietika, man bija apnikušas viņa spēlītes.

Aiz manis nebija nekāda gaiteņa.

Es apsolīju Lācaram sadot pa galvu, un devos vienīgajā iespējamajā virzienā. Gaitenis bija tumšs, bet visu laiku

tālāk uz priekšu bija redzama gaisma. Pēc piecām minūtēm vai ātrāk gaitenis beidzās nelielā, ērtā, labi apgaismotā hallē. Metāliska balss teica: «Apsēdies. Tevi izsauks.»

Es apsēdos mīkstā atpūtas krēslā un noliku blakus savu spieķi. Uz maza galdiņa bija žurnāli un laikraksts. Es apskatīju visus žurnālus pēc kārtas, meklēdams anahronismus, bet nevienu neatradu. Žurnāli bija tādi, kādus es atcerējos no septiņdesmito gadu Aiovas, tie bija datēti ar 2177. gada juliju vai agrāk. Laikraksts bija Grinnell Herald-Register ar piektdienas, 2177. gada 27. jūnija datumu.

Es jau gribēju to nolikt malā, jo Herald-Register ir grūti nosaukt par interesantu. Tēvocis bija parakstījies uz ikdienas jaunumu izdruku no Demoinas, un, protams, uz Kansas City Star, bet mūsu vietējā laikrakstā bija vienīgi universitātes ziņas, vietēja mēroga paziņojumi, un tādas «ziņas» un «sabiedriskas» tēmas, kuras tiek publicētas, lai pieminētu pēc iespējas vairāk vietējo iedzīvotāju vārdu.

Bet manu uzmanību piesaistīja kāds sludinājums: svētdien, 20. jūlijā, tikai vienu vakaru, Demoinas Municipālajā Operā Halifaksas Baleta teātris piedāvās «Sapni vasaras naktī» ar sensacionālo, jauno zvaigzni Luannu Paulīni Titānijas lomā.

Es to izlasīju divreiz… un apsolīju sev, ka aizvedīšu Heizelu uz šo izrādi.

Tā būtu īpaša jubileja: es biju saticis misis Gvendolinu Novaku Zelta Likuma Pirmās Dienas ballē, Nila Armstronga dienā, divdesmitajā jūlijā pirms gada (neņemsim vērā to muļķīgo laika cilpu), un tā būtu eleganta mūsu laulību dienas atcere (šoreiz bez kāda nepieklājīga rupuča, kurš atļaujas izlaist garu pie mūsu galdiņa).

Vai uzvedums pilnā gravitācijā liktu vilties pēc tam, kad bijām redzējuši Laumu karalieni Zelta Likumā? Nē, tas bija atmiņu ceļojums; tam nav nozīmes. Bez tam Luanna Paulīne kļuva slavena — kļūs, kļūtu — tieši ar dejošanu pilnā gravitācijā — tas būtu fascinējošs kontrasts. Mēs varētu aiziet aiz kulisēm un pateikt, ka redzējām viņu Titānijas lomā vienu trešdaļu lielā gravitācijā Zelta Likumā. Nu, protams — kad Zelta Likums vēl trīs gadus neeksistēs! Es sāku saprast, kāpēc Kodekss aizliedza brīvas sarunas.

Nekas. Nīla Armstronga dienā es uzdāvināšu savai līgavai šo sentimentālo piedzīvojumu.

Kamēr es skatījos uz Herald-Register, abstrakts attēls uz sienas pārveidojās par mirdzošiem burtiem, kas veidoja moto:

CILPA LAIKĀ IETAUPA DEVIŅUS MILJARDUS

Kamēr es skatījos, burti pārmainījās:

PARADOKSU VAR PARADAKTERĒT

Tad:

PIRMIE KUCĒNI JĀSLĪCINA

Kam sekoja:

NECENTIES PĀRĀK; TEV VAR IZDOTIES

Es centos saprast pēdējo, kad tas pēkšņi pārvērtās par: «Kāpēc tu skaties uz baltu sienu?» — un tur bija tikai balta siena. Tad uz tās parādījās liela Pasaules čūska, un tās vidū burti sekoja viens otram. Tad tie izstiepās taisnā rindā:

SAKĀRTOJOT HAOSU

Tad zem tā:

OUROBORO

APLIS

Uzraksta vietā parādījās arka; tā pati metāliskā balss teica: «Lūdzu, ej iekšā.»

Es paņēmu savu spieķi un devos cauri arkai, un atrados lielas, apaļas istabas pašā centrā. Tas laikam saucas — pārāk daudz pakalpojumu.

Istabai apkārt sēdēja apmēram ducis cilvēku uz apmēram metru augsta paaugstinājuma — kā apaļā teātra zālē, kur es biju galvenajā lomā… tādā pašā nozīmē kā insekts uz

mikroskopa «skatuves» ir uzveduma zvaigzne. Metāliskā balss teica: «Nosauciet savu pilnu vārdu.»

«Ričards Kolins Eimss Kempbels. Kas te ir? Vai tiesa?»

«Jā, savā ziņā.»

«Jūs varat to atcelt; uz mani tā neattiecas. Ja kāds atrodas tiesas priekšā, tad tie esat jūs — jo es neko no jums nevēlos, bet šķiet, ka jūs kaut ko vēlaties no manis. No jums ir atkarīgs, vai jūs mani pārliecināsiet, nevis otrādi. Paturiet to prātā.»

Es lēni pagriezos, lai apskatītu savus «tiesnešus». Es atradu pazīstamu, draudzīgu seju — Hildu Barouzu — un jutos nesalīdzināmi labāk. Viņa sveicināja mani ar gaisa skūpstu. Bet es biju ari neiedomājami pārsteigts. Es varētu saprast šīs mazās skaistules klātbūtni jebkurā sanāksmē, kur nepieciešama elegance un grācija… bet ne grupa, kura man raksturota kā visietekmīgākā padome visā vēsturē un jeburā kosmosā.

Tad es pazinu vēl vienu seju: Lācars. Viņš pamāja ar galvu, es pamāju pretī. Viņš teica: «Lūdzu, nevajag būt nepacietīgam, pulkvedi. Visam jānotiek saskaņā protokolu.»

Es atbildēju: «Protokols ir vai nu lietderīgs, vai arī tas jāatceļ. Es stāvu kājās, jūs visi sēžat. Protokols jums nodrošina pārākumu. Ja man pēc desmit sekundēm nebūs krēsla, es iešu prom! Tavs krēsls būs labs gana.»

Neredzamais robots ar metālisko balsi novietoja atpūtas krēslu man aiz muguras tik ātri, ka man nebija iegansta aiziet. Es atlaidos taja un noliku savu spieķi pāri ceļiem. «Vai jūties ērti?» jautāja Lācars.

«Jā, paldies.»

«Labi. Nākamais punkts arī ir protokolā — iepazīstināšana. Es domāju, ka tev nebūs iebildumu.»

Atkal atskanēja metāliskā balss, nosaukdama klātesošos

—    Ouroboro Apļa biedrus, kas vadīja multikosmosa Laika korpusu. Ikreiz, kad tika nosaukts kāds vārds, mans krēsls pagriezās pret šo personu. Bet es nejutu nekādu kustību.

«Mobiass Torass no Barsuma, laika līnija numur viens, kods «Džons Kārters».»

Barsums? Nieki! Bet es biju pielēcis kājās un paklanījos par atbildi pieklājīgam smaidam un žestam, kas izteica ap-

skaidrotību. Viņš bija ļoti vecs, gandrīz tikai kauli un āda. Viņam bija zobens, bet es jutos pārliecināts, ka viņš jau kopš neatminamiem laikiem nav to lietojis. Viņš bija ietinies smagā zīda drānā, kā budistu priesteri. Viņa āda bija pulēta sarkankoka krāsā, daudz sarkanāka nekā jebkuram Ziemeļamerikas «sarkanādainajam» — isāk sakot, viņš izskatījās atbilstošs Barsuma stāstu fiktīvajiem aprakstiem… rezultāts ir viegli sasniedzams ar grima palīdzību, pāris metriem auduma un butaforisku zobenu.

Kāpēc tad es piecēlos?

(Vai tāpēc, ka tante Abija bija mani mizojusi ikreiz, kad es kaut kādā veidā nebiju pietiekami pieklājīgs pret vecākiem cilvēkiem?

Muļķības. Es zināju, ka viņš bija autentisks no pirmā skatiena. Tas, ka mana pārliecība bija absurda, neko nemainīja.)

«Viņas Gudrība Zvaigzne, Deviņdesmit Izplatījumu Augstākā tiesnese, kombinētās laika līnijas, kods «Sirano».»

Viņas Gudrība uzsmaidīja man, un es biju gatavs luncināt asti kā kucēns. Es neesmu nekāds gudrības vērtētājs, bet esmu pārliecināts, ka vīriešiem ar augstu asinsspiedienu un kādreiz pārciestām sirds slimībām nevajadzētu atrasties pārāk tuvu viņai. Zvaigzne, misis Gordona, ir tikpat gara kā es vai garāka, sver vairāk — tikai muskuļi un krūtis, un tā plānā kārtiņa, kas piešķir sievietes ķermenim gludos izliekumus. Viņa valkāja pārāk maz apģērba Aiovai, bet visai daudz pēc Bundokas kritērijiem.

Zvaigzne varbūt nav visskaistākā sieviete visos savos izplatījumos, bet viņa var būt visseksīgākā — īpašā skautu meitenes veidā. Tikai iziešana cauri istabai, kurā viņa atrodas, var padarīt zēnu par vīrieti.

«Vudro Vilsons Smits, Hovarda Ģimeņu Seniors, laika līnija numur divi, kods «Leslijs Lakruā».» Mēs ar Lācaru atkal apmainījāmies mājieniem.

«Dn Džabels Heršovs, laika līnija numur trīs, kods «Nīls Armstrongs».»

Dr. Heršovs pacēla roku sveicienam un pasmaidīja, es atbildēju ar to pašu — un ieplānoju viņu Bundokā aizturēt garai un nopietnai sarunai saskaņā ar daudzajām leģendām

24  — 2589

369

par «Cilvēku no Marsa». Cik daudz bija patiesība un cik daudz — fantāzija?

«Dr. Hilda Mēja Barouza, laika līnija numur četri, kods «Baloksa O’Mellija».» Mēs sasmaidījāmies.

«Komandieris Teds Smits, laika līnija numur pieci, kods «DuQuesne».» Komandieris Smits bija atlēts ar stūrainu apakšžokli un leduszilām acīm. Viņš valkāja pelēku uniformu bez rotājumiem, viņam bija ierocis un smaga rokassprādze ar dārgakmeņiem.

«Kapteinis Džons Sterlings, laika līnija numur seši, kods «Nīls Armstrongs» paralēlajā laika līnijā.» Es skatījos uz savas bērnības varoni un domāju — kāda ir iespēja, ka es būtu aizmidzis un redzu krāšņu sapni. Heizela bija man vairākkārt stāstījusi, ka viņas kosmosa seriāla varonis bija īsts… bet pat ne atkārtota frāzes «Galaktikas Pavēlnieka Operācija» pieminēšana nebija mani pārliecinājusi… un te nu viņš bija: Pavēlnieka bieds.

Vai tas bija viņš? Kādi ir pierādījumi?

«Debesu maršals Samuels Bo, laika līnija numur septiņi, kods «Fairacre».» Maršals Bo bija vairāk kā divus metrus garš, svēra vismaz simt desmit kilogramus, no kuriem visi bija muskuļi. Viņš valkāja melnu uniformu un bija ar drūmu sejas izteiksmi — skaists kā melnā pantera. Viņš skatījās uz mani ar džungļu kaķa acīm.

Lācars paziņoja: «Tas ir kvorums. Aplis ir noslēdzies. Dr. Hilda Barouza tagad runās Apļa vārdā.»

Hilda man uzsmaidīja un sacīja: «Pulkvedi Kempbel, es esmu nozīmēta izskaidrot tev mūsu mērķus un pateikt pietiekami daudz par mūsu metodēm, lai tu saprastu, kā darbs, ko mēs vēlamies uzticēt tev, iekļaujas kopīgajā plānā, un kāpēc tas jāveic. Droši vari mani pārtraukt, iebilst vai pieprasīt paskaidrojumus. Mēs varam turpināt šo diskusiju no šī brīža līdz pusdienlaikam. Vai turpmākos desmit gadus. Vai patiešām ilgu laiku. Tik ilgi, cik nepieciešams.»

Debesu maršals Bo viņu pārtrauca: «Runa tikai par sevi, misis Barouza. Es eju prom pēc pusstundas.»

Hilda atbildēja: «Sambo, tev patiešām vajadzētu vērsties pie priekšsēdētāja. Es nevaru ļaut tev aiziet, kamēr tu neesi

izteicies, bet, ja tev jāiet, tu vari runāt tagad. Lūdzu, izskaidro, ko tu dari un kāpēc.»

«Kāpēc mums tā jārnaigojas ar viņu? Man nekad agrāk neviens nav lūdzis izskaidrot savus pienākumus jauniesauktajam. Tas ir smieklīgi.»

«Tomēr es tev lūdzu to darīt.»

Debesu maršals atlaidās krēslā un neko neteica.

Lācars ierunājās: «Sambo, es zinu, ka šim gadijumam nav precedenta, bet visi biedri, ieskaitot tos trīs, kas pašlaik nav šeit, ir vienbalsīgi nolēmuši, ka uzdevums «Ādams Selens» ir būtisks Galaktikas Pavēlnieka Operācijai, ka Pavēlnieka Operācija ir būtiska Boskones Kampaņai, ka Boskone ir būtisks priekšnoteikums mūsu Ilgtermiņa Plānam… un ka pulkvedis Kempbels ir nepieciešams uzdevuma «Ādains Selens» izpildei. Acīmredzot loks šeit saslēdzas. Mums vajadzīgi Kempbela pakalpojumi, sniegti pilnībā un no brīvas gribas. Tāpēc mums viņš jāpārliecina. Tev nevajag būt pirmajam… bet, ja tu gribi iet prom no Apļa pēc trīsdesmit minūtēm, tad labāk runā.»

«Un ja es to nedarīšu?»

«Tā ir tava problēma. Tev ir brīva iespēja atvaļināties, tāpat kā jebkuram no mums. Un Aplim ir brīvas tiesības tevi likvidēt.»

«Vai tu man draudi?»

«Nē.» Lācars paskatījās rokas pulksteni. «Tu esi strīdējies ar Apļa vienbalsīgo lēmumu jau četras minūtes. Ja tu grasies pakļauties Apļa lēmumam, tev vairs nav daudz laika.»

«0, ļoti labi. Kempbel, es esmu Laika korpusa bruņoto spēku komandējošais virsnieks…»

«Labojums,» ierunājās Lācars Longs. «Debesu maršals Bo vada…»

«Tas ir tas pats!»

«Tas nav gan tas pats, un es zināju, ko daru, kad tevi pārtraucu. Pulkvedi Kempbel, Laika korpuss šad tad iejaucas nozīmīgākajās vēstures kaujās. Vēsturē. Korpusa Vēsturnieku padome identificē krustpunktus, kuros prātīgs spēka pielietojums varētu izmainīt vēsturi tādā veidā, kā mēs uzskatām, ņemot vērā mūsu ierobežoto prātu, varētu būt labāk cilvēku rasei — un man jāpiebilst, ka šī politika ietekmē un

to savukārt ietekmē uzdevums «Ādams Selens». Ja Aplis piekrīt vēsturnieku rekomendācijai, tiek organizēta militāra darbība, un Aplis izvēlas šis operācijas atbildīgo komandieri.»

Lācars pagriezās un paskatījās tieši uz Bo. «Debesu maršals Bo ir ļoti profesionāls militārais komandieris, varbūt labākais visā vēsturē. Parasti operāciju vadībai tiek izvēlēts viņš. Taču Aplis izvēlas komandieri katram uzdevumam. Tāda politika neļauj militārajiem komandieriem uzurpēt varu. Man jāpiebilst, ka viņš ir dalībnieks bez balsstiesībām, viņš nav šī apļa biedrs. Sambo, vai tu gribi vēl kaut ko piebilst?»

«Šķiet, ka tu jau visu pateici manā vietā.»

«Tāpēc, ka tu strīdējies. Tu vari droši papildināt, labot vai paskaidrot.»

«Ak, nekas. Tev vajadzētu pasniegt daiļrunības stundas.»

«Vai tu gribi iet prom jau tagad?»

«Vai tu man liec iet?»

«Nē.»

«Es palikšu vēl kādu brītiņu, jo es gribu redzēt, ko jūs izdarīsiet ar šo ākstu. Kāpēc jūs vienkārši neiesaucat viņu un nenozīmejat uzdevumam «Ādams Selens»? Viņš ir acīm redzami krimināls tipiņš; paskatieties uz viņa galvaskausu, ievērojiet viņa attieksmi pret varu. Uz manas dzimtās planētas mēs nekad neizmantojam neko tik nevīžīgu un neuzticamu kā brīvprātīgos… un mums nav kriminālās šķiras, jo mēs viņus iesaucam armijā, tikko viņi parāda savas galvas. Nav labāku cīnītāju par kriminālistiem, ja jūs noķerat viņus jaunus, kontrolējat ar dzelžainu disciplīnu un liekat viņiem baidīties no seržantiem vairāk kā no ienaidnieka.»

«Ar to pietiks, Sambo. Lūdzu, atturies no viedokļa izteikšanas bez uzaicinājuma.»

«Es domāju, ka tu biji lielākais runas brīvības čempions?»

«Es esmu. Bet nav nekādu brīvpusdienu. Ja gribi teikt runu, tu vari noīrēt sev zāli; par šo zāli maksā Aplis. Hilda, runā, mīļā!»

«Ļoti labi. Ričard, lielākoties iejaukšanās, ko rekomendē mūsu vēsturnieki un matemātiķi, nav brutāla spēka pielietošana, bet smalkākas operācijas, ko izpilda mūsu individuālie speciālisti… kā, piemēram, tava meitene Heizela, kura ir

īsta lapsa, kas ķeras pie vistu kūts aplaupīšanas. Tu zini, ko mēs gribam izdarīt uzdevumā «Ādams Selens», taču nezini, kāpēc tas ir vajadzīgs, cik es saprotu. Mūsu metodes vēstures izmaiņu rezultātu prognozēšanai ir tālu no nekļūdības. Vai nu runa ir par iefiltrēšanos vienā karojošā pusē kādā nozīmīgā kaujā, vai par kaut ko tik vienkāršu kā studenta apgādāšana ar prezervatīvu, tādā veidā izvairoties no Hitlera vai Napoleona dzimšanas. Mēs nekad nevaram paredzēt rezultātus tik precīzi, cik vajadzētu. Parasti mēs izsakām prognozi, tad sūtām darbinieku uz jauno laika līniju, lai saņemtu ziņas par izmaiņām.»

«Hilda,» Lācars ieteicās, «vai es varu piedāvāt briesmīgu piemēru?»

«Protams, Vudij. Bet tikai ātri, es plānoju līdz pusdienlaikam beigt.»

«Pulkvedi Kempbel, es nāku no pasaules, kas bija identiska tavējai apmēram līdz 1939. gadam. Atšķirības, kā vienmēr, visspilgtāk atklājās pēc kosmosa lidojuma iespējamibas pierādīšanas. Gan tavā, gan manā pasaulē bija redzamas reliģiskas histērijas tendences. Manā pasaulē tās sasniedza augstāko punktu televīzijas sludinātāja Nehemijas Skadera personā. Viņa uguns un sēra solījumi, un grēkāžu meklēšana — ebreji, protams, nekā jauna — sasniedza virsotni tajā laikā, kad bija visaugstākais bezdarba līmenis un valsts parādi, un inflācija bija nekontrolējama; rezultātā radās reliģiska diktatūra, visbrutālākā totalitārā valdiba, kādu vien pieredzējusi mana pasaule.

Tāpēc šis Aplis ieplānoja operāciju, lai atbrīvotos no Nehemijas Skadera. Nebija paredzēts nekas tik radikāls kā slepkavība; tika izmantota specifiskā metode, ko Hilda jau pieminēja. Kādam studentam tika piegādāta gumija, un mazais nelietis, kas vēlāk kļuva par Nehemiju Skaderu, nepiedzima. Tā laika līnija numur divi — manējā— tika sadalīta, un radās laika līnija numur vienpadsmit, tāda pati, tikai bez pravieša Nehemijas Skadera. Vajadzētu būt labākai, vai ne?

Bet nē! Manā laika līnijā Trešais pasaules karš, kodolkarš — reizēm tiek lietoti arī citi nosaukumi — izpostīja Eiropu, bet neizplatījās tālāk; Ziemeļamerika Pravieša vadī

bā bija izturējusies neitrāli pret starptautiskajiem konfliktiem. Bet laika līnijā numur vienpadsmit karš sākās mazliet agrāk, Vidējos Austrumos, un dienas laikā aptvēra visu pasauli… un simts gadus vēlāk bija neiespējami atrast par tarakāniem augstāku dzīvibas formu tajos plašumos, kas reiz bija Zemes zaļie kalni un lejas. Turpini, Hilda.»

«Paldies, tas ir par daudz! Lācars atstāja mani pie tumsā slīgstošas planētas, lai parādītu, kāpēc mums vajadzīgas labakas prognozēšanas metodes. Mēs ceram izmantot Ādamu Selenu — augstāko kompjūteru Holmsu IV, sauktu ari par Maiku — viņa unikālās programmas un atmiņu, lai savienotu Tertiusa un dažu citu planētu labākos kompjūterus loģikas gigantā, kas varētu precīzi projektēt noteiktu vēstures izmaiņu sekas… tā, lai mēs neiemainītu Nehemiju Skaderu, kuru var pārciest, pret izpostītu planētu, ar kuru vairs nevar iesākt neko. Lācar, vai man pieminēt supersnūperskopu?»

«Tu jau tikko pieminēji, tāpēc turpini.»

«Ričard, es tagad zaudēju drošo pamatu zem kājām, es esmu vienkārša mājsaimniece…» Zālē atskanēja ņurdoņa. Varbūt to iesāka Lācars, bet tā šķita vienbalsīga.

«… kam trūkst nepieciešamo tehnisko zināšanu. Bet es zinu, ka inženierijas process ir atkarīgs no precīziem instrumentiem, un ka precīzi instrumenti jau kopš divdesmitā gadsimta — mana gadsimta — ir bijuši atkarīgi no elektronikas progresa. Mans pirmais vīrs Džeiks Barouzs, Dr. Libija Longa un Dr. Ditija Kārtere kopā strādā pie mazas ierīces, kas apvienotu Džeika telpas-laika aparātu, televīziju un parasto snūperskopu. Ar tā palīdzību tu varēsi redzēt ne tikai to, ko dara tava sieva, kamēr tu nakti neesi mājās, bet arī to, ko viņa darīs pēc desmit gadiem. Vai piecdesmit. Vai piecsimt.

Vai arī tas ļautu Ouroboro Aplim redzēt, kādi būs ieplānotās iejaukšanās rezultāti, pirms ir par vēlu kaut ko darīt. Varbūt. Ar Holmsa IV unikālo spēku — iespējams. To mēs vēl redzēsim. Bet apgalvojums, ka Maiks Holmss IV varētu ievērojami uzlabot Ouroboro Apļa darbību pat gadījumā, ja supersnūperskops netiek izgatavots, ir tik drošs, cik vien vispār kaut kas var būt drošs šajā nestabilajā, trauslajā pasaulē.

Tā kā mēs cenšamies padarīt visiem visu labaku, ērtāku un laimīgāku, es ceru, ka tu sapratīsi, ka ir vērts piedalīties uzdevuma «Ādams Selens» izpildē. Vai ir kādi jautājumi?»

«Man ir jautājums, Hilda.»

«Jā, Džabel?»

«Vai mūsu draugs Ričards ir iepazīstināts ar Pasaules kā Mīta koncepciju?»

«Es esmu to pieminējusi vienu reizi, stāstot, kā mēs četri

—    Zebs, Dītija, Džeiks un es — tikām padziti no savas planētas un izdzēsti no vēstures. Es domāju, Heizela ir izstāstījusi labāk. Ričard?»

«Neko tādu, ko es spētu saprast. Un — piedod, Hilda

—    tavu stāstu man bija grūti sagremot.»

«Protams, mīļais; es pati tam neticu. Izņemot vēlu naktī. Džabel, stāsti labāk tu.»

Dr. Heršovs atbildēja: «Ļoti labi. Pasaule kā Mīts ir smalka koncepcija. Reizēm to sauc par multipersonālo solipsismu, neskatoties uz šī termina iekšējo pretrunu. Koncepcija noliedz loģiku. Daudzus gadsimtus reliģijai piederēja monopols kosmosa — vai multikosmosa — izskaidrošanā. Dažādu reliģiju skaidrojumos vairākas detaļas būtiski atšķīrās, bet pamatdoma bija vienāda — kaut kur debesīs vai dziļi zemē, vai kādā vulkāna, vai citā nepieejamā vietā bija vecs vīrs naktskreklā, kurš zināja visu, bija visspēcīgs, radīja visu, sodīja un apbalvoja… un bija uzpērkams.

Reizēm šis Visvarenais bija sieviete, bet ne pārāk bieži, jo vīrieši parasti ir lielāki, stiprāki un kareivīgāki; Dievs ir radīts vīrieša iztēlē.

Visvarenā Dieva ideja tika kritizēta, jo tā neko neizskaidroja; tā vienkārši atgrūda visus skaidrojumus vienu posmu tālāk. Deviņpadsmitajā gadsimtā priekšstatus par Visvareno Dievu sāka nomainīt pozitīvais ateisms tajā nelielajā sabiedrības daļā, kas regulāri mazgājās.

Ateismam arī bija ierobežotas iespējas, jo arī tas neko neizskaidroja — tā ir otrādi apgriezta ideja par Dievu. Loģiskais pozitīvisms bija balstīts uz deviņpadsmitā gadsimta fiziku, kura, kā godīgi uzskatīja tā gadsimta zinātnieki, pilnībā izskaidroja kosmosu kā mehānismu.

Divdesmitā gadsimta zinātnieki iznicināja šo ideju. Kvantu mehānika un Šrēdingera kaķis likvidēja 1890. gada mehānisko pasauli un aizvietoja to ar iespējamību miglu, kurā varēja notikt jebkas. Protams, intelektuāļu šķira to nepamanīja gadu desmitiem, jo intelektuālis ir labi izglītots cilvēks, kurš nevar nodarboties ar aritmētiku ar kurpēm kājās, un lepojas ar savu nabadzību. Tomēr līdz ar pozitīvisma nāvi kreacionisms atgriezās un bija populārs kā nekad agrāk.

Divdesmitā gadsimta beigās — izlabo mani, ja es kļūdos, Hilda — Hildu un viņas ģimeni no Zemes padzina velns, ko viņi sauca par Nezvēru. Viņi aizbēga transporta līdzeklī, ko pazīsti arī tu, Gejā Krāpniecē, un drošības meklējumos viņi apmeklēja neskaitāmas dimensijas, neskaitāmus izplatījumus… un Hilda izdarīja visu laiku lielāko filozofisko atklājumu.»

«Varu derēt, ka tu tā saki visām meitenēm!»

«Klusu, mīļā. Bez citām dīvainām vietām viņi apmeklēja ari Oza zemi.»

Es satrūkos savā sēdeklī. Iepriekšējā naktī nebiju pietiekami izgulējies, un Dr. Heršova lekcija bija kā miega zāles. «Vai tu teici — Oza zemi?»

«Es tev varu atkārtot trīsreiz — Ozs, Ozs, Ozs. Viņi patiešām apmeklēja zemi, ko bija izdomājis L. Franks Baums. Un Brīnumzemi, ko par prieku Alisei izdomāja misters Dodžsons. Un citas vietas, kas tika uzskatītas par fantastiskām. Hilda atklāja to, ko neviens no mums līdz šim nebija ievērojis, jo mēs bijām tajā iekšā — Pasaule ir Mīts. Mēs to paši radām — un paši mainām. Patiešām spēcīgs mītu autors — kā Houmers, Baums vai Tarzāna radītājs — rada eksistējošas un ilgstošas pasaules… tajā pašā laikā meļi bez iztēles un pļāpas nerada neko jaunu, un viņu pelēkie sapņi tiek aizmirsti. Uz šo faktu, Ričard, uz ticamu faktu, nevis reliģiju, ir balstīts Ouroboro Apļa darbs. Hilda?»

«Tikai brīdi līdz pusdienas pārtraukumam. Ričard, vai tev tagad ir kas sakāms?»

«Jums tas nepatiks.»

Lācars teica: «Spļauj vien ārā.»

«Es ne tikai neriskēšu ar savu dzīvību muļķību dēj, bet ari darīšu visu, ko varu, lai neļautu Heizelai to darīt. Ja jūs patiešām gribat un jums vajag tās novecojušā Mēness kompjūtera programmas un atmiņas, tad ir vismaz divi labāki veidi, kā to izdarīt.»

«Turpini.»

«Viens veids — vienkārši izmantot naudu. Izveidojiet organizāciju, akadēmisku viltus organizāciju. Sponsorējiet Galileja Universitāti, pumpējiet tajā naudu, ieejiet kompjūteru nodaļā pa galvenajām durvīm un paņemiet, ko jums vajag. Otrs veids — izmantot pietiekami lielu spēku. Nesūtiet pusmūža laulātu pāri nodarboties ar blēdībām. Jūs, kosmiskie labdari, neesat mani pārliecinājuši.»

«Paradi savu biļeti.»

Tas bija Mazais Melnais Sambo, debesu maršals. «Kādu biļeti?»

«To, kura tev atļauj atrisināt neatrisināmo. Parādi to. Tu esi tikai mīkstčaulīgs nelietis, pārāk dzeltens, lai paveiktu vienkāršu uzdevumu.»

«Vai tiešām? Kas tevi pilnvarojis kā Dievu? Paklau, puisi, es esmu ļoti laimīgs, ka mūsu ādas krāsa ir vienāda.»

«Kāpēc?»

«Ja tā nebūtu, mani nosauktu par rasistu par naidu pret tevi.»

Es redzēju, ka viņš satver savu ieroci, bet mans spieķis, nolādēts, bija noslīdējis zemē. Es noliecos, lai to paceltu, kad viņa šāviņš trāpīja man kreisajā sānā.

Viņu ķēra šāvieni no trim pusēm, divi sirdi, viens galvā

—    no Džona Sterlinga, Lācara un komandiera Smita — trim precīziem šāvējiem, kaut būtu pieticis ar vienu.

Es vēl nejutu sāpes, taču zināju, ka šāviņš ir trāpījis vēderā — slikti, pat letāli, ja man ātri nepalīdzēs.

Bet ar Samuelu Bo kaut kas notika. Viņš saliecas uz priekšu un nokrita no sava krēsla, miris kā karalis Čārlzs

—    un viņa ķermenis sāka izzust. Tas nevis izgaisa, bet izzuda svītrās, no vidus, tad pāri sejai, it kā kāds ar dzēšgumiju vilktu pa zīmējumu. Tad viņš bija izdzisis pavisam; nebija palikušas pat asinis. Pat viņa krēsla vairs nebija.

Un man vairs nebija brūces sānā.

XXIX nodaļa

«Var pienākt laiki, kad lauva un aita gulēs blakus, bet es tomēr labāk lieku savu likmi uz lauvu.»

Henrijs Vīlers Šovs (1818—1885)

«Vai nebūtu labāk,» es iebildu, «likt man izvilkt zobenu no akmens? Ja jūs patiešām vēlaties pārdot savu preci. Viss plāns ir muļķīgs!»

Mēs sēdējām pie piknika galda austrumu dārzā — Manijs Deiviss, kapteinis Džons Sterlings, tēvocis Džoks, Džabels Heršovs un es, un profesors Rufo — vecs, plikpaurains virs, ar kuru mani iepazīstināja kā ar Viņas Gudrības palīgu un (neiespējami!) mazdēlu. (Bet pēc tam, kad pats ar savām nogurušajām acīm biju redzējis vairākus Dr. Ištaras meistarības rezultātus, es vairs nelietoju vārdu «neiespējami» tik bieži kā pirms nedēļas.)

Piksels ari bija ar mums, bet viņš jau sen bija paēdis un tagad zālē mēģināja noķert taureni. Viņu ciņa pagaidām bija vienlīdzīga, bet taurenis bija savācis vairāk punktu.

Spožās un tīrās debesis solīja trisdesmit astoņu vai četrdesmit grādu temperatūru pēcpusdienā, manas tantes bija nolēmušas pusdienot savā virtuvē ar gaisa kondicionētāju. Bet ārā bija viegls vējiņš un zem kokiem bija pietiekami vēss — brīnišķīga diena. Tieši kā piemērota piknikam; situācija man atgādināja tikšanos ar tēvu Sulcu Vecā Makdonalda fermas dārzā tikai pirms nedēļas (un vienpadsmit gadus nākotnē).

Vienīgi man blakus nebija Heizelas.

Tas mani sarūgtināja, bet es centos to neizrādīt. Kad Apļa sanāksme izlēma par labu pusdienu pārtraukumam, tantei Tillai bija ziņa man. «Heizela pirms pāris minūtēm aizbrauca ar Leifu,» viņa man teica. «Viņa lūdza tev

pateikt, ka nebūs pusdienās, bet cer tevi satikt vēlāk šopēcpusdien… un noteikti ieradīsies uz vakariņām.»

Sasodīti skopa ziņa! Man vajadzēja pārspriest ar Heizelu Apļa sarunas un notikumus. Pie velna, kā lai es pieņemu kādu lēmumu, ja man nav iespējas apspriesties ar savu sievu?

Sievietes un kaķi dara, ko grib; vīrieši tur neko nevar ietekmēt.

«Es tev pārdošu zobenu akmenī,» teica profesors Rufo, «lēti. Gluži jaunu. Tas ir lietots tikai vienreiz — karalis Arturs to lietoja. Kopumā viņam nebija nekāda labuma no tā, un es nevaru garantēt, ka tas palīdzēs arī tev… bet man nav iebildumu nopelnīt.»

Tēvocis teica: «Rufo, tu pārdotu biļetes pats uz savām bērēm.»

«Ne jau «pārdotu», es jau to esmu darījis. Tik daudz cilvēku gribēja pārliecināties, ka es esmu miris.»

«Tā tu viņus apmānīji.»

«Nepavisam. Uz biļetēm nebija rakstīts, ka es būšu miris, tās atļāva apmeklēt manas bēres. Un tās bija jaukas beres, visjaukākās, kādas man bijušas… it īpaši kulminācija, kad es piecēlos sēdus savā zārkā un dziedāju oratoriju no Džesa Džeimsa nāves, visu viens pats. Neviens neprasīja savu naudu atpakaļ. Daži pat aizgāja ātrāk. Rupjie radījumi. Aizej pats uz savām bērēm, un tu redzēsi, kas ir tavi īstie draugi.» Rufo pievērsās man. «Vai tu gribi to zobenu un akmeni? Lēti, bet skaidrā naudā. Es nevaru tev piešķirt kredītu, tavas dzīvības izredzes nav pārāk spožas. Teiksim, sešsimt tūkstoši imperiālo dolāru nelielās banknotēs? Neviena banknote nedrīkst būt lielāka par desmit tūkstošiem.»

«Profesor, man nevajag zobenu akmenī; viss šis muļķīgais pasākums spēcīgi atgādina pirmsārmstronga laiku «patiesos» stāstus. Nav iespējams darīt to atklāti ar naudu, nav iespējams to darīt pietiekami droši ar spēku, lai zaudējumi nebūtu lielāki par nulli, bet man un manai sievai tas jādara ar skautu nazīti. Sižets nekam neder; pat lubu romānu izdevniecība tādu nedrukātu. Tas ir loģiski neiespējami.»

«Piecsimt piecdesmit tūkstoši un es samaksāšu tirdzniecības nodokli.»

«Ričard,» Džabels Heršovs atbildēja, «loģika pati ir neiespējama. Gadu tūkstošiem filozofi un svētie ir mēģinājuši izprātot Izplatījuma loģisko shēmu… līdz ienāca Hilda un pierādīja, ka Izplatījums nav loģisks, bet maģisks, tā struktūra ir atkarīga vienīgi no neloģisku sapņotāju sapņiem un murgiem.»

Viņš paraustīja plecus, gandrīz apgāzdams savu Tuborg glāzi. «Ja lielās smadzenes nebūtu tik ļoti pieķērušās vienotajai pārliecībai, ka Izplatījumā jābūt pastāvīgai un loģiskai struktūrai, ko varētu izpētīt ar rūpīgas analīzes un sintēzes palīdzību, viņi būtu pamanījuši uzkrītošo faktu, ka kosmosā — multikosmosā — nepastāv ne loģika, ne taisnība, izņemot vietas, kurās mēs vai citi mums līdzīgie ievieš šādas vērtības haosa un nežēlības pasaulē.»

«Piecsimt tūkstoši, un tas ir mans pēdējais piedāvājums.»

«Tad kāpēc man un Heizelai būtu jāriske ar savu ādu?» Es piebildu: «Piksel! Liec taču to kukaini mierā!»

«Taureņi nav kukaiņi,» kapteinis Džons Sterlings nopietni teica. «Tie ir lidojoši ziedi. Lēdija Heizela man to iemācīja pirms daudziem gadiem.» Viņš noliecās un maigi satvēra Pikseļu. «Kā tu viņu piespiedi dzert?»

Es parādīju, izmantojot ūdeni un savu pirkstu. Tad Sterlings uzlaboja šo variantu, piedāvājot kaķēnam nelielu ezeriņu savā plaukstā. Kaķēns tam pieskārās, tad sāka lakt, kā jau kaķim pienākas, mērcot ieliekto mēlīti ūdenī.

Sterlings man sagādāja raizes. Es zināju viņa izcelsmi, vai vismaz domāju, ka zinu, un tāpēc man bija grūti ticēt viņa eksistencei, pat runājot ar viņu. Tomēr nav iespējams neticēt cilvēka eksistencei, kad tu redzi viņu un dzirdi, kā viņš sakožļā selerijas un kartupeļu čipsus.

Tomēr viņš bija it kā divās dimensijās. Viņš nesmaidīja un nesmējās. Viņš bija nevainojami pieklājīgs, bet vienmēr nāvīgi nopietns. Es biju mēģinājis pateikties par savas dzīvības glābšanu, nošaujot, kā nu viņu tur sauca… Sterlings bija mani pārtraucis. «Tas ir mans pienākums. Viņš ir aizvietojams, tu ne.»

«Četrsimt tūkstošu. Pulkvedi, vai tur vēl ir olas?»

Es pasniedzu Rufo pildītās olas. «Vai man tev pateikt, ko darīt ar to zobenu akmenī? Vispirms — izvelc zobenu, tad…»

«Profesor, es negribu to zobenu. Es tikai vienkārši tēlaini.»

«Labāk izmanto izdevību, tev to vajadzēs pirmizrādei, kad viņi to visu nofilmēs seriālam.»

«Nekādas publicitātes. Tas ir viens no noteikumiem, kas man jāpilda. Ja es piekritu.»

«Nekādas publicitātes, līdz viss nav beidzies. Tad publicitatei ir jābūt, notikumam jāparādās vēstures grāmatās. Manij, pasaki viņam, kāpēc tu nekad neesi publicējis savus memuārus par Revolūciju.»

Misters Deiviss atbildēja: «Maiks aizmidzis. Cilvēki netraucēt viņu. Ņet.»

Tēvocis Džoks ierunājās: «Manuel, vai tev ir nepublicēta autobiogrāfija?»

Mans sievastēvs pamāja. «Vajag. Profs miris, Vaiominga mirusi, Maiks miris varbūt. Es vienīgais liecinieks patiesajam stāstam par Mēness Revolūciju. Meli, daudz melu, stāsta tie, kas tur nebija.» Viņš pakasīja zodu ar kreiso roku, es zināju, ka tā bija māksliga. Vai tā es biju dzirdējis. Tā izskatījās tāpat kā labā. Transplantācija? «Viss ar Maiku pirms ārā uz Asteroīdiem. Mēs izglābjam Maiku — tad varbūt publicējam.» Deiviss paskatījās uz mani. «Gribi dzirdēt, kā es satiku savu meitu Heizelu?»

«Noteikti!» es atsaucos, un ari Sterlings piekrita.

«Bija pirmdiena, trīspadsmitais maijs, 2075. gads Lunasitijā. Stiļagi zālē apspriedāmies, kā cīnīties ar valdību. Nekāda revolūcija, tikai skumja, muļķīga runāšana, nelaimīgi cilvēki. Priekšā uz grīdas sēdēja maza, kalsna meitene. Oranži mati, bez krūtīm. Desmit, varbūt vienpadsmit gadi. Klausās katru vārdu, aplaudē, nāvīgi nopietna.

Dzeltenās žaketes, valdības kruķi, ielauzās, sāka slepkavot. Pārāk aizņemts, lai domātu par kalsnām rudmatēm, Žaketes slepkavo manu labāko draugu… tad ieraudzīju viņu. Lec pa gaisu, kūleņo, sit Dzeltenajai žaketei pa ceļiem, viņš krīt gar zemi. Es ielaužu viņam žokli ar kreiso roku — ne ar šo, ar roku numur divi — un kāpju pāri, vilkdams līdzi savu sievu Vaiomingu — viņa vēl nebija mana sieva. Kalsnā rudmate ir prom, neredzu viņu dažas nedēļas. Bet, draugi, patiesība — Heizela kā maza meitenī

te cīnījās tik droši un veikli, ka izglaba savu tēti Māniju un mammu Vaio no valdības ķetnām, pirms zināja, ka ir mūsu meita.»

Manuels Deiviss pasmaidīja. «Atradām viņu, Deivisu ģimene adoptēja viņu — kā meitu, ne sievu. Vēl bērns. Bet vairs ne bērns darbā! Strādāja Mēness labā katru dienu, katru stundu, briesmas nekad viņu neaptur. Ceturtajā jūlijā, 2076. gadā, Heizela Mīda Deivisa, jaunākā no biedriem, kas parakstīja Neatkarības Deklarāciju.»

Misteram Deivisam acīs bija asaras. Man ari.

Kapteinis Sterlings piecēlās. «Mister Deivis, es lepojos ar to, ka man bija iespēja noklausīties šo stāstu. Mister Kempbel, esmu pateicīgs par tavu viesmīlību. Pulkvedi Kempbel, es ceru, ka tu izlemsi cīnīties kopā ar mums; tu esi mums vajadzīgs. Tagad, ja jūs man piedosiet, man jāiet. Tāpat, kā Galaktikas Pavēlnieks nevar atļauties pārāk garus pusdienas pārtraukumus, es arī to nevaru.»

Tēvocis Džoks teica: «Paklau, Džon, tev šad tad vajadzētu izklaidēties. Iesim vēlreiz kopā dinozauru medībās. Mezozojā pavadītais laiks nevar ietekmēt tavu uzdevumu, Pavēlnieks nekad neuzzinās, ka tu biji prom. Tā ir lielākā laika ceļojumu priekšrocība.»

«Es zinātu, ka biju prom. Bet, paldies. Man patika tās medības.» Viņš paklanījās un aizgāja.

Dr. Heršovs mierīgi teica: «Tas ir īsts bruņnieciskums. Kad viņš beidzot iznicinās Pavēlnieku, viņš pats tiks likvidēts. Viņš to zina. Tas viņu neaptur.»

«Kāpēc viņš jālikvidē?» es jautāju.

«Mm? Pulkvedi, es zinu, ka viss tev vēl ir jauns… bet tu esi vai esi bijis rakstnieks, vai ne?»

«Vēl esmu, cik zinu. Tikko pabeidzu vienu garo stāstu un aizsūtīju savam aģentam tikai pirms desmit dienām. Man driz jāatgriežas pie darba — man ir sieva, kas jāuztur.»

«Tad tu zini, ka sižeta vajadzībām, it īpaši piedzīvojumu literatūrā, pozitīvie un negatīvie varoņi ir sadalīti atbilstošos pāros. Viens ir nepieciešams otram.»

«Jā, bet — paklau, šis cilvēks, kurš tikko aizgāja, ir Heizelas un viņas dēla Rodžera Stouna varonis, kas radīts viņu seriālam «Kosmosa ceļu sodība»?»

«Jā. Heizela un viņas dēls radīja šo varoni. Sterlings pats to zina. Paklau, ser, visi mēs esam fikcija, kāda stāstnieka sapņi. Bet parasti mēs to nezinām. Džons Sterlings to zina, un ir pietiekami spēcīgs, lai dzīvotu ar tādu apziņu. Viņš zina savu lomu un savu mērķi; viņš to ir pieņēmis.»

«Viņu nevajag likvidēt.»

Dr. Heršovs izskatījās domīgs. «Bet tu esi rakstnieks. Varbūt literārais rakstnieks — bez sižeta?»

«Es? Es nemāku rakstīt literatūru; es rakstu stāstus. Drukātam materiālam, trīsdimensiju risinājumam vai pat iesietām grāmatām, bet visdažādākos. Grēki, ciešanas, atzīšanās. Zirgu operas. Kosmosa operas. Kari. Slepkavibas. Spiegi. Jūras stāsti. Pilnīgi viss. Mēs ar Heizelu atdzīvināsim viņas klasisko seriālu ar kapteini Sterlingu galvenajā lomā. Kā vienmēr. Tad kāpēc runāt par viņa likvidēšanu?»

«Tu neļausi viņam iznīcināt Galaktikas Pavēlnieku? Tev vajadzētu, tev noteikti jāļauj, jo Pavēlnieks ir tikpat ļauns kā Boskone.»

«O, protams! Pirmajās trīspadsmit nedēļās. Tam jau vajadzēja notikt pirms trīspadsmit gadiem.»

«Bet viņš nevarēja. Seriāls beidzās, un gan pozitīvais varonis, gan nelietis palika dzīvi. Sterlings kopš tā laika ir spiests cīnīties tikai aizsardzības pozīcijā.»

«O! Nu, mēs to izlabosim. Pavēlnieks delenda est\»

«Tad ko darīs Sterlings?»

Es gribēju atbildēt, tad pēkšņi sapratu, ka jautājums bija retorisks, nevis informācijas iegūšanai. Kāds podiņš, tāds vāciņš. Sterlinga mēroga varonim vajadzīgs tikpat spēcīgs pretinieks. Ja mēs novāksim Pavēlnieku, mums jāizdomā Pavēlnieka Dēls, kuram būtu tādas pat iekšas, tikpat gari zobi, tikpat ļauna attieksme un pa ausīm plūstu tvaiks.

«Es nezinu. Mēs izdomāsim kaut ko. Varbūt padarīsim vecu un liksim viņam būt par ganu Zvaigžņu Patruļas Akadēmijas komendanta amatā. Kaut ko tādu. Tāds darbs neprasītu tikpat spēcīgu pretinieku kā Pavēlnieks.»

«Vai tad ne?» Heršovs mierīgi jautāja.

«Nu — varbūt tu gribi pārņfemt seriālu?»

«Es ne. Es esmu pa pusei atvaļināts. Viss, kas man tagad ir — «Stounbenderu ģimene» — komiskais seriāls,

tur nav obligāti jābūt kādam īpašam ļaundarim. Tagad, zinot patiesību par pasauli kā mītu, es nekad vairs neradīšu nevienu īstu ļaundari… un, pateicoties Klono, nekad arī neesmu nevienu tā īsti radījis, jo mana ticība ļaunumam ir ierobežota.»

«Nu, es diemžēl nevaru atbildēt bez Heizelas; es esmu jaunākais rakstnieks, es atbildu par interpunkciju un laika apstākļu un notikumu vietu aprakstiem; viņa kontrolē sižetu. Tāpēc man jāmaina sarunas temats. Tēvoci Džok, ko tu runāji ar kapteini Sterlingu par dinozauru medībām? Vai tas bija viens no taviem jociņiem? Tāpat kā toreiz, kad tu nozāģēji desmit kvadrātkilometrus no Rosa Ledus šelfa un aizstūmi to līdz Singapūrai, peldot tauriņstilā.»

«Ne jau visu ceļu, tas nav iespējams.»

«Beidz par to. Dinozauri.»

«Kas ir ar dinozauriem? Man patīk tos medīt. Vienreiz es paņēmu līdzi Džonu Sterlingu; viņam gadījās viens patiešām lielisks tyranosaurus rex. Vai tu arī gribētu pamēģināt?»

«Vai tu runā nopietni? Tēvoci, tu taču zini, ka es nemedīju. Man nepatīk šaut ne uz ko, kas nevar šaut pretī.»

«Oho! Tu mani pārprati, māsasdēls. Mēs nenogalinām nabaga zvērus, nogalināt dinozauru ir tikpat interesanti kā šaut uz govi. Un gaļa nav tik laba. Vairāk kā gadu veca dinozaura gaļa ir cieta un bezgaršīga. Es par to pārliecinājos pirms vairākiem gadiem, kad bija ideja izmantot dinozauru gaļu, lai cīnītos ar badu laika līnijā numur septiņi. Bet tas bija ļoti neizdevīgi, un, ja tā padomā, nav īpaši taisnīgi nogalināt stulbas ķirzakas, lai pabarotu stulbus cilvēkus, kuri ir pelnījuši badu. Bet medit dinozaurus ar fotoaparātu — tas ir patiešām interesanti. Tas pat kļūst aizraujoši, kad tu seko lielajiem gaļēdājiem, un uzduries kādam lecīgam un seksīgam tēviņam — tad var patrenēties skriešanā. Vai citādi. Dikij, ir viena vieta netālu no Vičitas, kur es tev varu apsolīt triceratopus, dažādu sugu pterodaktilus, pīļknābjus, ķirzakas un varbūt stegozauru tēviņus vienā dienā. Tikko viss te būs beidzies, mēs atļausimies kādu brīvdienu un aizbrauksim. Ko tu par to saki?»

«Vai tas ir tik vienkārši?»

«Ar esošo ekipējumu mezozoja ēra nav tālāk kā LGP vai Bundoka. Laiks un telpa ir ilūzijas; Barouza izgudrotais telpas transformācijas aparāts tevi izsviedīs tieši šo radījumu bara vidu, kuri barojas un kopojas. Un tu pat nebūsi paspējis pateikt «sešdesmit pieci miljoni gadu».»

«Tava piedāvājuma forma izteica — tu uzskati, ka es jau esmu parakstījies uzdevumam «Ādams Selens».»

«Dikij, ekipējums tiešām pieder Laika korpusam… un tas ir dārgs, mēs nerunāsim par to, cik dārgs. Tas tika izgatavots Ilgtermiņa Plāna vajadzībām, bet šad tad to izmanto atpūtai. Jā, es tā uzskatu. Vai tad tu to nedarīsi?»

Manijs Deiviss neizteiksmīgi paskatījās uz mani. Rufo piecēlās un skaļi paziņoja: «Man jāiet, Zvaigznei ir man paredzēts darbs. Paldies, un, vēlreiz paldies, Džok. Bija patīkami iepazīties, pulkvedi.» Viņš steidzīgi aizgāja. Heršovs neteica neko.

Es nopūtos. «Tēvoci, es varbūt piekritīšu, ja Heizela uzstās. Bet es centīšos atrunāt viņu pašu. Man nav piedāvāts neviens attaisnojums, kāpēc divas iespējas, kuras es izteicu, ir aplamas un nederīgas. Katra no tām ir daudz saprātīgāka pieeja Holmsa IV vai Maika programmu un atmiņas glābšanai… un es pieņemu, ka to vajag glābt. Bet manas metodes ir loģiskākas.»

Heršovs teica: «Tas nav loģikas jautājums, pulkvedi.»

«Tas ir manas dzīvības jautājums, doktor. Bet es darīšu to, ko gribēs Heizela… es domāju. Tas ir tikai…»

«Tikai kas, Dikij?»

«Es negribu iesaistīties kādā operācijā ar neadekvātām zināšanām? Tēvoci, pēdējās nedēļas vai desmit dienu laikā

—     man grūti pateikt precīzi, esmu tā mētāts — mani vajāja neizskaidrojamas un, teiksim, slepkavīgas muļķības. Vai tas ir Pavēlnieks, kurš mani vajā? Vai fakts, ka esmu iesaistīts šajā situācijā, arī pieskaitāms pie daudzajiem, gandrīz precīzajiem uzbrukumiem? Vai ari es kļūstu paranoidāls?»

«Es nezinu. Pastāsti man.»

Es sāku stāstīt. Pēc brītiņa Heršovs izvilka piezīmju grāmatiņu un šo to pierakstīja. Es centos atcerēties visu: Enriko Sulcu un viņa dīvaino izteikumu par Toliveru un

25  — 2689

385

Valkera Evansa pieminēšanu. Viņa nāvi. Ja tā bija īsta nāve. Bilu. Zelta Likuma vadības uzvedību. Tos rolligonus uz Mēness un slepkavas tajos. Džefersonu Mao. Uzbrucējus pie Raffles.

«Vai tas ir viss?»

«Vai tad ar to nepietiek? Nē, ne gluži viss. Kādu kravu veda krustmāte? Kā mūs pierunāja lidot ar grabažu, kura mūs tik tikko nenogalināja? Ko lēdija Diāna un viņas tukšpaurainie vīri darīja tādā nomalē? Ja es varētu atļauties, es tērētu bezgalīgi daudz naudas detektīviem, lai izpētītu, kas tur notika, kas patiešām bija mērķēts uz mani, kas bija tikai mans uztraukums, un kas bija tikai sagadīšanās.»

Heršovs atbildēja: «Te nav sagadīšanos. Viens aspekts, kurā Pasaule kā Mīts ir daudz vienkāršākā nekā līdzšinējā teleoloģija, ir elementārais fakts, ka nav nelaimes gadījumu, nav sagadīšanos.»

Tēvocis Džoks teica: «Džabel? Man nav pilnvaras.»

«Un man ir. Jā.» Viņš piecēlās. «Abiem, es domāju.»

Arī mans tēvocis piecēlās. «Dikij, zēn, pagaidi tepat; mēs būsim pēc apmēram piecām minūtēm. Uzdevums.»

Kad viņi aizgāja, piecēlās Deiviss. «Atvainosi, lūdzu? Jāapmaina roka.»

«Protams, tēti Manij. Nē, nē, Piksel! Alus nav domāts maziem kaķēniem.»

Viņi atgriezās pēc septiņām minūtēm, pēc mana Sonychron. Bet acīmredzot ne pēc viņu laika. Tēvocim bija izaugusi pilnbārda. Heršovam bija svaiga, sārta naža rēta pār kreiso vaigu. Es paskatījos uz viņiem. «Ak Dievs! Kas noticis?»

«Viss. Vai te vēl ir palicis alus? Sisij,» viņš teica, nepaaugstinot balsi, «vai mēs varam vēl palūgt alu? Un mēs ar Džabelu neesam ēduši kādu laiku. Vairākas stundas. Varbūt dienas.»

«Tūlīt.» Neredzamās tantes Sisijas balss atbildēja. «Mīļais? Man liekas, tev vajadzētu nosnausties.»

«Vēlāk.»

«Tikko tu būsi paēdis. Pēc četrdesmit minūtēm?»

«Beidz mani grūstīt. Vai es varu pasūtīt tomātu zupu? Džabelam arī.»

«Zupa un viss pārējais būs. Pēc četrdesmit piecām minūtēm — gulēt. Tas ir oficiāli. Tilla tā saka.»

«Atgādini, ka man tevi jāiekausta.»

«Jā, mīļais. Bet ne šodien, tu esi pārguris.»

«Ļoti labi.» Tēvocis Džoks pagriezās pret mani. «Paskatīsimies, kas mums ir pirmais. Tie rolligoni? Tavs draugs Hendriks Šulcs man izstāstīja, vari būt drošs, ka tā ir pilnīga informācija. Izrādījās, ka viņš ir lielisks izmeklētājs. Tur nebija nekāda iemesla runāt par paranoju, Dikij — divi pretinieki, Laika Valdnieki un Ainas Mainītāji… un abi dzinās pakaļ tev, un viens otram. Tev ir apburta dzīve, dēls — tu esi dzimis, lai tevi pakārtu.»

«Ko tu ar to gribi teikt — Laika Valdnieki un Ainas Mainītāji? Un kāpēc es?»

«Vai tad šie nosaukumi jau neizsaka pietiekami daudz. Valdnieki un Mainītāji ir grupas, kas dara apmēram tādu pašu darbu kā Aplis… bet mēs nesastopamies ar viņiem aci pret aci. Dikij, nedomā, ka visos Izplatījumos mēs no Apļa esam vienīgie, kas iestājas par taisnību un mēģina darīt kaut ko tās labā.»

«Es neko par to nezinu.»

«Pulkvedi,» ierunājās Dr. Heršovs, «Pasaules kā Mīta galvenais trūkums ir fakts, ka mums jācīnās… un mēs bieži zaudējam… triju veidu pretiniekiem: tādiem neliešiem kā Galaktikas Pavēlnieks, un mums līdzīgām grupām, kurām ir savādāki mērķi — slikti pēc mūsu uzskatiem, varbūt labi pēc viņu uzskatiem — un trešie, visspēcīgākie, ir paši mitu radītāji — tādi kā Houmers, Tvens, Šekspīrs, Baums, Svifts un viņu kolēģi panteonā. Bet ne tie, kurus es nosaucu. Viņu ķermenis ir miris, viņi turpina dzīvot nemirstīgā mīta veidolā, ko katrs no viņiem ir radījis… tas paliek nemainīgs un tādējādi neapdraud mūs. Bet ir dzīvie mītu radītāji, katrs no viņiem ir bīstams, katrs no viņiem paviršs un neuzmanīgs, pārskatot mītu un iznīcinot kādu varoni.» Heršovs drūmi pasmaidīja. «Vienīgā iespēja sadzīvot ar šādu domu — vispirms saprast, ka tā ir vienīgā spēle visā pagalmā, un, otrkārt, ka tā ir nesāpīga. Izdzēšana. Izsvītrošana no stāsta.»

«Kā tu zini, ka tas ir nesāpīgi?»

«Tāpēc, ka es atsakos pieņemt jebkādu citu teoriju! Vai mums ķerties pie savas atskaites?»

«Dikij, zēn, tu jautāji — kāpēc es? Tieši tā paša iemesla dēļ Džabels un es aizgājām no patīkamām pusdienām, lai nostrādātos vaiga sviedros un liktu ari citiem nodarboties ar darbietilpīgu un bīstamu izmeklēšanas darbu vairākās laika līnijās. Uzdevuma «Ādams Selens» un tavas gaJvenās lomas dēļ. Kā mēs varam noteikt, Laika Valdnieki grib nolaupīt Maiku, bet Ainas Mainītāji grib viņu iznicināt. Bet abas grupas grib tevi nogalināt; tu esi šķērslis viņu plāniem.»

«Bet tajā laikā es pat nebiju dzirdējis par Maiku Kompjūteru.»

«Labākais laiks, lai tevi nogalinātu, vai ne? Sisij, tu esi ne tikai skaista, bet ir patīkami atrasties tavā tuvumā. Nerunājot par taviem apslēptajiem talantiem. Tikai noliec; mēs paši tiksim galā.»

«Blagueur et gros menteur. Tev tomēr ir jāiet nosnausties. Ziņa no Tillas. Tu nedrīksti sēsties pie galda, kamēr nebūsi noskuvis to bārdu.»

«Pasaki viņai, ka es nomiršu badā, pirms ļaušu pabāzt sevi zem tupeles.»

«Jā, ser. Un es domāju to pašu, ko viņa.»

«Miers, sieviete.»

«Tāpēc es brīvprātīgi piesakos noskūt tevi. Un apgriezt tev matus.»

«Es pieņemu.»

«Pēc tam, kad būsi atpūties.»

«Pazūdi. Džabel, vai tu nogaršoji šos salātus ar želeju? Tilla tos prot pagatavot apbrīnojami gardus… kaut ari visas trīs manas īpašnieces ir labas pavāres.»

«Vai tu to uzrakstīsi?»

«Es jau teicu tev pazust. Džabel, nav viegli dzīvot kopā ar trim sievietēm.»

«Es zinu. Es to esmu pieredzējis gadiem ilgi. Gara spēks plus eņģelisks raksturs. Un vieglas dzīves izjūta. Bet grupas laulibas, kā mūsu Longa Ģimene, sevī apvieno vecpuisibas, monogāmijas un poligāmijas īpašības, un nevienai nav savas ēnas puses.»

«Es nestrīdēšos, bet es palikšu kopā ar savām trim Grācijām tik ilgi, kamēs viņas mani pacietīs. Tagad paskatīsimies. Enriko Šulcs. Nav tāda.»

«Tā?» es atjautāju. «Viņš atstāja dažus briesmīgus traipus uz mana galdauta.»

«Tas nozīmē, ka viņam ir cits vārds. Bet tu to zināji. Labākā hipotēze padara viņu par tās pašas bandas locekli, kurā bija tavs draugs Bils… kurš bija smaidošs nelietis, ja vispār smaidīja, tāpat kā labs aktieris. Mēs sauksim viņus par Revizoriem. Motivācija bija Ādams Selens, nevis Valkers Evanss.»

«Kāpēc tad viņš pieminēja Valkeru Evansu?»

«Varbūt, lai sapurinātu tevi. Dikij, es nezināju par ģenerāli Evansu, līdz tu nesāki par to runāt, jo šis negadījums vēl ir manā nākotnē. Manā normālajā nākotnē. Es redzu, kā tas nomāc tavu prātu. Nomāks. Atceries, es nezināju, ka tu esi atzīts par nederīgu dienestam Andoras Algoto Karotāju vienībā, pirms tu man to nepateici.

Katrā gadījumā — visi «Valkera Evansa draugi» ir miruši, izņemot tevi un vienu, kurš ir devies uz Asteroīdiem un kuru nav iespējams atrast. Tiktāl — kas attiecas uz 2188. gada desmito jūliju, vienpadsmit gadus nākotnē. Ja vien tu nevēlies runāt ar kādu no viņiem ne tik tālā nākotnē.»

«Neredzu nekādu iemeslu to darīt.»

«Tā šķita arī mums. Tagad par pašu Valkeru Evansu. Lācars pasniedza to… un pasaules mainīšanas punktu, daļēji tāpēc, lai parādītu, ko var izdarīt. Netika izdarīts mēģinājums atkārtot kauju. Tas būtu grūti, 2177. gadā atkārtot kauju, kas notiek 2178. gadā, un neizmainīt tavu dzīvi. Vai nu nāktos tajā gadā tevi nogalināt, vai arī neļaut tev zaudēt kāju, un tu paliktu dienestā — jā, tagad es zinu par tavu kāju, kaut ari man tā ir nākotne. Tad tu nenonāktu Zelta Likumā, neapprecētos ar Heizelu… un mēs te nesēdētu un par to nerunātu. Pasaules mainīšana prasa uzmanību, Dikij — vislabāk to pielietot homeopātiskās devās.

Lācaram ir divi paziņojumi tev. Viņš saka, ka tev nav jājūtas personiski vainīgam par to negadījumu. Tas būtu tikpat muļķīgi, kā Kastera padotajam justies vainīgam par

Litlbighornu… un viņš piebilda, ka Kasters bija daudz labāks ģenerālis par Evansu. Lācars runā kā cilvēks, kam ir bijušas visas pakāpes — no civiliedzīvotāja lidz galvenajam komandierim un kuram ir vairāku gadsimtu un septiņpadsmit karu pieredze.

Tā bija pirmā ziņa. Otra ir šāda: pateikt manam māsasdēlam, ka — jā, tas biedē patīkamus cilvēkus. Bet tā gadās. Tikai tie, kas tiek tālāk par apgaismotām ielām un pagrabiem, zina, ka kaut kas tāds var notikt. Viņš teica, ka ir pārliecināts — Valkers Evanss nestātos tev pretī. Dikij, par ko viņš runāja?»

«Ja viņš būtu gribējis, lai tu to zini, pats būtu pateicis.»

«Skaidrs. Vai ģenerālis Evanss bija ciešams?»

«Ko?» Es blenzu uz savu tēvoci, tad izklaidīgi atbildēju: «Nu, nē, es neteiktu vis. Viņš bija cīpslains un ciets.»

«Tagad mēs runājam par to atklāti…»

«Jā, sasodīts!»

«… un es varu tev pastāstīt visu pārējo, kas attiecas uz pasaules mainīšanu. Mūsu aģents zem ģenerāļa līķa noslēpa vairākas provianta paciņas. Kad tu izkustināji līķi, tu tās atradi… un tur bija pietiekami daudz, lai nevienam no Valkera Evansa draugiem nebūtu jāsasniedz tā izsalkuma pakāpe, kas pieļauj tabu pārkāpšanu. Tāpēc tas nekad nenotika.»

«Tad kāpēc es to atceros?»

«Vai tu atceries?»

«Kāpēc?»

«Tu atceries, ka atradi proviantu zem līķa. Un cik labi tu juties!»

«Tēvoci, tas ir ārprāts.»

«Tā ir pasaules mainīšana. Kādu laiku tev būs atmiņas. Tad izdzisušas atmiņas par atmiņām. Tad nekas. Tas nav noticis, Dikij. Tu izgāji cauri ellei un zaudēji kāju. Bet tu neesi apēdis savu komandieri.»

*   * *

Tēvocis turpināja: «Džabel, kas vēl svarīgs mums palicis? Dikij, tu nevari gaidīt atbildes uz visiem jautājumiem; neviens to nevar pieprasīt. Mmm, o, jā, tās slimības — tev

bija divas no tām; pārējais bija pārspīlējums. Tevi izārstēja apmēram trijās dienās; tad viņi turēja tevi kontrolētas atmiņas lokā, un pielika tev jaunu kāju… un izdarīja vēl kaut ko. Vai tu pēdējā laikā neesi juties labāk? Bijis mundrāks? Enerģiskāks?»

«Nu… jā. Bet tas sākās no dienas, kad es apprecējos ar Heizelu, nevis pec ierašanās Bundokā.»

«Abi kopā, iespējams. Tā mēneša laikā Dr. Ištara tevi atjaunoja. Es uzzināju, ka viņi pārvietoja tevi no atjaunošanas klīnikas uz slimnīcu dienu, pirms ļāva tev pamosties. O, viņi tevi patiešām piekrāpa, viņi pielika tev jaunu kāju un padarīja tevi trīsdesmit gadus jaunāku. Es domāju, ka tev vajadzētu iesūdzēt viņus tiesā.»

«Nu, beidz. Un kas bija ar to karstuma bumbu? Ari pārspīlējums?»

«Varbūt jā, varbūt nē. Tas nav skaidrs, ir tikai noteikts punkts laikā. Viss ir…»

Heršovs iejaucās. «Ričard, mēs tagad domājam, ka varētu paveikt uzdevumu «Ādams Selens», pirms nepieciešama karstuma bumba. Ir daži plāni. Tāpēc karstuma bumba pašlaik ir Šrēdingera kaķa statusā. Iznākums atkarīgs no uzdevuma «Ādams Selens». Un otrādi. Mēs to uzzināsim.»

«Šie plāni… jūs pieņemat, ka es piedalīšos.»

«Nē. Mēs pieņemam, ka tu nepiedalīsies.»

«Hmmm… ja jūs pieņemat, ka es nepiedalīšos, kāpēc jūs abi man to visu stāstāt?»

Tēvocis atbildēja nogurušā balsi: «Dikij, zēn, tūkstoši un tūkstoši cilvēkstundu ir patērētas, lai apmierinātu tavu bērnišķīgo vēlmi atklāt nezināmo. Tu domā, ka mēs vienkārši nometīsim zemē rezultātus? Apsēdies un paklausies. Mmm, turies tālāk no Mēness un Zelta Likuma pēc 2188. gada jūnija; tevi tur meklē par astoņām slepkavībām.»

«Astoņām! Kas?»

«Mmm, Tolivers, Enriko Šulcs, Džonsons, Osvalds Progants, Rasmusens…»

«Rasmusens!»

«Vai tu viņu pazīsti?»

«Es valkāju viņa fesku kādas desmit minūtes; nekad neesmu viņu redzējis.»

«Nešķiedīsim laiku šīm apsūdzībām slepkavībās. Viss, ko tās izsaka — kāds tevi meklē, gan Lunasitijā, gan Zelta Likumā. Tas nav nekāds pārsteigums, ja tev dzenas pakaļ trīs laika ceļotāju grupas. Tu gribi, lai viņi pazūd, no viņiem var atbrīvoties vēlāk, ja nepieciešams. Ja vien tu vienkārši negribi doties uz Tertiusu un aizmirst par viņiem. O, jā, tās kodu grupas. Tie nav ziņojumi, tikai butaforija, lai liktu tev atvērt durvis. Bet tu neļāvi sevi pieveikt klusiņām, kā tas bija paredzēts. Dikij, tu esi rūpju bērns.»

«Ak Dievs, es atvainojos.»

«Vai tev ir vēl kādi jautājumi?»

«Ej, atpūties.»

«Vēl ne. Džabel! Tagad?»

«Protams.» Dr. Heršovs piecēlās un aizgāja.

«Dikij!»

«Jā, tēvoci.»

«Viņa tevi mil, puika, viņa patiešām tevi mil. Dievs vien zina, kāpēc. Bet tas nenozīmē, ka viņa tev teiks patiesību vai vienmēr aizstāvēs tavas intereses. Es tevi brīdinu.»

«Tēvoci Džok, nav nekādas jēgas brīdināt cilvēku par viņa sievu. Vai tu uzklausītu manu padomu par Sisiju?»

«Protams, nē. Bet es esmu vecāks par tevi un vairāk pieredzējis.»

«Atbildi man.»

«Labāk runāsim par kaut ko citu. Tev nepatīk Lācars Longs.»

Es pasmīnēju. «Tēvoci, vienīgais, kas mani pārliecina par to, ka viņš varētu būt tik vecs, kā stāsta, ir fakts, ka vajag ilgāku laiku nekā vienu cilvēka mūžu, lai kļūtu par tik kašķīgu un neciešamu vīru kā viņš. Viņš mani vienmēr glauda pret spalvu. Un viņš — bastards — visu vēl vairāk sarežģī, uzliekot man pienākumus pret viņu. Šī kāja — no viņa klonētās kopijas — vai tu par to zināji? Un tas juceklis, par ko tu šorīt dzirdēji. Lācars nošāva to puisi, kā viņu tur sauca, kurš mēģināja nogalināt mani. Bet kapteinis Sterlings un komandieris Smits arī šāva, varbūt pat ātrāk. Vai varbūt nē. Katrā gadījumā man jāpateicas viņiem visiem. Sasodīts, es gribētu izglābt viņa dzīvību kaut vai vienreiz, lai rēķini tiktu izlīdzināti. Bastards.»

«Tā nu gan nerunā, Dikij. Abija tevi iekaustītu.»

«Tas gan. Es atvainojos.»

«Bez tam — tavi vecāki nav bijuši precēts pāris.»

«Tā man ir bieži stāstīts. Krāšņi.»

«Es domāju to burtiskā nozīmē. Tava māte bija mana vismīļākā māsa. Daudz jaunāka par mani. Jauks bērniņš. Es mācīju viņai staigāt. Spēlējos ar viņu, kamēr viņa auga, samaitāju viņu, kā vien pratu. Tā, dabiski, kad viņa bija nonākusi tā saucamajās «nepatikšanās», viņa atnāca pie sava lielā brāļa. Un pie tavas tantes Abijas. Dikij, nebija tā, ka tava tēva nebūtu tuvumā; tavam vectēvam viņš nepatika, nepatika tikpat intensīvi, kā tev nepatīk Lācars Longs.

Es nerunāju par misteru Eimsu. Tev ir viņa uzvārds, bet viņš satika Vendiju un apprecējās ar viņu pēc tavas dzimšanas. Mēs tevi pieņēmām un uzaudzinājām. Tava māte gribēja braukt tev pakaļ, pēc gada — viņa teica, ka Eimss ir tik daudz pelnījis — bet viņa tik ilgi nenodzīvoja. Tā Abija bija gandrīz vai tava māte, izņemot bioloģisko faktoru.»

«Tēvoci, tante Abija bija vislabākā māte, kādu vien zēns var vēlēties. Paklau, tās rīkstes nāca man tikai par labu. Es zinu.»

«Man patīkami to dzirdēt. Dikij, es mīlu visas tavas tantes… bet otras Abijas vairs nekad nebūs. Heizela man atgādina viņu. Dikij, vai tu esi izlēmis?»

«Tēvoci, es pretošos. Kā gan es varu ļaut savai sievai riskēt, ja iespēja izkļūt dzīvai ir piecdesmit pret piecdesmit? it īpaši, ja neviens nav pat centies pierādīt, kāpēc mani varianti nav labāki?»

«Es tikai pajautāju. Matemātiķi pārbauda vēl vienu komandu — tā kā tu izturies tik noraidoši. Redzēsim. Tavs tēvs bija stūrgalvīgs, un tavs vectēvs bija stūrgalvīgs; nav nekāds brīnums, ka arī tu esi stūrgalvīgs. Tavs vectēvs — mans tēvs — atklāti teica, ka viņš labāk pieņems ģimenē bastardu nekā Lācaru Longu. Tā viņš arī darīja. Tu tas biji. Un Lācars aizgāja un nekad neuzzināja par tevi.

Nav pārsteidzoši, ka tu nēsatiec ar savu tēvu; jūs esat pārāk līdzīgi. Un tagad viņš ieņems tavu vietu uzdevuma «Ādams Selens» grupā.»

XXX nodaļa

«Mūsu dzīres nu ir galā.»

Viljams Šekspīrs (1564—1616)

Nomirt nav grūti. Pat kaķēns to var.

Es sēžu atspiedies ar muguru pret sienu vecajā kompjūteru istabā Mēness Valdības kompleksā. Piksels ir pie manas kreisās rokas. Heizela guļ uz grīdas. Es neesmu pārliecināts, vai Piksels ir miris. Viņš varbūt ir aizmidzis. Bet es netraucēšu viņu, lai par to pārliecinātos; labākajā gadījumā viņš ir smagi ievainots mazulis.

Es zinu, ka Heizela vēl ir dziva, jo es uzmanu viņas elpošanu. Bet viņa nav labā formā. Kaut viņi pasteigtos.

Es nevaru neko daudz palīdzēt nevienam no viņiem, jo man nav ar ko, un es nevaru pakustēties. Man nav vienas kājas, un nav protēzes. Jā, tā pati labā kāja — Lācara kāja — sadega apmēram lidz transplantācijas līnijai. Man laikam nevajadzētu sūdzēties — apdegums īpaši neasiņo. Vēl nav sākušās sāpes. Ne jau tās spēcīgās, uzliesmojošās sāpes. Tās sāksies vēlāk.

Es iedomājos — vai Lācars zina, ka ir mans tēvs? Vai tēvocis viņam to ir teicis?

Ei, tas nozīmē, ka Mauriņa, brīnišķīgā, skaistā sieviete ir mana vecmāmiņa!

Un — varbūt man labāk atkāpties.

Man mazliet reibst galva.

Es pat neesmu pārliecināts, vai notiekošais tiek reģistrēts. Man ir kaujas reģistrētājs, bet man nepazīstams, mazs Tertiusa modelis. Vai nu tas bija ieslēgts, un es to izslēdzu, vai arī tas bija izslēgts un es to ieslēdzu. Es neesmu pārliecināts, vai Piksels ir miris. Vai es jau to teicu? Varbūt man labāk atkāpties.

* * *

Komanda bija laba, vislabaka; ieroču pietika, lai es justu, ka mūsu izredzes bija labas.

Heizela komandēja, protams…

Majore Sedija Lipšica, kaujas komandas vadītāja.

Kapteinis Ričards Kempbels.

Kornete Grieta Hendersone.

Seržants Ezra Deividsons.

Kaprālis Teds Bronsons jeb V. V. Smits, jeb Lācars Longs, jeb Lafajets Huberts, medicīnas doktors — papildspēks, medicīnas virsnieks.

Manuels Deiviss, civilais speciālists.

Lācars uzstāja, lai viņu sauc par Tedu Bronsonu, kad viņš tika nozīmēts par kaprali šī uzdevuma izpildei. Tas bija savējo joks; es netiku iepazīstināts ar to.

Kornete Hendersone bija atgriezusies dienestā vairākus menešus pēc dzemdībām — piedzima puika. Viņa bija slaida, iedegusi un skaista, un kaujas lentes uz viņas skaistajām krūtīm izskatījās kā radītas šai vietai. Seržants Ezra vienmēr izskatījās kā karavīrs, kopš viņam bija kājas, un to pierādīja ari zīmotnes. Laba komanda.

Kāpēc es tiku paaugstināts par kapteini? Es uzdevu šo jautājumu uzreiz pēc tam, kad biju nodevis Heizelai Korpusa zvērestu — un saņēmu muļķigu vai prātīgu atbildi, tas atkarīgs no jūsu ievirzes. Tāpēc (teica Heizela), ka katrā vēstures grāmatā, kur tika pieminēts šis notikums, es biju otrais atbildīgais. Vēstures grāmatas neminēja pārējo vārdus, bet neteica arī, ka mēs darbojāmies divatā, tā kā viņa izlēma, ka vairāk būs labāk un sastādīja savu komandu. (Viņa pieņēma lēmumus. Viņa izvēlējās. Nevis Lācars. Nevis kāds LGP smadzeņu centrs. Tas man patika.)

Geja Krāpniece arī ietilpa pirmajā komandā. Vēl — Hilda, komandiere; Dītija, navigatore; Zebs Kārters, galvenais pilots; Džeiks Barouzs, otrais pilots — un Geja pati, apzinīga, domājoša un spējīga vadīt sevi pati… kas neattiecās ne uz vienu citu laika mašīnu, izņemot Doru (kas bija pārāk liela šim darbam).

Mašīnas komandiere Hilda bija pakļauta kaujas komandas vadītājai. Es būtu gaidījis saķeršanos… bet Hilda pati

bija to ieteikusi. «Heizela, tam tā ir jābūt. Katram jāzina, kurš ir boss.»

Laba komanda. Mēs nebijām trenējušies kopā, bet mēs bijām profesionāļi, un mūsu komandiere visu pateica tik skaidri, ka nebija vajadzīga prakse. «Uzmanību pavēlēm. Šīs operācijas mērķis ir iegūt priekšmetus, kurus izvēlēsies Deiviss, un nogādāt tos un Deivisu atpakaļ uz Tertiusa. Nav cita mērķa. Ja nebūs nelaimes gadījumu — labi. Bet, ja arī visus mūs nogalina, kamēr Deiviss un viņam nepieciešamie priekšmeti sasniedz Tertiusu, mūsu uzdevums ir paveikts.

Tāds ir plāns. Hilda mūs novieto pie ziemeļu sienas ar labo sānu, kad LGP paziņo, ka telpas izmainīšanas programma ir aktivizēta. Izkāpt šādā secībā: Lipšica, Kempbels, Hendersone, Deividsons, Bronsons, Deiviss. Izkārtojieties tā, lai varētu izkāpt tādā secībā.

Kompjūtera istaba ir taisnstūris. Lipšica dienvidaustrumu stūri, Hendersone dienvidrietumu stūrī, Kempbels ziemeļrietumu stūrī, Deividsons ziemeļaustrumu stūrī. Pāri pa diagonāli sedz visas četras sienas, divi šādi pāri dubultīgi nosedz visas sienas. Bronsons ir Deivisa miesassargs, bez fiksētas atrašanās vietas. Kamēr Deiviss strādā, mašīnā tiks ienestas piepildītas kastes. Hendersone un Deividsons tās nesis uz mašīnu, izpildot Deivisa norādījumus, un iekšā palīdzēs Dītija. Mašīnas komandiere un piloti būs gatavi aizbraukšanai, un palīdzēs priekšmetus pārvietot tālāk iekšā. Bronsons nenesis, atkārtoju, nenesis kravu; viņa vienīgais uzdevums ir apsargāt Deivisu.

Kad Deiviss man ziņos, ka uzdevums ir paveikts, mēs atgriezīsimies mašīnā, cik vien ātri iespējams, apgrieztā secībā — Deiviss, Bronsons, Deividsons, Hendersone, Kempbels, Lipšica. Hilda, tu pavēlēsi izbraukt jebkurā brīdī pēc tam, kad Deiviss un krava būs kuģī, atkarībā no situācijas. Ja būs nepatikšanas, negaidi nevienu. Izlem pati, bet tev jāpatur prātā, ka jāizglābj Manijs un viņa krava, neskatoties uz tiem, kas paliek. Vai ir kādi jautājumi?»

Cik ilgi es biju aizsnaudies? Mans Sonychron cieta pirmais. Komanda, ko Heizela izvēlējās, bija… nē, es jau to teicu. Man liekas.

Kas notika ar kļavas kociņu?

Izvēlētais laiks bija tieši pēc tam, kad Heizela bija izgājusi no kompjūtera istabas sestdien, piektajā jūlijā. Grupa, kas aprēķināja laiku, bija izsprieduši — ja liks mums atgriezties Raffles, tad pretinieks (Laika Valdnieki?) nemeklēs mūs kompjūtera istabā. Nebija iespējams izdarīt to agrāk. Heizela bija ziņojusi, ka Ādams Selens ir tur tad, kad viņa to bija redzējusi.

Mēs ieradāmies strauji, gandrīz pārāk strauji; kad Heizela kāpa ārā no Gejas, viņa pēkšņi apstājās, mirklīti nogaidīja, tad kāpa ārā. Viņa gaidīja tāpēc, ka redzēja pati savu muguru, izejam ārā no šīs telpas.

*   * *

Man jāpasaka tantei Tillai, ka mēs ar Heizelu netiksim mājās uz vakariņām.

Man sāp galva un acis.

Es nezinu, kā Piksels tika Gejā. Kā tas mazulītis staigā apkārt!

Džabels Heršovs saka: «Vienīgā nemainīgā vērtība šajā mainīgajā, neuzticamajā pasaulē ir cilvēku mīlestība.» Ar to pietiek.

Piksels sakustējās.

Bija jauki dažas dienas pastaigāt uz divām kājām.

«Ričard?»

«Jā, mīļotā?»

«Grietas bērns. Tu esi viņa tēvs.»

«Mmm?»

«Viņa man pastāstīja, pirms vairākiem mēnešiem.»

«Es nesaprotu.»

«Paradokss.»

Es kaut ko jautāju, viņa atkal bija aizmigusi. Apsējs, ko es biju uzlicis viņas ievainojumam, bija piesūcies. Bet man nebija nekā cita, tāpēc es tam nepieskāros.

Šoreiz neredzešu tanti Beldenu. Zel.

Kas noticis ar maniem failiem? Vai tie joprojām ir manā protēzē?

Ei! Rīt ir diena, kad «mēs visi būsim pagalam», ja nebūs miris Tolivers.

Pirmā stunda pagāja bez starpgadījumiem. Manijs cītīgi strādāja, vienreiz apmainīja roku, sāka piepildīt kastes. Grieta un Ezra nesa tās uz mašīnu, pasniedza tālāk. Lielākoties šķita, ka tās ir programmas, ko Manijs pārraksta pats savos kubos, izmantojot aparatūru, kas viņam bija līdzi. Es neredzēju. Tad viņš sāka darboties ātrāk, liekot cilindrus kastēs. Ādama Selena atmiņas? Es nezinu. Varbūt es skatījos pārāk daudz.

Manijs iztaisnoja muguru un noteica: «Viss!» Es dzirdēju atbildi: «Blert!»

Un viņi mums uzbruka.

Es uzreiz biju zemē, bez kājas. Es redzēju, ka krīt Manijs. Es dzirdēju, ka Heizela kliedza: «Bronson! Dabū viņu iekšā! Hendersone, Deividson — tās divas kastes!» Tālāk es nedzirdēju, jo šāvu. Visa austrumu siena bija vaļā; es mērķēju uz turieni. Kāds vēl šāva, no mūsu puses, man liekas.

Tad iestājās klusums.

«Rič?»

«Jā, dārgā.»

«Bija jautri.»

«Jā, mīļā! Viss bija jautri.»

«Rič… tā gaisma tuneļa galā.»

«Jā?»

«Es gaidīšu… tur.»

«Dārgā, tu dzīvosi ilgāk par mani!»

«Meklē mani. Es…»

Kad siena atvērās, man likās, ka es redzēju, kā viņu sauca. Vai tas puisis, kas viņu izdzēsa, būtu atkal viņu ierakstījis stāstā? Lai novāktu mūs?

Kas rakstīja mūsu stāstu? Vai viņš ļaus mums dzīvot?

Katrs, kurš var nogalināt kaķēnu, ir nežēlīgs, ļauni nežēlīgs. Lai kas tu būtu, es tevi ienīstu. Es neieredzu tevi!

Es pamodos, sapratu, ka biju aizmidzis sardzē! Man bija jāsaņemas, jo viņi varētu atgriezties. Ak Dievs! Geja Krāpniece atgriezīsies. Es nespēju saprast, kāpēc Geja Krāpniece neatgriezās. Grūtības ar pareizā mirkļa noteikšanu? Viss varētu būt. Bet viņi taču neatstātu mūs te.

Mēs izglābām Māniju un viņa kravu. Mēs uzvarējām, sasodīts! Jāpaskatās, kādi ieroči un munīcija ir palikusi. Man nekā vairs nebija. Mans lāzermetējs bija tukšs, es zināju. Bet mans šaujamais? Neatceros, ka būtu no tā šāvis. Viss ir pazudis. Jāpaskatās apkārt.

*   * *

«Dārgais?»

«Jā, Heizela?» (Viņa lūgs man ūdeni, un man tā nav!)

«Man žēl, ka tas notika, kad cilvēki ēda.»

«Kā tā?»

«Man viņš bija jānogalina, dārgais; viņš bija norīkots, lai nogalinātu tevi.»

Es uzliku kaķēnu Heizelai. Varbūt viņš pakustējās, varbūt nē. Varbūt viņi abi bija miruši. Es kaut kā piecēlos, pieturēdamies pie kompjūteru plaukta, tad atkal apsēdos. Par spīti ilgajai lēkāšanas pieredzei vienu sestdaļu lielā gravitācijā, es sapratu, ka man nebija pietiekami spēka un nebija lidzsvara izjūtas — un man nebija spieķa, pirmo reizi ilgos gados. Es domāju, ka tas varēja būt Gejas pirmajā vannasistabā.

Es rāpoju, uzmanīdams labo kāju. Sāka sāpēt. Es neatradu nevienu pielādētu ieroci. Beidzot es atgriezos pie Gvenas un Pikseļa. Neviens nekustējās. Nevarēju būt drošs.

Viena nedēļa nav garš medusmēnesis, un tā ir šausmīgi īsa dzīve laulībā.

Es pārmeklēju viņas somiņu, ko man vajadzēja iedomāties izdarīt jau agrāk. Viņa to bija nēsājusi pāri plecam pat kaujas laikā. Somiņa iekšpusē bija daudz lielāka nekā izskatījas Es atradu divpadsmit šokolādes tāfelītes. Atradu viņas mazo fotoaparātu. Atradu mazo, nāvējošo dāmu ierocīti Miyuko

—   pielādētu, astoņas patronas aptverē, viena stobrā.

Un pašā apakšā — šautriņu pistoli, kurai tur bija jābūt. Es gandriz to nepamanīju, tas izskatījās kā viens no tuale tes piederumiem. Tajā vēl bija četras šautriņas.

Ja viņi atgrieztos — vai arī nāktu jauna banda, man vien alga —, es viņiem parādītu velnu.

Beigas

Roberts Hcinleins Kaķis, kas staigā cauri sienām

Tulkoja Alise Tīfentāle

Redaktore Silvija Mūrniece Māksliniece Kristīne Seņkova Maketētājs Viktors Adamovičs

Izdevniecība «Iljus», Kr. Barona, 24/26, Rīgā. LV-!050. Reģistrācijas apliecība nr. 2-0941 Iespiests Talsu tipogrāfijā. Jaunā ielā 17, Talsos, LV-3201.

Content

Heinleins Roberts Kaķis, kas staigā cauri sienām

saturs

Pirmā grāmata VIENALDZĪGI GODĪGS

I nodaļa

II nodaļa

Ill nodaļa

IV nodaļa

Vnodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

IX nodaļa

Xnodaļa

Otrā grāmata NĀVĒJOŠAIS IEROCIS

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI nodaļa

XVII nodaļa

XVIII nodaļa

XIX nodaļa

XX nodaļa

Trešā grāmata GAISMA TUNEĻA GALĀ

XXI nodaļa

XXII nodaļa

XXIII nodaļa

XXIV nodaļa

XXV nodaļa

XXVI nodaļa

XXVII nodaļa

XXVIII nodaļa

XXIX nodaļa

XXX nodaļa