Nemiera Linda

Kaķis maisā

Linda Nemiera Kaķis maisā

.

Linda Nemiera Kaķis maisā

1

Es kritiski novērtēju paveikto - gandrīz stundu ilgās mocibas bija atmaksājušās. Manas kājas bija gludas kā spoguļa virsma, ja nu vienīgi nedaudz apsārtušas. Katrā ziņā tas bija krietni vien labāk par tiem mūžamežiem, kas vēl nesen klāja ādu.

Vēl tikai duša, fēns, kosmētika, un būšu gatava šīvakara randiņam ar Žoržu.

Ar laika izjūtu man viss kārtībā, tāpēc skaistumkopšanas procedūrām atvēlēju pietiekami ilgu laiku, lai tagad nesāktu krist panikā. Turklāt - nav jau viņš nekāda lidmašīna, bez manis neaizlidos - pagaidīs.

Tomēr jauneklis izrādījās nepacietīgāks, nekā biju iedomājusies. Tikko biju uzputojusi jauku, baltu ķiveri sev uz galvas, kad sasodītā mobilās saziņas ierīce sāka lēkāt pa stikla plauktu virs izlietnes. Skaņas signālu pavadošā telefona vibrācija virzīja to pretī neizbēgamajam kritienam no vismaz pusotra metra augstuma. Ņemot vērā ierīces cienījamo vecumu, tas varēja beigties letāli. Izgrūdu īsteni senlatviskus lamuvārdus un, ieņēmusi akrobātes cienīgu pozu, centos izglābt seno draugu no bojāejas, turklāt neizkāpjot no duškabīnes. Lai arī joga un manas jaunās super-spējas bija ievērojami palielinājušas lokanības faktoru, tomēr līdz glābšanas misijas veiksmīgam noslēgumam

pietrūka vien dažu milimetru. Es elsu un pūtu, stenēju un vaidēju, izstiepjot roku nedabiskā garumā, kamēr telefons, jautri un spalgi trallinot “Lady Marmelade” Pussycat Dolls izpildījumā, pēdējo reizi atspērās un lēca pretim nezināmajam.

Nezinu - varbūt tas cerēja, ka to uz izstieptām rokām uztvers satrakojušos fanu pūlis un pēc goda apļa sveiku un veselu nogādās atpakaļ uz stikla skatuves gluži kā labākajās rokfestivāla tradīcijās? Tādā gadījumā to sagaidīja smaga un sāpīga vilšanās. Flīzes bija nepielūdzamas - tās atdalīja bateriju no korpusa un apdāvināja tālruni ar treknu rētu pāri tā displeja sejai.

Izgrūdu vēl pāris situācijai atbilstošu īpašības vārdu un, pirms devos reanimēt draugu, nolēmu pabeigt higiēnas procedūru. Tagad jau nu tiešām tās pāris minūtes vairs neko nemainīs.

Pabeigusi izdaiļot sevi, ķēros pie telefona atkalapvieno-šanas ar tā barošanas bloku. Izrādījās, ka ierīce darbojas, tikai nelāgi čerkst un mirgo. Protams, kritiens bija izdzēsis no tās atmiņas pēdējā zvanītāja identitāti, bet mierināju sevi ar domu, ka steidzamības gadījumā gan jau šis cilvēks pārzvanīs.

Turklāt tagad manas domas kavējās pie gaidāmā randiņa, kura spēkā esamību apliecināja karsta satura īsziņa, vēstot, ka mans kavalieris jau atrodas pie namdurvīm.

Šovakar bija paredzētas smalkas vakariņas vēl smalkākā restorānā ar pavisam izsmalcinātu kokteiļu devu un, cerams, tikpat elegantu noslēgumu manā guļamistabā. Pirms pāris mēnešiem dabisko nobeigumu piedzīvoja manas ilgtermiņa attiecības ar Filipu, tāpēc tagad guļamistaba manā dzīvē bija tā telpa, kurā valdīja viens vienīgs vīrietis - rūķītis Miedziņš. Un to es šovakar grasījos mainīt. Miedziņam nāksies meklēt citu mājvietu.

Lai ari draudzenes smīkņāja par manu jauno draugu (un šoreiz “jauns” bija domāts vārda tiešajā nozīmē - man ar Žoržu bija astoņu gadu starpība), tomēr viņš ideāli atbilda tai lomai, kuru viņam atvēlēju, - aizbiedēt visus rūķvei-dīgos no manas guļamistabas, vienlaikus neuzstājot uz nopietnām saistībām. Mana dzīve pa šo vasaru bija pietiekami sarežģījusies, apmetusi neskaitāmus kūleņus un, iespējams, pat vēl nebija nostājusies atpakaļ uz kājām gana droši, lai tajā ielaistu vēl kādu, kas potenciāli tikai izjauktu trauslo līdzsvaru, kuru centos noturēt.

Vasaras sākumā mani sakoda lapsa, un tam bija pavisam negaidītas, neparedzamas un apdullinošas sekas. Kā skaidroja mana priekšniece Viktorija Zimina Pētera meita (baltkrievu ragana piektajā paaudzē ar dzelzs tvērienu reklāmas biznesā), lapsas siekalās esošie fermenti aktivizēja mani snaudošo divdabja gēnu. Tas viss būtu nieks - roka sadzija ātri, pat rēta nepalika -, ja vien tagad reizi mēnesī es nebūtu spiesta pārvērsties par dzīvnieku. Par kaķi. Par Burmas šķirnes kaķi.

Kā jau teicu - tas viss bija pārāk komplicēti, lai tajā iesaistītu par vienu personu vairāk, nekā nepieciešams.

Lai ko es arī būtu kādam nodarījusi savā iepriekšējā dzīvē un ar ko izpelnījusies šādus likteņa pigorus, tomēr mana karma bija pietiekami nesabojāta, lai vismaz vakars noritētu pēc plāna. Atgriežoties no izsmalcinātām vakariņām un elegantas kokteiļu dzeršanas vairs jau ne tik elegantā (un nepavisam ne stabilā) noskaņojumā ar savu izskatīgo pavadoni pie elkoņa, es biju gatava murrāt no apmierinājuma turpmāko notikumu priekšnojautās. Kā jau biju domājusi - Žoržam bija ne vien smuks ģīmītis (un atlētisks augums), bet viņš izrādījās arī labs sarunbiedrs, kamēr vien tēma bija sabiedrības krējuma tenku apspriešana un labāko iepirkšanās centru salīdzinājums. Šādas triviālas, plebejiskas pārmaiņas bija īpaši laipni gaidītas manā sasodīti komplicētajā personiskajā telpā.

Kad, muļķīgi ķiķinot, izvēlāmies no taksometra aizmugurējā sēdekļa pie manām namdurvīm, uz īsu mirkli man šķita, ka neviena draudīga ēna neaptumšo manu neona sauli. Ak, kā gan es maldījos!

“Leonīda?” no blakus ieejas durvju pustumsas atskanēja nepatīkami pazīstams bass.

Žoržs pie man labā elkoņa sastinga. Vai nu viņa skurbums bija mazāks par manējo, vai ari viņam bija labāk attīstītas spējas noteikt tuvas nepatikšanas, jo pagāja krietns laiciņš, kamēr sakoncentrēju skatienu ellišķīgās skaņas virzienā. Protams, es pazinu balsi! Un ne tikai! Arī aromāts bija līdz sāpēm zināms.

“Zvēra kungs,” domīgi noņurdēju, zaudējot desmito daļu no mojito ietekmes. “Kāda negaidīta sastapšanās! Ja tagad pulkstenis netuvotos trim, es varētu pat kļūdaini nodomāt, ka tā patiesi ir nejauša.”

“Es zvanīju...” Rego Zvērs minstinoties iesāka.

Žoržs, sajutis mana garastāvokļa maiņu, draudīgi paspēra soli tuvāk ēnai (lai Dievs svētī viņa naivo, labo sirdi!), cenzdamies aizsegt mani ar savu augumu.

“Problēmas?” viņš klusi pavaicāja, gaidīdams apstiprinājumu.

“Pagaidām vēl nezinu.” Skurbumu piepeši aizstāja lāča cienīgs nogurums. Lai kā ari negribējās to atzīt - visticamāk,

Rego naksnīgajai vizītei bija pamatots iemesls. Jautājums: vai es šo iemeslu maz gribēju zināt?

“Leonīda, es tikai vēlos aprunāties.” Vīrietis beidzot iznāca ielas lampas izgaismotajā apli. Žoržs neviļus atkāpās. Es nevarēju viņu vainot gļēvulībā - rudais monstrs tomēr bija galvas tiesu garāks un plecos pusotru reizi platāks par manu daiļo bruņinieku. Turklāt Rego nebija ko zaudēt - atšķirībā no Žorža viņu par skaistuli nevarēja nosaukt.

“Vai tas ir steidzami?” negribīgi novilku, jau zinot atbildi. Protams, tas nav nekas steidzams! Mans labākais draugs Rego vienkārši nespēja aizmigt un nolēma trijos naktī apciemot mani, lai papļāpātu par dzenbudismu!

“Jā,” viņa zilo acu skatiens šaubīgi nodzirkstīja Žorža virzienā. Tātad pie vainas bija kaut kas tāds, ko viņš nevēlējās apspriest trešās personas klātbūtnē. Divdabju rebes.

“Un tas nevar pagaidīt līdz rītdienai?” turpināju naivi cerēt.

“Es zvanīju, bet tu nometi klausuli un pēc tam atslēdzi telefonu. Saprotu, ka nevēlies ar mani runāt, bet lieta tiešām ir steidzama, tāpēc piedod, bet...”

“Labi.” Ar smagu nopūtu padevos liktenim un ar žestu apklusināju viņa mulsos skaidrojumus. “Žorž, piedod, bet ar šo mūsu randiņš ari beigsies.”

Jauneklis mulsi palūkojās no Rego uz mani. Viņa skatiens pauda absolūtu neticību: vai tiešām biju gatava iemainīt viņu pret šo brutālo tēviņu? Vai tiešām...?

Par atbildi pati sev (un daļēji ari Žorža mēmajam jautājumam) es bezspēcīgi paraustīju plecus. Godīgi jāatzīst, ka jebkurā gadījumā Rego parādīšanās uz manas mājas sliekšņa bija izbojājusi krietnu daļu romantiskās vakara noskaņas. Vai varbūt pie vainas bija rums ar kolu?

Uzspiedu skūpstu jauneklim uz vaiga un maigi pagriezu viņu vēl joprojām gaidošā taksometra virzienā. To šoferiem laikam ir kāds īpaši attīstīts instinkts, kas liek uzkavēties potenciālā klienta priekšnojautā.

“Tas ir sakarā ar darbu,” mēģināju paskaidrot negaidīto plānu maiņu. “Vakars bija superīgs, bet diemžēl turpinājumu nāksies atlikt uz citu reizi.”

Ja arī atteikuma iemesls nebija patiess, tad mana nožēla gan tāda bija. Rūķīša Miedziņa tronis palika negāzts.

“Tu esi pārliecināta, ka viss būs ok?"

“Nē, bet tas ir sadarbības partneris, kuram acīmredzot ir kāda ārkārtas situācija ar projektu, pie kura strādāju.” Turpināju soli pa solim stumt jaunekli uz mašīnas pusi.

“Trijos naktī?” Žoržs neizskatījās tik pārliecināts.

“Reklāma...” paraustīju plecus un izrunāju šo maģisko vārdu kā attaisnojumu. Diezgan stulbu attaisnojumu, ja kāds vēlas zināt manu viedokli. Bet Žoržam laikam ar to pietika. Demonstratīvi satvēris mani ciešā apskāvienā (un gandrīz paceldams no zemes), viņš uzspieda man tik kvēlu skūpstu, ka es gandrīz zaudēju savaldību, pasūtīju Rego ar visām viņa problēmām trīs mājas tālāk un turpināju realizēt sākotnējo šīvakara plānu. Tomēr vājuma mirklis bija īss. Negribīgi atbrīvojusies no vertikālās priekšspēles divu skatītāju (Rego un šofera) acu priekšā, vēlreiz nosolījos no rīta piezvanīt un beidzot iestūmu jaunekli taksometrā.

Esmu divdabis, un tajā bridi manas abas dabas atradās izteiktā karastāvokli - viena gribēja pārkost Rego rīkli, bet otra uzslavēja sevi par prātīgo izvēli. Pati šinī situācijā neko prātīgu saskatīt nespēju.

“Kaislīgs puisis,” Rego nomurmināja, no asiņainās sapņu ainas atsaukdams mani tagadnē.

“Jā,” ar nožēlu piekritu un izmakšķerēju no somiņas atslēgas. “Iesim augšā? Uz ielas taču nerunāsim?”

Dzīvokļa spilgtajā apgaismojumā Rego vairs neizskatījās tik draudīgs, drīzāk saguris. Zem spilgti zilajām acīm gozējās tumšas ēnas, bet vaigi bija noauguši ar zeltainiem rugājiem. Pārlaidis ieinteresētu skatienu manam pieticīgajam un pat spartiskajam dzīvokļa iekārtojumam, viņš apsēdās uz bāra ķebļa pie letes virtuves daļā.

“Interesanta izvēle sievietei,” Rego piezīmēja. “Tu jau sen šeit dzīvo?”

“Pāris gadu - īrēju no viena džeka, kolēģa no reklāmas. Viņš aizbrauca uz Angliju un piedāvāja dzīvokli man.”

“Tas izskaidro sienu,” Rego ar zodu norādīja uz viesistabu, kuras galvenais interjera elements bija kaila ķieģeļu siena, ko klāja vien plāna lakas kārtiņa.

“Domāju, tava apciemojuma mērķis nav sālsmaize,” vēlējos ātrāk noskaidrot vizītes iemeslu, ielīst dušā un likties gulēt.

“Kafija būtu labi,” viņš ignorēja manu strupo piebildi un cerīgi palūkojās uz mirdzošo espreso aparātu. Pirms pāris nedēļām nolēmu sevi iepriecināt un iegādājos ellīgi dārgu, bet dzīves baudas koeficientu ievērojami palielinošu kafijas automātu, kas man nezināmā veidā mācēja pārvērst kafijas pupiņas vismaz četros dažādos, bet vienlīdz aromātiskos un uzmundrinošos dzērienos. Šim jaunieguvumam bija vairāk podziņu un funkciju nekā kosmosa kuģim, visas vēl nebiju paspējusi izpētīt. Bet parasto espreso kafiju pagatavot es mācēju. Un, spriežot pēc Rego izmocītā skatiena, kāds uzmundrinājums šobrīd lieti noderētu.

Lai kas arī noticis, lieta bija nopietna. Daba Rego Zvēru bija apveltījusi ar košām, priecīgām krāsām - ugunīgi rudu matu ērkuli, brūnu, vasarraibumainu ādu un spilgti zilām acīm. Šobrīd tas viss izskatījās kā lietaina diena - pelēks un drūms. Vilkaču apvienības virs vadītājs izstaroja lielas problēmas. Viņa amats atgādināja man par tuvojošos pilnmēnesi, liekot uzmest bailīgu skatienu sienas kalendāram ar atzīmētajām lunārajām fāzēm. Vēl divas nedēļas.

“Stāsti, kas atgadījies,” ķēros vērsim pie ragiem, noliekot kūpošo dzēriena krūzi vilkatim deguna galā. Par atbildi saņēmu vien pateicīgu nopūtu un skaņu, kas liecināja par kafijas baudīšanu.

“Ticu, ka mana sabiedrība ir ļoti aizraujoša un esmu lieliska sarunbiedre, bet ne trijos naktī un ne šādā kondīcijā. Saki, ko tu gribi, lai varu pateikt nē un ar mierīgu sirdi doties gulēt.” “Vai tu varētu aprunāties ar kādu cilvēku?” Rego mani negaidīti pārtrauca un ar skatienu pienagloja pie virtuves skapīša.

“Khm... nezinu gan, kāda no tā būtu jēga. Ticu, ka tavas pārliecināšanas spējas ir lielākas par manām.”

“Man nevajag pārliecināšanas spējas, bet gan tās otras...”

“Pagaidi...” papurināju galvu, cenšoties izgaiņāt pēdējās alkohola miglas paliekas. “Par ko tu runā?”

“Tas cilvēks ir miris. Man vajag zināt to, ko zināja viņš.” “Tu gribi, lai aprunājos ar mironi?” Tagad es oficiāli biju skaidrā. “Rego...”

“Zinu, ka nešķīrāmies īpaši draudzīgi...”

“To pašu varētu teikt ari par iepazīšanos...” skeptiski nomurmināju. Pirmās tikšanās laikā Rego bija gatavs sadalīt mani pirmreizinātājos, uzzinot, ka pilnmēness naktis atšķirībā no viņa pārvēršos par kaķi. Senais kaķu-suņu (šinī gadījumā gan - vilku) konflikts.

“Tu zini, ka es nelūgtu palīdzību, ja lieta nebūtu nopietna.”

“Protams, protams! Kurš gan ies ķēpāties ar svešdab-jiem! Neesmu taču tlrasiņu vilkatis!”

“Ar laiku tu sapratīsi...”

“Ceru, ka ne,” pārtraucu viņu pusvārdā. “Negribu ne zināt, ne saprast. Tu trijos nakti ierodies pie manis, lai palūgtu aprunāties ar mironi. Piepeši mana kaķiskā spēja redzēt mirušos ir ļoti pievilcīga un noderīga. Šādu liekulību es gaidītu no kāda pūdeļa, bet ne no vilka. Pie tam barveža. Tu vairākkārt skaidri norādīji, lai nelienu svešās - īpaši vilku - darīšanās. Jauki! Mani tas gluži labi apmierina. Es dzīvoju savu dzīvi, jūs - savu. Pie tā arī paliksim.”

Zīmīgi paraudzījos Rego un ar zodu pamāju uz ārdurvju pusi. Pirmo reizi šovakar viņa pelēkajā sejā atgriezās krāsa - sārta un draudīga. Žokļi nikni nokustējās, bet, norijis sakāmo kā krupi, vilkatis klusējot piecēlās un lieliem soļiem atstāja manu mitekli, par aiziešanu paziņodams vien ar kārtīgu durvju aizciršanu. Pusizdzertā kafija palika vientuļi kūpam uz letes.

Labi, ka nākamā diena laimīgas sagadīšanās pēc bija sestdiena. Atgriezusies no ikrlta skrējiena (šoreiz gan stundu vēlāk, nekā ierasts, - ap sešiem), es noskaloju vēsos sviedrus karstā dušā un saritinājos uz dīvāna zem segas ar žurnālu kaudzi līdzās un karstas kafijas krūzi rokās. Diena varēja oficiāli sākties. Tas bija vēl viens veids, kā sevi atalgot - ļauties sieviešu preses smadzeņu skalošanai ar skaistām bildītēm un demagoģiskiem rakstiem. Tas, kas bija iesācies kā amata radīta nepieciešamība (es regulāri pāršķirstīju glancētos ārzemju izdevumus, lai būtu lietas kursā par reklāmas nozarē notiekošo ārpus mūsu pīļu dīķa), pamazām pārauga atkarībā. Mana dzīve vairs nebija iedomājama bez Glamour, Vogue, Elle un, protams, pašmāju izdevumiem.

Aiz loga oktobra saule karoja par dzīves telpu ar rudenīgu miglu, bet dzīvokli bija patīkami silts, pateicoties eļļas sildītājam, kurš jau no pirmajām lapkriša vēsmām bija mana obligāto pirkumu saraksta augšgalā. Lai arī mana termoregulācija līdz ar maņas aspektiem bija krietni mainījusies, tomēr nespēju sev liegt prieku uzstutēt kājas uz sildītāja karstajiem sāniem.

Tā ieērtojusies un sagatavojusies laiskai dzīves baudīšanai, es nepavisam negaidīju telefona zvanu, kas atskanēja tādā nepiedienīgā agrumā.

“Hallo,” uzmanīgi noteicu klausulē, cenšoties saklausīt zvanītāju cauri čerkstu virknei (vakardienas kritiena sekas). Jau zvanītājas vārds telefona displejā bija pazudinājis daļu no omulīgās mājas sajūtas. Sirdī vēl mita klusa cerība, ka priekšniece septiņos no rīta piezvanījusi, tikai lai apjautātos, kā jūtos pēc pagājušās darba nedēļas.

“Leonīda,” Viktorija Pētera meita vēsi konstatēja.

“Jā, Vika, klausos tevi,” negribīgi apliecināju.

“Kas tur tik briesmīgi скрипит^1?” viņas tonis atdzisa vēl par pāris grādiem, liekot man ar papēdi pievilkt tuvāk sildītāju.

“Mans telefons, es vakar to nometu uz flīzēm...” “Pirmdien pieej pie Alekseja, paprasi, lai tev nopērk jaunu uz firmas rēķina,” priekšniece pārtrauca manus skaidrojumus. “Tu taču tagad negulēji?”

Viņa beidzot attapa painteresēties!

“Nē, tu taču mani pazīsti! Ikrlta skrējiens jau pussešos,” uzspēlēti mundri iebildu.

“Tas labi. Vai zini, kas man šorīt zvanīja?”

Nepaspēju verbalizēt savu absolūto neziņu, un Vika to arī nemaz negaidīja.

“Mūsu spalvainais draugs. Viņš vakar esot ar tevi runājis, un tu esot bijusi ļoti rupja.”

Mirkli prātā izsvēru iespējamos atbilžu variantus: a) Vika ir mana priekšniece reklāmas aģentūrā, nevis privātajā dzīvē, līdz ar to viņa, spalvainais draugs un citi meža divainlši var iet ieskrieties; b) jā, es biju rupja, bet tam bija pamatots iemesls, kas Vikai ir labi zināms; c) sasodīts, viņa ir mana pavadone (divdabju rebes...), nevis mamma, kurai sūdzēties par manu uzvedību (pat ja viņa būtu mamma -man ir trīsdesmit trīs, nevis trīs gadi). Jebkurā gadījumā secinājums tikai viens - Zvēra kungam bija jāiet ieskrieties.

Viktorija laikam nojauta, kas slēpās aiz ieilgušās pauzes, jo, nesagaidījusi komentārus, turpināja sakāmo.

“Rego lūdza, lai aprunājos ar tevi, pārliecinu palīdzēt. Es neesmu tava mamma...” - šinī bridi man radās iespaids, ka telepāte gan viņa ir - “esmu tikai pavadone. Nevaru neko uzspiest. Bet... domāju, tev vajadzētu uzklausīt, kas viņam sakāms.”

“Viņš jau vakar izteica savu vajadzību - aprunāties ar mirušo.” No domas vien man kļuva vēsi. Tas ir iespējams, bet nebūt ne patīkami.

“Tas nav viss. Rego to lūdz ne jau izklaides dēļ. Vilkačiem...” Vika ieturēja nelielu pauzi, uzsverot sakāmā nopietnību, “līdz ar to arī pārējiem zvērdabjiem draud lielas nepatikšanas, ja vien Zvērs nespēs šo situāciju pozitīvi atrisināt.”

“Ir tik nopietni?” Lēnām sāku padoties nenovēršamajam.

“Vai es tev zvanītu septiņos sestdienas rītā, ja tas būtu чушь собачья^1?”

Nevarēju nenosmīkņāt par divdomīgo vārdu spēli. Bet bija jāatzīst, ka Vikai ir taisnība. Kā divu meitu māmiņai, noslogotai biznesa sievietei, viņai, visticamāk, bija citas, labākas lietas, ko darīt, nevis uzklausīt svešdabju problēmas. Ja jau viņa varēja, tad arī man nāksies.

“Labi, es piezvanīšu viņam,” mans cietoksnis kapitulēja.

“Norunā tikšanos šodien uz divpadsmitiem viesnīcas Latvija lobija bārā.”

“Kāpēc?”

“Es negribu, ka tu runā ar viņu bez manas klātbūtnes.”

“Kuram tu neuzticies?” ērcīgi pajautāju, nojaušot atbildi.

“Abiem.”

Bijusī viesnīca Latvija, kas gadu gaitā bija ieguvusi ne vien papildu 27. stāvu, bet ari vārdus nosaukumā - Radisson Blu Hotel Latvija, slejas pašā pilsētas centrā. Jau kopš septiņdesmito gadu beigām tā ir bijusi kā dzimumzīme Rīgas sejā - interesanti, bet ne gluži smuki. Tomēr viesnīca ir ārzemju viesu iecienīta ērtās atrašanās vietas dēļ. Savukārt

vietējie nesmādē lielisko kafiju, ko pasniedz pirmā stāva bārā.

Laiks ir apbrīnojama lieta - lai cik daudz tā būtu, tas vienmēr beidzas ātrāk, nekā gaidīts. Pulkstenis rādīja dažas minūtes pāri divpadsmitiem, kad izvēlos no sava mazā, sarkanā MINI dažu metru attālumā no norunātās tikšanās vietas. Varētu teikt - kas gan tur liels, vien nieka pāris nokavētu mirkļu. Bet, zinot Vikas apsēstību ar precizitāti, tā bija vesela katastrofa. Atlika cerēt, ka Zvēra kunga laika izjūta ir vēl draņķīgāka un šoreiz vietu uz nosodīto sola ieņems viņš.

Tomēr, kā jau zināms, cerība ir cilpa, kurā muļķim pakārties. Virpuļdurvīm ievirpuļojot mani viesnīcas vestibilā, apokalipse sabruka pār manu kavētājas galvu. Mīkstajos krēslos pie bāra vispārējai atbrīvotajai gaisotnei netipiski saspringtām sejām sēdēja divas trešdaļas no šodienas sapulces dalībniekiem - kā vienmēr, nevainojami tērptā Vika, kuras platīnblondais karē izskatījās gluži kā tikko no frizētavas, un drūmi satumsušais vilkaču biedrības virsva-dītājs. Abi šķita iegrimuši nepatīkamās pārdomās, tāpēc sākotnēji manai personai uzmanību pievērsa tikai apkalpojošais personāls, noskaidrojot manu vēlmi pēc lielas, karstas Cajfe Latte ar kļavu sīrupu. Tas bija mans šīs sezonas hits.

“Tu nokavēji,” Vika vēsi piezīmēja, bet tālāki komentāri nesekoja. Viņas zilo acu skatiens skaudri ieurbās manī, slaidajiem, zelta gredzeniem rotātajiem pirkstiem refleksīvi sakārtojot matu šķipsnu.

“Sastrēgums...?” bailīgi piedāvāju absolūti neiespējamu attaisnojumu - sestdienas dienā reti kurā pilsētā ir sastopams šāds eksotisks zvērs. “Tātad...”

“Pagaidīsim tavu kafiju,” Rego pārtrauca mani pusvārdā. “Es Viktorijai jau īsumā izklāstīju lietas būtību.” Laikam tāpēc viņa izskatījās kā sēru vēsti saņēmusi. “Jauki, varam sagaidīt kafiju.” Šī pēkšņā pauze katrā ziņā kāpināja manu ziņkārību. Vēl nedaudz, un man sāktu raustīties degungals. Oficiante paglāba mūs no šī drausmā skata, jau pēc mirkļa manā priekšā novietojot augstu stikla krūzi ar bagātīgu putu, kanēļa un sīrupa devu. Iespējams, kaut kur apakšā bija arī pati kafija.

Rego jautājoši pavērās Viktorijā, it kā lūdzot atļauju izteikties. Blondīne izklaidīgi pamāja, dodot zaļo gaismu.

“Leonīda,” Rego paliecās krēslā uz priekšu un sakrustoja roku pirkstus uz galda. “Vakarnakt es vērsos pie tevis ar neparastu lūgumu, bet tici, tas nav domāts izklaidei vai izpriecai. Pirms trim dienām kāds ļoti svarīgs bara loceklis tika atrasts savā piemājas dīķī miris. Noslīcis. Šis aizgājējs, ar kuru es vēlos, lai tu aprunājies... šis aizgājējs glabāja kādu ļoti svarīgu lietu. Turklāt tikai un vienīgi viņš zināja, kur šī lieta precīzi atrodas. Līdz ar viņa nāvi ziņas par lokā-ciju ir zaudētas.”

Rego runāja kā aizsardzības ministrs. Vai vismaz Aizsardzības ministrijas preses sekretārs. Tukša runa!

“Vai drīkstu vaicāt, kas ir šī lieta un kāpēc tā ir tik svarīga?” Pirms atbildēja uz jautājumu, Rego šaubīgi palūkojās Viktorijā, it kā nebūdams pārliecināts, vai šāda informācija būtu jāizplata. Vika atbildēja ar aukstu, tukšu skatienu -izlem pats.

“Runa ir par Latvijas vilkaču biedrības teritorijas karti. Šis vīrs - viņš bija kartes Glabātājs.”

“Un...?” Tas man neko daudz neizteica. Grāmatu veikali ir pilni ar kartēm. Kas šinī bija tik īpašs?

“Tā nāk no senatnes,” Rego novērsās, meklēdams īstos vārdus, kā paskaidrot neaptēstam kaķim tik sarežģītas lietas. “Redzi, kā jau varbūt zini - reģionos ir vairākas vilkaču apvienības. Tādas ir ari visās Baltijas valstīs - Igaunijā viena, bet Lietuvā veselas divas. Katrai no šīm apvienībām ir iedalīta teritorija, kuru tās pārvalda. Tiesības uz teritoriju ir nostiprinātas kartē. Bez kartes bars zaudē tiesības un citi var neievērot robežas.”

“Kas izdeva šīs tiesības? Nu, šīs kartes?”

“Teritorijas tiek ik pa laikam pārdalītas, robežas pārbīdītas. Pēdējā versija ir no septiņpadsmitā gadsimta.”

“Bet kas bija tās autors?” Jutu, ka Rego apzināti izvairās no atbildes.

“Kadars Tēsējs, tālaika Svētās Romas Dieva suņu prin-ceps...” viņš negribīgi padevās, nojaušot, ka nelikšos mierā.

“Kas? Kāds princips?” Acu priekšā pazibēja burti, kas nespēja savienoties sakarīgās frāzēs.

“Nevis princips,” Vika iejaucās sarunā, iznākot no savas ledusaukstās komas, “bet princeps - vadītājs. Svētās Romas Dieva suņu vadītājs.”

“Skaidrs,” domīgi pamāju. “Laikam man tas būtu jāzina...”

“Šobrīd tas nav tik būtiski - svarīgāk ir atrast karti!” Rego nepacietīgi izsaucās. “Ja līdz nākamajam pilnmēnesim karte netiks atrasta, visiem Latvijas teritorijā mītošajiem divdabjiem draud lielas nepatikšanas.”

“Kā tā?” šis moments man joprojām nebija skaidrs.

“Tu laikam neklausījies. Karte ir kā шлагбаум' - tā notur svešos ārpusē. Tikko karte pazūd - милости просим^2'."

1 barjera (krievu vai.)

2 laipni lūdzam (krievu vai.)

Vika nepacietīgi paskaidroja, turklāt tā, ka nekas skaidrāks nekļuva.

“Bet ko svešie te darīs? Nav taču viduslaiki, lai sirotu un laupītu...”

“Pēc cilvēku kalendāra vai divdabju?” Vikas skatiens dedzināja kā sausais ledus.

“Mūsu pasaulē joprojām valda tie paši likumi, kas valdīja agrāk. Turklāt apvienības saņem dotācijas par pārvaldītajām teritorijām. Kopā ar tām mēs zaudējam krietnu daļu ienākumu.”

Rego Zvērs - nākamais ekonomikas ministrs! Jau atkal dzirdēju tukšas frāzes.

“Tu gribi teikt: ja mūsu teritoriju ieņems, piemēram, baltkrievu vilkači, tie nesodīti nogalinās vietējos divdabjus un izlaupīs to mājas? Bet ir taču policija...”

“Kura nesāks izmeklēt dzīvnieku uzbrukumus. Neaizmirsti - mēs esam dzīvnieki.” Rego atlaidās klubkrēslā. “Šāds precedents jau bija - deviņdesmitajos uz īsu laiku karte noklīda. Tolaik kriminālziņās bija daudz sižetu par cilvēku negaidītu pazušanu.”

“Pieņemsim,” šaubīgi novilku. “Bet tās ir vilkaču lietas...” “Nē, tas skar visus divdabjus. Ja mēs zaudēsim savu ietekmi Latvijā, neviens zvērdabis nevarēs gulēt mierīgi.” “Pieņemsim,” atkārtoju kā papagailis, kas iemācījies jaunu vārdu. Manas smadzenes šķita iekaltas ledus važās. “Pieņemsim, ka piekrītu aprunāties ar mirušo. Bet kāpēc tāda steiga? Kā gan citi bari uzzinās, ka jūs esat pakāsuši savu zemesgrāmatu?”

“Kā jau teicu - ir svarīgi to atgūt līdz nākamajam pilnmēnesim, kad reģiona apvienības sanāks kopā uz Zemliku nakti.”

“Ko, lūdzu?” Tas jau izklausījās pēc kāda Holivudas šedevra.

“Oktobris ir veļu mēnesis. Šinī laikā mums ir īpaši daudz darba. Oktobra pilnmēnesi mēs sanākam kopā, lai pārrunātu ziemas stratēģiju, galvenās prioritātes, izrunātu problēmsituācijas. Šajās pilnsapulcēs ari tiek vēlreiz apstiprinātas katra bara teritorijas robežas. Līdz ar to svarīgi uzrādīt dokumentu, kas tās apliecina, - tātad karti. Ja kartes nav, - tas ir signāls, ka teritorija ir palikusi bez pārvaldītāja un ikviens drīkst pa to brīvi pārvietoties, nodarboties ar visu, kas ienāk prātā, un palikt nesodīts.”

Rego nikni nošņirkstināja zobus. Ar katru mirkli viņa skatiens kļuva aizvien drūmāks, un, lai gan man bija vesels akvārijs jaunu jautājumu, es neuzdrošinājos tos izteikt skaļi. Pamatdoma tāpat bija skaidra - mēsli lieli.

“Un šī pilnsapulce ir vairāk nekā pēc divām nedēļām?” noprecizēju.

“Nu jau tieši pēc divām. Ja neesi aizmirsusi, - pilnmēness ir divdesmit astotajā oktobri, bet šodien ir četrpadsmitais,” Viktorija atgādināja kā mazam bērnam. Kā gan es varēju aizmirst tik būtisku datumu! Manā kalendārā tas bija apvilkts ar treknu, sarkanu līniju, bet uz grāmatvedes galda jau gulēja mans iesniegums par pirmdienas atvaļinājumu. Parasti divas nākamās dienas pēc pilnmēness es nebiju spējīga aizvilkt savu miesu uz darbu un vēl turklāt nodarbināt smadzeņu podu.

“Es jau Rego teicu, ka vislabāk veikt izsaukšanas rituālu mirušā mājā, kur viņa отпечаток^1 ir visizteiktākais. Būs vieglāk nolasīt, un informācija būs akurāta.” Vika nemaz negaidīja

manu oficiālo piekrišanu. Varbūt manu trauslo dvēselisko līdzsvaru nodeva atdzisusi, neaizskartā kafijas krūze uz galda?

“Viņš kopā ar sievu dzīvoja ārpus Rīgas, pie Slampes. Vieta ir diezgan vientulīga, tāpēc labāk būs, ja uzzīmēšu shēmu, kā tur nokļūt. Atraitnei es jau zvanīju, brīdināju par jūsu ierašanos. Viņa jūs gaidīs.” Rego izklāja uz galda salveti un sāka to rotāt ar shematisku zīmējumu.

“Šodien? Tagad?” Notikumi strauji uzņēma apgriezienus, bet es tiem nebiju gatava.

“Tu ievēro sabatu?” Viktorija izdarīja savus secinājumus, lai ari cik neparastus un greizus. Es nepiederu pie kādas konkrētas reliģijas. Noliedzoši papurināju galvu.

“Labi, es jau visu paņēmu līdzi. Brauksim ar manu mašīnu,” Vika novicināja, kredītkarti oficiantes virzienā, norādot uz gatavību apmaksāt rēķinu un doties prom.

“Viktorija, es samaksāšu,” Rego steidzīgi iejaucās. “Šeit būs ceļa norādījumi.”

Viņa pasniegtā salvete izskatījās pēc kādas mazas valstiņas stratēģiskā iekarošanas plāna.

Vika tikai piekrītoši pamāja un jau sāka celties no galda, bet tad es nolēmu protestēt pret nesaskaņoto steigu.

“Es pat nepaspēju savu kafiju nogaršot!”

“Statoilā nopirkšu jaunu. Ejam.” Vika uzmeta plecā lielo, balto ādas somu un noteiktiem soļiem devās uz izeju. Man atlika tieši tik daudz laika, lai uz atvadām apveltītu vilkati ar īpaši naidīgu skatienu, kas diemžēl neatstāja nekādu iespaidu uz adresātu. Viņam pietika savu problēmu, lai vēl uztrauktos par mūsu savstarpējo attiecību tālāku pasliktināšanos.

Kā jau minēju, Viktorija Zimina Pētera meita bija baltkrievu ragana piektajā paaudzē. Viņas zināšanas un spējas

sakņojās vairāku gadu desmitu praksē un senās tradīcijās. Es apzinājos, cik ļoti man paveicās, kad Vika apņēmās kļūt par manu pavadoni. Kā viņa skaidroja - katram divdabim ir nepieciešams sava veida mistiskais gids, kas sākotnēji palīdz orientēties jaunajā pasaulē pēc gēna aktivizācijas. Kā jau katra sen pastāvoša sabiedrība, arī zvērdabju kopienas nebija izņēmums - tajās bija dažādi noteikumi, stingra hierarhija, folklora un tradīcijas. Man jāatzīst, ka esmu slinka skolniece. Lai gan pagājuši jau vairāk nekā trīs mēneši, kopš mani sakoda lapsa, aktivizējot latento divdabja gēnu un līdz ar to - spēju pārvērsties par kaķi, manas zināšanas par procesu un man līdzīgiem nebija neko daudz papildinājušās. Savai aizstāvībai varu tikai piebilst - jaunās, ķermeniskās izjūtas bija pietiekami mulsinošas, lai vēl apgrūtinātu prātu ar protokoliem un faktiem iz divdabju vēstures. Lidz ar spalvaino ietērpu pārmaiņas līdzi nesa ari lielisku redzi (pirms tam jau ilgus gadus cietu no stipras tuvredzības un biju spiesta izlīdzēties ar brillēm vai kontaktlēcām), paaugstinātu lokanību un izturību, kāri uz neparastiem un brīžiem nesavienojamiem ēdieniem (šprotmaize ar kakao -kas gan var būt labāks par šo!) un saasinātu ožu un dzirdi. Tomēr ne visas jaunās īpašības bija tik pozitīvas. Sakarā ar to, ka gēns pārvērta mani kaķī, es ieguvu ari spēju saskatīt astrālo pasauli. Vai, precīzāk, spokus, mirušos un droši vien vēl kādu, bet pagaidām mana pieredze aprobežojās ar šiem diviem. Neparasto dabas dāvanu atklāju gluži nejauši, biroja telpās saskrienoties ar vecu spoku, komandanti Virgīniju, kas pēc Viktorijas lūguma piestrādāja par apsardzi. Reklāmas aģentūrā es strādāju jau gandrīz piecus gadus, bet tikai tagad uzzināju par neparasto kolēģi, kas neļāva kaimiņu ofisiem mūs applūdināt, zagļiem - aizstiept vērtīgo biroja aprīkojumu, bet hakeriem - uzlauzt mūsu serverus.

Savukārt spēja sarunāties ar mirušajiem lieti noderēja, kad pēc iepriekšējā vilkaču apvienības vadītāja nāves es palīdzēju baram izvēlēties atbilstošāko kandidātu, balstoties uz mirušā barveža liecību. Kā jau teicu - noderīgi, bet ne patīkami.

Lai gan diena bija iesākusies saulaina, tagad debesis klāja bieza mākoņu sega, pāragri piesakot tuvojošos vakaru. Viktorijas Lexus ieaijājoši murrāja, vizinot mūs ārā no Rīgas. Vienīgais, kas traucēja baudīt mīkstos ādas sēdekļus, klusināto mūziku un komfortablo braucienu, bija nepatīkamais darbiņš, kas sagaidīja ceļa galā. Jau iepriekš Vika bija izsaukusi mirušā garu un es to biju iztaujājusi. Toreiz gan iniciatīva bija mana, bet tas nepadarīja šo pieredzi baudāmāku. Šodienas saruna varēja izvērsties daudz nejaukāk.

“Nesaprotu, kāpēc tu pieteicies palīdzēt? Labi, man varbūt nav lielas izvēles brīvības, bet tev...? Tu neesi divdabis,” mani patiesi interesēja priekšnieces motivācija, iesaistoties afērā.

“Pieredzes uzkrāšana,” viņa īsi nosmējās vēsus, metāliskus smieklus. “Tu laikam neizpētīji tās mājaslapas, kuru nosaukumus pārsūtīju?”

Noliedzoši paraustīju plecus, atturoties no kārdinājuma apgalvot pretējo tikai tādēļ vien, ka interneta adrešu meklētājā biju ievadījusi Vikas dotās saites.

“Slikti, gaidīju lielāku ieinteresētību no tavas puses.”

“Lai arī esmu kaķis, tomēr ar ziņkārību neizceļos. Kas ir tajās mājaslapās?”

“Ziņkārības tev netrūkst. Tā ir zinātkāre, kas tevi iegāž,” priekšniece iebilda. “Un ne jau izklaides nolūkos es to sūtīju. Jo ātrāk uzzināsi pēc iespējas vairāk par savu jauno stāvokli, jo vieglāk spēsi pielāgoties. Трудно в учёбе, легко в бою![1]”

Noklusēju ākstīgo atbildi, kas jau kutināja mēles galu. Biju pārliecināta, ka arī ar skološanos man veiktos labāk, ja būtu kaut vai mazākā nojausma, kādas būs tās cīņas, kuras nāksies izcīnīt. Tomēr, lai kā ari netiku iztaujājusi Viku par šo tematu, viņas atbilde bija un palika nemainīga: “Lasi literatūru, kuru tev nosūtīju!” Ar nožēlu jāatzīst - Lilit raksti bija aizraujošāki.

“Manuprāt, esmu tiri labi pielāgojusies. Es pat iegādājos nagu asināmo dēlīti, ko pielikt pie sienas,” ar joka palīdzību vēlējos padarīt gaisotni mazāk saspringtu.

“Ни черта^2 tie dēlīši nelīdz! Mani zvēri jau trešo dīvānu noplēsuši! Izstaigājas pa dārzu un tad nāk mājās nagus asināt.” Vikas skatiens uzliesmoja zilās liesmās. Ceļš uz elli bruģēts ar labiem nodomiem. Steidzīgi novērsos, izliekoties, ka pelēcīgā ainava aiz loga piesaistījusi manu uzmanību.

Pēc ilgas kratīšanās pa dubļainiem zemesceļiem Vikas neapmierinātās šķendēšanās pavadījumā (tikmēr auto no balta pamazām pārtapa par sērīgi pelēkbrūnu) mēs beidzot sasniedzām galamērķi vai vismaz to vietu, kas Rego improvizētajā kartē bija atzīmēta ar krustiņu. Kartes Glabātājs dzīvoja maksimāli nomaļā vietā - viņa māja atradās ne tikai dziļi mežā, tālu prom no lielceļiem, bet ari neliela ezera vidū. Mums piebraucot, tās jumts rēgojās virs dzeltenbrūno, nokaltušo niedru sienas, kas ieskāva zālainos ūdenstilpes krastus.

“Izskatās, ka būs īstā.” Salīdzināju īstenību ar shematisko zīmējumu uz salvetes.

“Nu, глухомань'!” Vīķa zem deguna nomurmināja, ar vienu acs kaktiņu nopētot vientulīgo apkārtni, slaidajiem pirkstiem steidzīgi slīdot pa mobilā telefona skārienjutīgo ekrānu. “Problēmas?” pieklājīgi painteresējos.

“Nē, pierakstu atgādinājumu rīt nomazgāt auto,” viņa dusmigi atcirta.

“Tanki dubļu nebaidās!” Mierinoši smaidīju, velkot laiku garumā un nemaz nealkstot pamest automašīnas silto, mājīgo salonu. Aiz loga smidzināja sīks lietiņš, ietinot koku galotnes bālā migliņā.

“Tavs optimisms ir nevietā,” priekšniece vēsi piezīmēja. “Ejam - ātrāk sāksim, ātrāk beigsim.”

Negribīgi sekoju Viktorijas piemēram un atdevos drēgnajai ārpasaulei. No gaisa krītošais slapjums acumirkli izmiekšķēja matus, savirpinot tos nevaldāmās cirtās un iecērtot sīkos, asos zobiņus miesā. Apspiedu drebuli un pacēlu ādas jakas apkakli. Kaklā ieniezējās, un es ļāvos rejošai klepus lēkmei. Pēdējā laikā tās mani mocīja aizvien biežāk. Nekādi sīrupi vai sūkājamie brīnumi nepalīdzēja. Krūtīs spieda savāds kamols, un, lai kā ari centos, man neizdevās no tā atbrīvoties. “Pretīgs laiks,” īsi nokomentēju.

“Arā nemaz nav tik auksts,” Vika iebilda. “Bet rej tu kā īsts волкодав^3.”

“Laikam tad jau tas drēgnums...”

“Nē, vaina ir vietā. Tās aura... kaut kas šeit nav labi.”

Viņas sacītais lika man saausīties. Mūs ieskaujošais mežs šķita sastindzis gaidās. Auksts un bezkaislīgs vējš, sapinies niedrēs, lika tām sačukstēties, berzējot nodzeltējušos stiebrus citu gar citu. Lietus sīki pakšķēja pret automašīnas metāla korpusu, atgādinot par silto patvērumu tās iekšienē. Gaiss mikli smaržoja pēc kritušām lapām, slapjām sūnām un ezera dūņām.

“Iesim?” nepārliecināti mudināju doties tālāk pa šauru dēļu laipu, kas vīdēja starp niedrēm un solīja izvest pie mājas. Lai gan diena bija tikai pusē, apkārtne šķita grimstam mijkrēslī, radot vēlēšanos ātrāk nokļūt zem jumta pie mierinošas, drošas mākslīgās gaismas.

Viktorija uzmanīgi pavērās apkārt, kā skenēdama tumšos, kailos krūmājus, kas vīdēja starp priežu pelēkajiem stumbriem. Kaut kas viņu darīja uzmanīgu. Arī manas dzīvnieciskās maņas izteica vēlmi kāpt atpakaļ automašīnā, griezties riņķī un steigties atpakaļ uz Rīgu. Bet es biju apņēmusies palīdzēt. Un parasti solījumus pildīju.

Laipa bija norasojusi gluži gluma, un es pateicos savai tālredzībai, kas lika šodien izvēlēties strādnieka tipa zābakus ar kaučuka zoli. Tie pielīmēja katru manu soli pie slidenās virsmas, nedraudot ar atvēsinošu peldi.

Viktorija sekoja daudz nedrošāk - viņas smalkādas tievpapēžu zābaki nebija paši piemērotākie šādiem pārgājieniem. Par laimi, laipas malas ieskāva koka margas - lai cik satrunējušas un laikazoba skartas, tās tomēr sniedza zināmu atbalstu.

Iznākot no niedru ieloka, skatienam pavērās pats nams - neliela laivu māja ar plašiem logiem, kas pletās gandrīz pa visu sienu. Vienā no tiem spīdēja aicinoši dzeltena gaisma, bet aiz plānajiem aizkariem kustējās tumša ēna.

Klusībā noskaitīju īsu lūgšanu, kaut tā būtu mājas saimniece, kas sagaida mūs virtuvē ar krūzi karsta piena. Tas šobrīd būtu kā kulaks uz acs.

Mans solis nevilšus paātrinājās, iešūpinot laipu zem kājām un aizsūtot simtiem sīku vilnīšu plašajā pasaulē.

“Leo!” Vikas čuksts ieurbās pakausī kā lode. “Pagaidi!”

“Ko?” nezin kāpēc atbildēju ar līdzīgi šņācošu skaņu. Apkārt valdošais klusums bija iesūcies manī gluži kā tinte. Nepacietīgi piebremzēju, lai sagaidītu priekšnieci un nejauši viņu neizpeldinātu. Vika klumburēja vairākus soļus aiz manis un virzījās uz priekšu ar gliemeža cienīgu ātrumu. Ar nepacietīgu nopūtu pavēros tumšajā ezera ūdenī. Tas izskatījās auksts, bezdibenīgs un... Zem laipas pazibēja bāla ēna.

“Tur kaut kas ir!” ar izstieptu pirkstu norādīju lejup. Jutu, kā uz skausta saceļas sīkie matiņi, nepatīkami kutinot un brīdinot.

“Zivis.” Vika jau bija gandrīz man blakus.

“Nē, pārāk liels...” Ar skatienu urbos tumšajās dzīlēs, tomēr to noslēpumainais iemītnieks jau bija prom.

“Makšķerniece atradusies,” viņa neapmierināti nopurpināja. “Labāk kusties.”

“Pagaidi...” Tagad bija mana kārta vilcināties. Piepeši dzeltenā gaisma mājas logā vairs nešķita tik aicinoša. Visi mani instinkti brēktin brēca, ka pienācis kājas-pāri-pleciem-ņemamais laiks. Nepārliecināti palūkojos ūdenī. Tur kaut kas bija - kaut kas lielāks par raudu vai līdaku un pavisam noteikti kaut kas tāds, no kā pienāktos uzmanīties. Mēs bijām pusceļā līdz laivu mājai. Tātad tikai pusceļš mūs šķira no automašīnas.

“Ej,” Vika nelikās mierā un iebakstīja ar smailo nagu man mugurā, mudinot sākt kustēties. Tikai virziens bija nepareizais. Nezinu, kāpēc, bet piepeši es biju par to pārliecināta.

“Vika, labāk griežamies atpakaļ...” Pakāpos soli krasta virzienā.

“Beidz muļķoties!” viņa nošņācās un paspraucās man garām. “Tu jūti mirušo, un tas ir viss. Viņa nospiedums te vēl ir svaigs.”

Šaubīgi nolūkojos pakaļ priekšniecei un ar smagu sirdi ļāvu sevi pārliecināt. Galu galā esmu divdabis tikai trīs mēnešus, bet Viktorija ir ragana jau piektajā paaudzē!

Sasniegusi ar zilu, izbalējušu krāsu nokrāsotās ārdurvis, Vika asi pieklauvēja, smalkajiem ādas cimdiem aplīpot ar sīkām atlupušā krāsojuma daļiņām. Viņa dusmīgi nosprauslājās un aizslaucīja nevēlamos viesus.

Klauvējieni atbalsojās mājas iekšienē, bet atbildes reakcija nesekoja. Neviena balss neatsaucās, neatskanēja soļi vai kaut mazākā kustība, kas liecinātu, ka tās iemītnieki ir mājās.

“Savādi, man šķita, ka redzu kādu logā,” nomurmināju, uzmanīgi ievelkot gaisu caur degunu. Lai arī cik savādi tas šķistu - pēdējā laikā mana oža bija ievērojami uzlabojusies. Pagaidām gan nespēju atšifrēt visus tās sūtītos signālus, bet bija vērts vismaz censties.

Degunu pakutināja spēcīga zivju smaka, satrunējušu dēļu salkanais aromāts un lietus vienmuļība. Sparīgi nošķaudījos, atbrīvojot elpceļus no kairinājuma.

Vika mani aizdomīgi nopētīja, bet atturējās no komentāriem. Viņa pieklauvēja vēl pāris reižu un, nesagaidījusi atbildi, gar mājas sienu sāka virzīties tuvāk logam pa nelielo platformu, kas likās vedam apkārt visam namam.

“Uz kurieni tu?”

“Paskatīšos pa logu, varbūt бабуля^1 aizmigusi, nedzird.” “Laba doma,” piekritu. “Iešu no otras puses.”

Māja zem mūsu soļiem tikko jūtami sašūpojās, bet citādi viss bija kluss. Palikusi vienatnē, es atkal nespēju aizgaiņāt sajūtu, ka labākais risinājums šobrīd būtu doties prom. Turklāt - jo ātrāk, jo labāk.

Manā ceļā pavīdēja pirmais logs - tumšs un necaurredzams; tā stikla vairogs atspoguļoja manu izspūrušo tēlu, bet neļāva neko saskatīt mājas iekšienē. Es turpināju ceļu ap stūri pie nākamā. Ari šis mani sagaidīja kluss un rāms, un tikpat neatsaucīgs. Jau grasījos doties tālāk, kad ar acs kaktiņu šķitu manām sīku, gaišu kustību aiz stiklotās rūts. Pieplaku pie tās ar degunu un aizsedzu pasauli ar plaukstām, lai debesu atspulgs netraucētu redzēt. Saspringti lūkojos mājas iekšienē. Mežā skaļi ieķērcās vārna, izbiedējot un liekot salēkties.

Iztrūkusies gluži kā no miega, piepeši pavisam skaidri sapratu - šeit mēs neesam gaidītas. Lai kas arī šiverēja aiz logiem, labāk izvairīties no nejaušas tikšanās ar to. Es skriešus devos atpakaļ pie ārdurvīm, kur gandrīz saskrējos ar tikpat bālsejainu un platacainu Viku.

“Braucam,” klusināti izgrūdu caur zobiem un ašiem soļiem devos prom pa laipu, nesagaidot priekšnieces iebildumus, kuri tā ari nesekoja. Toties zābaku papēdīšu drudžainā klaudzoņa liecināja, ka šoreiz viņa ir vienisprātis ar mani.

Gluži kā nelabā vajātas (un kas zina - varbūt arī bijām), mēs sinhroni ielēcām automašīnā, aizslēdzot aiz sevis durvis. Ar strauju manevru apgriezusi Lexus, Vika nospieda gāzes pedāli līdz grīdai, vairs neuztraukdamās par bedrēm un dubļiem. Kamēr viņa koncentrējās uz ceļu, es palūkojos atpakaļskata spogulī, lai pārliecinātos, ka nezināmais bubulis mums neseko. Jau pēc dažiem metriem krūmāji un priežu pelēkie stumbri aprija gaišo debesu strēli, kas vīdēja virs ezera, un tagad aiz mums slējās vien tumša meža siena.

Klusējot izbraucām uz lielceļa. Tikai tad Vika palūdza izmakšķerēt no viņas somas mobilo telefonu un atrast tajā Rego numuru.

“Бабуля nebija mājās,” viņa iesāka bez sasveicināšanās. “Но там что-то есть. Пошли своих волков проверить'.”

Ar to arī īsā saruna beidzās - nesagaidījusi Rego atbildi, viņa pārtrauca zvanu. Viktorija bija pārgājusi uz dzimto krievu valodu. Tas liecināja par uztraukumu, kas viņu bija pārņēmis.

“Tu arī to sajuti,” pie sevis noteicu, negaidot apstiprinājumu. Nervozais žests, ar kādu ragana sakārtoja blondo matu cirtu aiz auss, bija pietiekami daiļrunīgs.

Iekrampējusies stūrē un ar stingu skatienu vērdamās tālumā, Vika neskanīgi vairāk atkārtoja sev nekā atbildēja uz manu izteikumu:

“Там что-то есть."

2

Mājās atgriezos tikai vēlā pēcpusdienā, kad Rīgas ielās jau sāka iedegties lampas. Lai arī pa ceļam vairs nepārrunājām atgadījumu pie laivu mājas, tomēr tas bija atstājis nepatīkamas mieles. Man nebija ne mazākās nojausmas, kas bija pārbiedējis baltkrievu raganu, un vēl mazāka bija mana sapratne par pašas izbailēm, tomēr vēlme to noskaidrot bija samērā niecīga. Mēs aizbraucām, neviena nebija mājās, braucām prom - viss! Sirdsapziņa vilkaču priekšā tīra. Lai jau Rego pats skaidrojas tālāk. Man pietika savu problēmu - rit paredzētas svētdienas pusdienas pie vecākiem. Šis nevainīgi ģimeniskais notikums pavisam viegli varēja pārvērsties katastrofāla izmēra skandālā, par ko manam psihoterapeitam (ja vien es tādu apmeklētu) būtu daudz, ko teikt. Mana māte bija apņēmusies šādus traumatiskus pasākumus rīkot pēc iespējas biežāk, pamatojot to ar ģimenes saišu stiprināšanu. Mums ar tēvu bija versija, ka viņa iepriekšējā dzīvē bijusi vācu SS virsnieks, kura reinkarnācija ieguvusi maldinoši blondu, sievišķīgu izskatu.

Un tā nu smagu nolemtības sajūtu sirdī es svētdienā precīzi vienos piebraucu pie vecāku mājas Berģos - pilsētas zaļajā zonā, kas ieskāva Juglas ezeru. Tēvs vienmēr draugiem un paziņām lepni stāsta, ka Berģi esot Rīgas plaušas,

kas apgādājot to ar skābekli, - priedes un ezers esot lieliskākais antioksidants. Un nedrīkstot aizmirst ari kultūras vērtības, kas izvietotas Berģos, - Brīvdabas muzeju! Tas rūpējoties par labvēlīgu auru. Lai kā ari būtu ar to auru -domāju, ka pat visas senās koka klētis kopā ir bezspēcīgas pret manas mātes starojumu, kas it nemaz nav pozitīvs.

Vēl mirklis dziļas ieelpas kā pirms lēciena aukstā ūdeni, un es jau pametu MINI salonu, lai dotos uz šausmu kambari. Rūpīgi nogrābtā celiņa grants čirkstēja bēru maršu zem zābaku zolēm.

Pirms paspēju nospiest zvanu pogu, durvis pašas atvērās un mani ieskāva silts, smaržīgs gaiss (uzlabotā oža vēstīja, ka pusdienās būs lasis un risoto ar dārzeņiem, bet desertā - šokolādes kūka) un tēva rūpju pilnais acu skatiens.

“Nu, kā ir?” sazvērnieciski pačukstēju, par atbildi saņemot vien nedabiski spožu smaidu. Tātad pavisam ļauni.

“Leonida! Kā mēs tevi gaidījām! Cik labi, ka iedomājies nopirkt mammai puķes!” tēvs, skaļi iesaucies, no kurpju skapja pie durvīm uzbūra nelielu rudens ziedu kompozīciju un iespieda to man rokās. Noriju siekalas un apspiedu vēlmi bēgt.

“Čau, tēt!” manā sveicienā atbalsojās tēva uzspēlētais dzīvesprieks. “Cik garšīgi smaržo! Ceru, ka neesmu nokavējusi!”

Tēvs palīdzēja man izkratīties no ādas jakas un ātri atbrīvoties no zābakiem. No virtuves plūda nikna trauku šķinda. Viņš ar galvas mājienu mudināja doties tālāk. Tā bija pēdējā iespēja aizbēgt.

“Čau, mammu!” pabāzu galvu virtuvē, turot ziedus sev priekšā kā vairogu.

“Varēji jau nu ātrāk atbraukt. Palīdzēt nedaudz, lai man te vienai nav pa virtuvi jāvergo,” mammas stīvā mugura norūca manā virzienā. Gandriz pieļāvu liktenīgu kļūdu un sāku protestēt, ka viņa pati piekodināja, lai ierodos tieši vienos.

“Mammu, puķītes,” mulsi pastiepu ziedus un pieliecos, lai uzspiestu mātei uz vaiga skūpstu. Viņa bija galvas tiesu mazāka par mani un uz pusi slaidāka. īstena blonda skabarga.

“Pagaidi tu ar savām puķēm! Un vispār - kāpēc nauda jātērē? Mums vēl pilns dārzs ar asterēm!” Asais elkonītis iegrauzās man sānā, pastumjot tālāk no plīts.

“Es ielikšu vāzē,” saskatīju iespēju paņemt pēdu no virtuves.

“Iedod tētim, viņš ieliks. Tu labāk pasēdi ar mani, papļāpāsim, kamēr šis neklausās. Mums jau savas - meiteņu runas.” Mana avārijas izeja tika aizmūrēta.

Tēvs, vainīgi uzsmaidījis, atbrīvoja mani no puķu pušķa un devās to atlikt atpakaļ vāzītē, no kuras tas bija nācis.

Apsēdos pie virtuves galda, gaidot turpmākās norādes.

“Nu, saki - kas tev īsti ar to Filipu toreiz notika?” mamma ieņēma vietu man pretī, un uz mirkli mani apžilbināja košs prožektora stars. Pratināšana varēja sākties.

“Mammu, tas jau bija vasaras sākumā... Tas bija sen, un tā vairs nav taisnība!” man neatlika nekas cits kā vien nobrīnīties. Kopš mamma uzzināja, ka izjukušas manas pēdējās nopietnās attiecības, viņa nebija uzdevusi nevienu jautājumu par šo tēmu. Un te piepeši tāda ieinteresētība! Vai varbūt smalkjūtība no viņas puses? Neiztirzāt sāpīgās tēmas, kamēr rētas vēl svaigas? Lai gan tas neizklausījās pēc manas mammas - Ingridas Fēliksas, sievietes-buldo-zera. Svešas jūtas - to skaitā ari meitas - viņai bija diezgan vienaldzīgas. Vienīgā persona, kuru Ingrida atzina par uztraukuma vērtu, bija viņa pati. Tas man dažreiz lika brīnīties, kā gan vecāki vēl nav šķīrušies. Varēju saprast tēvu kā vīrieti, kurš aizrāvās ar blondo, zaļacaino, trauslai fejai līdzīgo būtni, bet nevarēju izprast viņa kā indivīda motivāciju paciest genocīda cienīgas represijas visu šo gadu garumā.

“Pareizi, ar savām draudzenēm tu visu pārrunā, bet pret māti kā pret svešu cilvēku! Man nav ne mazākās nojausmas, kas notiek tavā dzīvē. Tu nespēj iedomāties, kā tas sāp! Kad tev pašai būs bērni... lai gan uz to jau vairs neceru... Kurš gan gribēs precēties ar tādu noslēgtu, antisociālu mežoni kā tu.” Viņa notrausa neredzamu asaru no plānā vaiga. Mans asinsspiediens uzsāka vertikālu kustību augšup.

“Meitenes! Domāju, ka laiks pie galda!” tēvs uzradās virtuvē kā uz burvja mājienu. Man bija aizdomas, ka viņš bija stāvējis aizdurvē, gaidot mirkli, kad būs nepieciešama iejaukšanās. Lai nu kāds, bet tālredzīgs Otto Fēlikss bija.

“Būtu ļāvis mums papļāpāt!” mamma sāka protestēt, bet tēvs nelikās dzirdam. Maigi piecēlis viņu no galda un atbrīvojis no priekšauta (kas, kā es pamanīju, bija nevainojami tīrs, liekot saprast: kā vienmēr, pusdienu patiesais autors ir tētis), viņš iestūma mammu un mani iestiklotajā verandā, no kuras pavērās plašs skats uz Juglas ezeru. Verandā mūs sagaidīja balti klāts galds ar “manis” dāvāto pušķi kristāla vāzītē un ģimenes labāko trauku komplektu.

“Jūs sēdiet, atpūtieties. Ļaujiet man jūs tā pa smalko apkalpot.” Viņš ar smaidu izlīdzināja negludumus un vēl promejot uzspieda man vieglu skūpstu uz pakauša.

“Mums būs vakariņas sveču gaismā?” nosaucu viņam pakaļ, pamanot, ka galdu rotā ari divas garas, baltas sveces sudraba svečturos.

“Ir taču svētdiena!” tētis atgriezās ar smaidu un laša cepeti. “Vai iedegsi, meitiņ?”

Viņš pasniedza man šķiltavas un devās uz virtuvi pēc piedevām.

“Otto! No kurienes tev šķiltavas? Tu atkal esi sācis pīpēt? Pa kluso no manis? Domāji, ka nepamanīšu?” mamma nošņirkstināja zobus, tievajiem pirkstiņiem sitot nervozu ritmu pa balto galdautu.

“Protams, ne! Tās es speciāli nopirku šodienai, lai nav ar sērkociņiem jāķēpājas. Negribas sasmērēt galdautu ar kvēpiem.”

“Tu tērēji naudu par šķiltavām, ja pēc pusdienām galdauts tāpat būs jāmazgā?” mamma dziļi ievilka elpu, spicajam degungalam nervozi noraustoties.

“Nu ko - ēdīsim?” tētis ignorēja pēdējo piezīmi un ar saldu smaidu sāka dalīt lasi. Manevrs izdevās, un pēc pāris mirkļiem verandā iestājās patīkams miers. Saruna ievirzījās daudz nevainīgākā gultnē - tika apspriesti zaglīgie, melīgie politiķi, pensionāri, kas prasa par daudz, pārtikas lielveikalu sazvērestības teorija un kaimiņu privātā dzīve, par kuru mamma šķita esam daudz labāk informēta nekā paši kaimiņi.

Kad pienāca laiks kafijai un desertam, man pat uz īsu mirkli sāka šķist, ka varbūt nemaz tik ļauni arī nebūs. Vairāk personīgu piezīmju nebiju saņēmusi, un manai pašapziņai pamazām radās cerība pārciest šo dienu... bet cerība ir cilpa...

“Starp citu, Leo, ko tu esi izdarījusi ar saviem matiem? Šī rudā krāsa tevi dara bālu un neizteiksmīgu,” mamma nevainīgi izmeta pāri kafijas krūzes maliņai. “Un kāpēc tu nekad nekrāsojies?”

“Es krāsojos,” man nevilšus paspruka. Neredzot atkāpšanās ceļu, turpināju protestēt. “Lietoju skropstu tušu un acu zīmuli. Nedomāju, ka ikdienā vajadzētu lietot ko vairāk.”

“Būtu vismaz lūpas uzkrāsojusi! Citādi kā tāda vecene,” mammas acis zaļi uzliesmoja laba jandāliņa priekšnojautās.

“Nu, ja tu man uzdāvināsi kādu smuku lūpukrāsu, tad apsolos to lietot...” Māņu manevrs pa kreisi.

“Tev jau nekad neko nevar pa prātam nopirkt! Cik blūzīšu esmu tev pirkusi, bet nevienu neesmu redzējusi tev mugurā!”

“Es valkāju! Tikai tās ir tik smukas, ka žēl ikdienā novalkāt!” Māņu manevrs pa labi.

“Vai tad tev ar klientiem nav jātiekas? Būtu kaunējusies staigāt tajos mūžīgajos džinsos, būtu vismaz kādu kleitiņu uzvilkusi!”

“Man sanāk daudz braukāt pa pilsētu, un tad pie stūres ir ērtāk zābakos uz zema papēža, bet pie kleitas tādi nepiestāv.” Tas jau bija izmisums.

“Ir taču arī eleganti zābaki. Paskaties, kādas izskatās tavas draudzenes! Tu nekad neredzēsi Elīnu džinsos un tajos trakajos zābakos!”

Ding-dong! Nokdauns! Es jau ievilku elpu, bet tētis iejaucās, kā nelaimi juzdams.

“Pusdienas bija garšīgas, bet nu jāķeras pie trauku mazgāšanas. Leonīda, vai palīdzēsi novākt galdu?”

Dziļa ieelpa un izelpa kā jogas nodarbībās.

“Protams! Jūs tā centāties ar pusdienām...” Laimīga pielēcu kājās un paķēru pustukšo kafijas kannu. Dažas piles izraibināja balto galdautu, bet, pirms mamma paspēja to komentēt, es jau pazudu aiz virtuves durvīm.

Atspiedusies ar rokām pret galdu, apvaldīju dusmīgās trīsas, kas tricināja iekšas, draudot ar emociju cunami. Tētis klusi ieslīdēja virtuvē aiz manis un, iekrāvis traukus izlietnē, atgrieza krānu.

“Tu labi turējies,” viņš klusītēm noteica. “Paldies! Viņai šīs pusdienas daudz nozīmēja.”

“Tēt, kā tu to paciet?” izgrūdu caur sakostiem zobiem, pamazām atgūstot pašsavaldīšanos un jūtot neizsakāmu žēlumu pret savu maigo, gudro, iejūtīgo tēvu, kas katru dienu pārdzīvoja šādu emocionālu šantāžu.

Viņš paraustīja plecus, bet palika atbildi parādā. Mans tēvs gan jaunībā, gan tagad joprojām bija izskatīgs vīrietis - gara, sportiska auguma, tumši brūniem, vijīgiem matiem, kas tagad gan bija kļuvuši retāki un krietni atkāpušies no pieres līnijas. Viņš bija stalts, stabils un rāms kā meža ezers. Mans tēvs, uz kura pleciem es bērnībā jutos kā pasaules valdniece. Bet uz šiem pašiem pleciem visu mūžu sēdēja zaļacainā feja, kas, manuprāt, bija vainojama pie agrā sirmuma tēva kuplajās ūsās.

“Nē, nopietni!” Atspiedos pret virtuves skapīti līdzās izlietnei un centos saskatīt tēva pacietības avotu. “Atklāj savu noslēpumu! Tu pa kluso nodarbojies ar jogu, meditāciju vai vienkārši lieto kādus puslegālus medikamentus? Šīs svētdienu ķidāšanas ir gandrīz vairāk, nekā es spēju paciest. Bet dienu no dienas... Zini, kura ir pati laimīgākā diena manā mūžā? Divpadsmitais septembris pirms četrpadsmit gadiem. Un vai zini, kāpēc? Jo todien es sāku dzīvot atsevišķi!”

Pirms sagaidīju tēva skaidrojumu, klusītiņām pievēru durvis uz istabu. Lai gan tekošā ūdens troksnis, visticamāk, slāpēja mūsu klusināto sarunu, tomēr nevēlējos riskēt. Tētis pa pusei pagriezās, lai palūkotos man acīs. “Leonīda, tev jāzina, ka tava mamma ne vienmēr ir bijusi tāda...” Viņš izbolīja acis pret debesīm. “Tas rūgtums... tici vai ne, bet tas parādījās pēc kāzām. Tava ome Anna diez ko nesatika ar mammu. Nākamajā dienā pēc kāzām viņa paaicināja Ingridu maliņā aprunāties. Par ko viņas toreiz sprieda, nezinu, bet pēc tam tava mamma bija gluži kā samainīta. Sākotnēji es to norakstīju uz grūtniecību. Hormoni, sliktas dūšas, negulētas naktis. Bet vēlāk kļuva tikai ļaunāk. Viņa kļuva aizvien nervozāka, drūmāka. Nezinu, ko mana māte viņai tādu pateica, bet katrā ziņā tā bija pēdējā reize, kad viņas runāja.”

Domīgi nolūkojos tēvā. Es viņa mammu - omu Annu -tik tikko atcerējos. Man bija vien pieci gadi, kad viņa nomira. Tomēr nespēju iedomāties, ko tādu sirmā kundze varēja pateikt manai mātei, ka tas tik ļoti viņu izmainitu.

“Bet kāpēc jūs neizšķīrāties? Kāpēc turpinājāt mocīt viens otru visu šo gadu garumā?”

“Es baidījos pazaudēt tevi. Man bija bail - ja ierosināšu šķiršanos, Ingrida izdarīs visu, lai mēs vairs netiktos. Tāpēc es pacietu. Sākumā bija grūti, bet ar laiku pieradu.”

“Labi, bet, ja jau mamma tik ļoti nesatika ar omu Annu un arī tevi visu laiku grauza, kāpēc nešķīrās viņa? Negāja prom un nesāka visu no sākuma ar kādu citu?”

“Tas tev jājautā Ingridai pašai.” Tēvs aizgrieza krānu un noslaucīja rokas, norādīdams, ka saruna ir beigusies. Tomēr kaut kas viņa sacītajā bija licis drausmīgām aizdomām pacelt savu neglīto galvu.

“Saki, vai tevi kādreiz ir sakodis kāds dzīvnieks?”

“Ko, lūdzu?” Tēvu pārsteidza piepešā tēmas maiņa.

“Saproti, man roka vēl smeldz, gribēju zināt, vai tas ir normāli,” ātri sagudroju daudzmaz ticamu pamatojumu savādajam jautājumam.

“Jā, vairākkārt,” tēvs apstiprināja. “Bērnībā kaimiņos dzīvoja liels vācu aitusuns. Nesadalījām tiesības uz manām pusdienu sviestmaizēm. Un omei bija traks runcis... Pag, kā viņu sauca...? Kaut kāds Norberto. Tam ari es ne pārāk patiku. Vēl tagad pie papēža ir rēta. Cik atceros, dzīvnieku kodumi dzīst ilgi un pamatīgi.”

Tagad bija mana kārta caururbt viņu ar skatienu, bet tā nozīme paslīdēja garām nepamanīta. Tātad divdabja gēns man bija ticis mantojumā no kāda cita.

“Tev vibrē,” tētis mundri ierunājās, liekot saprast, ka saruna vismaz uz šo brīdi ir pabeigta. Jebkurā mirklī mūs varēja iztraucēt mamma. “Es saku, tev kabatā kaut kas vibrē.”

Tikai tagad pamanīju, ka mobilais telefons bija piedzīvojis balss lūzumu un vairs nebija spējīgs uz audio-signālu.

Displejā mirgoja zvanītāja vārds, un es mirkli šaubījos, atbildēt vai ne.

“Hallo,” sirdsapziņa uzvarēja.

“Leonīda, sveika! Piedod, ka traucēju svētdienā. Gribēju arī tev izstāstīt, ko vakar atradām pie Vjačeslava mājas.”

“Kā, lūdzu?” Rego nosauktais vārds man neko daudz neizteica.

“Nu, tas aizgājējs, ar kuru tu brauci aprunāties! Vja-česlavs un viņa sieva Roze.”

“A, jā! Pareizi! Piedod, es domāju par ko citu. Ko tad jūs īsti atradāt?”

“Mājā un mežā ap ezeru - absolūti neko. Roze nav atstājusi ne mazākās pēdas - ne cīņas, ne liecības, ka pati būtu devusies prom. Bet maniem pēddziņiem ir aizdomas, ka ūdenī varētu būt viņas līķis. Ezers gan to nomāc, tomēr viegla pūšanas smaka ir jūtama. Ja abi ir miruši... Tas nozīmē, ka kāds viņus ir novācis. Tātad ar nolūku. Un man bail, ka šis nolūks varētu būt iegūt karti. Ja tā... tad mums ir lielākas problēmas, nekā sākumā šķita.”

“Ko tu tagad darīsi?”

“Meklēšu kādu ūdenslīdēju, kas varētu pārmeklēt ezera gultni. Niedres mēs jau paši pārbaudījām.”

“Barā ir kāds ūdenslīdējs?”

“Ir, tikai cilvēks strādā glābšanas dienestā, un viņš patlaban ir maiņā...” Rego izklausījās norūpējies, noguris un nikns. Tomēr, par spīti visam, šī bija pati civilizētākā saruna, kāda mums līdz šim bijusi. Laikam tāpēc nespēju nociesties, nenoskaidrojusi jautājumu, kas man nedeva mieru.

“Kā nākas, ka tikai viens bara loceklis zināja par kartes atrašanās vietu? Vai tas nav nedaudz riskanti?”

“Parasti viņi ir divi - tiesībsargs un viņa māceklis. Bet šoreiz izveidojās tāda neparasta situācija - iepriekšējais māceklis pameta baru, jauns vēl nebija atrasts, bet saskaņā ar noteikumiem Vjačeslavs karti jau bija pārvietojis.”

“Kas notika ar veco mācekli? Arī nomira?” Tas jau sāka izskatīties pavisam aizdomīgi. Vilkači mira kā mušas.

“Nē.” Rego šis temats īsti nepriecēja, tomēr viņš atbildēja uz neērto jautājumu: “Viņš aizbrauca uz Dāniju. Strādāt.”

“Ak tā,” nedaudz pārsteigta novilku. Līdz šim man bija radies iespaids, ka vilkači savējos ļoti stutē un atbalsta. Katrā ziņā - darbu atrast jau nu noteikti palīdzētu.

“Un kas par darbu?” nelikos mierā - varbūt šeit slēpās skaidrojums.

“Cūku fermā. Pie lopiem.” Atbilde bija strupa un tik auksta, ka nevilšus atrāvu klausuli no auss, lai neiegūtu otrās pakāpes apsaldējumu.

“Labi, ja ir kādi jaunumi, padod ziņu, lūdzu.” Esmu pārāk mīkstsirdīga. Neliela cilvēciskās puses izpausme, un mana apņemšanās ignorēt vilkus un viņu problēmas pagaisa bez pēdām.

Jau pa ceļam uz mājām no svētās inkvizīcijas pēdējā mielasta saņēmu īsziņu no Rego: “Ezers tukšs. Atradām kasti, kurā iepriekš bijusi slēptuves atslēga.”

3

“Leonīda!” Vikas balss pāršķēla gaisu kā sudraba pātaga un trāpīja pa maniem slinkajiem pirkstiem, kas atkal bija ieveduši neceļos - dzeltenās preses portālos internetā. Pirmdienas rītā šķita neiespējami koncentrēties uz ko citu, pat ja svarīga tikšanās jau mīdijās aizdurvē.

“Jā, Vika!” steidzīgi aizvēru neatbilstošā satura lapas un nogludināju žaketes atloces. Šodien cerēju saņemt atzinīgu vērtējumu par savu tērpu - īpaši šim pasākumam biju iegādājusies jaunu bikškostīmu, kam vajadzēja ne tikai izcelt manu lielisko figūru, bet ari spodrināt manu darbinieces tēlu. Jo šodien mēs tikāmies ar profesionāliem tīrītājiem, kam bija nepieciešama lieliski izstrādāta reklāmas kampaņa.

Kā papildu motivācija darbojās arī Viktorijas paziņojums pirms dažām nedēļām notikušajā darbinieku kopsapulcē. Šādas lielpulcēšanās bija ne mazāk bīstamas par individuālām pārrunām priekšnieces kabinetā. Jo viņa nekautrējās publiski paust viedokli par darbinieka spējām un rezultātiem, pat ja šis viedoklis bija izteikti negatīvs. Kopā sanākšanas varēja būt vēstnesis jebkam - paziņojumam par jauna lielbudžeta klienta piesaisti, štatu samazināšanu vai pārcelšanos strādāt uz citu dimensiju.

Tāpēc nebija brīnums, ka, ienākot pārpildītajā telpā, kurā, elpu aizturējuši, gaidīja visi trīsdesmit četri darbinieki,

klusums bija gandrīz ar roku sataustāms. Pagodinājusi mūs vien ar īsu skatienu, Viktorija lika IT puisim Rolandam pieslēgt viņas datoru pie projektora un sākt prezentāciju. Baltie, dekoratīviem nolūkiem kalpojošiem attēliem nepiesātinātie slaidi īsi iepazīstināja ar aģentūras attistlbu, finansiālajiem rādītājiem un klientu skaita pieaugumu pēdējo gadu laikā. Tā kā viss bija tikai ar plusa zīmi, jutu kolēģos noskaņojuma maiņu. Aizturētās elpas tika palaistas brīvībā, uzrautie pleci atgriezās izejas pozīcijās, un pirksti atlaida krampjaini saspiestās pildspalvas, salvetes vai mobilos telefonus (kas nu kuram kalpoja par virtuālo drošības vesti). Tad Viktorija nometa bumbu. Aģentūrā bija paredzēta reorganizācija. Tā tiks sadalīta divās daļās.

“Pēdējā laikā ir palielinājies klientu skaits tieši no FMCG grupas. Patēriņš valsti pieaug, un šie uzņēmumi atkal izjūt vajadzību pēc reklāmas. Konkurenti nesnauž,” Vika nogaidoši palūkojās darbinieku neizpratnes pilnajās sejās. “Līdz ar to esmu nolēmusi, ka turpmāk mūsu aģentūrā būs divas nodaļas. Viena specializēsies tikai plaša patēriņa preču uzņēmumos. Tie būs projektu direktori, vadītāji, radošā komanda, kas strādās tikai un vienīgi ar FMCG klientiem un kampaņām. Savukārt otra darbosies ar visiem pārējiem projektiem - pakalpojumiem, tirgus nišas produktiem, luksusa precēm. Plaša patēriņa grupai esmu nolēmusi izveidot jaunu uzraugošu amatu - FMCG direktoru, kas uzraudzīs, koordinēs un būs atbildīgs par nodaļas darbu. Ceru, ka šim amatam izdosies atrast atbilstošu kandidatūru no pašreizējo darbinieku vidus. Iespējamos pretendentus es apsvēršu un izvērtēšu nākamā mēneša laikā.”

Un spēle var sākties! Prātā atausa senais spartiešu teiciens - ar vairogu vai uz tā! Lai gan iepriekš jau biju atradusies vilku barā, tikai tagad pirmo reizi sajutu, kā ieslēdzas izdzīvošanas instinkts, mednieka asinskāre un vēlme būt par līderi. Kolēģi man līdzās saspringa, kā ievainotu briedi saoduši. Kurš gan nevēlējās ieņemt vadošu amatu! Ha! Bet viņiem nebija izredžu! Tā vieta bija mana! Aiz sakostiem zobiem centos apvaldīt gavilējošo prieku, kas draudēja izlauzties skaļi un nepiedienīgi. Tas amats jau bija man rokā! Aģentūrā visi zināja, ka labākā projektu vadītāja esmu es. Man bija visvairāk klientu, vislielākais projektu skaits, turklāt visi klienti izcēlās ar lielisku finanšu disciplīnu. Neviena parādnieka! Labi, ja tā objektīvi palūkojas, firmai kopumā nebija neviena parādnieka. Vai nu Vika mācēja izvēlēties tikai maksātspējīgos, vai arī tas bija kaut kā saistīts ar viņas raganīgajām spējām. Jo pat smagajos krīzes gados klientu bija maz, naudiņa - neliela, bet kontā tā krita bez aizkavēšanās.

Lai vai kā - uzvara bija manējā. Arī algas pielikums nenāktu par ļaunu. Jaunais dubultstāvoklis prasīja ari papildu izmaksas. Diemžēl priekšnamā nācās divreiz pārlīmēt tapetes, pirms attapu iegādāties nagu asināmo dēlīti. Nemaz nerunājot par perforēto dīvānu, apskādētajiem kurpju pāriem un elegantās driskās pārvērstajiem aizkariem. Es biju negants kaķītis ar uzvedības problēmām. Laikam jau bija garlaicīgi sēdēt mājās bezdarbībā, kad aiz cieši aizvērtajiem logiem spīd kārdinošs pilnmēness. Tagad atlika vien nākamo nedēļu laikā iedzīt naglas pārējo amata tīkotāju koka mētelīšos, un manas eksistences finansiālā puse būtu atrisināta.

To es arī centīgi darīju. Tāds darba ražīgums man gadiem nebija bijis. Es pat ziedoju pēcpusdienas snaudas cēlā mērķa labā. Un nopirku divus jaunus bikškostīmus, lai izceltu savu atbilstību vadošajam amatam. Tagad jau pa gabalu bija redzams, ka esmu nākamā FMCG direktore!

No saldajiem sapņiem par gaišo nākotni mani izrāva Viktorijas neapmierinātā balss.

“Ienāc pie manis,” priekšniece noskandināja, nemaz neparādoties uz apvāršņa. Kolēģis Jānis, tikko ieradies darbā, veltīja man tēloti līdzjūtīgu skatienu. Sākt darba nedēļu ar Ledus karalienes rājienu bija slikta zīme. Bet, ņemot vērā, ka skrējienā pēc amata abi bijām sīvākie konkurenti, ne uz mirkli nenoticēju viņa uzspēlētajām rūpēm. Mīnuss man, pluss viņam.

Bet uztraukumam un pāragrajām svinībām pamata nebija. Es biju gatava tikties ar jaunajiem klientiem, prezentācija noslīpēta līdz dimanta mirdzumam, un vēl ducis ideju paslēpies azotē. Es biju bruņojusies... un bīstama.

“Aizver durvis,” viņa pamāja ar aso zodu, norādot uz krēslu iepretim baltajam stikla rakstāmgaldam. “Sēdies.”

Kā paklausīgs šunelis teciņus ieņēmu norādīto vietu. Ar priekšniecību nejoko.

“Man zvanīja Rego...”

Pie šiem vārdiem es strauji izpūtu gaisu. Kā jau nojautu, satraukumam par darba jautājumiem pamata nebija. Bet attiecībā uz ārpusdarbu...

“Tad jau tu zini, ko viņi vakar atrada tajā ezerā?”

“Jā.” Vika apstiprinoši pašūpoja blondo karē. “Rego lūdza palīdzēt...”

“Piedod, bet man pietiek! Es tur vairs savu kāju nesperšu,” pārtraucu savu pavadoni pusvārdā, izpelnoties ledusaukstu skatienu.

“Rego lūdza palīdzēt noskaidrot iespējamo kartes atrašanās vietu. Nopeilēt.”

“Nopeilēt?”

“Viņš uzskata: pat ja mums izdotos sazināties ar Vja-česlavu, tas būtu бессмысленно'. Skaidrs ir viens - lai kur ari vecais karti turēja, tās vairs tur nav.”

“Tad tagad Rego grib, lai mēs meklējam karti?” Mani sāka kaitināt vilkača pārlieciba, ka visiem jādara tas, ko viņš liek, kā ari tas, ka Vikai iebildumu nebija. Vai tiešām šeit būtu vērojamas atšķirības mentalitātē?

“Jā, viņš laipni palūdza,” Vika uzmeta man brīdinošu skatienu, it kā nojauzdama, kas risinās manā prātā.

“Un kā tu grasies to izdarīt? Jo man nav ne mazākās nojausmas...”

“Kā jau es teicu,” šoreiz tiku pārtraukta pusvārdā, “mēs nopeilēsim.”

“Mēs?”

“Es un Taņa ar Tomku.”

“Tavas meitas? Vai viņas nav pārāk jaunas...?”

Vikas meitas bija vienpadsmit un trīspadsmit gadus vecas pusaudzes, kas, pēc Viktorijas teiktā, veidojās par potenciāli spēcīgām raganām.

“Tieši pieredzes krāšanai tas būs ļoti noderīgi.”

“Bet vai droši?” bailīgi iebildu. Protams, man nebija ne mazākās nojausmas, kā norisinās šī peilēšana, tomēr pieļāvu, ka - kā jau jebkura burvestība - tā saistīta ar zināmu risku.

“Protams, droši!” Vika atmeta ar roku, šķietami neapmierināta ar manām bailēm. “Pēc darba brauksim pie manis. Gribu, lai tu arī piedalies. Ja teorētiskās zināšanas apgūt nevēlies, tad jāsāk ar praktiskajām.”

“Man bija plāni...”

“Pareizi - bija. Tagad tev ir citi plāni.” Vika izklaidīgi sakārtoja jau tā nevainojamo rakstāmgaldu. Viņas domas šķita klaiņojam neizdibināmās tālēs. “Leonīda, tu neprogresē. Pa šiem gandrīz jau četriem mēnešiem tu esi apguvusi tikai pašus pamatus. Kā tev ir ar vizualizāciju? Vai tu pildi uzdevumus, kurus tev devu?”

Man bija izvirzīts mērķis - apzināties, kas notiek pilnmēness pārvērtību laikā. Pagaidām rezultāti bija vāji. Joprojām katra mēness cikla sākumu un beigas man iezīmēja atmiņas un samaņas zudumi. Es nespēju atcerēties, ko darīju otrā veidolā, nemaz nerunājot par kontroli. Tās pilnmēness naktis, kurās man izdevās izlauzties no pašas uzliktā gūsta, izmantojot neuzmanīgi atstātu pusvirus logu, pavadīju, klaiņojot pa Rīgas namu jumtiem kaķa izskatā, lai līdz ar pirmajiem saules stariem atgrieztos mājās savā gultiņā. Par naksnīgajiem piedzīvojumiem vēstīja vien saplēstas drēbes un mežonīgs izsalkums.

Tāpēc Vika bija apņēmusies piespiest mani sākt kontrolēt savu dzīvniecisko pusi un mērķa sasniegšanai lika katru dienu veltīt vismaz pusstundu meditācijai un vizualizēšanai, kuras laikā soli pa solim, skaņu pa skaņai un smaku pa smakai vajadzēja restaurēt pēdējo pārvērtību notikumu gaitu. Tā bija teorija. Praksē es aizmigu jau pēc pirmajām piecām minūtēm.

“Tam nav jēgas,” bez mazākās nožēlas atzinos. “Tiklīdz aizveru acis un ieņemu ērtu pozu, mans prāts vienkārši atslēdzas. Es nespēju pretoties miegam!”

“Labi, es par to padomāšu. Būs laikam jāpiemeklē kaut kas cits.” Vika pētoši pavērās manī. “Meditācija nekad nav bijusi ari mana stiprā puse. Bet literatūra? Grāmatas, kuras tev iedevu?” “Viktorija...” sāku gurdi protestēt, bet tiku pārtraukta. Biroja administratore Biruta pabāza galvu durvju spraugā, pirms tam īsi pieklauvējusi.

“Tīrītāji ir klāt,” viņa lietišķi paziņoja, nemaz neizskatoties vainiga par traucēšanu.

“Lieliski,” Vika pamāja. “Ieved viņus apaļajā telpā, piedāvā tēju, kafiju. Mēs tūlit nākam.”

Priecīgi pielēcu kājās, izmantojot iespēju aizmukt no nevēlamās lekcijas.

“Ar tevi mēs parunāsim vakarā,” priekšniece vēsi piezīmēja, pamanījusi manu vāji slēpto entuziasmu. “Un pie bikškostīma ar pelēku svītriņu nepiestāv tik tumši zila blūze ar žabo. Nākamreiz pacenties apģērbties atbilstoši.” Par atbildi vien nošņirkstināju zobus. Laikam naivi cerēt, ka reiz pienāks tā diena, kad Vika būs apmierināta ar manu izskatu. Priekšniece uzskatīja, ka pareizs apģērbs ir daļa no biznesa veiksmes noslēpuma. Droši vien viņai bija taisnība. Bet otru tik pedantisku un ar detaļām apsēstu cilvēku man nebija nācies satikt.

Apaļajā konferenču telpā mūs jau gaidīja potenciālie klienti - profesionālo tīrīšanas līdzekļu firmas pārstāvji, kuriem mātesuzņēmuma akcionāri bija uzdevuši ambiciozu un apjomīgu uzdevumu - ielauzties plaša patēriņa preču tirgū. Lidz šim kompānija bija sadarbojusies vien ar tīrīšanas pakalpojumu sniedzēju firmām, līdz ar to tās produkcija izskatījās tikpat profesionāla un garlaicīga kā tās augsti kvalificētie un, visticamāk, labi atalgotie darbinieki, kuri tagad mielojās ar Birutas sagādātajiem karstajiem dzērieniem un vismaz četru veidu cepumiem. Vika uzskatīja: cienastam ir jāsastāv tieši no četrām uzkodām, jo trīs - tā ir skopuma un necieņas pazīme, bet piecas liecina par lielma-nību un prastumu. Par to, kā viņa bija nonākusi pie šādiem secinājumiem, man nebija ne mazākās nojausmas. Bet neviens pat necentās apgāzt šo apgalvojumu vai noskaidrot, no kurienes tam aug kājas...

“Sveicināti!” Vika apžilbināja profesionāli pelēkos tīrītājus - divus gados jaunākus vīriešus (viens bija tērpies uzvalkā, bet otrs - dārgās džinsa biksēs, līdz ar to ļaujot izdarīt secinājumus par viņu ieņemamajiem amatiem -finansists un mārketinga darbonis) un vienu sirmu kungu, kura plānie mati bija rūpīgi pārķemmēti pāri kailajam galvvidum un pielīmēti tur ar vismaz momentlimi (spriežot pēc dārgā uzvalka un neprātīgi daiļrunīgā rokaspulksteņa, tas bija ģenerālmenedžeris vai direktors).

Mani minējumi izrādījās precīzi, un pēc īsas savstarpējas sapazīstināšanas (ar mārketinga džeku mēs jau iepriekš bijām pavadījuši pāris stundu, runājot pa telefonu un apmainoties ar e-pastiem manas prezentācijas izstrādes laikā) izrāde varēja sākties. Spriežot pēc ķermeņa valodas, viss šis cirks bija paredzēts sirmā ģenerāldirektora pārliecināšanai, jo finansistam jebkurā gadījumā katrs risinājums šķistu par dārgu, bet mārketinga džekam bija vienalga, jo sakarā ar krīzi gada bonuss par pārdošanas apjoma pieaugumu pienācās tikai tirdzniecības daļai (tā viņš vienreiz nejauši atzinās īpaši karstā diskusijā pa telefonu kādā piektdienas vakarā, kad es ar savu maniakālo uzcītību biju viņam aizšķērsojusi ceļu uz alus kausu draugu lokā).

Jauki - tieši tādos apstākļos man vislabāk patika strādāt! Izaicinājumi ir manā gaumē. Turklāt neliela aptauja amatbrāļu vidū sniedza informāciju, ka mēs esam jau trešā reklāmas aģentūra, kurai ir tas gods sagatavot priekšlikumus par jaunu tirgu iekarošanu. Cik man zināms, improvizētajā totalizatorā mūsu aģentūras izredzes tika vērtētas kā 1:15... lai ko tas arī nozīmētu. Matemātika nav mana stiprā puse, tāpēc šie cipariņi nozīmēja tikai vienu - ja iegūsim pasūtījumu, citi sūkās ķepu. Turklāt šī bija lieliska izdevība jau atkal apliecināt savas darbaspējas sprintā uz FMCG direktores vietu. Ja man izdosies piesaistīt šo klientu, tas tikai kārtējo reizi apliecinās Viktorijai, cik atbilstoša esmu šim amatam. Un es negrasījos laist vējā šādu iespēju!

Kad pienāca mana kārta runāt, nolēmu likt galdā savus trumpjus - tātad sevi pašu. Cenšoties neskatīties Vikas virzienā, pametu savu vietu pie apspriežu galda, lai lunkanā striptizdejotājas gaitā nostātos līdzās prezentācijas projekcijai uz baltās ofisa sienas. Efektīgi izpurinājusi matus un veltījusi valdzinošu smaidu ģenerālim, uzsāku runu. Uz krāsainiem slaidiem ar grafikiem un tabulām īsumā sniedzu ieskatu tajos tirgus datos, uz kuriem tika balstīti turpmākie priekšlikumi. Kā lielāko mīnusu klienta produktam uzsvēru tā neinteresanto, pelēcīgo iesaiņojumu, kas uz pārējo sugasbrāļu fona lielveikalu pārbāztajos plauktos būtu vienkārši nepamanāms un vidusmēra mājsaimniecei nešķistu īpaši iekārojams, neraugoties pat uz tā izcilajām tīrīšanas īpašībām. Līdz ar to mans piedāvājums bija gaužām vienkāršs - nedzīties pēc lētas slavas (cik nu lēts var būt iesaiņojuma maiņas projekts), bet gan koncentrēties uz tām priekšrocībām, kas produktam jau piemita, - tātad profesionalitāti. Un kurš gan spēj to novērtēt labāk, ja ne aizņemta, noslogota biznesa sieviete (vai vīrietis), kura vēl joprojām dzīvo morāli novecojušu (un apgrūtinošu) stereotipu varā, domājot, ka mājas solis ir viņas svēts, augstākās varas piešķirts pienākums? Šāda aizņemta sieviete gaida ātru, profesionālu risinājumu, nemainīgu kvalitāti, uz kuru var paļauties. Lai atrastu piemērotāko reklāmas seju (runasvīru/sievu/slotu) un reklamēšanas veidu, es ierosināju izvēlēties tradicionālu ceļu - sarīkot trīs fokusa grupas vismaz desmit cilvēku sastāvā un noskaidrot, kurš tēls vai izteiksmes veids patērētājam visvairāk asociējas ar produkta atslēgvārdu “profesionāls”.

Atzīšos - ideja bija gaužām banāla un bieži izmantota. Vismaz plaša patēriņa preču tirgotāju vidū. Bet pelēkie zeļļi neizskatījās pēc tādiem, kas spētu saskatīt ļoti agresīvas, ino-vatīvas vai pārlieku intelektuālas kampaņas priekšrocības.

īsāk sakot: nolēmu viņus iekarot ar vienkāršību un pārbaudītām klišejām - kaut ko tādu, ko mani amatbrāļi no citām aģentūrām uzskatītu par priekšlikumu zem sava reklāmista goda (ja vien tāds pastāvētu).

Lai negarlaikotu potenciālos klientus ar sausiem faktiem un nesarežģītiem risinājumiem, piedāvāju arī apskatīt jau sagatavotos un izdrukātos reklāmas maketu uzmetumus. Es biju pat tik izpalīdzīga, ka pieliecos, lai uzšķirtu īsto lapu biezajā izdruku kaudzē, pārliecoties pāri ģenerāļa uzvalkotajam plecam.

“Šeit jūs redzat...” sāku teikt, slidinot pirkstu pāri izdrukai, bet tad piepeši domas pavediens pārtrūka. Vai nu uztraukums, vai nepaēstās brokastis darīja savu, bet es piepeši sajutu savādu vājumu. Negaidīts reibonis sagrieza istabu jautrā karuselī, liekot man krampjaini pieturēties pie galda malas. No iekšienes mani pāršalca karstuma vilnis. Tas tik ļoti atgādināja manu naksnīgo piedzīvojumu sākuma fāzi, ka es pat uzmetu tramigu skatienu žalūziju klātajam logam, lai pārliecinātos, ka nav negaidīti pielavījusies nakts, sev līdzi atvelkot ari ārpuskārtas pilnmēnesi.

“Leonīda, ar jums viss kārtībā?” ari ģenerāļa vērīgajam skatienam nepaslīdēja garām mans vājuma mirklis. Tikai tagad pamanīju, cik fantastiski zilas un izteiksmīgas acis ir šim plikgalvainajam onkulītim ar savādi valdzinošajām smaržām. Tā kā ar atbildi vilcinājos, izbrīnu viņa sejā aizstāja neviltotu rūpju izteiksme.

“Jā...” kusli izdvesu, nebūdama pārliecināta par savu spēju adekvāti novērtēt situāciju.

“Varbūt jums labāk piesēst?” Konstantīns maigi satvēra manu plaukstu savās stiprajās rokās un pieturēja, palīdzēdams sabrukt brīvajā krēslā.

“Kā teiksiet...” paklausīgi nomurmināju, nespēdama novērsties no sava glābēja. Viņa plaukstas patīkami sildīja un mierināja, tāpēc nesteidzos atraut roku. Tuvāk ieskatoties, viņš nemaz nebija tāds vecs sakārnītis, kā sākumā šķita. Pelēkais uzvalks slēpa slaida auguma vīrieti, kas, par spīti gadiem, joprojām bija saglabājis sportisko formu.

Sapņaini pasmaidīju un kautri novērsos. Cik gan bieži mēs paejam cits citam garām, nepamanot otra cilvēka lieliskumu!

“Kungi, man šķiet, Leonīda ir nedaudz apslimusi,” caur apziņas rozā dūmaku izlauzās ledusauksta balss. “Lūdzu mūs atvainot. Mēs atgriezīsimies pie prezentācijas pēc mirkļa.”

Auksti, smalki pirksti apvija manu elkoni, sāpīgi iegriezdamies locītavā, un pierāva kājās. Diezgan nesmalkjūtīgi grūstīdamās, Viktorija virzīja mani uz durvju pusi. Viņa bija apņēmusies izjaukt manu personīgo laimi, bet es biju nolēmusi to nepieļaut. Iecirtu papēžus dēļu grīdā un pēc iespējas cēlāk turējos pretī.

Par spīti smalkajai uzbūvei un būdama galvas tiesu īsāka par mani, Vika tomēr bija apbrīnojami spēcīga. Šinī cīņā viņa uzvarēja, un jau pēc mirkļa es atrados aiz durvīm.

“Ko tu dari?” viņa nikni šņāca man pie auss, vilkdama sev līdzi uz virtuvi, kas atradās biroja otrā galā. Tik tālu no mana likteņa!

“Nesaprotu, par ko tu runā.” Ērcīgi nopurināju viņas roku. Vika iespieda mani stūri pie loga un uzmanīgi pētīja ar saviem zilajiem lāzeriem.

“Kā tu uzvedies? Kas tev uznācis?” viņa nelikās mierā. “Tu galīgi свихнулась'?”

“Nē, Vika...” Piepešo karstuma vilni aizstāja žēlums pret sevi par zaudētajām iespējām, par grūto dzīvi. “Vienkārši es sapratu, ka vairs nevēlos būt viena. Un Konstantīns ir tik interesants vīrietis...!”

“Leonīda! Этот старик?[4]"

“Viņš nav nemaz tik vecs... Un viņam ir lieliskas smaržas!” Atmiņas par īsajiem tuvības mirkļiem lika man atkal pasmaidīt. Viktorija atvēra muti, lai ko sacītu, bet tad pārdomāja un bez skaņas to atkal aizvēra. Viņas skatiens domīgi urbās manī.

“Paskaties uz mani,” viņa inkvizitora tonī pavēlēja. “Skaties man acīs!”

Es paklausīgi pievērsu skatienu viņas zilajiem lāzeriem, lai gan tie žilbināja vairāk nekā pretimbraucošas mašīnas ksenons rudens naktī.

“Smaržas, tu saki?” viņa atkārtoja manis sacīto un pavirzīja mani tuvāk logam. Man nebija ne mazākās nojausmas, ko viņa centās saskatīt.

“Bet tu taču esi одурманена^5!” priekšniece nonāca pie kaut kāda greiza secinājuma, kas lika viņai atraut vaļā virtuves logu un gandrīz izgrūst mani pa to.

“Валерьанка![6] Kā man tas neienāca prātā!” viņa pie sevis nokrekšķēja kaut ko, kas gandrīz atgādināja īsu smiekliņu. “Kad mēs ienācām, man jau likās, ka onkulis ir dzēris sirds pilienus, bet es taču neiedomājos...”

Kamēr viņa runāja, aukstais rudens gaiss triecās man sejā ar ātrgaitas vilciena sparu un izkliedēja rozā miglu. Tagad jau Viktorija mani vairs neturēja, bet es pati centos izliekties pēc iespējas tālāk laukā, lai nekas netraucētu svaiga gaisa pieplūdei. Karstums un vājums pamazām atkāpās. Tā vietā nāca šausmigā apziņa, ka es tikko biju uzvedusies kā nogribējusies kaķe un uzmākusies pavecam klientam.

“Ak Dievs!” šausmās novaidējos un atspiedu pieri pret vēso loga rūti. “Šausmas! Es taču vairs nevarēšu viņiem acīs paskatīties!”

“Nomierinies,” Vikas balss skanēja aizdomīgi slāpēti, it kā viņa censtos apvaldīt smieklus. “Tava reakcija bija normāla. Tu sajuti baldriānus, un dzīvnieks tevī reaģēja. Man vajadzēja aizdomāties...”

“Ko lai es tagad saku...?”

“Par to neuztraucies. Tu atpakaļ vairs neiesi. Es pateikšu, ka tev negaidīti sacēlās temperatūra un tu biji spiesta steidzīgi doties uz slimnīcu.”

Palūkojos pār plecu uz Viktoriju, kas veltīgi centās saglabāt aukstasinīgas slepkavas sejas izteiksmi.

“Vika...” es novaidējos. “Baldriāni! Tas taču ir smieklīgi!” “Nu...” Izskatījās, ka viņa man piekrīt. “Tu sēdi šeit un не высовывайся^1! Es pati pabeigšu prezentāciju.”

Pateicīgi pamāju un sabruku uz atvērtā loga palodzes. Tagad, kad reibums bija izklīdis, sevi pieteica spiedīgas galvassāpes. Ari klepus kašājās rīkles dziļumā, draudot ne vien ar ierasto riešanu, bet arī ar lielisku iespēju atbrīvoties no kuņģa satura. Cieši sakodu zobus un turējos pretī impulsam.

“Paldies, es te pasēdēšu...” nomurmināju pakaļ priekšnieces mugurai, kas aizdomīgi kratījās bezskaņas smieklos.

Par laimi, Viktorija atturējās no komentāriem par piedzīvoto situāciju, pareizi uzskatot, ka tā man bijusi pietiekami pamācoša pati par sevi un tālāk iztirzājumi par tēmu nav nepieciešami. Mani māca šaušalīgas aizdomas, ka neveiklais incidents apdraud ari manu skrējienu uz jauno amatu, bet cerēju uz priekšnieces iejūtību un sapratni, it īpaši, zinot visus blakusapstākļus. Tomēr tas darbojās arī kā lielisks stimuls manai bezierunu kapitulācijai - pēc darba atcēlu tikšanos ar Elīnu (kura vai mira aiz ziņkārības uzzināt visas detaļas par manu randiņu ar Žoržu) un tā vietā devos līdzi priekšniecei uz mājām, lai asistētu mistiskajā peilēšanā.

Elīna, būdama ne vien ar darbaholismu sirgstoša juriste, bet arī topošā līgava, saprotoši izturējās pret plānu maiņu un tikai piekodināja, ka nākamais vakars gan ir viņējais. Pēc tam man piezvanīja otra mūsu trijotnes šķautne - Margarita (draugu lokā saukta par Mārdžu), lai paziņotu: tā kā šovakar es gatavojos ignorēt viņas vadīto aerobiku, tad viņa ignorēs ielūguma trūkumu un pievienosies mums ar Elīnu neaicināta. Tas nedaudz pārsteidza, jo otrdienu vakari Margaritai bija veltīti kaut kādām ģimeniskām aktivitātēm (viņa veda uz hokeju vai nu dēlu, vai vīru... precīzi nezināšu teikt, jo nekad nebiju šinī jautājumā iedziļinājusies). Kā izrādās, liktenis bija iekārtojis tā, ka Margaritas vīramāte visu šo nedēļu viesojās pie Vējoņu ģimenes, līdz ar to pārņemot daļu no vadības savās stiprajās, gaļīgajās rokās. Šoreiz šāds pavērsiens nāca par labu mūsu trijotnes draudzībai.

Un ar šādiem mierinošiem plāniem nākamajam vakaram un vēl joprojām nedaudz sāpīgi dunošu galvu es sekoju

Viktorijai uz viņas māju Baltezerā, kur gaidīja mistiski aizraujošs vakars. Vismaz es tā cerēju.

Jau atkal Vikas mājokļa iekārtojums mani izbrīnīja. Pēc baltajos toņos ieturētā askētisma, kas valdīja viņas kabinetā, māja šķita mīlīga, silta un omulīga. Uz visām iespējamām virsmām un tekstūrām bija izvietojušies dažādi ziedu motivi. Interjerā, protams, dominēja gaišas, krēmīgas krāsas un toņi, tomēr tas viss kopumā atstāja mājīgu un mierinošu iespaidu salīdzinājumā ar balto ledus valstību, kas valdīja Vikas ofisā.

Mūs sagaidīt izskrēja trīs strīpaini runči, un viņiem pa pēdām sekoja raganas pusaugu meitas - Tatjana un Tamāra. Tievas un blondas - viņas bija mātes kopijas ar tikpat kaismīgi degošiem skatieniem un pāri malām plūstošu dzīvības spēku.

“Čau, kaķu tante!” jaunākā, Tamāra, priecīgi sveicināja mani. Iepriekšējā tikšanās reizē viņa no manas auras precīzi nolasīja, ka esmu kas vairāk par cilvēku. Tomēr šāds apzīmējums man īpaši negāja pie sirds.

“Tomka!” māsas kaulainais elkonis nosodoši ieurbās meitenes ribās. Kā jau vecākajai pienākas, Tatjana bija labāk audzināta un droši vien savā trīspadsmitgadnieces prātā jutās pārāka par sīko māsu.

“Mājasdarbus pabeidzāt?” Viktorija uzspieda skūpstu savām samazinātajām versijām uz pieres un veltīja pāris ieskājienu murrājošajiem runčiem. Visiem mājiniekiem tika viņas uzmanības deva.

“Jā,” Tamāra apliecināja. “Starp citu, paps zvanīja. Viņš nākamnedēļ būs mājās.”

“Zinu, es ar viņu jau šodien runāju.” Vika uzmeta brīdinošu skatienu meitenēm, liekot saprast, ka es tomēr esmu svešiniece un manā klātbūtnē šādus jautājumus labāk nepārspriest. Viktorijas vīrs Boriss bija ietekmīgs krievu biznesmenis, kurš lielākoties atradās dažādos darba braucienos ārpus Latvijas. Vismaz tik daudz mēs darbā bijām izsprieduši, apkopojot aprautās frāzes, ko kādreiz bija izdevies no Vikas noklausīties.

“Pusdienas ēdāt?” Vika pa ceļam uz virtuvi turpināja aptauju. Mēs visi teciņus sekojām viņai - meitenes, kaķi un es.

Saņēmusi pozitīvu atbildi, Viktorija aicināja visus (ieskaitot arī runčus) apsēsties pie plašā virtuves galda, lai iepazīstinātu ar vakara norises detaļām.

“Meitenes, kā jau pa telefonu runājām, šodien veiksim peilēšanu. Atceraties - šovasar mēs jau tā meklējām Tonikas lelli!”

“Jā, un atradām viņas istabā zem gultas,” Taņa uzmeta māsai neapmierinātu skatienu. “Tas tāpēc, ka tu esi ļoti nekārtīga...”

Mazais ķipars izslējās taisnīgās dusmās, izdzirdot šādus apvainojumus.

“Jā, bet šoreiz viss būs nedaudz sarežģītāk. Tad lelle bija pati pazudusi, bet tagad priekšmetu, ko peilēsim, kāds ir paslēpis. Tātad kāds negrib, ka mēs to atrodam. Būs šķēršļi...”

Viktorija pārlaida vērtējošu skatienu savai meklēšanas grupai, lai pārliecinātos, ka tā apjauš situācijas nopietnību. Meitenes centās viena par otru labāk apliecināt gatavību darboties, savelkot ģīmīšus smieklīgi nopietnās izteiksmēs.

“Labi, tad atnesiet visu. Tikmēr mēs ar Leonīdu padzersim tēju,” Vika deva komandu, kuru meitenes metās izpildīt bez ierunām.

“Ko tu dzersi?” tagad viņa pievērsās man.

“Pienu, ja ir.” Pēdējā laikā tas bija mans mīļākais dzēriens. Likās arī nedaudz mazinām klepu.

“Uzsildīt?”

“Būtu labi.” Šķita, ka ragana lasa manas domas. Un viņa, šķiet, nebija vienīgā. Viņas trīs mājdzīvnieki - strīpainie runči - bija apsēduši mani kā nelabie. Viens iemanījies ieērtoties klēpī, otrs balansēja uz krēsla atzveltnes, ar asti kutinot man padeguni, bet trešais, nenovērsis dzelteno skatienu, lūrēja no galda apakšas, piespiedies man pie ceļiem.

“Tu viņiem patīc. Tevī ir gan kaut kas cilvēcisks, gan kaut kas no savējā,” Vika paskaidroja.

“Man viņi arī patīk,” apliecināju. Tā bija taisnība - šajos murrājošajos, siltajos ķermenīšos bija kas mierinošs, kaut kas pazīstams. Tomēr tik nedalīta uzmanība no strīpainu puses arī apgrūtināja. Tiklīdz Vika nolika man priekšā krūzi ar siltu pienu, viens no kaķiem pamanījās tanī iemērkt astes galu, līdz ar to gādājot par izklaidi - spalvu makšķerēšanu no dzēriena. Man jau pietika pašai ar saviem spalvu kamoliem, lai tos vēl papildinātu ar svešiem.

“Labi, 6рысь отсюда4" Vika nolēma nākt man talkā un ar vienu rokas vēzienu iztrenkāja manus resnos, pūkainos pielūdzējus.

Tikmēr virtuvē atgriezās meitenes, nesdamas līdzi atribūtus, kuriem acīmredzot bija jāpalīdz meklēšanas procesā. Gluži tāpat kā iepriekšējā reizē, kad Vikas virtuvē mēs izsaucām mirušās latviešu šamanes garu, lai noskaidrotu vilkaču barveža slepkavas vārdu, arī šoreiz galds tika

pārklāts ar tumši violetu galdautu ar zeltītu izšuvumu. Tā vidū rotājās piecstaru zvaigzne aplītī. Izklājusi galdautu, Vika novietoja uz tā trīs traukus ar ūdeni, zemi un kaut ko, kas pēc skata atgādināja rupjo sāli. Kompozīciju papildināja ar četrām baltām, garām svecēm augstos sudraba svečturos. Piektajā svečturī tika iesprausta dzeltena svece, un to Vika novietoja pentagrammas vidū. Kompozīcijai vēl tika pievienota metāla kārbiņa, kuru ūdenslīdēji bija vakar izcēluši no ezera dzīlēm. Droši vien to bija iedevis Rego.

“Vispirms mēs palūgsim ercenģelim Rafaēlam viņa palīdzību,” Viktorija skaidroja, bet tas drīzāk bija domāts man nekā meitenēm, jo Tamāra un Taņa jau nepacietīgi mīņājās galda galā. Ievēroju, ka viņas bija paspējušas pārģērbties un nomainīt rozā un violetos treniņtērpus pret gariem svārkiem un apsiet blondos, izlaistos matus ar lakatiņiem. Acīmredzot tā bija rituāla sastāvdaļa.

Virtuvē tika izslēgta gaisma. Līdz ar sveču iedegšanu tā slīga omulīgā pustumsā. Aiz loga grabinājās rudenīgs lietus, un es jutu, kā pamazām plakstiņi kļūst aizvien smagāki. Turklāt šodienas uztraucošo notikumu dēļ man bija nācies arī izlaist ikdienas diendusu, kuru ar priekšnieces atļauju baudīju katru dienu no pieciem līdz septiņiem, šādi pabeidzot darba dienu jau pēc četriem.

Apsēdušās pie uzklātā galda, māte un meitas sadevās rokās, nolieca galvas un sāka klusi skandēt lūgsnu ercenģelim Rafaēlam. Jāsaka godīgi, ka tie bija vienīgie vārdi, kurus atpazinu. Pārējais skanēja kā krievu valodas sena versija. Visticamāk, tā bija senslāvu valoda, kuru, cik zināju, Viktorija izmantoja maģiskajās darbībās.

Viņu vārdi plūda kā rāma, klusa upe, un mani pamazām ieaijāja to viļņi. Gluži kā sirdspuksti tie dunēja ausīs, un es ļāvos atslābumam, caur puspievērtajiem plakstiņiem vērojot notiekošo.

Kad lūgsna bija galā, Viktorija pabīdija malā sveces un traukus, to vietā izklājot Latvijas karti.

Tagad raganas vairs nesadevās rokās, bet izstiepa tās sev priekšā virs kartes un savienoja rādītājpirkstus un īkšķus tā, lai veidotos trijstūris, caur kuru lūkoties.

Dziļi un rāmi elpojot, viņas turpināja rituālu. Ar katru ieelpu un izelpu jutu, kā pamazām virtuve slīd no manis prom. Nepārvarams miegs pārņēma manu prātu, un es beidzu tam pretoties, ļaujoties sapnim.

Vēl pirms mirkļa sēdēju priekšnieces mājīgajā virtuvē, bet tagad jau skatīju zemi no putna lidojuma. Zem manis pletās mežs, bet tālumā vīdēja jūras nemierīgais klajums. Spēcīga vēja brāzma nesa mani tuvāk atklātajam ūdenim, līdz atrados virs tā. Brūni baltām cepurēm rotāti viļņi skalojās aizvien augstāk un augstāk, cenšoties mani sasniegt. Saodu to sāļo, pēc zivīm smakojošo, mitro dvašu un centos parauties nostāk, pacelties augstāk, ārpus to tvēriena, tomēr brāzmainais vējš mani mētāja kā sīku putneli, kura spārni ir pārāk vārgi, lai pretotos tā varai. Viļņu pieskāriens jau izmērcēja manas kājas, bet sejā iešļācās sīkas, aukstas ūdens piles. Vēl nedaudz, un tie satvers mani un ieraus sev līdzi dzīlēs!

Ar klusu kliedzienu atvēru acis. Jūra izgaisa, un es atkal atrados Viktorijas virtuves pustumsā. Rituāls laikam jau bija beidzies, jo visas trīs raganas (gan jaunā, gan vecā paaudze) lēnām pūta nost sveces un vāca kopā instalāciju.

Pamanījusi rosību manā stūrītī, Viktorija ļāva meitām pabeigt nokopšanu un nostājās lidzās manam krēslam.

“Viss kārtībā?” Viņas skatiens bija aizdomīgi bažīgs.

“Jā, es laikam iesnaudos.” Pārlaidu roku pāri sejai, cenšoties izgaiņāt pēdējās sapņa atstātās mieles. Mute šķita izkaltusi un ar nelāgu zivs piegaršu. “Varu palūgt ūdeni?”

“Tev noderēs kas stiprāks.” Vika pārlaida man viszinošu skatienu un no virtuves skapja izķeksēja Rīgas Melnā balzama pudeli un divas glāzītes. Salējusi tumšo dzērienu, viņa pastiepa vienu man. Es noraidoši papurināju galvu. Es pie stūres nedzeru.

“Aizbrauksi mājās ar taksi. Uz firmas rēķina.” Vika neņēma vērā manus vārgos protestus un iespieda man rokā glāzīti. Vēl mirkli vilcinājusies, pieliku dzērienu pie lūpām, ļaujot tā dedzinošajam saturam slīdēt lejup pa rīkli. Ar katru milimetru, ko tas virzījās zemāk uz kuņģi, pašsajūta uzlabojās. Likās: balzams izdedzina nepatīkamo sapņa pēcgaršu.

“Meitenes, ejiet uz savām istabām,” Vika klusi deva komandu, aizsūtot meitas prom. Lai arī no skuķēniem staroja ziņkārība, tomēr viņas pakļāvās bez ierunām.

Kad palikām divatā, Vika negaidīti ierunājās.

“Uz tevi ļoti interesanti iedarbojas maģija.” Viņa domīgi virpināja glāzīti slaidajos pirkstos. “Tu esi gluži kā medijs.”

“Kas tev liek tā domāt?” Lai arī grādīgais dzēriens bija izgaiņājis daļu no miega paliekām, tomēr domas jaucās un pinās.

“Mēs meklējām, bet tu negaidīti pieslēdzies un... Ko tu redzēji?” Viktorija vērīgi palūkojās manī.

“Sapni,” paraustīju plecus neizpratnē par viņas jautājumu. “Es šodien negulēju diendusu...”

“Tas nebija sapnis. Pastāsti man, ko tu redzēji,” ragana neatlaidās.

“Nu, sākumā bija mežs...”

“Tu staigāji pa mežu?”

“Nē, es tā kā lidoju virs tā.” Domīgi pakasīju pieri. Atmiņas par sapni bija savādi gaistošas. Pirms mirkļa atcerējos visu tik skaidri, bet tagad jau vairs nebiju pārliecināta. “Pēc tam it kā uzpūta vējš un aiznesa mani līdz jūrai. Es lidoju virs jūras.”

“Kas vēl? Vai tu redzēji kādu cilvēku? Kuģi varbūt?”

“Nē,” nepārliecināti papurināju galvu. “Man šķiet, ka ne - tikai jūru un vētru.”

“Varbūt kāds ar tevi runāja?”

“Nē, neko tādu neatminos.” Es pat vairs nespēju atcerēties, kas tik ļoti biedējošs bija šinī parastajā beznotikumu sapnī.

“Žēl,” Viktorija apcerīgi novilka un papildināja manu glāzi ar tumšo balzamu. “Iedzer, tas liks justies labāk.”

“Un kā jums veicās? Atradāt kaut ko?” Apķēros, ka neesmu vēl neko dzirdējusi par bureņu panākumiem.

“Nekā. Pilnīgs tukšums. Arī mūs izveda virs jūras, un tur pēdas beidzās. Varbūt karte ir aizvesta pāri jūrai? Vai nogremdēta?” Viktorija neziņā papurināja blondās cirtas un smagi nopūtās. “Pat nezinu, ko teikt Rego. Viņš būs ļoti vīlies.”

“Kāpēc gan? Tu centies. Tas ari skaitās.” Pašai negribot, tas izklausījās mierinoši. Godīgi sakot, mani īpaši neuztrauca tas, ko par šo teiks Rego.

Laikam manī jau ierunājās Melnais balzams.

4

Būdamas apzinīgas dāmas, kas nemīl neko atstāt pusratā, tovakar mēs ar Viktoriju piebeidzām Melnā balzama pudeli, par vēlu atceroties seno teicienu - kā nedēļu iesāksi, tā arī to pavadīsi. Šis izrādījās viens no patiesākajiem izteicieniem, ko nācies dzirdēt, jo bija tikai otrdienas vakars, bet es jau atkal korķēju vaļā kārtējo grādīgā dzēriena pudeli. Kā jau solījušas, manas draudzenes ieradās nedaudz pirms astoņiem, lai noklausītos detalizēto atskaiti par gandrīz notikušo piektdienas randiņu ar Žoržu. Apzīmējums “gandrīz” bija atbilstošs, jo - randiņš notika, bet turpinājums nesekoja. Turklāt jaunekli laikam bija līdz sirds dzijumiem aizvainojusi Rego negaidītā parādīšanās uz manas dzīves skatuves, jo līdz pat šim vakaram es nebiju saņēmusi no viņa ne mazāko ziņu. Būdama lepna (kā jau kārtīgai kaķenei pienākas), negrasījos pirmā piekāpties un zvanīt. Jāatzīst, ka arī vecuma starpība tomēr bija pārāk liela - bez kokteiļa glāzes atrast kopīgu tēmu sarunai bija pagrūti. Tāpēc nemaz neskumu, ka šis romāns beidzās, tā īsti nemaz nesācies. Protams, tas manu draudzeņu skatījumā nepadarīja to visu mazāk aizraujošu un intriģējošu. Kā nekā - man bija randiņš ar astoņus gadus jaunāku puisi!

“Vai esmu pirmā?” Elīna izmeta sveiciena vietā, kad pēc trešā drudžainā zvana atvēru durvis.

“Jā,” mana atbilde acīmredzot bija novēlota, jo izskanēja tukšam gaisam. Draudzene jau paspraucās man garām, atbrīvojās no mēteļa, nometot to pa ceļam uz dīvāna, kura virzienā aizlidoja arī viņas superaugsto papēžu kurpes.

“Tas labi, jo man ir dilemma,” viņa paziņoja, efektīgi apgriezdamās ap asi tā, ka tumši brūnais karē noplīvoja vien. “Un man jāzina tavs viedoklis, pirms Mārdža ierodas.” “Ļauj minēt - kaut kas sakarā ar kāzām?” Citu variantu pagaidām nebija. Elīnas ilglaicīgais draugs Aleksandrs (arī jurists, smagā formā sirgstošs ar darbaholismu) šovasar bija attapies viņu bildināt. Kāzu datums nolikts uz nākamo maiju, kas pedantiskajai un detaļas mīlošajai Elīnai šķita gluži vai uz rītvakaru. Turklāt emociju uzplūdā viņa bija uzaicinājusi Mārdžu un viņas vīru par vedējiem. Tas viss būtu jauki un sirsnīgi, ja vien Margarita nebūtu pilnīgs pretmets Elīnas skrupulozajam raksturam. Viņas uzvārds jau izteica visu - Vējone. Ar šādu attieksmi viņa arī gāja pa dzīvi, tverdama to viegli un ar baudu.

“Nevajag īpašas spējas, lai to zinātu,” Elīna uzmeta lūpu. “Nemaz neapgalvoju, ka man tādas ir,” aizstāvoties pastiepu draudzenei vīna pudeli, ap kuras korķi mocījos jau pirms viņas ierašanās. "Attaisi šo, kamēr emocijas vēl sit augstu vilni.”

“Tātad...” viņa bez ierunām satvēra zaļo stikla trauku aiz kakliņa, otrā rokā sažņaudzot korķviļķa galu. “Mārdža grib rīkot tos visus pekstiņus ar septiņiem tiltiem, vārtiem un sazin vēl ko...”

Pudele tika iespiesta starp ceļiem pretspēka iegūšanai, bet pati Elīna ieguva nedaudz iesārtu nokrāsu. Nezinu, vai tam par iemeslu bija stīvēšanās ap pudeles aizdari vai doma par tradicionālām kāzām.

“Un tu negribi?” drošības labad precizēju.

“Jā, un es viņai to jau vairākkārt esmu teikusi, bet...” Korķis nepadevās, un Elina uz mirkli apklusa, lai ievilktu elpu nākamajam raundam. “Viņa manī neklausās! Sasodīts!”

Pudele gandrīz devās kosmosā ar visu korķi.

“Tev bija tāds labs attaisāmais... Kāpēc man jāmokās ar šo?” viņa nozibināja dusmīgu pelēko acu skatienu manā virzienā.

“Atbildot uz taviem jautājumiem to uzdošanas secībā -Mārdža tevi kacina, un labajam attaisāmajam ir pieaugušas kājas.”

Un tā bija taisnība - kopš pēdējās ballītes īpaši kvalitatīvais un izcili parocīgais korķviļķis bija pazudis. Nedomāju, ka to kāds piesavinājās, - visticamāk, tas nākamajā rītā bija ielidojis miskastē kopā ar citām jautrības atliekām.

Elīna padeva man pudeli un izvilka no somas savu ārprātīgi dārgo, ādas vākos iesieto plānotāju.

“Ko tu dari?” es painteresējos.

“Pierakstu tev dāvanu uz vārdadienu, kas, starp citu, būs pavisam drīz,” mana praktiskā un pedantiskā draudzene atbildēja. “Tātad - tu domā, ka Margarita mani speciāli kacina? Nebūs nekādas mičošanas, maizes griešanas un mezglu piņķerēšanas?”

“Protams, ne! Mārdža, visticamāk, būtu septītajās debesīs aiz laimes, ja tu kam tādam piekristu, bet viņa ir pietiekami inteliģenta un saprātīga būtne, lai neuzspiestu.”

Pie durvīm atskanēja zvans - tikai nedaudz pieticīgāks nekā pirmīt tas, kas vēstīja par Elīnas ierašanos.

“Tā būs Mārdža...” nomurmināju zem deguna un gāju atvērt, joprojām turot rokās nelaimīgo gūstekni.

“Čau!” Margarita vismaz sveicināja. “Jūs iedomājieties! Viņa atļaujas paziņot, ka aizkarus ari vajagot mazgāt! Vismaz reizi gadā!”

Es nopūtos, vērojot, kā jau otrs mētelis un kurpju pāris aizlido dīvāna virzienā. Kāpēc visiem ir iebildumi pret vecmodīgajiem drēbju pakaramajiem un apavu plauktiņiem pie durvīm?

“Tava vellamāte?” Elīna pavisam lieki painteresējās. Tikai vīramātes izteikumi varēja uzšaut parasti rāmo Margaritu tādos emociju augstumos.

“Attaisi pudeli,” nolēmu izmantot situāciju.

“Vēl divas dienas, un tad es saukšu mācītāju, lai izkvēpina māju,” Mārdža nopietni paziņoja, bez ierunām pakļaudamās manai komandai un tikpat viegli arī atbrīvojot pudeles kakliņu no aizsprosta. Ar klusu pukš! korķis bija laukā. Mēs ar Elīnu izbrīnā saskatījāmies.

“Kā tu to...?” es pat nezināju, kā noformulēt jautājumu.

“Tas esot pavisam vienkārši - tikai jāpiezvana uz kādu baznīcu un jāpasaka, ka mājās vajadzīga tīrīšana,” Margarita iekarsusi turpināja.

“Viss ir atkarīgs no emocionālā fona un motivācijas,” Elīna sniedza paskaidrojumu viņas vietā.

“Meitenes, par ko jūs runājat?” Mārdža beidzot attapa, ka mūsu izbrīna objekts ir pavisam kas cits.

“Mēs pirmīt nomocījāmies ar to pudeli... bet tu tā pavisam viegli - pukš!” Man trūka vārdu.

“Pagaidi - kad kļūsi par māti, arī varēsi ne to vien. Dzīve piespiež,” Margarita pasmaidīja, beidzot pamazām nolaižoties no emociju augstumiem pie mums.

“Negribu pat zināt, kur tu uztrenēji šādu satvērienu,” Elīna tēloti noskurinājās. “Pietiek vāvuļot, vīns silst.”

Līdz ar to draudzeņu emocionālais uznāciens beidzās, un mēs varējām pievērsties vakara programmas naglai - manam atstāstījumam par randiņu ar Žoržu. Kā jau nojautu, draudzenes izrādījās nekritiska publika un ar tik lielu sajūsmu tvēra katru detaļu, ka man ik pa laikam nācās viņām atgādināt, ka pagaidām vienīgā brīvā meitene šeit esmu es.

Par to arī skaļi paudu savu neapmierinātību.

“Nu, bet kā tad ar to rudo džeku? Nu... tu teici, ka iepazinies ar kaut kādu Harija paziņu vai priekšnieku...? Kā viņu sauca? Tāds suņa vārds bija...” Mārdža rakņājās savās atmiņu krātuvēs, kuras bija nedaudz izmērcējis sarkanvīns.

“Rego?” mani pārsteidza pat pieņēmums, ka Rego varētu kādu piesaistīt kā potenciālais partneris - pat ja šī kāda ir no tās pašas sugas kā viņš. Manā skatījumā Zvēra kungam bija izcili nejauks raksturs - īgns, agresīvs un pārāk pašpārliecināts, ko nespēja kompensēt lielisks augums un trenētie muskuļi. Bet, protams, manas draudzenes to nezināja. Viņas par šo mītisko rudmati bija dzirdējušas tikai no maniem atstāstiem, un tas arī izskaidroja šādu greizu pieņēmumu.

“Nē, nav mans tips,” noskurinājos. “Pat ja viņš būtu pēdējais cilvēks uz pasaules...”

“Tev ir aizspriedumi pret rudajiem? Tas ir sekli,” Elina secināja.

“Pati tu esi sekla,” noraidoši novicināju glāzi. “Matu krāsai šeit nav nekādas nozīmes. Vienkārši viņa personība ir ļoti nepatīkama.”

“Ko nu liedzies! Nav tava pelīte tik ļoti paēdusi, lai mil-tiņi būtu par rūgtu!” Mārdža izcēlās ar kārtējo izteicienu, kura simbolisms paslīdēja garām manām vīna apslacītajām smadzenēm.

“Labāk pastāsti: jūs vēl esat tikušies?” Draudzenes ziņkāribas liesmiņa draudēja pāraugt ugunskurā, kurš man ar steigu bija jāapdzēš, pirms tas iegūst katastrofālus apmērus. Vismazāk vēlējos tagad pārspriest zināmo personu.

Tajā bridi pie durvīm atskanēja zvans. Tā kā citus ciemiņus negaidīju, vienīgais secinājums bija tāds, ka zvana mana dzīvokļa kaimiņiene, kas ar apbrīnojamu regularitāti nāca aizņemties dažādus pārtikas produktus (it īpaši, ja viņas vērīgā auss manīja, ka pie manis kāds viesojas). Diemžēl līdzīga regularitāte nebija novērojama viņas atdošanas paradumos. Pēc manām aplēsēm, ņemot vērā šo gadu laikā aizdoto olu skaitu un cukura un miltu tilpumu, Martas tante bija man parādā vismaz trīs vidusmēra tortes.

“Vecā diedelniece...” nomurmināju zem deguna un ar smagu sirdi gāju atvērt durvis. No pieredzes zināju - izlikties par beigtu nebija jēgas. Martas tante, lai gan kundze cienījamā vecumā, bija apveltīta ar apbrīnojamu neatlaidību un stipriem nerviem, kas reizumis palīdzēja spiest zvanu pogu vismaz desmit minūtes no vietas. Es nevarēju lepoties ar šādu noturību, tāpēc vienmēr ļāvu viņai uzvarēt cīņā par tiesībām zināt, kas tad pie manis ciemojas.

“Jā, Martas tante...” ar šiem vārdiem vēru durvis un izbrīnā sastingu. Sirmā kundzīte bija krietni izmainījusies - pastiepusies garāka, uzaudzējusi ievērojamu muskuļu masu un nomainījusi matu krāsu.

“Rego,” manas smadzenes nešķita pārliecinātas par signāliem, kurus sūtīja acu tīklenes.

“Sveika,” viņš stīvi iesāka, pamanot manu pārsteigumu. “Iztraucēju?”

“Vispār jau jā,” novicināju viņa deguna priekšā glāzi. “Pie manis ir draudzenes. Bet kā tu tiki iekšā? Lejā pie durvīm ir kods...”

“Tava kaimiņiene mani ielaida,” viņš īsi paskaidroja, cenzdamies gar durvju stenderi palūrēt dziļāk dzīvoklī. Bet es stāvēju kā granītā kalts piemineklis un negrasījos aicināt viņu ienākt. Vilkaču klātbūtne manā dzīvē bija pārāk jūtama. Man ir alerģija pret suņu spalvas smaku.

“Kaut kas noticis?” gribēju noskaidrot viņa vizītes iemeslu.

“Es tev vairākkārt zvanīju, bet tu necēli. Baidījos, ka kaut kas ir atgadījies. Pēc Rozes pazušanas es vairs nejūtos drošs par iesaistītajām personām. Lieta ir pārāk nopietna,” Rego paskaidroja, zilo acu skatienam mani dusmīgi skenē-jot. Viņš likās apvainojies par to, ka ar mani nekas nav atgadījies un līdz ar to apciemojums ir gluži lieks.

“Man ir jauns telefons,” īsumā paskaidroju. “Laikam nejauši būšu izslēgusi skaņu. Ar mani viss kārtībā. Bet katrā ziņā - paldies par rūpēm!”

“Viktorija stāstīja, ka jums vakar neizdevās atrast karti.” Es palūkojos pār plecu atpakaļ un pārliecinājos, ka manas draudzenes spicē ausis kā divi sikspārņi. Rego arī prom nesteidzās, tāpēc ar klusu nopūtu iznācu kāpņu telpā, pieverot aiz sevis dzīvokļa durvis. Viņš gribēja aprunāties. Jauki. Kā vienmēr, laikā!

“Jā, Vika tikai redzēja jūru. Un man bija sapnis, bet tas arī neko neizteica. Jums ir kādi pavedieni?” Iemalkoju vīnu, lai kaut cik saldinātu sarunu.

“Nē, pagaidām nekā,” Rego drūmi pašūpoja galvu, atspiežoties ar lielajām plaukstām pret trepju margām. “Man sāk aptrūkties ideju, ko darīt tālāk.”

“Man tiešām žēl, ka nevaru palīdzēt.” Tas bija smalks mājiens, ka vēlos, lai mani liek mierā. Savu artavu sniedzu. Viss! Pietiek!

“Jā,” Rego pārlaida man vēsu skatienu, sadzirdēdams slēpto vēstījumu, kuru cerēju nodot. “Jā. Paldies par to pašu.”

Neatvadījies viņš pagriezās un devās prom, tikko dzirdamiem soļiem noskriedams pa kāpnēm. Pēc mirkļa noklaudzēja ārdurvis. Tikai tagad aptvēru, ka visu sarunas laiku biju aizturējusi elpu, un atviegloti izelpoju. Tās laikam bija bailes.

“Tas bija Rego?” man aiz muguras atskanēja klusināts čuksts. Tomēr ne pietiekami kluss, lai neliktu man izbīlī palēkties līdz griestu lampai.

“Meitenes!” dusmīgi apsaucu draudzenes, kuru galvas rēgojās pa pavērto durvju spraugu. “Tiš, atpakaļ!”

“Vai tas bija Rego?” Elīna nelikās mierā, kad bijām atgriezušās virtuves mājīgajā siltumā un es lieliem malkiem centos aizskalot nepatīkamo sajūtu pakrūtē, ko bija atstājis vilkača apciemojums. Vai arī tā bija viņa smaka, ko joprojām jutu virmojam ap sevi?

“Jā, tas bija Rego,” nepacietīgi apstiprināju. “Bet es nevēlos par to runāt!”

“Kādu karti viņš meklē?” Elīna bija neapturama kā ceļa-rullis. Domīgi pavēros viņas pelēkajās acīs un sapratu -citu variantu nav, man ir jāsniedz vismaz kaut kāds loģisks paskaidrojums (kaut vai izdomāts), citādi viņas juristes gars gluži kā medību suns vēl ilgi vajās mani ar dažādiem jautājumiem.

“Ir nozaudēta karte, tāda kā zemesgrāmata. Rego palūdza, lai palidzu to atrast, bet pagaidām bez rezultātiem.

Izskatās, ka tā karte, nu - zemesgrāmata - laikam ir nozagta vai iznīcināta.”

“Svarīgs papīrs, ja?” Mārdža līdzjūtīgi pašūpoja blondo, čirkaino galvu. Toties Elīnas reakcija atkal pārsteidza.

“Pfff! Tik vien?!” viņa nicīgi nosprauslojās. “Baigā nelaime. Katrai iestādei ir savs arhīvs, kurā glabājas dokumentu dublikāti. Tas attiecas arī uz zemesgrāmatām un kartēm. Lai tas Rego vienkārši pieprasa izsniegt jaunu vai vismaz lai paņem kopiju no tā papīra.”

Neticīgi pavēros draudzenē. No viņas parasti gaidīju pašu noraidošāko vai neticības pilnāko reakciju (kā toreiz, kad atzinos, ka varu pārvērsties par kaķi), un bieži vien man nācās šo vērtējumu pārskatīt.

“Bet, kā jau teicu - negribu par to runāt! Tēma slēgta!” Pacēlu tostam glāzi, cieši apņēmusies izbaudīt atlikušo vakara daļu.

Tas arī veiksmīgi izdevās. Pēc otrās vīna pudeles Margarita ar asarām acīs atzinās Elīnai mīlestībā un faktā, ka - kā jau domāju - viņa nemaz neplāno bagātināt draudzenes laulību ceremoniju ar tradīcijām un ieražām, kas pašai bija gana mīļas.

Elina nekavējās apliecināt savu pretmīlu un pateicību par sapratni. Sirsnīgās noskaņas aizkustināta, ari es atzinos abām savās jūtās, kas gan šoreiz varbūt nebija tik svarīgas. Tomēr vienmēr ir patīkami uzzināt, ka kāds tevi mīl. Šī apziņa kalpoja par manu motivāciju.

Vakars nedaudz ievilkās, tāpēc līdz rīta skrējienam paguvu pagulēt vien pāris stundu un tad jau atkal vilku mugurā treniņtērpu un devos pusaizmigušajās Rīgas ielās. Pasēdēšana ar draudzenēm bija izvērtusies sirsnīga un gandrīz lika aizmirst vilkaču ķibeles, ja vien Rego negaidītā parādīšanās nebūtu par tām nepatīkami atgādinājusi. Turklāt mieru nedeva sajūta, ka vakar Elīna pasvieda labu ideju, tikai nelielās paģiras neļāva piekļūt šīm slēptajām zināšanām.

Bet - gods kam gods - urdošais nemiers nepiekāpās grūtību priekšā un gluži kā negaisa mākonis pie horizonta neļāva izbaudīt rīta cēlienu. Atgriezusies no skrējiena, es dusmīgi pucēju zobus, cerot, ka līdz ar iemīļoto higiēnas procedūru atbrīvošos ne tikai no rīta elpas, bet arī no domām par vakardienu.

Zobu tīrīšanas maratons deva negaidītus, bet pārliecinošus rezultātus - tas aizskaloja no smadzenēm vīna atstāto miglu, un es atcerējos, kas Elīnas sacītajā bija mani tā aizķēris. Arhīvs, kuram var paprasīt izsniegt dokumenta kopiju! Viss ģeniālais ir vienkāršs!

Pārsteigumā gandrīz aizrijos ar zobu pastas putām un steidzīgi skaloju mutes dobumu, lai nenoslīktu.

Kamēr lieliskā doma vēl kavējās pie manis, es pastiepu roku pēc telefona un, sameklējusi tā kontaktu sarakstā ierakstu RUDAIS SUNS, uzspiedu numuru. Tikai pēc šīs spontānās rīcības iedomājos uzmest skatienu pulkstenim, kas vēl joprojām rādīja nepiedienīgi agru rīta stundu - nedaudz pirms septiņiem.

“Rego klausās.” Balss klausulē tomēr nešķita samiegojusies vai neapmierināta par iztraucēto rītu.

“Sveiks, te Leo!” Cerēju, ka mundrajam sveicienam cauri nevarēja dzirdēt atvainošanos par traucējumu. Jo es negrasījos atvainoties par to, ka pusi rīta domās biju risinājusi viņa problēmas. “Man radās kāda ideja.”

“Klausos,” viņš bija lakonisks kā vienmēr, tomēr šķita, ka saklausu ieinteresētību.

“Tu teici, ka karti izsniedz Svētais Romas suņu kaut kas tur, vai ne?”

“Svētās Romas Dieva suņu princeps,” Rego vēsi palaboja manis sacīto. “Jā, tā ir.”

“Lieliski! Bet tas nozīmē, ka šim princepam ir palikusi vismaz kopija no jūsu zemesgrāmatas, vai ne?” Nolēmu ignorēt stindzinošo aukstumu, kas likās starojam no telefona.

“Tu domā - kartes kopija?” vilkacis uz mirkli domīgi apklusa. “Jā, Romā, visticamāk, glabājas gan kopējais teritoriālais plāns, gan mūsu kartes dublikāts.”

“Varbūt tad jūs vienkārši varat pieprasīt, lai jums izsniedz jaunu? Nu, gluži kā Zemesgrāmatā? Pasaki, ka jūsējā ir ja ne nu gluži noklīdusi, tad vismaz nodilusi un ir vajadzība pēc svaigāka eksemplāra. Nu, nezinu! Izdomā kaut ko! Gan jau viņi izpalīdzēs, ne?” Man pašai riebās tas, ka teikuma galā kabināju to muļķīgo “ne?”. Tas atstāja nepārliecināta cilvēka iespaidu. Apspiedu nopūtu un gaidīju Rego reakciju uz ierosinājumu.

“Nedomāju, ka tas varētu princepa administrāciju pārliecināt...” vilkacis minstinājās. “Bet paldies par ideju. Es to apsvēršu.”

Pārsteigta atrāvu telefonu no auss, lai palūkotos displejā, it kā tas spētu sniegt kādu skaidrojumu. Kur gan palika sajūsmas saucieni un pateicības vārdi par ģeniālo un vienlaikus vienkāršo risinājumu?

“Jā, apsver gan.” Visticamāk, izklausījos pēc mazas, aizvainotas meitenes, kas uzmetusi lūpu par kārtējiem niekiem, bet tur nu neko nevarēja padarīt. Biju gaidījusi pateicību par to vien, ka pati piezvanīju, lai ieteiktu iespējamo risinājumu. Tā vietā Rego solījās apsvērt... Nu, pie velna!

“Arlaburītu,” šoreiz ledus plūda no manas puses, pirms nospiedu sarkano klausulīti un atvienoju sarunu, nesagaidījusi pretsveicienu.

“Suns met spalvu, bet ne tikumu,” gluži Mārdžas garā noteicu savam spoguļattēlam.

Tomēr, kad ierados darbā, mani gaidīja pārsteigums. Tikko biju pārkāpusi pāri biroja slieksnim, kad Viktorija paaicināja savā kabinetā. Šoreiz viņai bija izdevies ierasties dažas minūtes pirms manis, līdz ar to izpalika mana ikrīta apsveicināšanās ar ofisa spoku Virgīniju.

“Leonīda!” Vika noķēra mani kā zirneklis mušu, pirms paspēju palavīties garām viņas kabineta durvīm. “Paņem kafiju un ienāc pie manis.”

Domās ātri pārskatīju savu darbu sarakstu, lai pārliecinātos, ka nekas nav iekavēts un brāziens par slinkošanu nedraud. Neteiksim, ka es iepriekš būtu slimojusi ar darba-holismu, tomēr pēdējā laikā aizvien biežāk sanāca pārcelt visādus darbiņus uz nākamo dienu. Bet cīniņā par jauno amatu tas gluži labi nebija. Tomēr es nezaudēju cerības. Jau nedēļām ilgi staigāju ar uzvaras garšu mutē un sāku jau pie tās pierast. Es esmu visu varoša, visu daroša, visu zinoša! -teju kā mantru skaitīju, gatavodama kafiju.

īpaši nesteidzos - gluži kā notiesātais uz sprieduma nolasīšanu. Lai arī tagad mūs ar Viku saistīja kas vairāk nekā tikai darba devēja un darba ņēmēja attiecības, tomēr viņa bija un palika mana priekšniece.

Pie Vikas kabineta durvīm saskrējos ar aizdomīgi apmierināti smaidošo Zani no radošajiem. Otra konkurente uz zelta pjedestālu. Nikni nopētīju sarkanmataino, plandošajos skrandu svārkos tērpto radību.

“No kurienes tad tu nākdama?” indīgi izgrūdu caur zobiem, nespēdama slēpt izbrīnu. “Un tik agri? Kaut kā citreiz tevi pirms vienpadsmitiem darbā neredzēju. Kas tad nu - no mājām izdzina?”

“Darbi, mīļā, darbi!” Zane kaitinoši nočivināja un izteiksmīgi novilka ar pirkstu pār kaklu. “Šitik daudz darbu!”

“Viktorija sagrūda?” pametu ar galvu Ledus karalienes pieņemšanas zāles virzienā.

“Kaut kā paši saskrējās. Tu jau zini - kur ir, tur rodas!” viņa sazvērnieciski piemiedza ar aci. “Tu ar kafiju pie Vikas? Ej droši, es tieši viņai karstus kruasānus atnesu. Varbūt pacienās. Par labu uzvedību!”

Kaitnieciski noķiķinājusies, Zane atstāja mani dusmās griežam zobus. Pielldēja! Bulciņas viņa atnesusi! Cer priekšniecības labvēlību ar konditorejas izstrādājumiem nopirkt. Ha!

“Drīkst?” kaut cik nomierinājusies un atguvusi dvēseles līdzsvaru, pabāzu galvu Viktorijas kabinetā.

“Sēdies.” Viņa lasīja e-pastus datorā un pat neatrāva skatienu no mirgojošā ekrāna, iekams mans dienvidpols nebija novietots krēslā viņas galda priekšā.

“Man zvanīja Rego.” Vika gluži kā aplēja mani ar aukstu ūdeni. Tas jau sāka kļūt apnicīgi! Kāpēc gan vilkaču vadītājs iedomājās, ka Viktorija ir kļuvusi ne tikai par manu pavadoni, bet ari par mammu?

“Un ko viņš gribēja?” saviebusies nicīgā grimasē, gluži lieki pajautāju. Visticamāk, vilkacis bija atreferējis mūsu šlrita sarunu.

“Rego teica, ka tu esot pasviedusi lielisku ideju par kartes kopiju. Tomēr bez tevis to neesot iespējams realizēt. Viņš domā, ka tev vajadzētu doties līdzi uz Romu kā lieciniecei.”

“Man?” neticīgi papurināju galvu. Universālais kareivis Leonīda - sarunājas ar spokiem, meklē līķus un nodrošina alibi. Lieliski!

“Protams! Ne jau man!” Vika nozibināja dusmīgu zilo acu skatienu. “Tu biji pie Glabātāja mājas un redzēji apzināto sapni par kartes atrašanās vietu. Tu varēsi apliecināt Rego sacītā patiesumu. Par to, ka tā ir nozagta un Rego bars tiek apdraudēts. Turklāt tu esi gan divdabis, gan svešas sugas pārstāvis, tā ka tava objektivitāte netiks apšaubīta. Rego teica, ka jūs būsiet prom divas trīs dienas. Es pateikšu grāmatvedei, lai tas to noformē kā komandējumu.”

“Hei! Pagaidi!” Ar joni noliku kafijas krūzi uz Vikas baltā galda, izraibinot to ar gaiši brūnām kafijas pilītēm. “Kāpēc tu iedomājies, ka piekritīšu? Man ir darbu līdz kaklam! Un es negrasos vazāties apkārt kopā ar to nepateicīgo suņaga-balu! Kāpēc gan lai man būtu viņam jāpalīdz!?”

Viktorija uzspēlēti nopūtās un domīgi noraudzījās brūnganajos traipos.

“Mēs jau to vienreiz izrunājām. Necenties mani pārliecināt, ka tev atmiņa ir kā zelta zivtiņai - trīs sekundes!” Raganas balsi ieskanējās dzelzs. “Šeit vairs nav runa par vilkačiem vai kādiem citiem divdabjiem. Tā ir jūsu общее дело\ un tavs pienākums ir palīdzēt!”

“Mans pienākums...” nicīgi novilku. Tas viss skanēja ļoti neticami, bet jau tagad zināju, ka padošos un braukšu uz Romu kopā ar vilku. Kaut kas Viktorijas vārdos mani pārliecināja, tomēr negrasījos to atzīt. Pati vēl nespēju precīzi noteikt, kas īsti tas bija. Laikam jau apziņa par manu pārvērtību neatgriezeniskumu.

“Mans tiešais pienākums ir radīt prātā paliekošas reklāmas kampaņas, darīt klientus laimīgus un pelnīt firmai naudu!” Negrasījos tik žigli padoties, jo šāds, lai ari īss izbrauciens apdraudēja dažu projektu nodošanas termiņus un līdz ar to - ari manu kronēšanu par FMCG karalieni. Vai direktori? Katrā ziņā tas varēja beigties ar amata zaudēšanu! Un kurš tad nāktu manā vietā? Lecīgais Jānis vai muļļa Ilmārs? Vai - vēl labāk - Zane no radošajiem, kura savu mūžu nav iekļāvusies nevienā termiņā! Man bija aizdomas, ka viņa pat nezina, kā izskatās kalendārs un kas ar to jādara!

Viktorijas cieši sakniebtās lūpas nepārprotami pauda, ka viņa ir informēta par mana darba spara uzplūda avotu. Tas labi! Lai viņa to atceras ari tad, kad nosauks nākamā direktora vārdu!

“Un kurš apmaksās braucienu? Biļetes, viesnīca...? Es negrasos...” nomainīju taktiku.

"Не кипятись^1! Par visu maksā vilki,” Viktorija pārmetoši pārtrauca mani pusvārdā. Viņas skatiens pauda skaidru nosodījumu par manu sīkstulību.

“Un kas tālāk? Kad jābrauc?” ar smagu sirdi padevos liktenim.

“Lidmašīna uz Romu izlido šodien piecos. Tā kā lidostā jābūt laicīgi, domāju, tu gribēsi doties tagad mājās sakārtot somu.”

“Šodien?!”

Rego laiku velti netērēja. Un ari man neklātos to darīt. Lai arī brauciens bija paredzēts vien uz dažām dienām, tomēr ceļasomas krāmēšana man vienmēr radīja problēmas. Darbā un dzīvē parasti ātri pieņemu lēmumus un pēc

tam tos neapšaubu. Izņemot tos, kas attiecas uz čemodāna saturu.

Piepeši mani pārņēma vēlme iztīrīt zobus. Tā vienmēr notiek, kad saskaros ar nepatīkamām vai uztraucošām situācijām. Un šī bija tieši tāda. Mani dzīvnieka instinkti brēktin brēca, ka atkal iesaistos afērā, kuras iznākumu grūti prognozēt.

“Es tad iešu.” Gurdi pietrausos no krēsla, klusībā naivi cerot, ka Vika pamanīs manu vilcināšanos un atļaus palikt Rīgā. Bet priekšniece tikai izklaidīgi pamāja, atkal pievēršoties datora mirgojošajam ekrānam, tādējādi signalizējot, ka saruna beigusies.

“Bet biļetes?” durvīs vēl piebremzēju, atcerējusies par tādu nieku kā ceļojuma dokumenti.

“Piezvani Rego,” saņēmu strupu, bet diezgan loģisku atbildi.

Atgriezusies pie sava darba galda, ar vāji slēptām skumjām paraudzījos uz maketu kaudzi datora priekšā. Varbūt nebūs nemaz tik slikti - dažas dienas izvēdināt galvu, atslēgties no tiešajiem pienākumiem un ļauties nelielam piedzīvojumam. Par spīti tam, ko aizvien skaļāk čukstēja mana intuīcija.

Kā jau nojautu, ceļasomas sakārtošana aizņēma vairāk laika, nekā tas būtu nepieciešams. Sazvanījusies ar Rego un noskaidrojusi, ka viņš ieradīsies pēc manis ap trijiem, sākumā ar atvieglojumu nospriedu, ka man ir gandrīz piecas stundas laika, lai atšķetinātu šo Gordija mezglu. Tomēr viss ritēja pēc zināma scenārija. Kad īsi pirms trijiem Rego zvanīja, lai pateiktu, ka gaida lejā, es biju sakārtojusi tikai pusi no, manuprāt, nepieciešamajām lietām. Otra puse tika vienkārši izmakšķerēta no skapja dziļumiem un ietūcīta nepiedienīgi mazajā rokas bagāžas čemodānā. Aviosabiedrību uzliktie bagāžas ierobežojumi, visticamāk, ir daļa no vispasaules sazvērestības, kuras mērķis ir pazemot parastos darbaļaudis.

Līdz pat lidostai Rego mani apveltīja ar laipnu klusēšanu, savukārt mūsu trešā ceļabiedre Veronika neuzdrošinājās nesekot barveža piemēram un visus manus mēģinājumus uzsākt sarunu noraidīja ar strupām, vienzilbīgām atbildēm.

Man tas bija kārtējais apliecinājums, ka esmu pārāk mīkstsirdīga un ļaujos pierunāties uz dažādām afērām. Piemēram, uz tādām kā šī.

Pēc tam kad biju iepazinusies ar jaunāko informāciju sieviešu žurnālos, kurus iegādājos pirms kāpšanas lidmašīnā (glancētie preses izdevumi ir mana kaunpilnā vājība), ar neskaitāmu testu viedo palīdzību noskaidrojusi, kāda esmu gultā, kā sarunāties ar priekšnieci un kāds ir mana astrālā palīga vārds, nolēmu atsvaidzināt tris stundu ilgo lidojumu līdz Romai un papildināt alkohola minipudellšu kolekciju. Labi, ja ne gluži papildināt, tad vismaz beidzot aizsākt. Tas ari veiksmīgi izdevās - lidojums vēl nebija pusē, kad nolaižamo galdiņu manā priekšā rotāja miniviskijs, minikonjaks un minitekila. Pagaidām starp šiem trim nevarēju noteikt garšas uzvarētāju, bet, būdama pēc rakstura neatlaidīga, biju pilna apņēmības turpināt degustāciju. Turklāt liktenim bija labpaticies apsēdināt mani blakus Veronikai, bet Rego ierādīt vietu vairākas rindas priekšā. Līdz ar to darbojos gluži kā partizāns - ienaidnieka aizmugurē.

Blondā vilkaču meitene Nika gan bija nesatricināma kā klints un morāli noturīga pret dažādiem kārdinājumiem (augstāk minēto alkoholisko izstrādājumu formā). Toties mans jautrais, atbrīvotais runas veids pamazām atraisīja ari viņas mēli.

“Tātad pastāsti - kas ir ar to Rego?” iztukšojusi minite-kilu un ar prieku konstatējusi, ka mēles mežģus man šodien labāk nepildīt, es provokatīvi pajautāju savai blakussēdētājai.

“Kā tu to domā?” Veronika pašķielēja uz mani ar acu kaktiņu, cenšoties neizrādīt, ka iesaistījusies sarunā ar manu necilo personu.

“Protams, protams,” mierinoši satvēru viņas plaukstu. “Saprotu, ka tu par barvedi vari teikt tikai visu to labāko vai neko... Bet tomēr... Kāpēc viņš ir tāds īgņa?”

Nika pagriezās pret mani un gandrīz ieskatījās man acis. Izrādījās, ka tas bija māņu manevrs, lai atgūtu roku no mana ciešā tvēriena.

“Neuzskatu, ka Rego būtu īgņa. Viņš ir ļoti nopietns, atbildīgs un līdzsvarots cilvēks. Uz viņa pleciem gulstas...” “Kušš,” ar nedaudz nekoordinētu vēzienu pārtraucu propagandu. “Viņa pleci mani neinteresē. Labāk pastāsti, ar ko viņš pats gulstas... Nu, tu jau saproti...”

Draiskais acs miedziens laikam izskatījās atbaidoši, jo neaicināja Veroniku uz atklātību, tieši otrādi.

“Man nav tiesību apspriest barveža privāto dzīvi,” jaunā sieviete nicīgi nosprauslojās, liekot man sajusties kā vecai dzērājai.

“Žēl,” patiesi novilku. “Lai gan šaubos, ka cilvēkam ar tādu raksturu vispār ir privātā dzīve. Kā jūs viņu varat izturēt...! Mūždien neapmierināts, prasīgs, un vārds “paldies”, manuprāt, vispār nav viņa leksikā.”

“Atļaušos nepiekrist,” Veronika piepeši iebilda. “Atļaujies,” biju visžēlīga. “Bet tad arī, lūdzu, pamato savu viedokli. Pastāsti: kad un kādos apstākļos ir izpaudušās Zvēra kunga lieliskās īpašības?”

Nika veltīja man domīgu skatienu, kas skaidri pauda viedokli par nepiedienīgi lielo minipudelīšu kolekciju. Tas savukārt man atgādināja, ka - lai arī blonda, lai arī trausla un meitenīga - tomēr man līdzās sēž vilkate. Bet pilnmēness vairs nebija aiz kalniem.

Roma mūs sagaidīja ar lietu un vēju, kas acumirklī izvēdināja manus pēdējo stundu pūliņus padarīt skatu uz dzīvi kaut nedaudz jautrāku.

“Veronika, kāpēc Leonīda ir piedzērusies?” Šī saruna sākās taksometrā pēc tam, kad Rego bija novērtējis manu partizāna veikumu.

“Viņa juta nepieciešamību atbrīvoties no stresa,” Nika izspēra, pirms paspēju ko iebilst.

“Un stresa cēlonis?” Rego visas sarunas laikā pat nepagodināja mani ar skatienu.

“Pieļauju, bailes no lidojuma.”

Nika gan kļūdījās - es baidījos nevis no lidojuma, bet gan no tā galamērķa. Mani naivie centieni apslāpēt priekšnojautu bija izgāzušies, un tagad es sēdēju, ierāvusies mašīnas sēdeklī, izliekoties par aizmigušu.

Viesnīcas greznie apartamenti mūs sagaidīja, izstarojot mājīgu, dzeltenu gaismu. Tie negaidīti izpleta savus viesmīlīgos apskāvienus, tiklīdz taksometrs nogriezās no platās, tūristu autobusu pārpildītās Via Gregorio VII, kas veda no Fiumicino lidostas uz Vatikānu. Šaurā, tumšā šķērsieliņa neizskatījās pēc tādas, kurā varētu atrasties tik lieliska pieczvaigžņu viesnīca. Ja tobrīd līdzās būtu Mārdža, viņa pavisam noteikti visgudri mātu savas blondās sprogas un apliecinātu: “Neskati vīru no cepures...”

Noskaidrojusi, ka šim vakaram man nav paredzēta dalība kādos vilkatīgos pasākumos, es ar mierigu sirdi devos uz numuriņu, lai izgulētu lidojuma laikā iegūto dullumu. Pie vainas bija vai nu laika maiņa, vai ari pārlidojuma sekas, bet es jutos patiesi sagurusi, tāpēc mūžīgās pilsētas apskati atliku uz nākamo dienu.

Gulta izrādījās īsteni manā gaumē - liela, plata un grēcīgi mīksta. Pēc kārtīgas zobu pucēšanas, kas palīdzēja atbrīvoties no pēdējām alkohola garšas paliekām mutē, es ar baudu saritinājos zem maigas dūnu segas, pa neaizklāto logu vērojot gaismēnu spēles uz pretējās mājas fasādes. Šī nebija pirmā reize, kad viesojos pāvesta un komisāra Katani pilsētā, tāpēc aiztaupījās nepieciešamība steidzīgi apmeklēt tūrisma ceļvežos minētos objektus. Tā vietā varēju atļauties bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem izbaudīt atpūtu.

Miegs piezagās nemanot, tomēr solīto atelpu nesniedza. Tiklīdz plakstiņi sakļāvās, apziņu savā varā pārņēma savādi sapņi. Caur pelēku tumsu es skrēju pāri māju jumtiem, vienlaikus ķerot un mūkot, lecot no kores uz kori, pārvarot bezdibenīgo kritumu zem sevis. Gluži kā bulta šāvos uz priekšu, baidoties apstāties vai palūkoties atpakaļ. Bailes kā dzinējspēks nesa aizvien tālāk, bet, lai kā arī es censtos, tumšais tēls man priekšā šķita tāls un nesasniedzams. Sapnī zināju, ka tad, kad to panākšu, manām bailēm un vientulībai būs pienākušas beigas. Tomēr šī apziņa nepalīdzēja tikt ātrāk uz priekšu vai kaut nedaudz pietuvoties bēgošajam stāvam.

Pamodos līdz ar pirmajiem saules stariem gluži nosvīdusi. Ķermenis alka doties ikrīta skrējienā, tomēr centos tam ieskaidrot, ka svešā pilsētā šī varbūt nav tā spožākā doma. Bet, lai nakts murgu radīto stresu nenāktos aizgaiņāt ar negausīgu ēšanu pie brokastu galda, es izvilku no ceļasomas sporta tērpu un devos novērtēt viesnīcas piedāvāto sporta zāli. Man par prieku, tajā vieta bija atradusies ari skrejceliņam, uz kura pavadīju atlikušo stundu, līdz bija jādodas brokastis.

“Mums deviņos norunāta tikšanās,” Rego informēja, pirms paspēju ķerties pie savas pirmās kafijas. Viņam piemita talants izvēlēties nepiemērotus brīžus.

“Ar ko?” noburkšķēju zem deguna, lieliem malkiem lejot sevi karsto, pienaino dzērienu, noskalojot lejup sviestaini trekno kruasānu, kas, likās, pats kusa uz mēles. “Kafija” bija cēls nosaukums šķidrumam, kas pārsvarā sastāvēja no uzkarsēta piena un kanēļa.

“Ar Arhivāru.” Pēc Rego nopietnās sejas izteiksmes secināju, ka šis amata nosaukums rakstāms ar lielo burtu.

“Labi,” paraustīju plecus. Zināju, ka neesmu ieradusies aplūkot Kolizeju vai Trevi strūklaku, tāpēc iebildumu nebija.

“Uzliec šo,” Nika pastūma pāri galdam auduma maisiņu. Pirms ņēmu to rokās, nogaidoši palūkojos vilkačos. Vēlējos kādu paskaidrojumu, bet, redzot, ka pagaidām neviens negrasās tādu sniegt, es pasniedzos un ielūkojos tā saturā. Maisiņā bija pīta ādas aproce ar metālisku aizdari. Tā bija pietiekami plata, lai apmestu divus lokus ap manu plaukstas locītavu. Izstrādājums bija raupjš, pabalējis un laikazoba skarts. Turklāt tas jocīgi oda.

“Brūna krāsa nepiestāv pie maniem zābakiem,” novērtēju koptēlu. No rīta savu ietērpu izvēlējos ar īpašu rūpību, nebūdama pārliecināta, kas vislabāk atbilstu vizītei vilku midzenī. Galu galā izšķīros par labu klasikai - baltai krekl-blūzei, tumši ziliem džinsiem, melnai ādas jakai un zābakiem, kuri, par spīti debesskrāpja augstuma papēžiem, bija apbrīnojami ērti. Tomēr, ieraugot savus kompanjonus pie brokastu galda, sapratu, ka esmu nošāvusi greizi. Abi bija tērpušies tumšos biznesa uzvalkos. Nikas bikškostims gan izcēlās ar nelielu gaišu svītriņu, kas lieliski saskanēja ar pelēko zīda blūzi un izcēla viņas zilās, tumšu skropstu ieskautās acis. Rego deva priekšroku melnam kreklam, kura apkaklīte netika iegrožota ar kaklasaites valgiem. Pieļauju, ka vilki siksnas ap kaklu neliek.

“Kam tas?” nevilšus paostīju savu jauno aksesuāru.

“Tā ir Smaka,” Nika pasteidzās atbildēt, pamanot priekšnieka sejā iezogamies neapmierinātību.

“Kas, lūdzu?” Man šķita, ka neesmu pareizi sadzirdējusi. “Sava veida caurlaide,” Veronika turpināja skaidrot. “Šī aproce smaržo pēc mūsu bara un ir kā pazīšanās zīme. Kā apliecinājums, ka esi ar mums. Bez tās varētu rasties problēmas iekļūt Arhīvā.”

“Skaidrs,” pie sevis novilku, ar riebumu sakārtojot nevēlamo rotaslietu. Saskarsmē ar ādas siltumu tā sāka ost aizvien stiprāk. Jau grasījos to noņemt, bet Nika noraidoši papurināja blondo zirgasti.

“Lai paliek. Jo vairāk tā smaržos, jo labāk.”

“Tu tiešām uzskati, ka tā smaržo, nevis smird?” Mani pārsteidza vārdu izvēle.

“Protams! Tā ir mūsu bara zīme...” Nikas skatiens uzliesmoja, brīdinot, lai neturpinu apšaubīt to patiesumu.

“Lai tā būtu...” pacēlu rokas padošanās žestā.

“Un vēl kas...” Rego negaidīti nepārliecinoši iesāka. “Zinu, ka tu nebūsi ar mieru, bet tas ir vienīgais nosacījums, ar kuru kāds no citādajiem tiek ielaists Svētās Romas Dieva suņu principāta telpās...”

“Kas tad nu atkal?” ērcīgi novilku, cenšoties remdēt nelabās priekšnojautas ar lielu malku pienainas kafijas. Šis rīts izvērtās aizvien jautrāks.

“Acis man aizsiesiet, vai?” Nolēmu padarīt gaisotni pie galdiņa nedaudz vieglāku ar kādu joku. Ļoti neveiksmīgu joku, jo abi ceļabiedri nolūkojās mani ar dzelžainu nopietnību.

“Nē...” izmisumā novaidējos. Neko pazemojošāku šis rīts nevarēja piesolīt.

Jau atkal biju kļūdījusies. Kad pēc stundu ilgas līkumošanas, pīpināšanas un nepiedienīgi straujas bremzēšanas (kuras laikā es divas reizes ielidoju ar degunu priekšējā sēdekļa pagalvī, iekams nonācu pie atziņas, ka drošības siksnas aizmugurējā sēdeklī nav ierīkotas dekoratīviem nolūkiem) izkāpām siltajā rudenīgās Itālijas saulītē, mani sagaidīja kārtējais nepatīkamais pārsteigums, kas krietni vien pārspēja acu aizsiešanu un smirdīgas rokassprādzes nēsāšanu.

Romas vilkači bija atsūtījuši mums pakaļ lielu, melnu BMW limuzīnu, kas tagad bija apstājies uz grantēta celiņa greznas savrupmājas priekšā. Teikšu godīgi - Rundāles pils salīdzinājumā izskatījās pēc pundurīša.

Pa daudzpakāpienu kāpnēm mums pretī steidzās sīks vīrelis ar pliku galvvidu, tērpies labi šūtā uzvalkā, kas pēc skata vien bija manas gada algas vērts. Viņam pa pēdām sekoja divi milzīgi vīri ar akmenscietām sejām, kuri, spriežot pēc vienādajiem melnajiem uzvalkiem, saulesbrillēm un saskrullētajiem vadiņiem pie auss, visticamāk, bija drošības dienesta pārstāvji.

Mazais vīrelis nolidoja lejup pa kāpnēm, lai steidzīgi paspiestu Rego roku, mums ar Niku veltot vien pāris nejaušu skatienu un aizmāršīgu zoda paraušanu lejup, kas droši vien skaitījās apsveicināšanās. Bet es nevarēju sūdzēties, jo man tika daudz vairāk goda nekā Nikai. Pārmijis dažus vārdus ar Rego itāļu valodā, vīrelis uzmeta zīmīgu skatienu drošībniekiem, kuri acumirklī mainīja dislokāciju, iemūrējot mani starp saviem raženajiem augumiem. Bez lieka ievada vai vismaz formālas iepazīšanās drošībnieki pārgāja pie ļoti intīmas nodarbes, turklāt bez manas piekrišanas. Skaļi vilkdami gaisu caur saviem gaļīgajiem deguniem un papildus neapmierināti un draudīgi ņurdot - VIŅI MANI APOŠŅĀJA!

“Labi, ka iegāju dušā...” centos pajokot, jo man ne prātā nenāca izrādīt neapmierinātību ar neparasto drošības pārbaudi. Kaķiem varbūt ir vairākas dzīvības, bet tie nekādā ziņā nav nemirstīgi.

“Varam iet,” Rego aicināja sekot vīrelim, kura ārprātīgi dārgā uzvalka tumši zilais tonis lieliski izcēla krekla baltumu un sagaidītāja tumsnējo ādu.

“Vai gaidāmi vēl kādi pārsteigumi?” uzmanīgi apvaicājos Nikai, jo Rego izskatījās nepieejams.

“Domāju, ka šodienai pietiks,” viņa nosmīkņāja un iedrošinoši piemiedza savu nekaunīgi zilo aci. Oho! Laikam mēs tomēr sadraudzēsimies! Vai varbūt viņai vienkārši sagādāja prieku pazemojošā procedūra, kuru man tikko nācās pārciest?

Tā kā savrupmāja izmēros pārspēja Rundāles pili, tad arī iekārtojums bija atbilstošs. Neesmu eksperte, bet daudzie mākslas darbi pie sienām un uz visām brīvajām horizontālajām virsmām izskatījās autentiski. Un sasodīti dārgi. Domāju, ka daudzi pasaules muzeji būtu laimīgi iegūt šādus artefaktus.

Vīrietis, kurš mūs sagaidīja (kā izrādījās, viņu godāja par Paolo), steidzīgi veda mūs pa garajiem, marmora mozaīkām izliktajiem gaiteņiem, pa ceļam kaut ko neapmierināti apspriežot ar Rego. Ari Zvēra kungs neizskatījās pārlieku laimīgs par sarunas virzienu, tomēr laikam jau vilku hierarhijā atradās uz pārāk zema pakāpiena, lai savu nepatiku klaji izrādītu. Ar katru soli un vārdu no itāļa mutes Rego žoklis sastinga aizvien ciešākā sakodienā, bet sejas krāsa sāka līdzināties matu ērkulim uz galvas. Es nevilšus pasmaidīju. Sīkums, bet patīkami, ka kāds spēj sabojāt ari pašpārliecinātā egoista dienu.

Beidzot nonācām pie masīvām ozolkoka durvīm, pie kurām pieklauvējis un sagaidījis manām ausīm nedzirdamu atļauju ieiet, Paolo mūs steidzināja iekšā.

Ņemot vērā mana darba specifiku, esmu bijusi dažādos grandiozos darba kabinetos, kuru īpašnieki ir centušies savu varenību, biznesa atjautību un panākumus atspoguļot to iekārtojumos. Bet nekas nespēja līdzināties šim... Reizes trīs plašāks nekā viss mūsu reklāmas aģentūras ofiss, kopā ņemts - pietiekami liels, lai tajā iekārtotu hokeja laukumu vai vismaz uzspēlētu tenisu.

Telpas vidū pletās masīvs sarkankoka galds - gluži kā neliels kontinents persiešu paklāja okeāna viducī. Aiz šī kokizstrādājuma īstenā tronī sēdēja ne mazāk iespaidīgs vīrs ar vēl iespaidīgākām ausīm, kas spraucās starp sirmajām matu cirtām un mirdzēja maigi rozā. Caur tām plūda koša saules gaisma, kas staroja no augstajiem, ar aizkariem neaizklātajiem logiem.

Dzīvē mēdz būt situācijas, kas iemanās tevi pārsteigt nesagatavotu un apbalvot apkārtējos ar neapvaldītu, pirmatnēju reakciju. Gluži kā šoreiz. Maigi rozā, gaļīgām rož-lapām līdzīgās ausis mani acumirklī apbūra, liekot aizmirsties un izdvest godbijīgu “0!”.

Mani paglāba ego. Ne mans, bet gan Arhivāra ego, kas acīmredzot bija tikpat neizmērāmi liels kā viņa dzirdes aparāts. Mans neviltotais izsauciens tika uztverts kā pozitīvs apbrīns, ko izraisījusi augstās amatpersonas klātbūtne. Vēlīgi pasmaidījis plānajās lūpās cieši sakniebtu smaidu, Arhivārs aicināja mūs ieņemt vietas galda kontinenta vienā malā. Tā kā krēsli bija tikai divi un mūzika jau bija beigusies, tad es nevilcinoties pieliku soli, lai apsteigtu Niku un nepaliktu kājniekos, par ko izpelnījos blondīnes smalkā degungala nicīgu šņaukāšanos.

Rego izlikās nemanām mūsu nelielo sacensību garu un cienīgi sekoja manam piemēram, pirms tam paspiežot Arhivāra lielo plaukstu. Šim vīram viss bija liels un iespaidīgs (izņemot acis un mutes svītriņu, kurā tikai cilvēki ar attīstītu iztēli varētu saskatīt lūpas). Uz līkā ērgļa deguna (īstens romiešu paraugs) uztupinājis brilles plānā metāliskā rāmītī, vilkaču amatpersona nopētīja mūsu trijotni ar aukstu, pelēku acu skatienu.

“Rego, nevarētu teikt, ka priecājos tevi redzēt, draugs,” Arhivārs angliski vērsās pie galvenā mūsu bariņā. “Paolo teica, ka tev ir ne tikai neparasta kompanjone, bet arī kāds īpatnējs lūgums, kuru viņš īsti nespēja man izskaidrot.” Zvēra kungs mirkli vilcinājās, uzmetot man nepārliecinātu, nedaudz pārmetošu skatienu, it kā mēs šeit atrastos manas vainas dēļ.

“Tā ir, Džakomo,” viņš beidzot apliecināja. “Tici man, es no sirds vēlos, kaut mans apmeklējuma mērķis būtu iedzert ar tevi kādu glāzi viskija un uzspēlēt šahu, bet diemžēl apstākļi ir tādi, kādi tie ir.”

“Un kādi tie būtu?” Džakomo Arhivārs sakārtoja brilles uz deguna, ar resno pirkstu pastumjot tās augstāk. “Kādiem jābūt apstākļiem, lai tu, jaunekli, ierastos apciemot veco viru ar citādo pie sāniem? Jaunā dāma...”

Viņš pievērsa savu auksto, tumši pelēko acu skatienu manai personai, un es jau kuro reizi šī brauciena laikā sajutu nožēlu par savu vieglprātību un ļaušanos. Mans dienvidpols neapzināti pavirzījās uz krēsla maliņu gatavībā mukt.

“Leonīda Fēliksa,” žilbinoši pasmaidīju, cenšoties regulēt elpošanu ar jogas nodarbībās apgūtajiem paņēmieniem. Lai arī būdams vīrs krietni gados, Arhivārs ar visu savu būtību iedvesa cieņu. Un godbijību. Un bailes. Un trauksmi. Un trīsas.

“Leonīda...” Arhivārs pasmaidīja. “Meitene ar grieķu vārdu. Cik interesanti. Es domāju, ka ieraudzīšu džentlmeni.”

“Dzīve ir pārsteigumu pilna,” smaidīju kā simtvatu spuldzīte.

“Tas gan,” itālis piekrītoši palocīja sirmo galvu. Būtu interesanti uzzināt, vai arī viņa kažoks ir sirms.

“Kafiju?” viņš vērsās pie Paolo, nesagaidīdams, kad izteiksim vēlmi pēc tās, un jau pēc mirkļa mūsu priekšā gluži kā no zila gaisa parādījās miniatūras krūzītes ar karstu, melnu dzērienu.

“Varētu palūgt pienu?” aizdomīgi nopētīju šķidro, melno aci, kas vērās man pretī no sniegbaltā trauka.

“Tas ir ristretto..." Paolo piepeši ierunājās man pie auss, liekot izbīlī salēkties. “To dzer melnu.”

“Ak...” nespēju apvaldīt vilšanās nopūtu. “Vai jums būtu Cajfe Latte7”

“Vai es izskatos pēc batista'?” plikgalvainais vilks dusmīgi norūca, un es piepeši sapratu, cik ļoti dievinu melnu

kafiju, kas liek acīm izspiesties uz pieres un tur arī palikt. Varbūt tas bija bonuss. Galu galā tik daudzi mūsdienās tērē lielus naudas līdzekļus, lai ar estētiskās ķirurģijas palīdzību panāktu līdzīgu efektu.

“Atgriežoties pie jūsu vizītes mērķa...” Pie šiem vārdiem brilles ar pirkstgala palīdzību atkal pašļūca augšup pa virsdeguni. Varbūt tādējādi viņš centās ielūkoties dziļāk problēmā.

“Džakomo, kā jau stāstīju Paolo pa telefonu,” Rego steidzīgi iesāka, “mums ir radušies nelieli sarežģījumi.”

“Ar karti?” Arhivārs domīgi novilka, ar skatienu urbdamies sarunbiedrā.

“Si,” Rego apliecināja. “Tā ir kļuvusi... nereprezentabla.”

“Tu izlēji kafiju uz tās, vai?” sirmais itāļu vilks negaidīti iesmējās dobjus, rejošus smieklus, atsegdams sniegbaltus zobus grimasē, kas drīzāk liecināja par dusmām nekā patiesu uzjautrinājumu.

“Ne gluži,” Rego nosarka. “Tā vienkārši ir... neuzrādāma.”

“Labi, lai paliek!” Arhivārs atmeta ar roku, smiekliem acumirklī noslāpstot. Pateicos Dievam, jo šī skaņa biedēja. Jutu, kā Nika man līdzās saspringst gatavībā atvairīt uzbrukumu. Laikam tikšanās virzījās mums nelabvēlīgā gultnē.

“Un ko tu gribi no manis?”

“Džakomo,” šķita, ka Rego apzināti novilcina laiku, “zinu, ka mans lūgums liksies neparasts, bet no sirds ceru, ka tas būs izpildāms. Jāapzinās, ka pretējā gadījumā ne vien cietīs mans bars, bet, pieļauju, viss reģions tiks pakļauts nepatīkamām pārmaiņām...”

“Rego,” Arhivārs pārtrauca, ar skaļu rūcienu izgrūzdams vilkača vārdu. “Klausoties tevī, es jūtu, kā paiet laiks, un manā vecumā tā ir dārga prece, kuru nevaru atļauties izšķiest. Beidz runāt aplinkus - saki, ko tu gribi no manis un kāpēc esi atvilcis lidzi šo... gatto\"

Pēdējais vārds tika gandrīz vai iespļauts man sejā, no kā secināju, ka tas attiecas uz mani un manu otru dabu. Lai ari Arhivārs izskatījās pēc cienījama un nopietna cilvēka, tomēr suns paliek suns. Nekādas cieņas. Noriju dusmas kopā ar malku rūgtās, pretīgās dziras. Trausla plauksta uzgūla uz mana pleca un saspieda to neparasti stiprā tvērienā. Nikai bija laba oža.

“Pirms nedēļas tika nogalināts Glabātājs, un pati karte ir pazudusi,” Rego izšāva kā no lielgabala. “Tuvojas lielais saiets. Ja baram nebūs kartes, ko uzrādīt... tiks apdraudētas simt divdesmit septiņas ģimenes. Mūsu vidū ir daudzi jaunuļi... daudzi bērni...”

Nezinu, kāpēc, bet es biju gaidījusi, ka mans kompanjons teiks “kucēni”. Vai tas liecināja par augstprātību?

Arhivārs klusējot domīgi noraudzījās vilkatī, ar pelēko acu skatienu piekaļot to pie krēsla.

“Un gattol”

“Leonīda piedalījās meklēšanas operācijā.”

“Kādu apsvērumu vadīts tu iesaistīji citādo bara lietās?” “Fēliksa jau iepriekš palīdzēja atrisināt zināmus sarežģījumus saistībā ar Ulda nāvi, tāpēc es neapšaubu viņas nodomus...”

“Kā kaķis varēja palīdzēt?”

“Es varu sarunāties ar mirušajiem,” iejaucos sarunā, redzot Rego nespēju vai nevēlēšanos izskaidrot manu lomu visā notiekošajā.

“Ar mirušajiem?” sirmais kungs piepeši šķita ieinteresēts. Tagad riebumam viņa skatienā pievienojās ari aizdomīgums. “Tu runā ar līķiem?”

“Nē, ar mirušo dvēselēm. Pirms tās paspējušas...” es saminstinājos. Pati īsti neticēju ne paradīzei, ne ellei, bet kā tad izskaidrot, kurp dodamies pēc nāves?

“Leonīda tika piesaistīta, lai aprunātos ar Glabātāju un noskaidrotu, kurš ir piesavinājies karti,” Rego atkal iesaistījās, acīmredzami atvieglots, ka viņam nenācās skaļi izpaust manu īpašo spēju, it kā tā viņu apkaunotu, apliecinātu viņa ticību šādai neiespējamai lietai.

“Un kāds ir rezultāts?” Džakomo jautājums bija domāts Rego, tajā pašā laikā viņa pētošais skatiens ne uz mirkli neizlaida mani no savām važām. Nevilšus noriju siekalas un, nespējot izturēt spriedzi, novērsu skatienu. Kabineta sienas sedza augsti grāmatplaukti, pilni ar dažādas nolieto-tības pakāpes sējumiem. Tā kā grāmatas atradās pārāk tālu, lai varētu izlasīt nosaukumus uz to muguriņām, pievērsos ainavai aiz augstajiem logiem. Plašais zālājs ar dekoratīvu dzīvžogu un akmens strūklaku likās daudz saistošāks nekā nelabvēlīgi noskaņotais vilkatis.

“Diemžēl rezultāta nebija.” Izklausījās, ka Rego negrasās sniegt sīkākus paskaidrojumus.

“Tātad tev nav ne mazākās nojausmas, kur patlaban atrodas karte?” Arhivārs precizēja.

“Tieši tā,” Zvēra zobi nošņirkstēja ciešajā sakodienā, atzīstot tik nepatīkamo un bīstamo patiesību.

“Jautāšu vēlreiz - ko tu gribi no manis?” Arhivārs sāka zaudēt atlikušos nelielos pacietības krājumus. Es būtu ieteikusi Zvēra kungam pasteigties, pirms tie beigušies pavisam.

“Dublikātu. Es lūdzu izsniegt manam baram kartes dublikātu.”

Likās, šie vārdi viņam nodarīja fiziskas sāpes.

“Khm,” Džakomo norūca bez īpaša pārsteiguma. “Jāatzīst, ka esi pirmais, kas pie manis vēršas ar šādu neparastu lūgumu. Tas padara to vēl jo īpašāku. Ceru, ka tu apzinies sekas?”

“Sekas jebkurā gadījumā būs. Vienīgā atšķirība ir cietušo skaits un nodarījuma apmēri.”

Sacītā jēga palika man apslēpta. Domās atzīmēju, ka vēlāk būtu jāprasa paskaidrojums.

“Kā varu būt pārliecināts par lūguma leģitimitāti?”

“Man ir liecinieks. Leonīda Fēliksa.” Rego uzmeta man īsu skatienu, kā pārliecinoties, ka neesmu aizmukusi vai izdarījusi ko tikpat muļķīgu. Manā skatījumā tā gan būtu bijusi laba doma.

“Leonīda ir bara sabiedrotā, pie tam divdabis ar svešu sugu.”

“Tavuprāt, tas apliecina viņas neitralitāti un garantē liecības patiesumu?” Džakomo izklausījās mazāk pārliecināts nekā es pati. Laikam būtu naivi no manas puses gaidīt lielāku uzticību un pretimnākšanu. Vilki ir bara un subor-dinācijas dzīvnieki.

“Džakomo...”

“Es uzdevu jautājumu, Rego, un gaidu atbildi!” Sirmā kunga rējiens dobji atbalsojās pret augsto griestu velvēm. Nevilšus sarāvos. Mani instinkti teica, ka ir īstais brīdis pamest skatuvi.

“Jā,” Zvērs ar piespiešanos izgrūda. “Es tā uzskatu.”

Arhivārs noņēma brilles un pārlaida sagurušu plaukstu pāri sejai. Acumirklī spriedze telpā izgaisa.

“Ļoti labi.” Viņš uztupināja acenes atpakaļ uz deguna laktas un pāri to plānajiem rāmjiem veltīja mūsu trijotnei skaudru, domīgu skatienu. “Esmu tevi uzklausījis. Saproti pats, šādu lēmumu nevaru pieņemt vienpersoniski. Princi-pātam ir jāapspriežas.”

Rego piekrītoši pamāja, baidoties skaļi verbalizēt savas domas. Tās samazinātu mūsu izredzes vēl uz pusi.

“Kad lēmums varētu tikt pieņemts?” es nolēmu atļauties nelielu vaļību un pati uzrunāt biedējošo amatpersonu. Nika jūtami saspringa. Laikam vērsties pie vecā vilka bez uzaicinājuma nebija pieņemts.

“Tu kaut kur steidzies?” Arhivāru šķietami nepatīkami pārsteidza mana uzdrošināšanās.

“Lidmašīnas biļetes ir pasūtītas uz rītdienu, bet mēs esam gatavi palikt tik ilgi, cik būs nepieciešams,” Rego pasteidzās ar atbildi, pirms paspēju izteikt vēl kādu bezkaunīgu muļķību.

“Paolo ar jums sazināsies,” Džakomo pamāja ar gaļīgo plaukstu durvju virzienā, norādot, ka pieņemšana beigusies. Sajutos kā nogrēkojusies skolniece. Vienlaikus mani pārņēma atvieglojums - nepatīkamā vizīte bija beigusies. Un es vēl biju starp dzīvajiem.

5

Braucienu atpakaļ uz Romu es atkal pavadiju ar aizsietām acīm. Šoreiz pat nopriecājos par attēla neesamību. Pēc tikšanās ar Arhivāru Rego rudās uzacis bija sarauktas brīdinājuma zīmē, kādu parasti liek uz sprādzienbīstamiem priekšmetiem. Es pavisam noteikti nevēlējos atrasties tuvumā vairāk nekā viegli saērcinātam vilkatim. Ari Nika šķita zaudējusi daļu dabiskā mundruma, un, kad nelīdzenais ceļa klājums lika mums saskarties, viņas sapīkums durstīja manu plecu sīkām adatām.

Vēlējos tikai vienu - pēc iespējas ātrāk atgriezties viesnīcā, relaksācijas nolūkos iztīrīt zobus un doties Romas senlaicīgajās ielās, lai atrastu kādu jauku restorānu ar galdiņu uz ielas, pie kura pavadīt atlikušo dienas daļu, malkojot sarkanvīnu, baudot debešķīgi gardu pastu un kādu grēcīgi treknu desertu.

Pēc tikšanās ar vilkaču administrāciju man bija radušies daži jautājumi, tomēr nešķita, ka šis būtu īstais brīdis tos skaļi verbalizēt. Tā vietā nolēmu baudīt dzīvi uz sveša rēķina un lieki nesatraukties par jautājumiem, kuri sniedzās ārpus manas saprašanas un zināšanām. Kā jau slavenais teiciens vēstīja - ziņkārība nogalināja kaķi. Tam vēl es nebiju gatava.

Piebraucot pie viesnīcas, Nika palūdza Rego atļauju pārējo dienu doties brīvsoli. Šāds lūgums acīmredzami

barvedi neiepriecināja, bet atļauju viņa saņēma. Tā kā biju ārpus bara, negrasījos Zvēru informēt par saviem plāniem. Varbūt tā bija mana kļūda, jo, gaidot liftu, liktenis mani noķēra aiz neuzmanīgi izspūrušās astes.

“Leonīda, ko tu teiktu par kopīgām pusdienām?”

Ja vēlējos būt maksimāli godīga, tad piedāvājums sastāvēja no divām daļām, pret kurām man bija diametrāli pretējas izjūtas. Pusdienas - jā. Kopīgas - nē.

Tomēr biju pārāk labi audzināta, lai riskētu ar šādu atklātību.

Laikam par ilgu vilcinājos ar atbildi, jo Rego gluži kā atvainodamies piebilda:

“Protams, ja vien tev nav citu plānu...”

“Nē, nē,” mulsi noliedzu. “Pusdienas būtu tieši laikā.” “Labi,” Rego izdvesa klusu atvieglojuma nopūtu. Atteikuma saņemšana no manis laikam viņam nedarītu godu.

“Gribētu dzirdēt tavu viedokli par situāciju kopumā. Domāju, šeit būs noderīgs skats no malas.”

Drīzāk jau tas būs skats no alas - dziļas, drošas, no kuras man nebija ne mazākās vēlmes bāzt laukā degunu.

“Protams,” piekrītoši pamāju, raugoties pulētajā lifta durvju bronzas spoguli, kas atspulgam piešķīra maigi zeltainu mirdzumu. Gluži kā eņģelis. Tikai vēl dzīvs. Vismaz pagaidām.

“Es tikai pārģērbšos un iztīrīšu zobus. Tiekamies lejā pēc minūtēm divdesmit?”

Kaut kas manis sacītajā pārsteidza Rego, jo viņš pa pusei pagriezās, lai palūkotos uz mani. Tieši un caururbjoši. Varbūt divdabji zobus netīra?

Šoreiz, kā par brīnumu, ilgāku laiku aizņēma nevis pārģērbšanās, bet mana iemīļotā higiēnas procedūra, tādējādi signalizējot par satraukto dvēseles stāvokli un liekot kavēt norunāto tikšanos par dažām minūtēm. Ar ietērpu es žigli tiku galā - atbrīvojos no aromātiskā vilku aksesuāra un nomainīju balto blūzi pret ērtu, melnu garpiedurkņu krekliņu. Saule bija paslēpusies aiz biezas mākoņu segas, un, pateicoties dzestrajam vējam, kas atgādināja par rudens tuvumu, temperatūra aiz loga bija nedaudz noslīdējusi.

“Kurp dosimies?” bija mans pirmais jautājums, kad pievienojos Rego viesnīcas foajē. Negrasījos atvainoties par kavēšanos. Tas nepaslīdēja garām Zvēra kungam, bet viņš taktiski ignorēja manu bezkaunību. Tātad viņu patiesi interesē mans viedoklis. Varbūt viņš man pat paprasīs padomu! Uz sekundes simtdaļu jutos muļķīgi glaimota.

“Tepat netālu ir restorāns, kur pasniedz labākos steikus Romā.”

Tas neizklausījās pēc piedāvājuma, tomēr cepts gaļas gabals šobrīd mani neinteresēja.

“Ja tur pasniedz arī pastu, tad - uz priekšu.” Esmu meitene, kas zina, ko vēlas.

Par atbildi Rego vien kaut ko noburkšķēja zem deguna un apstiprinoši pamāja ar rudo matu ērkuli. Frizieris jau sen viņu sveicināja. Lai gan pieļāvu domu, ka arī citiem divdabjiem bija līdzīgas problēmas ar apspalvojumu kā man. Kopš mani sakoda, es matus griezu katru otro nedēļu, lai tie būtu kaut cik savaldāmi un netraucētu ikdienā. Reiz es pat sadūšojos nogriezt tos pavisam īsus - ne gluži kā Šainedai O’Konorai, bet daudz netrūka. Otrreiz tādu kļūdu nepieļaušu. Mēneša laikā manas krēpes atauga tikpat garas, tikai divreiz biezākas un sprogainas. Draudzenes lūkojās manī ar skaudību, bet es iegādājos klienta karti frizētavā, lai nenāktos katru mēnesi tur atstāt desmito tiesu algas. Desmitā tiesa ir paredzēta labdarībai, nevis civilizēta izskata saglabāšanai.

Restorāns izrādījās steiku nams ar daudzsološu nosaukumu Wild, Wild Veal, tomēr, man par atvieglojumu, tā ēdienkartē bija atrodama arī pasta... ar bārbekjū mērci un grilētu cūkgaļu. Bet tobrīd manas garšas kārpiņas jau kairināja gaisā virmojošais ēdiena aromāts, un es nolēmu samierināties ar pseidoamerikānisku interjeru Mežonīgo rietumu stilā, kā kompensāciju apsolot sev desertā panna cotta. Turklāt galdiņš, kuru Rego augstsirdīgi ļāva man izvēlēties, atradās uz ielas, līdz ar to uzmācīgo dekoru ierobežoja tumši sārts galdauts un laso vicinošs ūsains tipiņš uz sauli aizsedzošās markīzes virs mūsu galvām.

“Vai tavu ēdiena izvēli diktē divdabība vai ari tev patiesi garšo pusizcepta gaļa?” nolēmu uzsākt sarunu, izrādot interesi par galdabiedra gastronomisko aizraušanos. Tomēr, izrunāts skaļi, jautājums skanēja daudz nelāgāk nekā tad, kad formulēju to prātā.

Rego mirkli domīgi vērās manī, pirms atbildēja: “Manuprāt, mūsu attiecības ir sākušās nedaudz greizi. Labprāt to labotu ar atvainošanos.”

Man gandrīz izkrita no rokām ēdienkarte. Aizdomīgi palūrēju pāri tās laminētajai, falši apsvilinātajai malai.

“Piekrītu, iesākums nebija veiksmīgs,” sadūšojos uztvert Rego skatienu. “Droši vien tajā ir ari daļa manas vainas.” “Labi, tas nu tad ir izrunāts,” viņš atviegloti izpūta gaisu. Šī sarunas daļa laikam bija izplānota, lai noskaņotu mani pēc iespējas pozitīvāk un rosinātu uz atklātību. Lai tā būtu - atklātība vienmēr ir bijusi mana stiprā puse.

“Ceru, ka šodienas tikšanās ar Arhivāru neradīja tev greizu priekšstatu par mūsu sabiedrību?”

“Greizu priekšstatu?” Tas lika uz mirkli aizdomāties. “Nē, par to vari neuztraukties. Pēc tās īpatnējās drošības pārbaudes mani vairs nekas nespēja pārsteigt.”

“Man jāatvainojas,” Rego nešaubīgi uztvēra, par ko bija runa. “Tā ir sena tradīcija...”

“Tādā gadījumā spēju iedomāties, cik daudz pakaļu nabaga drošībnieki ir spiesti apostit. Darba specifika, ko neteiksi! Viņiem pienāktos piens par...” Laicīgi aprāvos, pamanot ļaunu vēstošas mīmikas izmaiņas sarunbiedra vasarraibumainajā sejā. Jau atkal domās dzirdēju Mārdžas balsi: “Klusēšana - zelts!” Laikam nedaudz pāršāvu pār strīpu ar jauniedibināto atklātibu.

“Lai vai kā - Arhivārs radīja paliekošu iespaidu,” centos nogludināt pašas uzkārsto vilnu. “Kādas ir prognozes - cik ilgi nāksies gaidīt lēmumu?”

Uz nākotnes sadarbības altāra tika upurēts Rego aizskartais pašlepnums - viņš pieņēma tēmas maiņu ar mūmijas cienīgu mieru.

“Domāju, jau rit varēsim doties mājup. Es patiesi augstu novērtēju tavu atbalstu.”

Man gribējās ierosināt viņam atbrīvoties no mugurkaula mākslīgā pagarinājuma, kas neļāva atslābināties un uzturēt ikdienišķu sarunu, bet jau atkal atcerējos Mārdžas astrālo padomu, ko saņēmu vien dažus mirkļus iepriekš. “Un kāds varētu būt lēmums? Viņi izsniegs dublikātu?” “Lūk, šo gribēju pajautāt tev.” Rego atbalstījās ar elkoņiem uz galda, liekot tam bīstami sašūpoties. Pieturēju sarkanvīna glāzi, lai nepaliktu bez tik ļoti nepieciešamās apziņas anestēzijas. No atbildes mani paglāba ādas biksēs un skarainā vestē tērpts oficiants, mūsu sarunu pārtraukdams ar gardi kūpošiem šķīvjiem, kas izmēros droši varēja sacensties ar satelītu.

Ar prieku ļāvu sarunai apsīkt un izbaudīju maltīti. Mana vielmaiņa zināmu iemeslu dēļ bija ieguvusi turbo paātrinājumu, un uzņemtās kalorijas tika sadedzinātas, pirms paspēju tās saskaitīt.

“Atgriezīsimies pie jautājuma,” kad pirmais izsalkums bija remdēts, galdabiedrs apņēmīgi mina iesākto sarunas taciņu.

“Rego, ko tu gribi, lai saku? Man nav tādas pieredzes, uz kuru atsaukties. Šī pasaule pagaidām ir gluži sveša, un, šķiet, tajā darbojas citi likumi. Ja tā būtu reklāmas aģentūra...” Uz mirkli aizdomājos. “Es nevērtētu mūsu izredzes īpaši augstu. Mēs esam prezentējuši savu piedāvājumu, un atbilde, visticamāk, nebūs pozitīva. Pat ja tava virsvadība piekritīs, domāju, tur būs daudzi apakšnoteikumi.”

“Baidos, tev ir taisnība.” Rego manas prognozes neiepriecināja. Pārsteidzoši, bet pirmo reizi bijām vienisprātis. Tas nebija tik patīkami, kā gaidīju.

“Līdz ar to,” domīgi pabikstīju pusatdzisušo pastu pa stadiona izmēra šķīvi, “manuprāt, ir jāmeklē vēl kāds cits risinājums.”

“Tev šķiet, ka neesmu jau tos visus apsvēris un izskatījis? Nav jau diži daudz variantu. Līdz Zemlikām ir jādabū karte, ko uzrādīt, vai arī mēs būsim mēslos līdz ausīm.” “Nu, varbūt jāparunā ar Viktoriju? Cik saprotu, ari raganām ir kaut kāda apvienība - arodbiedrība vai kas tamlīdzīgs. Varbūt viņas var palīdzēt?”

“Es jau runāju ar Viktoriju. Raganas nepalīdzēs. Viņas nevēlas iesaistīties.”

“Jauki. Acīmredzot viņām ir vairāk skaidrā saprāta nekā man,” pikti nomurmināju zem deguna. Varēju necensties pieklusināt īgnumu - vilkača asā dzirde to uztvertu tik un tā. Rego skatiens uzliesmoja, bet - gods kam gods - viņš centās apvaldīt dusmas. Atgrūdis šķīvi tālāk, vīrietis drūmi vērās galdautā. Es un mana lielā mute... Sirsnīgas sarunas laikam nebija mana stiprā puse.

“Klau, piedod, tiešām negribēju tevi aizvainot.”

“Nav runa par aizvainojumu. Neko citu jau no kaķa negaidīju. Ļauj man tev paskaidrot: es uztraucos ne jau par savu godu vai aizskarto lepnumu. Man vienalga, ko ar mani izdarīs principāts. Es būtu laimīgs izciest sodu, ja vien bars paliek neskarts. Tie ir mani cilvēki. Es uztraucos par viņiem un viņu ģimenēm. Ja karte netiks atgūta, daudzi ies bojā, daudzi būs spiesti bēgt no Latvijas, bet vēl vairāki -nolemti kaunpilnai eksistencei svešā barā. Tu neko nezini par šo pasauli, par kuru tik nicīgi izsakies. Es saprotu - tu esi jauniņā. Ir nepieciešams laiks, lai izprastu, kas un kā šeit darbojas. Tomēr tagad laika nav - vai nu tu atmet bērnišķīgos izlēcienus un vismaz centies mūs izprast, vai ari...” viņš aprāvās pusvārdā un, atgrūzdams krēslu, strauji piecēlās no galda. Izvilcis no kabatas maku, Rego nolika uz galda simt eiro banknoti. “Samaksā par vakariņām.”

Paliku klusu vērojam, kā viņa stīvā mugura nozūd aiz mājas stūra. Varbūt biju nepareizi novērtējusi problēmas dziļumu.

Plānotā jaukā pastaiga nesteidzīgā solī atpakaļ uz viesnīcu izpalika. Rudenīgais sīklietus, kas nu jau pāris nedēļu mocīja Rīgu, beidzot bija atvilcies ari līdz Romai. Zeltaini silto sauli nomainīja ledaini ūdens pirksti, kas apņēmigi centās aizkļūt man aiz apkakles. Sevi atkal lika manīt klepus, tādēļ padevos liktenim un apturēju taksometru, kas mani siltu un sausu aizvizināja atpakaļ uz pagaidu mājvietu.

Foajē mani sagaidīja cits vilkatis. Daudz draudzīgāk noskaņots. Nika meklēja kādu, ar ko kopā atbrīvoties no liekā laika, lietderīgi to noslīcinot vīna glāzē. Šādi piedāvājumi uz mani iedarbojas absolūti precīzi - es kļūstu pielaidīga un atsaucīga.

Tā nu iekārtojāmies ērtajos klubkrēslos viesnīcas bārā un, tālredzīgi pasūtījušas atbilstoša tilpuma dzērienu (pudeli, nevis glāzi), dzintarainajā izkliedētās gaismas siltumā baudījām pelēko, drēgno laiku aiz loga.

“Drīkstu ko jautāt?” pēc pirmajām pieklājības frāzēm un izdzertajiem malkiem Nikai uzradās drosme un vēlme pēc sirsnīgas sarunas. Diemžēl viņa vēl nezināja, cik nespējīga šinī jomā esmu es.

“Droši,” pavicināju roku viņas virzienā, nojaušot iespējamu katastrofu.

“Kā tev vienmēr izdodas tā nokaitināt bosu?”

Jāsaka - šādu jautājumu negaidīju.

“Nu, viņš atgriezās viesnīcā pirms tevis, un jau pa gabalu varēja redzēt, ka jums laikam ir bijusi saruna. Neviens cits nespēj viņu novest līdz tādai baltkvēlei.”

“Uztveršu to kā komplimentu,” domīgi attraucu, apzinoties, ka apzīmējums gluži neatbilst Nikas sacītajam. “Teikšu, kā ir, - man ir talants. Tomēr atļaušos arī piebilst, ka Rego ir viegli nokaitināms. īsti jau pat nav jāpiepūlas.” “Nu, uz mani viņš nekad nav bļāvis,” Nika nošūpoja blondo zirgasti. “Bijis neapmierināts, aizrādījis, varbūt kādu skarbāku vārdu pateicis, bet tā... nekad lidz tādai pakāpei.”

“Ko lai saku - tu esi smukāka par mani.” Nezinu, vai tas bija attaisnojums, bet nekas labāks prātā nenāca. Un arī palīdzēja slēgt tēmu - Nika nosarka līdz pat ausu galiņiem un iedziļinājās glāzē.

“Labāk pastāsti: ar ko viņš nodarbojas parastajā dzīvē? Nu, ārpus šī te... visa,” nekonkrēti žestikulēju ar glāzi, nespējot piemeklēt īsto vārdu. “Vai Rego kaut kur strādā, viņam ir uzņēmums, sieva, bērni...?”

“Jā, bosam ir celtniecības uzņēmums. Viņš ceļ mājas, būvē ceļus un vēl visu ko. Sievas nav, bet bija. Viņi izšķīrās pirms pāris gadiem. Viņa nebija viena no mums. Barā runā, ka uzzinājusi par bosa īsto dabu un... nobijusies. Bērnu nav. Nu vismaz - cik es zinu.”

Izskatijās, ka pēc dažām glāzēm vīna Nika bija tikpat aša uz sarkšanu kā es. Laipni lūdzam klubiņā!

“Cik tev gadu?” Mans jautājums izsita sievieti no sliedēm, bet, kā jau labs kareivis, viņa nevilcinoties atbildēja. “Divdesmit septiņi.”

“Tu izskaties jaunāka.” Es neglaimoju, tā bija patiesība. “Tu esi otrais numurs barā? Nākamā aiz Rego?”

“Ko tu!” viņa iesmējās īsus, rejošus smieklus. “Nē, es esmu Rego asistente. Tāda kā pakalpiņš. Otrais numurs, kā tu teici, ir Vilnis. Neesi viņu sastapusi? Tāds neliela auguma, nedaudz apaļīgs.”

“Vilnis?” Centos Nikas doto aprakstu salīdzināt ar jau redzētajiem vilkačiem. “Nevaru uzreiz tā iedomāties. Kāpēc tad uz Romu nelidoja viņš?”

“Kurš tad uzmanīs baru, ja abi bosi būs ārpus Latvijas?” Nika atbildēja ar pretjautājumu.

“Vai tad pāris dienu bars nevar pats sevi uzmanīt?” “Vilki paliek vilki,” Nika negribīgi paraustīja plecus un papildināja glāžu saturu. Spriežot pēc nepieciešamības pieturēt izvairīgo stikla trauku, kamēr tajā lej vīnu, arī vilkate bija nedaudz iereibusi. Nospriedu, ka šis ir īstais brīdis, lai izvilinātu mani interesējošo informāciju. Tā kā iepriekš Rego uz maniem jautājumiem par šo tēmu bija reaģējis klaji noraidoši, tad cerība, ka Nikas attieksme būs citāda, bija gluži neliela. Tomēr jāatceras, ka arī manas spriestspējas šobrīd krietni ietekmēja rūgusi ogu sula. Gan jau Mārdžai būtu kāds atbilstošs teiciens, bet man prātā skanēja vien uzmundrinošs, nedaudz šļupstošs - riskē!

“Klau, gribēju tev ko vaicāt. Rego stāstīja, ka Vjačeslava māceklis aizbraucis uz Dāniju strādāt - cūkas audzēt. Priekšnieks neizskatījās īpaši apmierināts. Kāpēc?”

“Mēs esam plēsēji,” Nika, šķiet, nespēja noticēt, ka varu uzdot tik muļķīgu jautājumu. “Mēs medījam, nevis slaukām mēslus.”

“Bet darbs paliek darbs,” nevarēju piekrist. “Kāda starpība?”

“Liela,” Veronika vairs necentās paskaidrot. “Turklāt Rego ir dusmīgs uz Maksimu ne jau tikai darba dēļ. Viņš mūs kārtīgi iegāza, tā pa kluso aizšmaukdams. Protams, kā Harija pusbrālis viņš tiktu vairāk uzmanīts, bet ne jau izslēgts. Rego ir stingrs, bet taisnīgs.”

“Pusbrālis?” Vīns bija atraisījis Zvēra kunga asistentes mēli, un es negrasījos laist šādu iespēju vējā.

“Jā, vai tad tu nepazini Maksimu Lūkasu?” viņa attapa, ka laikam pateikusi par daudz. “Nu, katrā ziņā, pat ja viņš nebūtu aizbraucis, nedomāju, ka tas mainītu pašreizējo situāciju. Mācekļi parasti nedzīvo kopā ar Glabātāju. Tātad viņš karti arī nebūtu nosargājis.”

“Bet kāpēc viņš aizbrauca? Vai Rego dēļ? Vai Maksims baidījās, ka arī viņu izraidīs no bara?” cerēju izspiest vēl kādu noderīgu zināšanu lāsi. Iespējams, šinī lietā tikko bija parādījies potenciālais vainīgais. Ja Maksimam, Harija pusbrālim, bija zobs uz Rego un baru, tad šis būtu lielisks veids, kā atriebties. It īpaši aizdomīgu to visu padarīja Zvēra asā reakcija. Viņš kaut ko slēpa. Ziņkārība mani nobeigs!

“Kāda vairs starpība? Viņš ir prom. Jau labu laiku,” Nika izvairījās no tiešas atbildes. “Maksims aizbrauca septembra sākumā, tātad pavisam noteikti nebija Latvijā tobrīd, kad karti nozaga.”

“Kā tu vari būt droša, ka viņš pa kluso neatgriezās?” es nebiju tik pārliecināta.

Veronika veltīja man dusmīgu skatienu un noraidoši paraustīja plecus. Vīna glāze vientuļi stāvēja uz galdiņa viņai priekšā. Laikam sarunas tēma bija laupījusi vīnam visu garšu.

“Kad tu uzzināji, kas patiesībā esi?” nolēmu atgriezties pļāpu režīmā, noglabājot jauniegūtās zināšanas vēlākai apstrādei.

“Kad man bija trīspadsmit, mani sakoda klaiņojošs suns,” Nika uzrotīja blūzes piedurkni, kas līdz šim bija veiksmīgi slēpusi baltas, grubuļainas rētas, kuras izvagoja viņas slaido roku no plaukstas locītavas līdz pat elkoņa līkumam. “Kad sākās pārmaiņas, vecāki to norakstīja uz trakumsērgu.” “Tevi sapotēja?”

“Gandrīz,” viņa īsi iesmējās un zem nepatīkamo atmiņu svara nodūra skatienu. “Vecmamma paglāba. Atzinās, ka tas man mantojumā no viņas. Sākumā senči negribēja ticēt. Vēlāk tētis vien noteica, ka sievasmāte vienmēr šķitusi īsta kuce. Tikai viņš neapzinājies, cik tuvu patiesībai bijis.” “Skarbi. Un kādas tagad ir jūsu attiecības?”

“Nekādas. Es aizgāju no mājām, kad man bija septiņpadsmit.”

“Tādēļ, ka esi divdabe?”

“Nē, tādēļ, ka priekšroku dodu meitenēm.”

Tagad bija mana kārta sarkt un nodurt skatienu. īsti nezināju, kā reaģēt - vai Veronika jokoja vai runāja nopietni?

“Kad tēvs uzzināja...” viņa noskaloja rūgtuma pieskaņu balsī ar lielu malku vīna, “viņš uzšāvās orbītā no dusmām. Teica, ka ar spalvainu meitu vēl esot varējis samierināties, bet ar tādu...”

Nika izteiksmīgi izbolīja acis. Laikam nebiju vienīgā ar problemātisku ģimeni.

“Un kā ir ar tevi?” sieviete pārtrauca ieilgušo klusuma brīdi.

“0 nē! Man patīk vīrieši,” pasteidzos ieviest skaidrību šinī jautājumā.

“To es zinu,” Nika noķiķināja. “Gribēju vaicāt - kā tavi draugi un radi uztver to, ka esi spalvaina?”

“Iesaka skūties pēc iespējas biežāk.”

Pēc sarunbiedres izteiksmes nojautu, ka joks ir pārprasts.

“Nu, viņi neko nezina. Draudzenes laikam līdz galam vēl nav sapratušas, bet citu attiecību man pašreiz nav. Ar iepriekšējo draugu izšķīros pirms pārvēršanās.”

“Tici man, labāk šinī pārejas periodā arī neuzsākt jaunas attiecības. Tev pat vēl nav pusgads. Vēl daudz kas mainīsies,” Nika zīmīgi paraustīja uzaci.

“Uzmundrinoši,” nokrekšķējos glāzē, rožainu nākotnes perspektīvu iedvesmota.

“Labi, laiks uz gultu.” Vilkate graciozi piecēlās no zemā klubkrēsla par spīti paaugstinātajiem grādiem organismā.

“Man patīk gulēt vienai,” nomurmināju caur vīna miglu.

“Rozā joki mani vairs neiespaido,” viņa paraustīja plecus, liekot man justies vainīgai par netaktisko piezīmi.

“Neņem ļaunā. Man ir talants nokaitināt cilvēkus,” es atvainojos.

“Tad jau labi, ka neesmu cilvēks.”

Vakars nebeidzās uz pozitīvas nots. Nikas atbilde atstāja mani nedaudz rūgtenas morālas mieles. Vai viņai būtu taisnība? Mēs vairs nebijām cilvēki? Piepeši vīns zaudēja aromātu, un dullums galvā nešķita tik patīkams. Sajutos nogurusi un ilgojos pēc karstas dušas un mīkstas gultas.

Norēķinājusies par dzērienu, gurdi devos uz numuru, domās apviļājot pasviesto domu par zaudēto cilvēcību. Iznākusi no lifta, pamanīju gaiteņa galā kādu vīrieti, kuram šķita sagādājam grūtības durvju elektroniskās atslēgas ievietošana tai paredzētajā atverē. Tas likās tik simboliski -ari es vairs nespēju iekļauties sev paredzētajā dzīves nišā. Bija mainījies mans kods.

Šādu filozofisku domu pārņemta, līdzsvaram atspiedusies ar pieri pret durvīm, mēģināju iemānīt plāno plastikāta karti šaurajā šķirbiņā. Nākamajā mirklī es jau atrados uz ceļiem un, vēl neredzot uzbrucēju, centos aizvelties pēc iespējas tālāk. Lai arī nebiju vilcinājusies ne mirkli un bez garām pārdomām paklausīju instinktu bridinošajam brēcienam, tomēr ari pretinieks izrādījās pietiekami izveicīgs. Spēcīgas rokas ieslēdza mani ciešā apskāvienā, uzbrucējam ar svaru iespiežot manus ceļus grīdā. Sajutusi karstu elpu uz kakla, strauji atliecu galvu, cerot trāpīt vīrietim pa degunu, bet manevrs izrādījās veltīgs.

“Stay still'!” Spriežot pēc sēcošās balss, virs manis gulēja angliski runājošs vīrietis.

Es pārsvarā neklausu svešinieku ieteikumiem un neuzskatīju, ka šis būtu īstais bridis mainīt savus paradumus.

“Rego!” Kuģa Aurora miglas taure varētu mani apskaust par skanīgumu. Un tas ari deva acumirklīgus rezultātus, lai gan ne tādus, kā vēlējos. Uzbrucējs pacēlās gaisā un triecās pret pretējo sienu. Kopā ar visu manu personu. No trieciena mana galva atkal lidoja atpakaļ, šoreiz - inerces vadīta, un tas jau bija mazāk patīkami. Sprandā kaut kas nejauki nočirkstēja, liekot acu priekšā uzplaiksnīt zvaigznīšu lietum.

“Back ofp,” uzbrucējs brīdinoši kādam uzrūca. Tad jau es atguvu redzes spējas, un izrādījās, ka šo īso pavēli bija izpelnījies Rego. Dūrēs savilktām rokām un sakostiem zobiem viņš izskatījās kā ruda sodība, nolaidusies no Debesu valstības pašā viesnīcas gaitenī. Parasti tik zilo acu skatiens bija satumsis un kļuvis svešādi stings. Tādas acis es biju redzējusi tikai plēsējiem kanāla National Geographic pārraidēs.

“Atlaid viņu,” drīzāk nojautu nekā sapratu Rego teikto. Viņa balss vairāk atgādināja savvaļas dzīvnieka rūcienu, nevis cilvēka izdvestās skaņas. Kaut kur tālāk gaitenī noklaudzēja durvis, un mums tuvojās steidzīgi soļi. Arī Nika nevēlējās palaist garām iespēju pavilloties.

Juzdams pārspēku, uzbrucējs nedaudz atslābināja tvērienu, ļaujot man uzelpot. Tālāk saruna noritēja itāļu valodā, kuras zināšanas man bija pietiekami ierobežotas, lai no visa sacītā saprastu vien tik daudz, ka runa ir par mani. Roka, kas apvija manu kaklu, bija kārtīga baļķa resnumā un arī oda atbilstoši - pēc meža, muskusa un briesmām. Uzmanīgi pagriezu galvu, ar acs kaktiņu šķielējot uz cilvēku, ar kuru atrados piespiedu tuvībā. Bieza, tumša bārda aizsedza viņa seju, bet dziļajās acis dzalkstīja draudīgs skatiens. Sajutis manu manevru, viņš sasprindzināja vareno bicepsu, atkal vienlaikus laupot man kustības brīvību un daļēji noslēdzot elpceļus. Izdvesu gārdzošu skaņu un drudžaini centos aizkabināt pirkstus aiz spalvainā sloga, lai iegūtu kaut minimālu gaisa plūsmu.

Pamanījis vieglās grūtības, kurās biju nonākusi, Rego samierinoši pacēla plaukstas un pāris soļu atkāpās, pavelkot aiz sevis ari Nīku, kas, savīkstījusi dūres, bija gatava cīņai.

“Leonīda,” viņš pievērsās man. “Lūdzu, nedari muļķības. Franko tevi atlaidīs, ja apsolies uzvesties labi.”

Protams, lietderīgi būtu bijis, ja Rego ari definētu, ko viņa uztverē nozīmē uzvesties labi. Bet iespēja brīvi uzelpot bija pietiekami kārdinoša, lai es apsolītu jebko.

No manām acīm nolasījis piekrišanu (jo jebkādi citi komunikācijas veidi bija liegti), Rego deva iedrošinošu zīmi sagūstītājam, kurš tagad bija ticis arī pie vārda - Franko. Nika šķita neapmierināta ar notikumu pavērsienu, un tas mani darīja bažīgu. Tomēr dāvinātam zirgam zobos neskatās.

Franko negribīgi atlaida tvērienu ap manu kaklu, atstājot vien savu lāča cienīgo ķetnu uz pleca.

“Rego, kas notiek?” pirms atkal uzticējos balsij, pāris reižu dziļi izelpoju, cenšoties atbrīvoties no panikas, kas pamazām, bet neatlaidīgi pieauga. Visas iesaistītās puses izskatījās pārāk nopietni, lai to varētu klasificēt kā pārpratumu.

“Arhivārs mūs gaida,” vilkatis caururba mani ar stingu dzīvnieka skatienu. “Ir jaunumi mūsu lietā.”

6

Jau atkal man uzlika acu apsēju un, neievērojot pat elementāras pieklājības normas, iestūma mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Tomēr tas nešķita tik šausminoši kā Rego klusējošā piekrišana. Veltīgi centos noskaidrot, kas īsti notiek. Tiku pagodināta vien ar dusmīgu uzrūcienu, kas pārliecināja paciesties.

Šoreiz pie Arhīva ēkas bija novietotas vairākas mašīnas, kas liecināja, ka vēlajā vakara stundā neesam vienīgie apmeklētāji. Ēkas priekšpusi un kāpnes izgaismoja neskaitāmas lampas, liekot tumsai ārpus gaismas apļa izskatīties pēc melnas sienas. Pie ieejas mūs sagaidīja plikgalvis Paolo ar saviem vilkiem un vēl kāds pusducis ļaužu, kuri neizskatījās pēc drošībniekiem.

Šoreiz apostīšanas ceremonija aiztaupījās. Bez liekām sarunām un samērā rupji mani izvilka no mašīnas, augšup pa kāpnēm un cauri garajiem gaiteņiem uz Arhivāra kabinetu. Gluži tāpat kā dienas sākumā Paolo pavadīja mūsu svītu, tikai šoreiz skatītāju bija ievērojami vairāk. Es sajutu nepatikšanas, kas kliegtin kliedza sejā. No bailēm biju kļuvusi vai gluži stīva, un ar katru metru mana spēja pretoties saruka. Ar acs kaktiņu pamanīju Niku, kas turējās dažus soļus iepakaļ. Lai gan divdabis biju samērā neilgi, tomēr no viņas vēdījošo baiļu smaku spēju saost. Kaut kas bija nogājis greizi. Tik greizi, ka Pizas tornis tāds nieks vien šķita.

“Turi muti un atbildi īsi,” Rego brīdinoši norūca man pie auss, iekams mani nepieklājīgi un bez uzaicinājuma apsēdināja krēslā pretim Arhivāra galdam. “Neizrunājies lieku.” Pats sirmais kungs vēl nebija ieradies, tāpēc ieguvu pāris mirkļu, lai pārlaistu skatienu klātesošo sejām, kuras bija aizdomīgi nopietnas.

“Kas notiek?” ar stīvām lūpām uzrunāju Niku, liekot cerības uz jauniesākto draudzību.

“Nezinu,” viņa izskatījās tāpat, kā es jutos. “Esot atrasti kaut kādi jauni pierādījumi.”

“Kādi pierādījumi? Kam?” kalu dzelzi, kamēr vēl to mākslīgi neatdzesēja Rego dzestrais skatiens. Paolo ar drošībniekiem pievirzījās pussoli tuvāk un burtiski saspicēja ausis.

Blondīne noliedzoši papurināja galvu un saknieba lūpas par zīmi, ka saruna beigusies. Neveselīgā interese klātesošo skatienos atgādināja Rego padomu, kuram nolēmu sekot. Gan jau viss noskaidrosies. 11 izrādīsies kāda šausminoša kļūda, muļķīgs pārpratums...

Kabineta tālākajā sienā atvērās apslēptas durvis - tās bija viltīgi nomaskējis gleznojums, kas atgādināja nišu. Arhivārs ieripoja kā tanks. Tikpat liels, draudīgs un uz riteņiem. Iepriekš lielais galds mūsu starpā bija apslēpis skatienam ratiņkrēslu. Tomēr tas nemazināja viņa iespaidīgumu. Gaiss telpā šķita elektrizēts. Jutu, kā saslejas sīkie matiņi uz spranda. Gluži kā pirms negaisa novēdīja ozona smārds. Džakomo spēks bija nenoliedzams.

Absolūtā klusumā viņš ieņēma vietu otrpus galdam un uzkrāva man skatienu kā svina plāksni. Spiediens bija grūti izturams. Sāpošās plaušas atgādināja par skābekļa piegādes nozīmi dzīvības uzturēšanas procesos. Lēnām izelpoju un ieelpoju. Gluži kā jogā.

“Paldies, ka piekriti atkal tikties,” Arhivārs samtaini iesāka. It kā man būtu bijusi izvēle!

“Atvainojos, ja Franko metodes izrādījušās nedaudz par skarbu. Viņš vienmēr ir bijis karstgalvis,” vecais turpināja, izliekoties nemanām saspringtos skatienus mums apkārt. “Šoreiz kafiju nepiedāvāšu, jo saruna būs īsa un laika ir maz.” Nevarētu teikt, ka šāds pavērsiens mani apbēdinātu -motoreļļa kafijas krūzītē nekad nav bijis mans iecienītais dzēriens.

“Jautāšu vēlreiz, pirms apspriežam apstākļus, kuru dēļ esi šeit. Vai tu zini, kas ir noticis ar karti?”

“Nē, kā jau teicu...” Manu uztraukto burbuļošanu pārtrauca Paolo delnas svars uz pleca. “Nē. Nezinu.”

“Tev nav ne mazākās nojausmas, kas to paņēma?” “Nē.” Plikgalvja rokasspiediens palīdzēja atbildēm būt īsām un konkrētām.

“Tu nezini, kur tā patlaban atrodas?”

“Nē,” godīgi apstiprināju jau iepriekš sacīto, tomēr mani nepameta sajūta, ka par labu tas nenāk.

Arhivārs uz mirkli nolaida skatienu uz savām lielajām plaukstām, dodams man laiku pārdomāt atbildes. Jutos kā eksāmenā.

“Kestas,” viņš ar smagu nopūtu palūkojās uz garu, tievu vīrieti ar kazbārdiņu, viļņainiem, pašķidriem mateļiem un tik zaļām acīm, ka tās drīzāk izskatījās dzeltenas. Kā vilkam.

“Tas ir Kestutis Šuodraskis, Lietuvas bara vadītājs,” Dža-komo iepazīstināja. “Viņš šodien vērsās pie manis ar unikālu lūgumu. Nu, varbūt ne gluži unikālu... Ja jūs nebūtu ieradušies pirmie...”

Viņš nogaidoši lūkojās manī. Velti - es nezināju, par ko ir runa.

“Džakomo, nevilksim garumā,” lietuvietis atļāvās iejaukties. Atbalstījies ar garajām, kaulainajām rokām pret galdu, viņš urbās ar skatienu Arhivārā. “Es saku, tā ir viņa!”

“Tā var būt tikai sakritība,” sirmais kungs norūca. Dzīvnieciskā skaņa savādi kontrastēja ar brillēm plānajos rāmjos, uztupinātām uz lielā deguna. Viņš izskatījās pēc zinātnieka, nevis vilka.

“Leo, ļauj man paskaidrot.” Svina plāksne atkal uzgūla maniem pleciem. “Kestas baru ir piemeklējusi tāda pati nelaime kā Rego. Viņu karte ir pazudusi. Tomēr jūsu kaimiņiem paveicās vairāk - vietā, no kuras tā tika izzagta, uzieti pierādījumi, kas varētu palīdzēt atrast vainīgo. Pēdas nospiedums un spalvas kušķis.”

Manuprāt, tās bija lieliskas ziņas! Bet tas neizskaidroja savādo saspringumu gaisā un to, kāpēc tiku atvilkta šurp. Lai man pateiktu, ka slikti darīju savu darbu? Neatradu vainīgo jau sākumā? Vispār - tas manos pienākumos neietilpa, un par brīvprātīgo darbu nekāds atalgojums nepienācās. Un arī sods ne.

“Jauki,” godīgi noteicu. “Vai ir zināms, kam tie pieder?” “Pagaidām personība vēl nav noskaidrota. Tikai suga,” Džakomo nenovērsa smagnējo skatienu. Lietuvietis nervozi dīdījās līdzās, alkaini nopētot mani gluži kā izsalcis kucēns siera gabalu.

“Vai nojaut, par ko ir runa?” Man laikam tika dota pēdējā iespēja. Tikai nezināju, kas būtu jādara. “Pēdas nospiedums un apmatojums pieder kaķim. Spriežot pēc krāsas - brūnam kaķim.”

Manas smadzenes sākotnēji atteicās izprast problēmas dziļumu. Bet tad nāca atskārsme - un viss nostājās savās vietās. Pēc Džakomo domām, es biju zagle.

“Bet tas ir absurds!” Piepešas dusmas mani uztrenca stāvus, pirms Paolo paspēja reaģēt. “Es nesēdēšu te un neklausīšos šajos nejēdzīgajos apvainojumos! Vai tā ir pateicība par to, ka centos jums palīdzēt? Es piekritu braukt Rego līdzi uz Romu, lai apliecinātu viņa vārdu patiesumu, nevis lai tiktu apvainota zādzībā!”

“Iespējams,” Džakomo samierinoši pacēla lielo plaukstu. “Iespējams, Kestutis kļūdās. Protams, tu neesi vienīgā savas sugas pārstāve reģionā. Bet ciešā saikne ar Rego baru padara tevi par vienu no aizdomās turamajiem.”

“Ciešā saikne!” nikni izspļāvu. “Tā nav mana iniciatīva vai izvēle! Kaut kā ir sanācis tā, ka jau kuro reizi cenšos glābt šī bara pēcpusi. Vai pēcpuses! Un ne jau labprātīgi!”

“Lai kā arī būtu,” Arhivārs uzmeta brīdinošu skatienu lietuvietim, kas likās gatavs mesties man pie rīkles par šādu izrunāšanos, “ir tikai viens veids, kā pārliecināties par tavu nevainību.”

Drīzāk jutu nekā redzēju Rego un Niku saspringstam. Lietuvietis atņirdza dzeltenos zobus nepatīkamā smaidā. Tas viss neko labu nevēstīja.

“Ir jāsalīdzina pēdu nospiedumi un smaka,” Džakomo nogaidoši palūkojās manī.

“Kādi pēdu nospiedumi?” drošības pēc pārjautāju.

“Jāsalīdzina tavas pēdas nospiedums ar Kestuta atvesto atlējumu.”

Tikai tagad pamanīju uz lielā rakstāmgalda balojam ģipša kluci kaķpēdiņas formā.

“Bet kā...?” dusmas sāka atkāpties, bet skaidrība nepalielinājās.

“Tev būs jāpārvēršas.”

Pēc šiem Arhivāra vārdiem bija pienākusi Rego kārta lēkt kājās un iejaukties.

“Kungs, tas nav iespējams! Leonīda tikai nesen kļuva par divdabi. Viņa vēl nemāk pārvērsties bez pilnmēness.” “Ir veids, kā šo procesu var paātrināt...” lietuvietis dedzīgi iestarpināja. “Dzira...”

“Tas ir neprāts! Es nepieļaušu...” Rego dusmīgi noraidīja. “Mēs nevaram uzspiest kaut ko tik riskantu!”

“Nedomāju, ka šinī gadījumā ir izvēles iespējas.” Arhivārs izstaroja ledainu mieru. “Kestutis kā Lietuvas bara vadītājs ir izvirzījis apsūdzību. Vai nu tā tiek atspēkota, vai arī principāts izskatīs piemērojamo sodu. Kā tu, Rego, noproti, par šādu pārkāpumu tas nebūs no mazajiem.” “Bet viņa nav bara loceklis!” Rego pēdējās savaldības paliekas izplēnēja kā pērnais sniegs. Atbalstījies ar dūrēm pret veclaicīgo rakstāmgaldu, viņš kliedza Arhivāram sejā. Pēdējais nelikās iespaidots.

Jutu, ka pienācis laiks iejaukties. Galu galā šeit tika apspriesta mana persona, un, lai ari kādas būtu manas attiecības ar Rego, nevēlējos viņu ievilkt ķezā manas vainas dēļ.

“Pagaidi,” samierinoši uzliku roku uz Zvēra masīvā pleca, lai jau nākamajā bridi to atrautu kā dzelta. Dusmas sprēgāja kā dzirksteles un dzēla plaukstā.

“Ja ir kāds veids, kā pierādīt, ka neesmu iesaistīta, esmu gatava to izmēģināt.”

“Tu nezini, ko runā,” Rego ar čūskas izveicību apsviedās pret mani. Viņa acīs dega industriāla izmēra brīdinājuma zīmes, kuras ignorēt būtu neprāts. Bet kurš teica, ka esmu prātīga?

“Protams, nezinu,” paraustīju plecus. “Bet jūtu, ka citas izvēles man nav. Patlaban visi esam nedaudz iekarsuši.

Kādam jāsper pirmais solis un jāiziet uz kompromisu. Kāpēc lai tā nebūtu es?”

“Leonīda, tu piekriti pārbaudei?” Džakomo gaidija oficiālu apstiprinājumu. Jutos kā pele, kas vēro slazda aizciršanos palēninājumā.

“Jā! Sakiet, kas jādara.”

Nevarēja taču būt tik Jauni. Lai ari kā, būtībā mēs visi tomēr bijām cilvēki, civilizēti cilvēki, kuri pakļāvās vispārpieņemtām sabiedrības normām, kuru dzīves regulēja likumdošana un kārtību sargājošas instances. Jā, es paļāvos uz tiesu, policiju un juristiem, kas mani izvilktu no ķezas.

"Tā kā mūsu sabiedrībai esi pievienojusies samērā nesen, tad ļauj man paskaidrot gaidāmo procedūras norisi,” Arhivārs ar žestu aicināja mani apsēsties. Viņa balss tonis nevēstīja neko labu, tāpēc ar prieku pieņēmu piedāvājumu.

“Tik agrīnā divdabisma stadijā kā tev bez pilnmēness maģijas ietekmes nav iespējams pārvērsties, bet tas šobrīd ir akūti nepieciešams, lai noskaidrotu notikumu apstākļus - salīdzinātu tavus pēdas nospiedumus ar Lietuvas bara atrastajiem. Līdz ar to tiks izmantots katalizators, viela, kas aktivizēs pārvērtību procesus tavā ķermeni. Ar šo stimulāciju, mākslīgi izraisīto pārvēršanos ir saistīti zināmi riski. Pirmkārt, pastāv iespēja, ka kāds no iekšējiem orgāniem atsakās darboties vai tā darbība tiek traumēta. Piemēram, smadzenes. Un, otrkārt, ir liela varbūtība, ka pārvērtības ir neatgriezeniskas.”

“Ar to Džakomo gribēja teikt - iedzerot Dziru, tu vai nu sajuksi prātā, nomirsi no iekšējas asiņošanas, vai ari uz visiem laikiem paliksi par kaķi,” Rego izgrūda caur sakostiem zobiem, nenolaižot skatienu no Arhivāra.

Es nosvīdu aukstiem sviedriem, un uz mirkli telpa sagriezās krāsainā virpulī. Šis būtu ļoti nepiemērots brīdis ģībšanai.

“Vai tādi gadījumi jau ir bijuši?”

“Jā.”

“Bet ir taču arī iespēja, ka nekas no tā visa nenotiks? Es pārvērtīšos šurpu turpu, un viss atkal būs pa vecam, vai ne?” Slazds bija aizcirties, un man atlika tikai cerēt.

“Jā,” Džakomo apstiprināja. “Viens no desmit ir izdzīvojis bez jebkādām paliekošām sekām.”

Lūkojos tumsā aiz loga un prātoju, cik sāpīgi būtu izlēkt cauri stiklam. Un kur būtu tuvākais policijas iecirknis? Es būtu ar mieru pasēdēt cietumā par sīko huligānismu. Vismaz pāris nedēļu. Līdz pilnmēnesim.

“Bet kāpēc mēs nevaram nogaidīt līdz pareizajai mēness fāzei?” Negribēju laist vaļā cerību.

“Ja vēlamies līdz Zemlikām šo jautājumu atrisināt, tad gaidīt nav vēlams,” Arhivārs garāmejot atbildēja uz man tik svarīgo jautājumu, ar skatienu pieaicinot Paolo. Drošībnieks viegli iebakstīja man mugurā, aicinot piecelties.

“Dziras pagatavošanai ir nepieciešams laiks. Lai tu nepārdomātu un nemēģinātu muļķīgi bēgt, tad pašas drošībai tu paliksi šeit, Arhīvā. Paolo tevi pavadīs,” sirmais kungs deva atļauju doties prom. Bet es vēl nebiju gatava padoties.

“Rego...” Ar kaunu jāatzīst, ka vājums, ko jutu ceļos, bija iezadzies arī balsī. Tomēr Zvēra kungs nelikās iespaidots. Nepacēlis skatienu, viņš iztraucās laukā pa durvīm. Vai es jau būtu norakstīta? Veronika vainīgi paraustīja plecus un, īsi atvadoties no klātesošajiem, sekoja bosam, atstājot mani vienu vilku barā.

Man ierādītā telpa nebija gluži cietums. Arhīva otrajā stāvā aiz slēgtiem slēģiem - neliela istabiņa ar gultu, galdiņu un krēslu. Pie griestiem baltā vadā karājās blāva spuldzīte. Durvis aiz manis tika aizslēgtas, un, spriežot pēc skaņas, kāds no Paolo vīriem palika tās apsargāt. Lai es neizdomātu muļķīgi bēgt. Manis pašas drošībai. Tā viņš teica. Vecais maita.

Gluži kā miglā atgūlos gultā, stingi blenžot griestos. Es gaidīju asaras, histēriju, baiļpilnu drudzi. Taču mani bija pārņēmis nedabisks miers. Smadzenes atteicās pieņemt tik absurdu notikumu pavērsienu. Lai vai kā, bet bija grūti noticēt, ka divdabji stāvēja pāri likumiem. Ka viņi varēja nogalināt un neviens to pat nepamanītu. Neviens neinteresētos. Atņemt cilvēkam dzīvību... Sakropļot. Tā taču nebija nekāda mafija! Inteliģenti cilvēki ar senām tradīcijām... Domas pavediens aizritēja līdz šīvakara sarunai ar Niku. Cilvēki? Vai tie vēl joprojām bija cilvēki? Vai es vēl joprojām biju cilvēks? Vai man bija tiesības un iespējas saņemt aizsardzību tāpat kā jebkuram citam?

Es tik maz zināju par šo seno, noslēgto sabiedrību. Tagad no sirds nožēloju vieglprātīgo attieksmi pret Viktorijas doto literatūru. Nosolījos: ja izkļūšu no šis ķezas sveikā, izlasīšu katru rindiņu tajās sasodītajās grāmatās.

Asaras joprojām nenāca. Es saritinājos kamoliņā, pievilku ceļus pie zoda un, sev par brīnumu, ieslīgu vieglā snaudā.

Pirms devos ieslodzījumā, mani atbrīvoja no jebkādiem līdzekļiem, kas varētu liecināt par laika ritējumu, - pulkstenis un mobilais telefons tika nodoti glabāšanā.

Līdz ar to bija grūti spriest, cik ilgi biju snaudusi, kad viegla grabināšanās pie durvīm atsauca mani no ceļojuma sapņu valstībā.

Situācijas nopietnība acumirklī izgaiņāja miega paliekas un iztrenca no gultas, liekot būt kaujas gatavībā.

Durvis pavērās nelielā šķirbiņā, pa kuru bez skaņas ieslīdēja vīrietis baltā kreklā un tumšā uzvalkā.

“Are you Leo? I’m Tom Hex',” viņš steidzīgi iepazīstināja ar sevi, pa spraugu vērodams gaiteni, no kura tikko bija ieradies.

“Toms Henks?” Viņš it nemaz nebija līdzīgs amerikāņu aktierim, tomēr drošības labad nolēmu pārjautāt.

“Do I look like one?[7]" galvu piešķiebis, viņš pār plecu pavērās uz mani.

“Nē, tu izskaties kā sasodīts Džeimss Bonds,” nomurmināju latviski, un tā bija taisnība. Nespēju ātrumā atcerēties, kā sauca angļu aktieri, kas spēlēja jauno aģentu 007, bet katrā ziņā jaunais personāžs uz manas dzīves skatuves bija viņam ļoti līdzīgs.

“Vai esi gatava doties prom?” Toms Hekss pārlaida man vērtējošu skatienu. Tā kā Morfeja skavās biju relaksējusies pilnībā apģērbta, man nebija par ko uztraukties.

“Tu domā - bēgt?”

“Jā, un pēc iespējas drīzāk,” viņš apstiprināja ar tik burvīgu angļu akcentu, ka man nācās padomāt divreiz.

“Protams! Es jau piedzimu gatava!”

Man bija vienalga, kas ir šis smalki ģērbtais svešinieks. Viņa piedāvājumu es nespēju noraidīt. Man jātiek prom, par sekām domāšu vēlāk.

“Tad ejam,” viņš satvēra manu roku un izvilka gaitenī, uzmanīgi pieturot, lai es nepakluptu pār kājām. Mana sarga izstieptajām kājām. Paolo drošībnieks puspievērtām acīm bija saļimis pie sienas.

“Is he dead?'” apslāpēju nervozu smilkstienu.

“Are you nuts?[8]" izpelnījos sašutuma pilnu skatienu. “He’s just sleeping.[9]”

Garo gaiteni izgaismoja sienas lampas, bet grīdu klāja biezs paklājs, kas slāpēja mūsu steidzīgos soļus. Kad bijām nonākuši pie kāpnēm lejup, Toms lika mirkli uzgaidīt, ieklausoties balsu murdoņā, kas plūda no zāles zem mums.

“Viņi vēl spriež,” viņš paskaidroja, vedinot atpakaļ. “Pa galveno izeju laukā netiksim. Būs jāiet caur pagrabu.”

Protams, es apzinājos situāciju, kurā atrados, un izvēles iespējas, tomēr šinī brīdi manī uzplaiksnīja šaubas. Pirmkārt, man nebija ne mazākās nojausmas, kas ir šis noslēpumainais bruņinieks bez zirga un kāpēc viņš izrāda tik lielu interesi par manu nokļūšanu brīvībā. Otrkārt, vai bēgšana netiktu uztverta kā vainas apliecinājums un nevērstu notiekošo uz sliktāko pusi? Lai gan sliktāk jau vairs nevarēja kļūt. Šie cilvēki-vilki gatavojās mani padarīt par dārzeni. Salīdzinājumā ar šiem apsvērumiem angļu džentlmeņa piedāvājums pamest ēku pārliecinoši uzvarēja.

Misters Hekss labi pārzināja Arhīva plānojumu, jo pēc pāris pagriezieniem mēs nonācām pie šaurām, zemām durvīm, kas izrādījās kravas lifts. Kā viņš paskaidroja, ar šo tiekot pārvietoti tikai arhīva materiāli, tāpēc atšķirībā no citiem sugasbrāļiem tas izcēlās ar nelieliem izmēriem.

Skaidrojums laikam bija domāts kā atvainošanās, jo bijām spiesti cieši piekļauties viens otram, lai ietilptu metāla kastē, kas krakšķot un čīkstot nogādāja mūs daudzus metrus zemāk pagrabā.

Noklikšķinājis gaismas slēdžus, Toms izgaismoja ceļu. Varēja tikai apbrīnot pašpārliecināto mieru, ar kuru viņš darbojās, it kā atrastos pie sevis mājās.

“Šīs ir Arhīva telpas, kur glabājas principāta dokumenti, liecības un pieraksti,” viņš paskaidroja, norādot uz daudzajām durvīm visa gaiteņa garumā.

“Arī kartes?” painteresējos, cenšoties neatpalikt no viņa steidzīgā soļa.

“Jā, arī tās,” Toms pāri plecam uzmeta man aizdomīgu skatienu.

Pēc mirkļa mēs nokļuvām plašā zālē, kur uz gariem galdiem stāvēja dokumentu kaudzītes, neatplēstas vēstules un vēstules, sagatavotas nosūtīšanai.

“Šī ir sadales telpa. Šeit tiek apstrādāta visa korespondence.”

Intereses pēc garāmejot uzmetu skatienu aprakstītajiem papīriem, un kādas dokumentu mapes nosaukums acumirklī piesaistīja manu uzmanību.

“Mister Heks! Vai jums būtu telefons?” man iespēra idejas zibens. “Vai varat uz mirkli to aizdot?”

Toms Hekss izrādījās īpašnieks jaunākajam iPhone modelim, ar kura palīdzību uztaisīju dažas bildes un nosūtīju sev uz e-pastu. Kas zina, varbūt noderēs!

“Ja esi beigusi, tad pasteigsimies! Drīz viņi pamanīs tavu prombūtni, un tas apgrūtinās izkļūšanu ārā,” mans pavadonis vēsi piezīmēja. Viņam taisnība - bēgšana no Ifas šobrīd bija prioritāte.

Šauras, stāvas kāpnes mūs izveda pie dzelzs durvīm, kas bija slēgtas ar sarežģītu kodu atslēgu. Domāju, tā pārdzīvoja lielāko šoku savā mūžā, kad mans personigais Džeimss Bonds to ar nepārspējamu eleganci un vieglumu atmūķēja.

Aukstais nakts gaiss, pilns rudenīgu smaržu, apsveica mūs ar izkļūšanu brīvībā. Spožās gaismas pie mājas sienas uz mirkli izstiepa mūsu ēnas garas un melnas. Zem kājām nočirkstēja grants. Iekoptais dzīvžogs kalpoja par lielisku slēpni, kurā gan ilgi neuzkavējāmies. Aiz tā mūs gaidīja automašīna, kura atslēdzās ar klusu, priecīgu klikšķi.

Neieslēdzot priekšējās gaismas, Toms veikli uzmeklēja ceļu, kas veda prom no Arhīva.

Tikai tad, kad draudīgā, izgaismotā ēka nozuda no aizmugures skata spoguļa, ļāvos atvieglotai nopūtai un uz mirkli pievēru acis.

Savādi, bet ar aizvērtām acīm mans domu procesors uzņem apgriezienus. Iespējams, tas nav tik spēcīgs, lai vienlaikus veiktu vairākas darbības - apstrādātu redzes aparāta sūtītos signālus un risinātu patiesi svarīgus jautājumus.

“Mēs pārsteidzoši viegli izkļuvām no turienes,” es paslējos krēslā stāvāk un paliecos uz priekšu, lai labāk redzētu misteru Heksu. Tomēr automašīnas salonā valdošā tumsa labi slēpa viņa vaibstus. Nesaņēmusi atbildi, turpināju domu:

“Kad mani atveda, tur čumēja un mudžēja no apsargiem un vēl visādiem ļautiņiem. Tie taču ir vilki? Kā viņi mūs nesaoda?”

“Es veicu diversiju,” Toms Hekss sniedza atbildi, no kuras nekas skaidrāks nekļuva. “Un mums kāds palīdzēja.”

“Rego?”

Uz šo jautājumu atbildē saņēmu vien klusumu.

Nogrimusi domās, nepievērsu uzmanību ceļam, tāpēc biju ļoti pārsteigta, kad pēc desmit minūšu brauciena Heksa automašīna piestāja pie manas viesnīcas.

“Kā tas var būt? Viņi mani veda pusotru stundu!” Smadzenes cīnījās ar šoku.

“Protokols nosaka, ka svešie tiek maldināti.”

“Tu gribi teikt, ka mani tik ilgi vizināja pa Romu ar aizsietām acīm, lai gan Arhīvs atrodas gluži blakus?”

Misters Hekss paraustīja plecus un izkāpa no automašīnas. Dusmīgi purpinot un neticīgi grozot galvu, es viņam sekoju.

“Tev ir piecas minūtes, lai sakārtotu ceļasomu. Es gaidīšu foajē. Ja redzēšu kādu no vilkiem, zvanīšu uz istabiņu. Tu klausuli necel, bet momentā atstāj visu, kā ir, paņem tikai ceļošanas dokumentus un pa kāpnēm dodies uz viesnīcas jumtu. Ja kas, tiksimies tur.”

“Un ko pēc tam?” noklausījusies instruktāžu, uzdevu precizējošu jautājumu.

“Pēc tam tu lido mājās.”

“Bet Rego un Nika?”

“Piecas minūtes,” viņš zīmīgi palūkojās rokas pulkstenī. Mana istabiņa saimnieces prombūtnes laikā bija krietni pārvērtusies. Drēbes un apavi atradās kaudzē uz grīdas. Gultas matracis bija atbalstīts pret sienu, un visiem skapjiem durvis bija vaļā. Naktsskapītis cietis visvairāk - tā atvilktnes mētājās kur kura.

Kāds kaut ko bija meklējis. Labi, neprecīzi izteicos. Vilki meklēja kartes. Vai vismaz manas vainas pierādījumus.

Cenšoties ignorēt nepatīkamo sajūtu, ka kāds ir rakājies manā veļā, ātri sametu mantas ceļojumu somā, ik pa laikam bailīgi palūkojoties uz telefonu. Paldies Dievam, tas klusēja.

Tātad mana prombūtne nebija pamanīta. Pārliecinājusies, ka viss ir savākts, devos uz durvīm. Pa ceļam pamanīju nokritušu rokassprādzi un pieliecos to pacelt, ātri vēl pārlaizdama skatienu grīdai. Un šausmās sastingu. Telefona vads bija pārgriezts. Brīvie gali izspūruši gulēja zemē.

Stindzinošs panikas vilnis uz pussekundi pārvērta mani ledus skulptūrā. Misters Hekss nevarēja mani sazvanīt, lai pabrīdinātu par briesmām. Iespējams, gūstītāji jau atradās aiz durvīm.

Pārvarējusi sastingumu, klusām pielavījos pie durvīm un piespiedu tām ausi. Šī bija laba viesnīca ar izcilu skaņas izolāciju. Durvīs iestrādātā actiņa rādīja tikai pretējo sienu. Man nekas cits neatlika kā vien atvērt durvis un palūkoties gaitenī.

Nervozi aplaizījusi piepeši apkaltušās lūpas, es satvēru rokturi un noskaitīju īsu lūgsnu visiem sev zināmajiem dieviem.

Grasījos jau to nospiest, kad pašsaglabāšanās instinkts uzšāva pa pirkstiem. Intuīcija nostrādāja kā strāvas trieciens, liekot atkāpties no durvīm. Pārsteigta lēnām izkustināju notirpušo plaukstu un pirkstu galus, kas vēl joprojām nedaudz smeldza. Klusas skaņas liecināja, ka kāds mēģina iekļūt iekšā.

Tobrīd jau atkal piedzīvoju, kā bailes apstādina laiku, padarot pasauli kristāldzidru un asu. It kā kāds būtu izkliedējis miglu, kurā visu laiku dzīvoju. Reiz jau tā bija noticis, kad izmisīgs lēciens bija paglābis manu ādu no vilka zobiem. Toreiz biju izvēlējusies nepiemērotu brīdi, lai atklātu vilkačiem, kas īsti notika ar viņu barvedi. Daži no viņiem bija ieinteresēti mani apklusināt.

Arī tagad zināju, kas jādara un ka man pietiks laika, lai to paveiktu. Dažos soļos šķērsoju istabu un atvēru logu.

Zem tā trokšņoja iela. Daudz nevilcinoties, palaidu somu brīvajā kritienā, kas to nogādāja būvgružu konteinerā piecus stāvus zemāk.

Aizvērusi logu, devos uz vannasistabu un ielocīju savu slaido stāvu skapītī zem izlietnes. Melošu, ja teikšu, ka to paveicu bez grūtībām. Bet šobrīd tas bija mazsvarīgi. Galvenais - es paspēju aizvērt durtiņas no iekšpuses, iekams istabā kāds ienāca.

Pēc soļiem spriežot, viņi bija trīs. Izvirinājuši skapju durvis, palūkojušies dušā, klusās balsīs apspriedušies, viņi steidzīgi izmetās ārā. Redzējuši tukšo istabu un to, ka nav ceļasomas, viņi droši vien nosprieda, ka esmu jau gabalā. Arī smalkā oža nebija labs palīgs, jo, visticamāk, gaiss jau bija piesūcies ar manu smaku.

Tomēr piesardzība nekad nenāk par ļaunu. Tāpēc paliku skapiša tumsā nosacītajā drošībā. Laiks gāja, un mana sirds pamazām palēnināja trako skrējienu. Adrenalīna pieplūdums noplaka, un improvizētā moku kambarīša šaurība man tīri vai patika. Omulīga kastīte, pie sevis nodomāju, pirms miegs mani pārņēma savā varā. No vieglās snaudas mani izvilināja tikko dzirdama skaņa - kāds klusītiņām ienāca istabā. Vai tiešām vilki būtu atgriezušies? Bailes uzšāvās debesīs kā izbiedēts putns.

“Leo!” mani kāds pasauca ar angļu akcentu. No atvieglojuma gandrīz apčurājos.

“Mister Heks, esmu šeit.” Centos atspiest vaļā slēptuves durtiņas, tomēr tās šķita iestrēgušas.

“Kur?” viņš neticīgi pārvaicāja. “Plauktā?”

“Sauc, kā gribi, tikai atver tās sasodītās durvis! Mani ceļi tūlīt eksplodēs.” Mani pārņēma piepeša klaustrofobijas lēkme. Es gribēju laukā. TAGAD!

Neticība no Toma Heksa skatiena nepazuda ari tad, kad jau biju atlocījusi nedabiskos leņķos saspiestos locekļus un nostājusies viņa priekšā visā godībā.

“What the bloody f...k happened?’” viņš vēlējās zināt. “Telefona vads izrādījās pārgriezts,” īsi paskaidroju. “Es izmetu somu pa logu, bet pati paslēpos skapitī. Knapi paspēju, pirms viņi ienāca. Laikam nosprieda, ka esmu jau prom. Ko tagad darīsim?”

“Visticamāk, viņi centīsies mūs pārtvert pirms lidostas. Ja nokļūsim tur pirmie, tad būsim drošībā. Lidostas šobrīd ir pasaulē visvairāk apsargātās vietas. Terorisma draudu dēļ visi apsargi tur ir dubultvērīgi. Vilki neriskēs uzsākt jandāliņu.”

“Tev ir plāns?”

“Jā, bet tev tas nepatiks.”

Man nebija iebildumu pret mistera Heksa plānu kopumā. Tikai pret dažiem tā elementiem. Kā, piemēram, pret ietū-cīšanos ļoti (varētu pat teikt - ekstrēmi) šaurā telpā starp dažāda izmēra kastēm, līdz malām pilnām ar svaigi grieztiem ziediem. Piegādes automašīnas kravas nodalījums bija īpaši aprīkots ar atvēsināšanas ierīcēm, lai uzturētu nemainīgi zemu temperatūru, kas tik svarīga, lai puķes pārciestu garos pārbraucienus. Man tas nozīmēja drebināšanos un salšanu. Tomēr asie iesaiņojumu stūri, kas dūrās ribās, apgrūtinātā elpošana un neērtais ķermeņa novietojums (jo apsēsties nedrīkstēja, lai nesaplacinātu kādu iesaiņojumu) nebūtu nekas nepaciešams. Ja vien tas viss nenotiktu automašīnā, kas traucās pa Romas pieblīvētajām ielām.

Kā izrādījās, puķu piegādes servisā strādāja kāds Toma paziņa, kas palīdzēja mums nokļūt lidostā. Kravas automašīna, kas piegādā ziedus, nevienam neraisītu aizdomas.

“Mister Heks, jāatzīst, ka jūsu resursi ir neizsmeļami. Kas īsti jūs esat?” nolēmu novērst domas no nelielajām grūtībām ar saviesīgu papļāpāšanu.

“Es esmu starptautiskais konsultants starpsugu jautājumos.” Viņam bija krietni jāpiepūlas, lai pārkliegtu kravas nodalījumā valdošo troksni. “Palīdzu risināt situācijas, kuras netiek reglamentētas. Kā, piemēram, tavs gadījums.” “Tu ari esi divdabis?” Atbildi gan zināju, tomēr nekad nenāk par ļaunu pārliecināties.

Izpelnījos asu skatienu, ko nomainīja sapratne.

“Tu tikai nesen pārvērties, ja? Vēl nevari mūs atšķirt? Bet, jā - esmu divdabis. Tādas pašas sugas kā tu.”

“Kaķis? Tu ari esi kaķis?” mani pārņēma neizskaidrojams prieks. Laikam par to, ka neesmu tāda vienīgā.

“Jā,” pamanījis manu entuziasmu, viņš sāka smieties. “Esmu ruds, nekaunīgs runcis.”

“Jauki,” smaids negribēja atkāpties.

“Bet atgriežoties pie tā, ko daru, - kā jau minēju, es darbojos starptautiski. Tomēr katrā reģionā ir kāds pārstāvis, kas strādā manā vārdā. Pārstāvji palīdz citu sugu divdabjiem. Tiem, kas nav vilki.”

“Vai tad tādu ir daudz?”

“Nē, nav gan. Tieši tur arī rodas problēma. Divdabju sabiedrībā vilki ir dominējošā suga. Gan pēc skaita, gan arī tradīciju ziņā. Viņi vienīgie ir ar organizētu struktūru, reglamentu un hierarhiju. Līdz ar to arī citu sugu divdabju jautājumi tiek risināti atbilstoši vilku bara likumiem. Un, kā jau vari iedomāties, tie nekad nebūs pretrunā ar vilku interesēm. Citām sugām ir vai nu jāpakļaujas diktātam, vai ari...”

“Jāizmirst?”

“Vai ari jāsauc palīgā mani. Pastāv sena vienošanās, uz kuras pamata konsultantiem ir tiesības iejaukties to lietu izskatīšanā, kas skar citas sugas.”

“Kas tā par vienošanos?” Mani interesēja, kādi apstākļi varēja ietekmēt Svētās Romas Dieva suņu principātu slēgt tik neizdevīgu darījumu.

“Par to es tev sīkāk pastāstīšu citreiz. Ar vienu nosacījumu.”

“Kādu?”

“Baltijas reģiona konsultants jau labu laiku ir bezvēsts pazudis. Neviens cits kandidāts uz šo posteni nepiesakās. Līdz ar to vilki pie jums ir kļuvuši galīgi nekaunīgi. Viņi it kā uzņemas šefību pār svešsudzniekiem, tajā pašā laikā pieprasot bezierunu pakļaušanos. Tas viss kļūst aizvien sliktāk. Esmu saņēmis daudz sūdzību. Tas vairs tā nevar turpināties. Situācija ir jāatrisina, turklāt nekavējoties. Tāpēc vēlos tev pavaicāt - vai tu būtu ar mieru uzņemties šo darbu?”

“0!” manā balsī bija pārsteiguma un sāpju sajaukums. Pirmais - no negaidītā jautājuma, otrais - automašīna strauji bremzēja, un kāda slikti piestiprināta kaste uzdāvināja man ar rozēm rotātu punu pierē.

Man tikko izteica piedāvājumu, no kura bija viegli atteikties. Es biju jauniņā. Notikumi jau tā virzījās pārāk strauji, lai ar savām niecīgajām zināšanām un pieredzi es uzņemtos tik svarīgu amatu.

“Neuztraucies, man atbildi nevajag uzreiz,” Toms mierināja, palīdzot izpiņķerēt no matiem kādu īpaši pieķērīgu ziedu. “Padomā par manis sacīto! Jau tagad tu esi iejaukta vietējā bara lietās vairāk, nekā vajadzētu. Turklāt - nebaidies, ka uzgrūdīšu tev pienākumus un atstāšu likteņa varā. Tu iziesi apmācību, sākumā strādāsim kopā. Un lielākoties problēmsituācijas ir krietni vienkāršākas nekā tā, kurā patlaban atrodies tu pati. Šis ir izņēmums. Katrā ziņā padomā par manis sacīto. Es tev atstāšu vizītkarti. Sazvanīsimies, aprunāsimies. Ļoti ceru, ka piekritīsi.”

Priecājos, ka misters Hekss bija ar mieru pagaidīt. Jo tagad visa kā tiešām bija par daudz. Paņēmu viņa pastiepto kartona taisnstūri ar telefona numuru un e-pasta adresi.

“Cik esmu dzirdējis, tev esot arī kāda īpaša spēja,” viņš piepeši kļuva ļoti uzmanīgs.

“Par ko tu runā?” vēlējos precizēt.

“Tu varot runāt ar mirušajiem?”

“Jā, bet vai tad tas nav raksturīgi kaķiem?” Mani pārsteidza viņa interese.

“Ne gluži. Savā praksē esmu saskāries ar gadījumiem, kad līdz ar pārvērtībām indivīds iegūst arī kādas citas spējas. Tomēr nevar apgalvot, ka tas ir likumsakarīgi.”

“Tātad tu ar mirušajiem nerunā?” precizēju.

“Nē,” Hekss nosmējās. “Vismaz, cik esmu mēģinājis, viņi man neatbild.”

Skaisti! Iznāk, ka esmu svešais starp savējiem. Ne īsti cilvēks, ne īsti ierindas divdabis. Mana pusaudža gadu vēlme izcelties no pūļa jau sen bija palikusi pagātnē. Uzkrātā dzīves pieredze bija iemācījusi, ka pret straumi airēties ir ne tikai grūti, bet var arī atrauties ar airi pa galvu no līdzbraucējiem. Mistera Heksa informācija lika saprast, ka tagad nāksies uzmanīties dubultā. Toties tas izskaidroja Rego Zvēra interesi. Es biju noderīga.

Lai cik tas neticami liktos, bet mokošajam braucienam pienāca beigas. Izlaidis mūs pie galvenajām lidostas durvīm, šoferis aiztraucās tālāk ar savu smaržojošo kravu. Savukārt mēs iejukām pūli, cik labi vien spējām. Kāds satraucošs ārvalstu notikums bija licis papildināt lidostas drošībnieku skaitu un aprīkot tos ar iespaidīgiem šaujamajiem. Vēl nekad šis skats man nebija licies tik mieru iedvesošs.

Tomēr Toms Hekss negrasījās atslābt. Ātrā soli izvilcis mani cauri reģistrācijas zālei, viņš nevilcinoties devās uz drošības pārbaudi. Šaudīgais skatiens un mērķtiecīgā rīcība lika man secināt, ka viņam nebija pilnīgas pārliecības, vai vilki necentīsies mūs šeit aizkavēt.

“Šeit ir tava biļete un reģistrācijas talons,” viņš iespieda man rokās dokumentus. “Reiss ir pēc trim stundām. Mana lidmašīna uz Londonu ir vēlāk. Gribu pārliecināties, ka ar tevi viss būs kārtībā.”

“Paldies,” no sirds pateicos. “Tu tikai pasaki, kam man pārskaitīt naudu par biļeti.”

“Nē, nē, tas uz biroja rēķina.”

Jau grasījos ko iebilst, bet nepaspēju - mana soma ieslīdēja rentgenaparātā, bet nopietna izskata lidostas darbiniece paaicināja mani iziet cauri metāla detektoram. Nekas nekur nenopikstēja, un es biju brīva doties tālāk.

Tomēr paspēru vien dažus soļus, kad man uz pleca uzgūla smaga, karsta plauksta, izsvilinot sirdi līdz papēžiem.

“Leonīda,” Rego Zvēra bass norūca pie auss.

7

Ja runājam par medicīnisko terminu, tad ģībonis tiek skaidrots kā īslaicīgs samaņas zudums, kam pamatā ir strauja asiņu aizplūšana no smadzenēm. To var izraisīt dažādas ar sirdsdarbību saistītas saslimšanas, veģetatīvā distonija vai vēl visādi fizioloģiski apgrūtinājumi. Bet ģībonis var būt arī aizsargreakcija uz nepatīkamiem skatiem, smakām vai draudīgām situācijām. Grūti teikt, kurš no iepriekš minētajiem ārējiem kairinātājiem attiecās uz Rego, bet mans ķermenis reaģēja nekavējoties, atslēdzot apziņu un pieslēdzot to tikai tad, kad jau atrados horizontāli un virs manis līkņāja lidostas medicīnas darbinieks ar ožamo spirtu rokās. Tā manta briesmīgi kož degunā. It īpaši tagad, kad manas maņas ir kļuvušas ievērojami spēcīgākas.

“Jēziņ!” Nez kāpēc šis likās atbilstošs izsauciens, ar ko pieslieties sēdus. “Esmu atpakaļ. Novāciet šito no manis!”

Droši vien būtu pieticis ar verbālu komunikāciju, iztiekot bez roku žestiem, kuru rezultātā mazās pudelītes saturs tika izliets uz medbrāļa zilā formas krekla. Izgrūdis pāris situācijai atbilstošu lamuvārdu itāļu valodā, viņš žigli savāca pirmās palīdzības aprīkojumu somā. Nodevis īsu instruktāžu Rego un uzmetis man tumšu skatienu, med-personāls devās glābt kādu citu dzīvību.

"Are you OK?" angļu džentlmenis pie mana pleca apjautājās, pieturot pie elkoņa un palīdzot pieslieties kājās.

“Jā, es tikai nolīmeņoju grīdu. Izskatījās slīpa,” nomurmināju zem deguna. “Rego ir šeit.”

“J know,” misters Hekss apliecināja. “Es viņam zvanīju, kad ienācām lidostā.”

“Kāpēc?”

“Lai pateiktu, ka viss ir kārtībā. Ka tu paspēsi uz lidmašīnu.”

“Es nesaprotu.” Pavilku angli dažus soļus nostāk no Rego un Nikas, kuri nogaidoši lūkojās mūsos. “Domāju, ka viņi neies pret principāta gribu.”

“Atklāti, protams, ne,” misters Hekss paskaidroja. “Tādēļ Rego zvanīja man, tiklīdz bija skaidrs, ka pašu spēkiem jums no šis ķezas neizkļūt. Ja godīgi, arī es nespēju pārliecināt Arhivāru mainīt spriedumu. Pierādījumi ir pārāk neapgāžami. Tāpēc mums nācās lavīties prom pa sētas durvīm.” “Rego zvanīja tev? Viņš lūdza tevi palīdzēt?” No pārsteiguma man atkal sareiba galva, bet, tā kā jau pirms mirkļa pārliecinājos par grīdas taisnumu, tad steidzīgi apsēdos uz tuvākā sola. “Bet tad jau sanāk, ka viņš tic...”

“Tavai nevainībai?” Rego pabeidza teikumu manā vietā, nostādamies man priekšā - ruda sodība, domīgs un saguris. “Lai ko arī es par tevi domātu, esmu pārliecināts, ka kartes nozagšana nav tavu roku darbs. Kāds mēģina tevi iegāzt. Un līdz ar to ari manu baru. To nedrīkst pieļaut.”

“Skaidrs,” piekrītot palocīju galvu. Protams, runa jau nebija tikai par mani, bet par visu baru. Viņa baru. Viņa cilvēkiem. Viņu kopienu. Kurā es biju kā skabarga mīkstumos.

“Paldies.” Uzskatīju: lai kādi motīvi bija viņa rlcibai, tie pelnījuši pateicību.

“Tu izskaties ļoti bāla,” Nika notupās līdzās, vērīgi nopētot mani. “Tev ir jāpaēd.”

“Būtu jauki,” apstiprināju, piepeši atceroties, ka neesmu ēdusi jau ļoti, ļoti sen. “Cik vispār ir pulkstenis?”

Trakās skriešanas un braukšanas mašīnu kravas nodalījumos dēļ biju galigi zaudējusi laika izjūtu. Kad no viesnīcas mani aizveda uz Arhīvu, bija ap desmitiem vakarā. Pēc tam bēgšana, atgriešanās viesnīcā un trakais brauciens uz lidostu bija noritējis melnā tumsā: no tā spriedu, ka nakts vēl nav beigusies.

“Drīz būs seši rītā,” Nika palūkojās rokaspulkstenī. “Pēc stundas pacelsies mūsu lidmašīna. Varam paspēt vēl kaut ko iekost.”

Nelielā maltīte izvērtās īstenās dzīrēs lidostā esošajā McDonald’s restorānā. Stress, spriedze un nogurums darīja savu - es ēdu par trim. Neesmu burgera tipa ēdienu cienītāja, bet šobrīd vienīgais, kas spēja sniegt mierinājumu, bija pilns vēders.

Tā kā nebiju vienīgā, kuras vēderā bija iemitinājies varžu koris, tad maltīte pagāja patīkamā klusumā, ko pārtrauca vien nebūtiska pļāpāšana par gaidāmo lidojumu un laikapstākļiem. Smagsvara sarunas par notikušo es šobrīd nebūtu pārcietusi.

Misters Toms Hekss pavadīja mūs līdz pat iekāpšanai lidmašīnā un vēl uz atvadām izprasīja no manis solījumu padomāt par izteikto darba piedāvājumu un drīzumā sazvanīties. Rego un Nikas ziņkāre bija gandrīz vai ar roku aptaustāma, bet viņi godam noturējās bez jautājumu uzdošanas.

Man par atvieglojumu, lidmašīnā man bija ierādīta sēdvieta krietni tālāk no abiem pārējiem ceļabiedriem, tāpēc lidojuma laiku varēju īsināt ar veselīgu snaudu.

Kad ieradāmies Rīgā, man izdevās veiksmīgi pazaudēt vilkačus ceļotāju pūli un mājās atgriezos ar taksi.

jau pa logu ieraugot mīļoto Valdemāra ielu, kas stiepās prom no pilsētas centra, katrā kvartālā samazinoties apbūves augstumam, bet palielinoties pievilcības un zaļumu faktoram, man acis sanesās aizkustinājuma asaras. Kad ienācu savā nelielajā, mājīgajā dzīvoklī, devu tām vaļu. Novilkusi zābakus, ar visām drēbēm saritinājos gultā zem segas un raudāju tā, it kā rītdiena grasītos nepienākt. Kārtīgi noraudājusies, zobus noklabinājusi un žēlabaini izīdējusies, es iegrimu dziļā bezsapņu miegā.

Pamodos pustumsā un mirkli gulēju nekustīgi, vērojot kailo koku zaru ēnas dejojam uz sienas. Ārā vēl joprojām lija. Likās, pēdējā laikā visa pasaule sastāvēja no viena vienīga ūdens.

Ar dziļu, apmierinātu nopūtu izstaipījos un slinki nospārdīju segu. Aiz loga bija vakars, un laikrādis uz naktsska-plša to apstiprināja. Desmit minūtes pāri septiņiem. Es biju nogulējusi vairāk nekā astoņas stundas. Tik daudz minūšu netraucētas atpūtas. Neviena telefona zvana. Nevienas īsziņas.

Tad atcerējos, ka mans jaunais, smalkais telefons palika kā ķīlnieks pie Romas vilkiem. Viktorija par to nepriecāsies. Viņa droši vien gaidīja manu zvanu. Būs vien atkal jāliek pie darba mans vecais mobilais aparāts.

Bet tas viss varēja pagaidīt. Sākumā patīkamais - duša, zobu tīrīšana, kafija un pica. Mans ledusskapis pirms prombraukšanas tika patīrīts. Lūkojoties uz laikapstākļiem aiz loga, man nebija ne mazākās vēlmes pamest silto, omulīgo ligzdiņu, lai dotos papildināt pārtikas krājumus. Tā vietā izmantoju katra sliņķa sapņu piepildījumu - ēdiena piegādi uz mājām.

Duša bija debešķīga, zobupasta - garda un nomierinoša, bet kafija - gatava vienlaikus ar picas piegādātāja zvanu pie durvīm. Šodien bija mana diena!

Iekritusi dīvānā ar kafijas krūzi vienā un picas šķēli otrā rokā, gatavojos sevi atalgot, kad pie durvīm atskanēja sasodītais zvans.

Tomēr es nesteidzos durvis atvērt, jo tas nozīmētu, ka būtu jānoliek viens no gardajiem produktiem. Šādai dilemmai nebiju gatava. Tāpēc sēdēju kā indiešu dievība ar ziedojumiem un apsvēru iespējas. Pirmkārt, izlikties, ka neesmu mājās (tas varēja neizdoties, jo no ielas bija redzami izgaismotie istabas logi), otrkārt, izlikties, ka nedzirdu (tam gan būtu grūti noticēt, jo zvanu dzirdēja pat mana puskurlā kaimiņiene), treškārt, tēlot beigtu (tas gan draudēja ar apkaunojumu, gadījumā ja nevēlamais ciemiņš izsauktu glābšanas dienestu).

Neviena no opcijām nelikās piemērota, tāpēc, nolikusi gan krūzi, gan picu (lai mani vēlāk nevarētu apvainot favorī-tismā), slējos augšā un devos aplūkot, ko tad vējš ir atpūtis.

“Leo!” Elīna krita man ap kaklu, tiklīdz durvis pavērās pietiekami plati šādam manevram. “Kas noticis ar tavu telefonu? Kāda itāļu dāma visu laiku apgalvo, ka tu esi ārpus sasniedzamības robežām!”

“Nevis es, bet mans mobilais ir aiz robežām. Tas palika Romā.” Sirsnīgi piespiedu draudzeni pie savām ne tik platajām krūtīm. Kopš divdabja gēna aktivizēšanās man nebija iebildumu pret fizisku kontaktu. Turklāt Elīna jauki smaržoja pēc lietus un gardēnijām.

“Nav jau tā, ka es nepriecātos tevi redzēt,” uzmanīgi iesāku, kad draudzene bija atbrīvojusies no ielas apģērba un iekārtojusies man līdzās uz dīvāna ar manas kafijas krūzes jaunāko māsu rokās. “Bet ko tu te dari?”

“Pati nezinu,” viņa neizpratnē papurināja galvu. “Bet jau vakar mani pārņēma tāds savāds uztraukums. Likās, ka kaut kas nav labi. Šodien ari darbā nebija mierīgs prāts, tāpēc uzreiz braucu pie tevis.”

“Nu, ar vērtējumu “kaut kas nav labi” tu nekļūdījies. Lai gan drīzāk - nekas nav labi!”

Pāris vārdos izstāstīju savus neparastos piedzīvojumus Romā un neapskaužamo situāciju, kurā patlaban atrados.

“Tāpēc arī telefons apgalvo, ka joprojām esmu nesasniedzama,” pabeidzu sakāmo uz nedaudz bēdīgas nots. “Klau - tu vari, lūdzu, aizdot mobilo? Gribu piezvanīt Viktorijai Pētera meitai. Aparāts bija pirkts par firmas naudu. Viņa nepriecāsies.”

Tomēr manām bažām nebija pamata - Vika jau bija informēta, ka esmu atgriezusies mājās (Rego zvanījis), un tik vien noteica, lai pirmdien nekavēju darbu. Jauki! Gaidīju lielāku ieinteresētību vai līdzjūtību, bet saņēmu vien īsus, aprautus “mhm”. Varbūt viņa bija aizņemta un nevarēja runāt?

Bet, atgriežoties šeit un tagad, Elīna mani pārsteidza ar domīgu, tālumā vērstu skatienu.

“Zini, kamēr tu runāji ar priekšnieci, es apsmadzeņoju tavu problēmu.” Viņas juristes prāts strādāja 24 stundu režīmā. “Domāju, ir kāds cilvēks, kas spētu tev palīdzēt.” “Cilvēks? Šaubos, runa taču ir par divdabjiem. Kā tu iedomājies - es tagad kādam svešiniekam sākšu stāstīt par spalvām, pilnmēnesi un pārējo jautrību? Mani ieslodzīs trakomājā.”

“Nesaki vis.” Viņa izvilka no somas dziļumiem savu nedabiski resno, uzblīdušo plānotāju un sāka pārskatīt tā vizītkaršu krājumus. “Šis vīrs... viņu parasti pieaicina nestandarta situācijās.”

“Kaut kāds konsultants?”

“Varētu arī tā teikt.” Viņa paraustīja plecus. “Pats sevi viņš sauc par problēmu risinātāju.”

Atradusi meklēto, Elīna pasniedza man baltu kartona taisnstūri, uz kura nelieliem, vienkāršiem burtiem bija uzdrukāts: “Ingemārs Bomis. Problēmu risinātājs”. Un telefona numurs.

“Skaidrs. Un tu domā, ka šis Bomis spētu atrisināt arī manu sarežģījumu?”

“Mēģināts nav zaudēts. Pie tam, ja nevēlies, vari neiedziļināties detaļās, kas nodrošina brīvbiļeti uz traķeni. Atstāj paranormālo ārpus stāstāmā. Jo būtībā tas, ka tu esi spalvaina, nekādi neietekmē apsūdzību zādzībā.”

Grasījos jau iebilst, ka visa apsūdzība bija balstīta uz spalvām, bet laikus pārdomāju. Varbūt tiešām derēja svaigs skats no malas? Bez personīgas ieinteresētības?

Apēdusi pusi no manas picas, izdzērusi vēl vienu kafijas krūzi un uz atvadām dāvājusi ciešu apskāvienu, mana neparastā, daudzšķautņainā, gudrā draudzene devās prom. Šis bija īss un neparasts apciemojums. Elīnai nebija raksturīga spontāna rīcība. Ja tas nebija iepriekš paredzēts, iegrāmatots monstrozajā plānotājā, tad tam nebija cerību izjaukt viņas dienas ritumu. Tātad uztraukums par manu labklājību bija pietiekams, lai atbīdītu kādu citu aktivitāti otrajā plānā.

Atlikušo vakara daļu pavadīju, laiski pārbaudot savu darba e-pastu un atbildot uz vēstulēm, kuras pirmdienu varēja ari nesagaidīt, izpētot atlaižu portālu piedāvājumus un šķirstot jaunāko Vogue numuru.

Tas viss palīdzēja noturēt domas par tuvojošos pilnmēnesi un nepatīkamo starpgadījumu Romā tālākajā prāta kaktiņā, un, par spīti tam, ka lielāko dienas daļu pavadīju gultā, īsi pirms pusnakts miegs mani atkal pievārēja.

Sestdiena un svētdiena paslīdēja garām laiska kaķa gaitā - nesteidzīgi, izjusti un nekaunīgi slinki. Tā kā biju palikusi bez telefonsakariem, tad varēju baudīt mieru un klusumu. Tomēr pilnīgai svētlaimei kaut kas traucēja. Pēdējo dienu notikumi uzskatāmi demonstrēja, cik nepie-lāgojusies esmu jaunajiem dzīves apstākļiem. Saka - noliegums esot daļa no sērošanas. Iespējams, es apraudāju savas iepriekšējās dzives beigas. Zvēra dabas noliegums bija daļa no šī procesa. Likās - jo ilgāk es ignorēšu faktu, ka tagad pilnmēness man ir ieguvis pilnīgi citu nozīmi, jo ilgāk spēšu tēlot, ka nekas nav mainījies. Un nekas arī nemainīsies. Bet laikam jau tādas iespējas nebija. Izmaiņas jau notikušas, atliek vien tās pieņemt.

Viktorijas dotās grāmatas jau pa gabalu oda pēc ezo-terikas. Tas, ka tagad biju sieviete-kaķis, nenozīmēja, ka ticēšu astrālajiem ceļojumiem, sapņu tulkam un karmas mezgliem. Esmu racionāla. Loģikas piekritēja. Manam stāvoklim bija skaidrojums - visticamāk, medicīnisks. Pagaidām nebiju gatava doties uz slimnīcu un piedāvāt sevi zinātnisku eksperimentu veikšanai. Bet tas nenozīmēja, ka nevaru veikt empīrisku izpēti. Jeb, vienkārši izsakoties, -iegūglēt. Ļaudis mēļo, ka interneta dzīlēs varot atrast pašu nelabo. Tad jau bija jābūt arī vilkaču forumiem, mājaslapām ar īso divdabju vēstures aprakstu un pašpalīdzības portāliem.

Liels bija mans pārsteigums, ka pēc trīs stundu cītīgas sērfošanas pa globālo tīmekli mans ieguvums tuvinājās nullei. Protams, protams! Vilkaču portālu un forumu bija atliku likām! Tikai vilkači tur bija ar pieliktiem ilkņiem un filcētām austiņām. Varbūt ir kāds likums, kas ierobežo divdabju aktivitātes publiskajā telpā?

Katrā ziņā šāds nopietns intelektuāls darbs krietni nogurdināja. Turklāt dators tik patīkami sildīja punci un likās izplatām īpašu starojumu - mierinošu, ieaijājošu, aicinošu... Neatvairāmu! Nolēmu nepretoties vilinājumam un uz mirkli pievērt acis, atpūtinot tās.

Pamodos vēlā vakarā, kad aiz loga jau spīdēja ielas lampas, daļēji izgaismojot arī manu viesistabu. Es aizmigu uz dīvāna, bet pamodos uz datora. Pa miegam biju iemanījusies pastumt to zem sevis, un tagad nepatīkama īdoņa ribās lika manīt, ka šī tehnika tomēr nav paredzēta relaksētiem atpūtas mirkļiem. Tā kā pulkstenis pie sienas vēstīja, ka oficiālais guļamlaiks vairs nav aiz kalniem, pieņēmu lēmumu šīsdienas aktivitātes beigt, doties uz dušu un pēc tam atdoties gultai. Verot ciet datoru, mans skatiens atdūrās pret pēdējo ierakstu kādā viltus vilkaču forumā. Tā dalībnieks ieteica veidu, kā noskaidrot, vai pilnmēness laika atmiņas zudums ir saistīts ar veidola maiņu vai pārāk lielu alkoholisko dzērienu intoksikāciju. Ieteikums bija vienkāršs -doties pie hipnoterapeita, kas sesijas laikā palīdzētu to atcerēties. Heh! Izklausījās vienkārši. Pie tam tik vienkārši, ka varētu arī nostrādāt. Turklāt man nebūtu jādodas pie šamanes meklēt savu iekšējo dzīvnieku vai pie dziednieka enerģētiski atjaunot biolauku.

Nākamajā dienā, kas laimīgas sagadīšanās dēļ bija svētdiena, es turpināju laisko dzīvesveidu un nesteidzīgi sameklēju internetā informāciju par hipnoterapeitu, izlasīju visas iespējamās atsauksmes par viņu un apbruņojos ar apņemšanos pirmdienu sākt ar vizītes pieteikšanu.

Darba cēliens nesākās gluži kā plānots. Pēdējo nedēļu trakais skrējiens, atkal un atkal pierādot savu atbilstību jaunajam amatam, bija mani nedaudz nogurdinājis. Tomēr tā vietā, lai baudītu mierpilnu, bet darba ziņā ražīgu eksistenci, ko neapdraudētu priekšniecības kaulainais skatiens (jo fakts paliek fakts - vislabāk strādāt, ja neviens neskatās uz pirkstiem), jau pašā rīta agrumā saņēmu lielisku iespēju vēlreiz apliecināt, cik nenovērtējama darbiniece es esmu.

“Leonīda,” Biruta parādījās mana kabineta durvis un, lieliski atdarinot virsvadības toni, pievērsa manu uzmanību. “Tevi izsauc uz komandpunktu.”

Biroja administratores sejā nolasīju slēpta prieka pēdas. Un, kā zināms - nekas neielīksmo sirdi vairāk par otra nedienām.

Bet es negrasījos izrādīt savu vājumu. Pašpārliecināti smaidot un iekšēji vaidot, ar galvas mājienu pateicos par lielisko ziņu.

“Paldies, Birutiņ,” lepni sakārtoju papīru kaudzīti uz sava galda, cenšoties izskatīties pēc pārliecināta, vadošu amatu ieņemoša darbinieka, nevis pēc kaķa, kuram aste iespiesta durvīs. It īpaši, ņemot vērā indes pilnās skatienu bultas, ko manā virzienā raidīja kolēģis Jānis. Viņš bija starp maniem tuvākajiem konkurentiem - vai vismaz viņam pašam tā šķita.

“Kas tad nu? Iesi pielaizīties?” viņš dzēlīgi apjautājās. “Skatos, tu pēdējā laikā esi bieža viešņa pie Ledus karalienes. Vai gadījumā neesi sacerējusies uz silto vietiņu?”

“Jāni, es neuzprasījos,” uzspēlētā nevērībā paraustīju plecus. “Ko varu darīt, ja priekšniecībai labāk patīk strādāt ar uzticamiem un profesionāliem cilvēkiem? It īpaši, ja mums ir kāds nozīmīgs klients, kurš īsti vēl nav izlēmis, ko un kā viņš vēlas reklamēt. Kuram ir nepieciešama iejūtīga un sapratnes pilna palīdzība. Tādā gadījumā labāk piesaistīt projektu vadītāju ar augstu takta izjūtu un lieliskām komunikācijas spējām.”

Nesagaidījusi Jāņa atbildi, paķēru lielo pierakstu kladi, pildspalvu un teciņus izmetos no kabineta. Tas bija sitiens stipri zem jostasvietas - es to ļoti labi apzinājos. Zemiski bija norādīt uz konkurenta trūkumiem, tos iebāžot tik dziļi degunā, bet ko tur liegties - viss ofiss zināja par Jāņa nespēju noklausīties sarunbiedra sakāmo līdz galam. Bet līdz ar to viņa stiprā puse bija panākt, ka savukārt visi citi ir spiesti ieklausīties viņa viedokli un galu galā arī izpildīt izvirzītās prasības. Turklāt savlaikus! Un tagad, kad galvenā balva bija nevis kaut kāds bonuss, prēmija vai pat necils algas pielikums, bet gan nozīmīgs amats, tika laisti darbā visi ierod. Jā, ari mēslu dakšas!

“Viktorija, tu mani sauci?” pabāzu galvu pa priekšnieces kabineta durvju spraugu, sirdī vēl lolojot cerību, ka saruna būs vien par maniem neparastajiem Romas piedzīvojumiem. Uz šo brīdi es jau biju nokrauta ar darbiem, un jauns projekts vai klients man šobrīd bija vismazāk nepieciešams. Lai gan, kā jau teicu, tā būtu lieliska iespēja sevi pierādīt, apliecināt spēju tikt galā ar vairākiem uzdevumiem vienlaikus vai arī... vienkārši atstiept kātus no pārpūles!

“Sēdies,” neatrāvusi skatienu no datora ekrāna, Vika ar zodu norādīja uz krēslu iepretim viņas galdam. Paklausīgi ieņēmu vietu un, sakrustojusi rokas klēpī kā paraugskol-niece, gaidīju turpinājumu.

Viktorija negaidīti asi palūkojās mani.

“Kaut kas ir mainījies,” viņa nomurmināja, skenējot mani. “Tev mugura sāp?”

“Nē,” pārsteigta noliedzu. Šādas vainas mani jau sen kā netraucēja. Vienīgi klepus mocīja.

“Tu sēdi ļoti stīvi,” viņa it kā paskaidroja. “Parasti tu saļimsti kā tāda старуха'. Bet tagad apsēdies kā принцесса^10.” Domīgi palūkojos uz savām klēpī saliktajām rokām, pie potītēm sakrustotajām kājām, kas rūpīgi bija pastumtas zem krēsla. Tagad, kad Vika pievērsa tam uzmanību, bija jāatzīst, ka sēdēju es patiesi eleganti. Un man tā bija ērti! Pašapmierināti pasmaidīju un lepni izriezu krūtis. Priekšzīmīga darbinieka portrets.

“Manējie arī šitā izskatās, kad свой корм ждут^11,” Vika novīpsnāja par joku, kura nozīme diemžēl manā pieturā neapstājās un pabrauca garām.

“Ko, lūdzu?”

“Atgriezīsimies pie darba,” viņa izlikās nedzirdam. “Man tev ir jauns klients.”

Pie šiem vārdiem es iekšēji pamiru. Tā tik man trūka! “Vai esi dzirdējusi kaut ko par strukturēto ūdeni?” “Kādu ūdeni?” drošības labad pārjautāju.

“Še,” atbildes vietā Vika no galdapakšas izvilka termosam līdzīgu trauku. “Klients tirgo krūzes, kas piešķir ūdenim struktūru.”

“Kā? Tās ir kaut kādas saldēšanas ierīces?” pagrozīju rokā minēto priekšmetu. Tas izrādījās vieglāks nekā izskatījās.

“Nē.” Vika papurināja blondās cirtas. “Detaļas nezinu, tās tev pašai būs jānoskaidro. Bet ideja tāda, ka šis trauks ietekmē ūdens molekulas, piešķir tām atmiņas par kaut kādām cilvēka veselibai noderīgām vielām un pēc tam ietekmē organismu.”

“Ūdens atmiņas?” es iekšēji ne tikai biju mirusi, bet jau pārvērtusies par staigājošu zombiju. “Viktorija, visu cieņu, bet tā ir kaut kāda mistika. Vai krāpnieclba. Vai abi kopā. Mēs tiešām tagad nodarbosimies ar šādām lietām?”

“Деньги не пахнут',” viņa nedaudz dusmigi attrauca. “Protams,” nevarēju nepiekrist. “Bet vai tik ļoti?” “Skaties uz to kā uz izaicinājumu,” Viktorija zīmīgi palūkojās. Tāda tumsoņa jau neesmu - sapratu, uz ko priekšniece tēmē.

“Labi,” iekšēji sev iespērusi, optimistiski pasmaidīju. “Padomāšu, ko šeit var darīt.”

“Tu pagaidām īpaši neieskrienies,” Vika pacēla slaido plaukstu, piebremzējot manu entuziasmu. “Izpēti produktu, iepazīsties ar to. Nosūtīju tev uz e-pastu prezentāciju. Nākamnedēļ tiksimies ar klientu, noskaidrosim, ko tieši viņš vēlas.” “Kāpēc tikai nākamnedēļ?” Šāda kavēšanās man nebija pa prātam. Viktorijas noteiktais mēnesis jaunā direktora atrašanai strauji tuvojās izskaņai. Man vēl bija jāpaspēj sevi pierādīt.

Tomēr par atbildi saņēmu vien aukstu klusumu, kas signalizēja, ka saruna ir beigusies.

Gandrīz būdama jau pie durvīm, saņēmos, lai uzdotu urdošo jautājumu, no kura atbildes bija atkarīga mana pārliecība par priekšnieces veselo saprātu.

“Bet saki - tas vispār ir iespējams?” Pasvārstīju rokās termosu-krūzi-atmiņu krātuvīti. “Tīri teorētiski - tu tici, ka ūdenim ir iespējams piešķirt formu?”

“Tīri zinātniski - nezinu.” Viktorija izmantoja iespēju, lai pārvērstu darba sarunu audzinošā mācību stundā. “Bet ir zināmi ūdens gari, kas spēj pieņemt jebkura priekšmeta formu, ar kuru ir bijuši saskarsmē. Tā sauktā ūdens atmiņa.”

“Ūdens gari?” iekšēji novaidējos. Kāpēc manā dzīvē visam ir jāsaskaras ar šo prātam grūti aptveramo sabiedrības daļu?

“Ūdens gari - tādi kā nāras, undīnes un velns viņu zina kas vēl?” vēlējos precizēt, klusībā cerot, ka esmu pārpratusi Viktorijas teikto.

“Leonīda,” viņa uz pussekundi atrāvās no datora ekrāna, liekot man nožēlot savas mēles nesankcionētās izdarības. “Tu nemācies, vai ne?”

“Eju strādāt!” pacēlu roku militāram sveicienam (ko jebkurš armijas cilvēks nosodītu, jo pie neapsegtas galvas taču roku neliek) un izšmaucu pa durvīm pirms lekcijas sākuma.

Atlikušo dienas daļu vadīju, caurskatot iesūtītos maketus, sarakstoties ar klientiem un ik pa laikam atgādinot kolēģiem par termiņiem, jo šādā atbildīgā brīdī katra kļūda varēja maksāt man amatu.

Kad steidzamie un neatliekamie darbi bija apdarīti, ar gariem zobiem negribīgi pieķēros jaunajam uzdevumam, ko jau biju nodēvējusi par Ūdens liešanu. Vienīgais, kurš bija sajūsmā par strukturētājkrūzi, bija Jānis. Tikai nepareizu iemeslu dēļ. Viņš cerēja, ka es noslīkšu ūdens glāzē un pie amata tiks viņš pats. Es biju cieši apņēmusies to nepieļaut un rakos cauri informācijas gūzmai kā narkotikas salietojies kurmis. Uz vakaru mana galva kūpēja no nomācošā psei-dozinātniskās lasāmvielas daudzuma un atslodzei nolēmu pievērsties kādai citai - manā skatījumā - ari pseidonoza-rei: pieteikt vizīti pie hipnoterapeita.

Pieminētais speciālists bija virietis ar laipnu, nomierinošu balss tembru, kas iedrošinoši informēja mani, ka tikšanās ir iespējama jau pēc divām dienām, trešdien. Tā kā Viktorija tikai uz īsu mirkli ieskrēja ofisā, lai nodotu ЦУ (ценные указания)1 un pēc tam nozustu savās miglās tītajās gaitās, turklāt biroja administratore Biruta zināja teikt, ka šāds status quo saglabāsies visu nedēļu, tad droši pierakstījos pie hipnoterapeita Rolanda Zariņa jau ap pusdienlaiku. Pat ja priekšniecība uzzinās, ka bastoju darbu, man bija lielisks attaisnojums - Vika pati mani mudināja nopietnāk pievērsties savas otrās dabas izzināšanai. Darbs tika upurēts cēla mērķa labā - noskaidrot, kur es staigāju uz visām četrām!

Pabeigusi sarunu ar terapeitu, domīgi lūkojos pa logu, cenšoties slāpēt sajūtu, ka šī ir drīzāk cīnīšanās ar liesmām, nevis aizdegšanās perēkļa meklēšana. Biroja virtuvītes logs raudzījās uz ēnu pilnu iekšpagalmu. Tā palodzi kā patvērumu no lietus un kā sabiedriskās ēdināšanas punktu (pateicoties Birutai) bija iecienījuši vietējie baloži. Tagad, spalvas sabozuši, galvas plecos ierāvuši, putni īdzīgi vēroja mani, gaidot sev pienākošos pārtikas programmu. Un es vēroju viņus. Cik tūļīgi un resni. Cik naivi un neuzmanīgi. Sīks dre-bulītis satricināja elpu. Sirds krūtīs sāka dauzīties ātrāk, bet zobi satraukumā viegli klabēja. No rīkles izlauzās tikko dzirdams smilkstiens. Es ilgojos sajust mīksto pūku zem spārna kutinām man degunu, straujo pulsu dauzāmies pret mēli un aukslējām. Smaržu, tik metālisku un salkani sāļu...

Skaļa saruna, kas plūda no biroja priekštelpas, izrāva mani no transa un atsauca realitātē. Kāds apsprieda Ugunsgrēka jaunāko sēriju. Noskurināju sastingumu un, ar grūtībām norijusi siekalas, lēnām pieslējos kājās.

“Tā ir Birutas vaina,” pie sevis nomurmināju, cenšoties apslēpt atklāsmes šausmas. “Rīt jāsarāj, lai beidz tos briesmoņus piebarot. Apkakā te visu!”

Izmantojot izdevību, ātrā solī devos prom no gandrīz notikušā nozieguma vietas. Skaļās pļāpas, pašas to neapzinoties, bija izglābušas dzīvību trim baložiem un manai pašcieņai. Tagad bija tikai jānoskaidro, kas tur trokšņo krietni vien pēc darbalaika beigām. Vienu sarunas dalībnieku jau atšifrēju - tā bija apkopēja, tante Ulla, kaislīga Ugunsgrēka cienītāja, bet otrs pagaidām bija noslēpumā tīts, jo biju pārliecināta, ka pēc darbalaika beigām esmu palikusi ofisā viena. Un līdz šim neviens cits no kolēģiem nebija izrādījis tik dzīvu interesi par pašmāju ziepju operu.

Man jau vajadzēja nojaust, ka atslēgvārds izrādīsies “dzīva interese”. Priekštelpā pie Birutas galda, atspiedusies uz slotas, apkopēja Ulriha aizgūtnēm pļāpāja ar biroja spoku - veco Virgīniju, kas uzstājīgi vēlējās precizēt seriāla galveno varoņu sejas izteiksmes, kad tie tikuši pieķerti kādā ne pārāk morālā nodarbē.

“Opā! Kas tad te par sanākšanu?" pārsteigta iesaucos. “Klaču sitam?”

Virgīnija nozibināja savu čūskas skatienu manā virzienā un demonstratīvi apklusa, gandrīz vai atmuguriski ieslīdēdama sienā.

“Vai tad tu pati Ugunsgrēku neskaties? Tur viens no mūsējiem arī filmējas. Viens feins kino tas ir, kad es tev saku!” tante Ulla priecīgi attrauca, atglauzdama izspūrušu sirmu matu šķipsnu, un ar apaļīgu, raupju pirkstu pabāza to zem beretes malas. Ziema vai vasara, bet mazā, zaļā pankūkcepurite bija neatņemama viņas garderobes sastāvdaļa. Platajā smaidā uzzibsnīja zelta zobs, un es nevarēju nepasmaidīt pretī.

“Nē, neesmu cienītāja,” necentos noliegt. “Bet skatos, jūs abas ar Virgīniju...”

Protams, protams, es atzīstu! Ir brīži, kad manam domu apstrādes procesam ir novilkta rokas bremze. Jā, kāda cita jau sen būtu pamanījusi, sapratusi, iedomājusies... tikai ne es!

“Opā!” atkal izbrīnīti izdvesu. “Jūs abas ar Virgīniju... Ullas tante, kā nākas, ka... Jūs taču arī nebūsiet?!”

Šausmās piespiedu plaukstu pavērtajai mutei, lai no tās neizlauztos kāda kārtējā muļķība. Ulriha nevar būt mirusi! Vēl šorīt viņa virtuvē mazgāja logus un pļāpāja ar Birutu! Biruta taču arī viņu redzēja! Ja vien nav noticis kāds negadījums... Galu galā ofiss atrodas ceturtajā stāvā!

“Tu labāk šaujamlūku piever, lai vārna neielido,” Ulriha omulīgi noķiķinājās, sakārtojot puķainās kleitas apkakli. “Beigta neesmu. Dzīvāka par dzīvu!”

“Bet kā tad...?” nezināju, kā pajautāt, tāpēc iztiku ar ķermeņa valodu, ar pirkstu norādot uz rezignēto Virgīniju, kas nolūkojās manī ar nicīgu pārākuma sajūtu.

“Oi!” apkopēja priecīgi atmeta ar roku. “Ar to veco put-nubiedēkli mēs esam draudzenes jau sen. Jau no pirmskara laikiem. Bija mums tādi/ei/eri - sanācām kopā, tēju padzērām, papļāpājām. Kā nu kuram iet... Bet tad laiki mainījās, sākās karš, vecie saimnieki aizbrauca uz faterlandi, es paliku. Man pa pasauli apkārt blandīties nepatīk. Esmu mājās sēdētāja.”

Ullas tante viltīgi piemiedza man ar aci un apmierināti noķiķinājās par joku, kura nozīme man paslīdēja garām. Tomēr negribēju izrādīt savu nezināšanu, jo apkopēja šķita pārliecināta, ka abas braucam ne tikai vienā vilcienā, bet pat vienā vagonā. Tāpēc tikai piekrītoši palocīju galvu un izspiedu pusšķību smaidiņu, cerot, ka šis vilciens apstāsies manā pieturā. Citādi es palikšu tumsoņu stacijā.

“Patiesībā tā bija Virgīnija, kas mani ieteica. Pārdaugavā, kad vecās koka mājas jauca nost, man nebija kur palikt. Vika atļāva šeit dzīvot,” Ulriha turpināja, bet man liktenis acīmredzot bija lēmis apmesties pie tumsoņām uz ilgu laiku.

“Dzīvot? Jūs te dzīvojat? Ofisā?” Mana piere saraucās neskaitāmās krunkās, cenšoties atdarināt mīlīgo sunīti šar-peju.

“Jā, gan dzīvoju, gan strādāju. Mums parasti tā ir. Amatu apvienošanas kārtībā,” viņa iemērca slotu spainī un ar žļurkstošu skaņu paskalināja.

“Mums?”

“Aita...” Virgīnija nošņāca un pazuda sienā.

“Neņem viņu pierē,” Ulriha pārmetoši nolūkojās spokam nopakaļ. “Veca īgņa.”

“Tante Ulla, kas jūs īsti esat?” nolēmu ilgāk negaidīt un nemeklēt uzvedinošus jautājumus. Vecā kundze nebija cilvēks, tas nu bija skaidrs. Tāpēc bija lieki baidīties, ka šādi varētu viņu aizvainot.

“Oi, bērniņ, es taču domāju, ka tu zini,” apkopēja sparīgi cirta slapjo slotu pret grīdu un veltīja man lepnu smaidu. “Mājas gars es esmu. DerKobold!"

Hipnoterapeita kabinets atradās Skolas ielā kādā iekš-pagalma namā līdzās manikīra salonam un ziedu veikalam.

Pilns komplekts, lai sieviete varētu sevi palutināt! Tā kā joprojām valdīja Londonas klimatiskajiem apstākļiem radniecīga lietus sezona ar sīku, aukstu līņāšanu, par spīti saules zenītam, ārā bija pustumšs un drūms. Ienākot mājīgajās, siltos zemes toņos izdekorētajās telpās, uzreiz sajutos droši un mierīgi. Iepriekšējās šaubas pagaisa, un es biju pārliecināta par šī soļa pareizību un nepieciešamību - kaut vai tikai ziņkāres apmierināšanai. Laipna administratore piedāvāja apsēsties un sagatavoja man piparmētru tēju. Jāsaka gan, ka šis dzēriens nav starp manis iemīļotajiem, bet kafija pirms hipnozes nešķita atbilstoša.

Rolands Zariņš vizuāli pilnībā atbilda priekšstatam, kas bija radies, runājot pa telefonu. Tikpat laipns, pieklājīgs un iejūtīgs. Ieaicinājis mani kabinetā un apsēdinājis ērtā atpūtas krēslā, viņš sāka piesardzīgi iztaujāt, kādā tieši jautājumā vēršos pie viņa.

Pa ceļam izdomāju lielisku pasaciņu par regulāriem miega traucējumiem, mēnessērdzību un sūdzībām no kaimiņiem par savu naksnīgo uzvedību pilnmēness laikā. Vislabāk man pašai patika mēnessērdzības sadaļa. Jo tā vistuvāk atbilda patiesībai.

Terapeits nelikās pārsteigts un apgalvoja, ka pie viņa vēršoties pietiekami daudz pieaugušo, kas joprojām cīnās ar nosauktajiem miega traucējumiem. Tas neesot nekas neparasts, un šāda problēma parasti tiekot atrisināta dažu seansu laikā.

Paskaidroju, ka nevēlos to atrisināt, vien noskaidrot, ko tad īsti es daru, kad pa naktīm vazājos apkārt. Tas gan viņu nedaudz izbrīnīja, bet saņēmu solījumu, ka bez atļaujas nekādas izmaiņas manā apziņā netiks veiktas. Tad Rolands izplūda garos skaidrojumos par hipnozes norisi, sajūtām tās laikā un to, cik droša esot ši metode par spīti dzirdētajiem briesmu stāstiem. Čigānu suģestija esot pavisam kas cits, un tā nemaz neesot hipnoze, bet gan balstoties uz cietušo kauna sajūtu un nespēju atzīt, ka lētticīgi uzķērušies uz nākotnes zīlēšanas solījumiem.

Klausījos tikai ar pusausi, jo degu nepacietībā sākt seansu un beidzot noskaidrot, ar ko tad minka nodarbojas, kamēr saimniece ir ārpus uztveršanas zonas. Detaļas par hipnozes norisi un iespējamām blaknēm jau biju izlasījusi intemetā. Tas ari nebija tik svarīgi. Šobrīd man galvenais bija noskaidrot, vai es patiesi esmu tā baložu slepkava, dīvānu iznicinātāja un spalvmetēja, kas iemitinājusies manā dzīvokli.

Terapeits šķita nedaudz neapmierināts, ka nevēlos visu noskaidrot pirms paša procesa, bet, iebildumus norijis, ķērās pie darba. Vismaz viņš tā skaļi paziņoja un jau nākamajā bridi metās mani purināt aiz pleciem un uztraukti piedāvāt glāzi ūdens. Tā kā nebiju rūpīgi klausījusies ievadlekciju, tad sākotnēji nospriedu, ka tā ir daļa no hipnoterapijas norises. Tomēr skatiens pulkstenī liecināja, ka starp sākumu un rupjo purināšanu ir pagājusi vairāk nekā pusstunda.

Miegaini paberzēju acis un apjautājos, vai tad mēs jau esam pabeiguši, un saņēmu ne pārāk laipnu atbildi. Rolands Zariņš, sertificēts hipnoterapeits, palīdzēja man piecelties no ērtā sēžamā un stūrēja mani uz durvju pusi, teikdams, ka ar šādu gadījumu viņš savā praksē saskaroties pirmo reizi. No satrauktās vervelēšanas sapratu, ka biju aizmigusi jau pirmajā sekundē (kas neesot vēlamais efekts, jo hipnoze esot tikai viegla transa stāvoklis, kura laikā cilvēks paliekot pie pilnas apziņas un esot rīcībspējīgs), sākusi skaļi krākt, ņaudēt un nikni šņākt, kad dakteris Zariņš centies mani pamodināt. Ar šādu gadījumu viņš neesot spējīgs tikt galā un ieteica meklēt vēl kāda speciālista palīdzību. Iespējams, psihiatrijā. Vai narkoloģijā.

Iekāpusi atpakaļ mašīnā, es sēdēju tās vēl siltajā salonā un neticīgi blenzu uz aizvērtajām hipnoterapijas kabineta durvīm, kas caur stiklu turpināja izstarot mānīgi aicinošu un mājīgu gaismu.

Tikko ar blīkšķi bija izgāzies mans mēģinājums atrast kādu apvedceļu savai problēmai. Likteņa ironija vai dzīves likumsakarība, bet ceļu var veikt tikai ejot.

Ceturtdiena iesākās kā ierasts - ap pussešiem. Lietus aiz loga likās uzstādām personīgo rekordu ilglaicīgumā, tāpēc rīta skrējiens izpalika. Slapjš paliek slapjš. Sāku apsvērt domu par trenažiera iegādi, jo bez ierastās izkustēšanās jutos stīva un kokaina.

Lai ari Viktorija vakardienas sarunā pieteica nekavēt darbu, līdz pusdienām viņa pati vēl nebija ieradusies. Mani Romas piedzīvojumi viņu laikam tik ļoti neinteresēja.

Apdarījusi iekavētos darbus, grasījos jau iet pusdienās ar kolēģiem, bet tad telefons paziņoja, ka kāds vēlas ar mani aprunāties.

“Leonīda,” Rego iesāka bez “labdien” un “sveiki”. “Atvaino, ka traucēju darba laikā. Domāju, tev jāzina, ka princi-pāta sūtnis šogad piedalīsies Zemlikās.”

“Čau, Rego!” Mani mamma bija iemācījusi sveicināties. “Un ko tas nozīmē?”

“Tas nozīmē, ka viņi ir gatavi oficiāli apstiprināt mūsu teritorijas kā brīvas un nevienam nepiederošas, ja nespēsim uzrādīt karti.”

“Un?”

“Bars paliek bez jebkādās aizsardzības un tiesībām.”

“Slikti.”

“Tas vēl nav viss,” viņš vēsi piezīmēja. “Ja soda saņemšanai uz kopā sanākšanu netiksi atgādāta tu, tad tavā vietā to personīgi izcietīšu es.”

“Rego...” Man šausmās notirpa roka, kas turēja telefona klausuli.

“Zinot mūsu soda sistēmu, es tev ieteiktu uz Zemliku laiku doties tālā izbraucienā. Atvaļinājumā uz Kanāriju salām.”

Savu pateicis, viņš pārtrauca sarunu. Spalgs, drudžains signāls iepīkstēja man ausī brīdinājumu. Sasodīts! Ķeza kļuva aizvien dziļāka.

“Fēliksa! Tu nāksi pusdienās?” Biruta pabāza galvu pa kabineta durvīm, izraujot mani no smagajām pārdomām.

“Ejiet bez manis! Man jāsatiek kāds cilvēks,” pār plecu attraucu, apņēmīgi izķeksējot no somas Elīnas doto vizītkarti. Trakomāja vienalga ir labāka par kapliču.

Ingemārs Bomis dzīvoja Rīgas centrā, Aleksandra Čaka ielā, tautā sauktā par Čakeni. Tā ir viena no Rīgas artērijām, kas stiepjas cauri tās jūgendstilam piederošajai sirdij un veltīgi cenšas iedvest dzīvību Purvciema mikrorajona mironīgi pelēkajā dzelzsbetona torsā. Čakielas slavenākās iemītnieces - dāmas ar apšaubāmu reputāciju un nodarbošanos - jau sen bija atkāpušās no peļņu nesošās takas uz nomali, dodot vietu lombardiem, dažādas nolietojuma pakāpes apģērbu veikaliem un spēļu zālēm. Pēdējās arī bija nomainījušas nosaukumu uz daudz politkorektāko, bet maldinošāko - laimētavas. Jā, kā tad! Vienīgie, kam patiesi smaidīja Fortūna, bija to īpašnieki.

Būdama šaura iela, mūždien pieblīvēta ar satiksmi un blīvi apbūvēta ar piecu un vairāk stāvu namiem, celtiem pirmās Latvijas brīvvalsts laikā, Čakene radīja pelēku, nomācošu iespaidu. It īpaši šodien, kad debesis bija pilnas smagnēju lietusmākoņu, kas lēnām un pacietīgi smidzināja lejup, ietīdami apkārtni miglā.

Pa telefonu Bomis bija piekritis tikties ar mani jau uzreiz, nosaucis ari adresi un ārdurvju kodu. Par problēmu mēs runāšot tikai klātienē. Tas viss izklausījās operatīvi un ari nedaudz aizdomīgi.

Vēl aizdomīgāka bija ēka, kurā problēmu risinātājs mitinājās. Tā atradās iekšpagalmā, un, lai ari ieeju sargāja dzelzs durvis ar smalku kodu atslēgu, tomēr daudzie logi raudzījās pretī tumši un neapdzīvoti. Novietojusi mašīnu pie pašām durvīm, priecīga un laimīga, ka nebūs jāmaksā par stāvēšanu uz ielas un jāmērcē savas krēpes rudenīgajā sīklietū, jo pēc šādas pastaigas tās noteikti būtu vēl divreiz nevaldāmākas, pacēlu jakas apkakli un sīkā riksītī izspruku no auto.

Kāpņu telpa bija noplukusi, bet, pateicoties efektīvajai aizsardzības sistēmai, tā nebija ne piečurāta, ne kā citādi apgānīta.

Durvis uz bēniņiem bija vēl nopietnākas nekā to radinieces pirmajā stāvā. Neatradusi zvana pogu, es pieklauvēju. Tomēr skaņa bija tik slāpēta, ka mani sāka mākt šaubas, vai dzīvokļa iemītnieks to maz dzirdēja.

Manām bažām nebija pamata. Atsaucoties uz klauvējienu, jau pēc mirkļa noskrapstēja atslēga, un es aci pret aci pirmo reizi mūžā satikos ar problēmu risinātāju.

“Leonīda?” viņš mani uzmanīgi nopētīja, liekot sajusties nedaudz neērti un nevilšus pārlaist skatienu savai šodienas garderobei. Tumši zili, šauri džinsi, zelta krāsas atlasa blūze ar lielu lenti priekšā, mīļotā ādas jaka un kaparbrūni zamšādas botiljoni. Jā, es izskatījos lieliski!

Toties Ingemārs Bomis bija ne gluži tāds, kā gaidīju. Gara auguma slaids vīrietis ap gadiem četrdesmit, plikpauris (nevis ar retiem mateļiem, bet tāds, kura galvvidus varētu kalpot par spoguli). Brūni nosauļojies, tērpies pabālējušos, gaiši zilos džinsos un melnā T kreklā, kas izcēla stiegrainos muskuļus. Pelēkas, vērīgas acis, tuvu stāvošas līkam ērgļa degunam, biezas uzacis un stūrains zods ar bedrīti. Viņš likās kaut kur redzēts, tikai ātrumā nespēju atcerēties, kur un kad.

Arī viņa miteklis bija pārsteigumu pilns. Spriežot pēc pamestās ēkas, biju gaidījusi pažobelei raksturīgu iekārtojumu.

Toties šeit bija plašums, gaisma, kas plūda no jumta logiem, un mājīgs siltums. Iekārtojums bija skandināviski vienkāršs un funkcionāls. Raupjo dēļu grīdu stratēģiski svarīgās vietās sedza krāsaini, miksti paklāji. Mēbeles izskatījās kā salasītas no dažādiem stiliem, tomēr vienojošais faktors bija to ērtums. Jau pa gabalu varēja redzēt, ka dīvāns ir mīksts, klubkrēsli - dziļi, bet galds - pietiekami augsts, lai ēdot varētu šķūrēt tieši mutē.

“Khm...” Ingemārs Bomis nokrekšķējās, cenšoties pievērst manu uzmanību. Nemanot biju iegrimusi interjera izpētē. “Ko varu piedāvāt - tēju vai kafiju?”

“Piens būtu?” Lai kā arī vēlētos to ar kafijas piedevu, tomēr negantais klepus, kas mani pārsteidza pa ceļam augšup, pārliecināja, ka šoreiz būs jāizvēlas tikai tīrs produkts.

“Ar medu?” Viņš nelikās pārsteigts par izvēli un nozuda nišā aiz pārbāzta grāmatplaukta. Nespēju atturēties nesekojusi. Tur slēpās virtuve - gandrīz tikpat plaša kā viesistaba, tikai ar jauku papildinājumu - jumta terasi. Durvis stāvēja nedaudz pavērtas, un bija dzirdamas lietus čalas uz skārda. Omulīgi.

Kamēr namatēvs sarūpēja manis izvēlēto dzērienu un uzlika to karsēties uz plīts, es ieņēmu vietu pie smagnēja koka galda.

Jau pēc mirkļa manā priekšā kūpēja piena krūze un piedevās - vērīgais Bomja kunga skatiens. Nezinu, kāpēc, bet viņš man lika justies neērti. It kā nojaustu, ka es kaut ko noklusēju, pat pirms vispār esmu sākusi runāt.

“Tātad?” viņš lika noprast, ka pauze ir ieilgusi.

Pa ceļam šurp izdomāju daudz dažādu variantu, kā uzsākt sarunu, ko un cik stāstīt, lai tas neizklausītos pēc traka suņa murgiem. Tomēr tagad zem pelēko acu skatiena svara tas viss sapinās, satinās un izkrita no manas mutes kā: “Mani apvaino zādzībā, bet es to neesmu darījusi.” “Skaidrs,” Bomja kungs domīgi novilka. “Sāksim no sākuma. Kas tev iedeva manu numuru?”

“Elīna Kalēja. No juridiskā kantora Zvirgzdiņš, Mitrofa-novs un Kalējs.”

“Vai viņa teica, ko es daru?”

“Jūs esot problēmu risinātājs.” Sāku justies kā skolā. “Būsim uz “tu”,” viņš stingri noteica. “Jā, es risinu problēmas. Cik saprotu, tev ir problēmas ar policiju?”

“Nē, ne gluži,” uz mirkli saminstinājos. “Zādzībā mani apsūdz kāda apvienība.”

“Kas par apvienību?”

“Nu...” Patiesības brīdis bija pienācis. “Sauksim viņus par vilkiem."

“Tie ir kaut kādi motociklisti?”

Piekrītoši pamāju, neuzticot melus balsij.

“Ko tad tu viņiem nozagi?”

“Es nenozagu...!”

“Labi, ko viņi domā, ka tu esi nozagusi?” Ingemārs Bomis runāja ar mani lēnām kā ar garīgi atpalikušu bērnu. Tas man sāka nepatikt.

“Ziniet...” atcerējos par pareizo uzrunas formu. “Zini, nedomāju, ka spēsi man palīdzēt. Tas ir krietni vien sarežģītāk, un laikam nebūtu prātīgi šeit iejaukt vēl kādu no malas...”

Jau cēlos kājās, lai dotos prom. Ši tikšanās bija kļūda. Bet nekļūdās tas, kas neko nedara.

“Pagaidi,” problēmu risinātājs aizšķērsoja man ceļu. “Nedzen zirgus. Saproti pati: vislabāk spēšu palīdzēt, ja būsi maksimāli atklāta. Pēc acīm redzu, ka man neuzticies.”

“Jā,” piekrītoši novilku. “Tas skar ne tikai mani, bet vēl daudzus cilvēkus. Tas ir ari viņu noslēpums, un neesmu pārliecināta, ka drīkstu to atklāt.”

“Labi, tad sarunāsim tā.” Viņš ar žestu aicināja mani atkal apsēsties. Negribīgi paklausīju. “Tu stāsti tik, cik uzskati par nepieciešamu. Ja no sniegtās informācijas secināšu, ka nevaru palīdzēt, ka man vajag zināt vairāk, tad tā arī pateikšu. Nebūsi gatava atklāt, - nesadarbosimies. Sarunāts?”

“Labi.” Man nebija, ko zaudēt. Mirkli aizdomājos, maziem malciņiem strebjot karsto pienu.

“Lieta tāda: ir divas motociklistu apvienības, latviešu un lietuviešu, kurām ir pazudusi,., nu, nosauksim to par kluba simboliku. Tā ir ļoti svariga simbolika. Ārkārtīgi nopietna lieta. Lietuvieši uzskata, ka es esmu zagle, viņiem pat esot kaut kādi pierādījumi, kas, protams, ir safabricēti! Bet latvieši zina, ka neesmu vainīga, tomēr palīdzēt viņi ari nedrīkst, jo tad izskatīsies, ka ir līdzvainīgi. Pēc nedēļas gaidāms motociklistu salidojums, kurā šī simbolika ir jāuzrāda. Tā ir tāda kā pase. Ja līdz tam laikam tā neatradīsies vai arī mana nevainība netiks pierādīta... Nu, teiksim tā, no manis paliks pāri vien radziņi un nadziņi.”

“Kā tu esi saistīta ar šiem motociklistiem? Tu esi biedre?” Bomis neticīgi nopētīja mani.

“Nē, es drīzāk esmu ārštata konsultante ārējo attiecību jautājumos.” Izklausījās ļoti smalki. Katrā ziņā krietni vien labāk nekā “runāju ar mirušajiem”.

“Kāpēc lai kāds vēlētos tevi padarīt par grēkāzi?”

Šis bija labs jautājums, uz kuru man pagaidām nebija atbildes.

“Nezinu, nav ne mazākās nojausmas. Varbūt esmu uzkāpusi kādam uz astes, pati to nezinot. Atklātus draudus vai brīdinājumus neesmu saņēmusi. Pieļauju, ka izvēle man par labu krita tādēļ, ka esmu ārpus bara... nu, apvienības. Jo būtu grūti noticēt, ka kāds no tā biedriem ir gatavs iegāzt savējos.” “Labi,” viņš domīgi sarauca pieri neskaitāmās krunkās. “Cik saprotu, policija šeit nav iesaistīta?”

“Nē, vilki neuzticas oficiālajām institūcijām.”

“Tas ir saprotams. Bet kāpēc tu pati nevērsies policijā? Lai viņi aizsargā tevi.”

“Jūs... Tu to nopietni?” Tagad bija mana kārta neticībā saraukt pieri.

“Protams, ne, tikai gribēju pārliecināties.” Bomis pasmaidīja. “Un kāds tad būtu mans uzdevums?”

“Pierādīt manu nevainību. Ja vēl izdotos atrast īsto vainīgo un nozagto simboliku, tas vispār būtu lieliski!”

“Un ir trīs dienas laika?”

“Jā, līdz sestdienas naktij.”

Zemlikas bija oktobra pēdējā sestdienas nakti uz svētdienu.

“Kā tev šķiet, vai varēsi palīdzēt?” jautāju bez lielām cerībām. Es apzinājos, cik būtiska ir informācija, kuru biju spiesta noklusēt.

“Vai ir kāds cilvēks, ar kuru es vēl varētu aprunāties? Kāds iesaistītais?” Bomis uz manu jautājumu atbildēja ar pretjautājumu.

“Nu,” apsvēru Rego kandidatūru. “Man sākumā ir jāapjautājas. Jāsaņem piekrišana.”

“Tas pats par sevi saprotams.” Viņš izvilka no aizmugurējās bikšu kabatas pierakstu blociņu melnos ādas vākos. “Kā ari man jāzina, kur tieši tas notika. Vieta.”

“Khm...” nokrekšķinājos, apjaušot, ka purvs kļūst tikai dziļāks. “Ir vēl kas - Latvijā cilvēks, pie kura glabājās šī te lieta, ir miris. Iespējams, nogalināts.”

Ingemārs Bomis sastinga ar pildspalvu pusceļā.

“Kas ir tā “lieta”?”

“Vai tas ir tik svarigi...?”

“Jā, jo tā acīmredzot ir nozīmīgāka par cilvēka dzīvību, ja jau tu nelūdz noķert iespējamo slepkavu, bet tev galvenais ir atgūt to, kā pati teici, simboliku.”

Sasodīts! Viņam taisnība. Kartes atgūšana bija prioritāra. Jo, lai ari vecais Vjačeslavs bija miris un noķert un sodīt viņa slepkavu bija būtiski, tomēr no kartes bija atkarīgs daudz vairāk dzīvību.

“Tā ir karte,” es izmocīju, domājot par to, ko ar mani izdarīs Rego. “Tāda kā zemesgrāmata. Apliecina īpašuma tiesības. Teritoriālas tiesības.”

“Liela nauda iesaistīta?”

“Arī tas, protams.”

“Labi, motīvs vismaz sāk kļūt skaidrāks. Vari pateikt, no kurienes tā karte tika nozagta?”

Ceļu uz Vjačeslava mājām es zināju, bet īsti izstāstīt vai pateikt adresi nevarēju.

“Tev Latvijas karte ir? Varu parādīt.”

Bez vārda runas viņš piecēlās no galda un pazuda aiz grāmatu skapja. Es izdvesu aizturētu nopūtu, atbalstot piepeši smago galvu pret piena krūzes malu.

Atvērtajā logā noskrapstēja asi nagi uz jumta skārda. Ar slaidu lēcienu un klusu būkšķi manā priekšā nolaidās mazs, pūkains augumiņš ar apaļu galvu, zaļām acīm, stāvām ausīm un nikni kulstošu asti. Manī neslēpti naidīgi vērās strīpains mājas kaķis, izdvešot brīdinošu “urriTr..... ššššš!”.

“Pati tāda!” nepaliku atbildi parādā - saraucu degunu un draudīgi nošņācos pretī. Kaķene uzmeta kūkumu un pacēla ķepu sitienam.

Pirms situācija kļuva pavisam neglīta, iejaucās Bomis. “Mince!” Viņš paķēra pūku maisu padusē un ar pirkstu uzšāva tai pa degunu. “Kas tad nu? Galīgi aptrakusi?” “Tāda nervoza,” sniedzu savu vērtējumu. “Gadījumā nav kaķu laiks?”

“Pat ja tāds būtu, viņai nav attiecīgā aprīkojuma.”

“Tas daudz ko izskaidro,” to vairāk teicu sev, nevis viņam. Es dzīvnieku biju pamanījusi tikai tad, kad tas jau stāvēja man priekšā, lai gan parasti smakas sajūtu labi. Šis eksemplārs oda neitrāli.

“Mājas mīlule?” pieklājīgi apvaicājos.

“Jā, pieklīda pirms pāris gadiem. Tagad uzskata sevi par saimnieci.” Bomis izlika neapmierināti ņurdošo kaķeni uz terases un aizvēra durvis par spīti tās protestiem.

“Te būs karte.”

Tikko biju paspējusi pacelt piena krūzi, kad manā priekšā jau tika atvērts Latvijas ceļu atlants.

Iebakstīju ar pirkstu nelielajā ezera pleķīti netālu no Liepājas šosejas Rīgas pievārtē.

“Cilvēks, kas glabāja karti, bija Vjačeslavs Krūms. Dzīvoja ar sievu laivu mājā uz šī te ezera.”

“Ņem.” Man rokās tika iestumts melns, resns marķieris. “Uzvelc krustu.”

Neticīgi pavēros Bomi. Vai tiešām tik grūti atcerēties vienu adresi?

“Aptuvenais vecums?”

“Nezinu,” paraustīju plecus. “Vecs. Pensionārs. Viņam vēl bija māceklis Maksims Lūkass. Man ir nelāgas aizdomas, ka jauneklis varētu būt kaut kā iesaistīts. Patlaban viņš it kā atrodoties kaut kur Dānijā, strādājot cūku audzētavā. Bet šo derētu pārbaudīt. Viņš varētu gribēt atriebties bijušajiem biedriem.” “Ar Latviju skaidrs. Kas ir ar Lietuvu? Vai vari man nosaukt kādu vārdu?”

“Kestutis Šuodraskis. Tas ir leišu apvienības vadītājs. Bet vairāk gan es neko nezinu.”

“Vari uzzināt?”

“Es aprunāšos ar kādu...” neapzinoties uz mirkli iepau-zēju, “cilvēku. Man jāsaskaņo.”

“Labi, tad gaidīšu no tevis informāciju. Pagaidām paskatīšos, ko varu noskaidrot pats.”

“Vai tas nozīmē, ka palīdzēsi? Un kā ar samaksu?” sakrustoju pirkstus, lūdzot visus finanšu dievus, kaut summa nebūtu astronomiska, bet tikai orbitāla.

“Mana standarta takse ir septiņdesmit eiro par darba stundu plus vēl saistītās izmaksas.”

Es biju kosmosā un neredzēju veidu, kā tikt zemē. Tas bija dārgi. Sasodīti dārgi! Bet, ja izdotos daļu piedzīt no Rego... galu galā tas ir ari viņa interesēs.

“Avansā ņemu samaksu par desmit darba stundām. Ar mazāku laiku sākuma situācijas izpētei var nerēķināties.” “Un laikam būtu naivi cerēt, ka ar to ari pietiks, vai ne?” smagi nopūtos un sāku makšķerēt no somas maku.

“Runa ir par zādzību, cilvēka pazušanu, iespējamu slepkavību. Kā tu pati domā?”

Pirms došanās pie Bomja biju piestājusi pie bankomāta un izņēmusi savus uzkrājumus. Tagad gandrīz visu nācās likt galdā.

Pamanījis manu vilcināšanos un bēdīgo sejas izteiksmi, Bomis šķietami atmaiga.

“Klau, sarunāsim tā. Uz šo bridi tu man apmaksā desmit stundas. Ja redzēšu, ka nespēju tev palīdzēt un sadarbību neturpināsim, tad pusi atdošu atpakaļ. Der?”

Man gribējās viņu no priekiem sabučot!

Pavadījis līdz ārdurvīm, Bomis uz atvadām pierakstīja manu e-pasta adresi un darba telefona numuru un solījās šodien vai rit piezvanīt un paziņot pirmos rezultātus.

Cerīgi lecot lejā pa kāpnēm un pie sevis dungojot jautru melodiju ar vārdiem “Misters Propers tīri tīra...!”, es atcerējos, kur iepriekš biju redzējusi Ingemāru Bomi.

8

Kā jau nojautu, Rego nebija sajūsmā par manu lēmumu piesaistit vēl kādu ar divdabju pasauli nesaistītu personu. Okšķeri.

“Tas ir risks, ko nevaru atļauties,” viņš burtiski rēca klausulē, ko es prātīgi turēju dažu centimetru attālumā no auss.

“Tas nav tikai tavs risks. Mani apēdīs!” kliedzu pretī. Ne jau tāpēc, ka būtu īpaši noskaitusies, bet lai pārliecinātos, ka mani sadzird.

“Sasodīts! Brauc prom! Es tev jau teicu!”

“Negribu! Man tepat ir labi!” Taisnības labad jāsaka, ka pēc šodienas vizītes pie Bomja kunga es varēju atļauties aizbraukt tikai līdz Slampei. Šaubos, vai tās skaitās ārzemes un radītu īpašus šķēršļus manis atrašanā.

Jaunais mobilais telefons aizdomīgi nokrakšķēja zem manu nervozo pirkstu spiediena. Tas gan nebija gluži jauns. Veca Nokia ar nodilušām pogām, ieplaisājušu ekrānu un čerkstošu zvanu. Tas bija labākais, ko aģentūras tehniskais darbinieks Aleksejs varēja ātrumā izburt no saviem krājumiem bez ilgas saskaņošanas ar Viktoriju, kura šobrīd nebija sasniedzama. Bet es bez mobilajiem sakariem biju kā bez rokām.

“Kur tu esi?” Rego ierēja man tieši smadzenēs, kad aizmāršīgi, ieraduma vadīta, biju mobilo uz mirkli iespiedusi starp ausi un plecu.

“Mājās!” šoreiz par spīti kliedzu pilnā kaklā, sīkas atriebības jūtu vadīta. Vai nu no šoka, vai ari aiz nepieklājības Rego pārtrauca sarunu.

Apsvēru, cik ilgs laiks man ir atlicis somu kravāšanai un pēdas piesišanai, pirms kāds piesitis mani pašu.

Par brīnumu, liktenīgā stunda pienāca tieši pēc stundas. Nedaudz pēc astoņiem vakarā pie manām ārdurvīm piezvanīja jau daudz rāmākais un atslābušais Rego.

“Drīkstu ienākt?”

Man palika noslēpums, kā viņš katru reizi tika kāpņu telpā, jo durvju kodu tā es ari viņam netiku pateikusi.

Apsvēru iespēju demonstratīvi uzmest lūpu un notēlot aizvainojumu par kliegšanas maratonu, bet tad aptvēru, ka tas būtu bērnišķīgi un muļķīgi. Viņam daudzējādā ziņā bija taisnība.

“Protams,” aicināju iekšā. “Tēju, kafiju?”

“Tev ir tas labais aparāts. Un garšīga kafija. Iepriekšējā reizē tā arī neizdzēru.” Viņš bija viens no retajiem maniem viesiem, kas savu jaku atstāja uz pakaramā pie durvīm, nevis slaidā lokā aizlidināja uz dīvāna.

“Tātad kafija. Espreso.”

Uz mirkli iestājās klusums, ko aizpildīja tikai automāta rūkoņa un sprauslāšana.

“Es te tā padomāju,” Rego negaidīti nepārliecinoši iesāka, kad noliku viņam priekšā krūzi ar aromātisko dzērienu un pati, atspiedusies pret virtuves letes malu, malkoju karstu pienu (sasodītais klepus!).

“Varbūt tev ir taisnība,” viņš rāmi turpināja. “Varbūt kāds, kas nav divdabis, varētu pat panākt vairāk. Man barā ir cilvēki, saistīti ar drošības iestādēm. Viņiem ir savas metodes, savi kontakti. Bet, ja mēs kaut ko uzsāksim, tas tikai sarežģīs attiecības ar leišiem.”

“Es ari tā padomāju,” jutu, kā pamazām atslābst sasprindzinātie pleci. “Turklāt man Ingemāru Bomi ieteica kā labu speciālistu.”

“Jā, es tā dzirdēju,” Zvērs turpināja būt gluži vai cilvēcisks. “Apjautājos par viņu. Atsauksmes labas. Pārliecinošas. Rezultāts vienmēr esot. Un, spriežot pēc cenas, vajadzētu ari būt.”

“Jā... par to cenu,” nopriecājos, ka Rego pirmais ierunājās.

“Neuztraucies,” viņš ar žestu mani apklusināja. “Izmaksas es ņemšu uz sevi. Šajā ķezā tu esi mana bara dēļ. Nebūtu godīgi vēl likt tev maksāt.”

Viņš izvilka no džinsu aizmugurējās kabatas maku un noskaitīja manis iemaksāto avansu.

“Paldies,” daudz nevilcinājos, jo... nauda nesmird! Nu labi, tā smird gan - pēc sviedriem, alkohola un vecām asinīm. Jaunās maņas par to bija informējušas mani jau diezgan sen.

“Tad es drīkstu Bomim iedot tavu telefona numuru? Viņam esot jautājumi, bet es nezināju, cik daudz varu atklāt.”

“Jā, aprunāšos ar to problēmu risinātāju. Jo, lai kas, bet tāds mums šobrīd noderētu.”

Rego izskatījās noguris. Nē, drīzāk pārguris. Kā krātiņā ieslodzīts zvērs, kurš riņķo, riņķo, bet izejas nav.

“Man žēl.” Nezinu, kāpēc, bet man sagribējās atvainoties. “Es patiesi neesmu ņēmusi kartes, un man nav ne mazākās nojausmas, kurš grib mani iegāzt.”

“Kā tev sokas ar pārvēršanos?” viņš negaidīti nomainīja tēmu. Saklausījis manā balsī žēlumu un nebūdams radis tādu saņemt, vilkaču barvedis sajutās neērti.

“Nekā,” paraustīju plecus, nebūdama pārliecināta, ko tieši Rego grib zināt. “Pilnmēness nāk un aiziet. Kaimiņi pagaidām nesūdzas.”

“Vai tu sāc jau kaut ko atcerēties?”

“Nē, vēl ne. Es pēc tam tikai redzu sapņus. Laikam atmiņas par to, ko esmu sadarījusi.”

“Piemēram?”

“Skrienu pajumtiem, rāpjos kokos. Dažreiz sapņoju par suņiem. Bet visbiežāk sapņoju, kā guļu šeit uz dīvāna.”

“Tu esi mazs dzīvnieks. Tā ir zināma priekšrocība. Vari atļauties dzīvot pilsētā,” viņš pārlaida nedaudz skaudīgu skatienu manam miteklim.

“Un kur tu pats dzīvo?”

“Ārpus Rīgas,” saņēmu strupu atbildi un sapratu, ka ar to ari būs jāsamierinās.

“Vai divdabji pārsvarā izvēlas dzīvot ārpus pilsētas?” “Tā ir ērtāk.”

“Protams, protams.” Vēl pirms mirkļa šķita, ka sasprindzinājums sāk mazināties, bet tagad saruna atkal likās ievirzāmies nepatīkamā gultnē. Ko es tādu pateicu?

“Zini, kas man neliek mieru,” Rego piepeši domīgi ierunājās, pārtraucot neveiklo klusuma brīdi. “Lai arī kurš vēlētos tevi iegāzt, viņš zina, kā izskatās tavs dzīvnieks. Es redzēju to spalvu kušķi un pēdas nospiedumu, ko leiši prezentēja kā pierādījumu. Par ģipša atlējumu nevaru spriest, bet spalvas bija tumši brūnas, vidēji garas un spīdīgas. Man neļāva tās paostīt, kas būtu lietderīgi, jo pazīstu tavu smaku, bet pēc skata bija ļoti līdzīgas.”

“Kā tu zini, kā izskatās mans dzīvnieks?” Bija mana kārta brīnīties.

“Mēs esam skrējuši kopā, atceries?” viņš uzrūca un tad aprāvās. “Esmu divdabis jau sen. Tāpēc Baltās naktis atceros labi.”

“Jā, saprotams!” klusībā norāju sevi. Lai gan man sāka apnikt šī laipošana. Kā pa mīnu lauku.

“Atgriežoties pie tēmas - zagļi zina, kā izskatās tavs dzīvnieks. Un tas mani dara uzmanīgu.”

“Kāpēc?”

“Leonīda, padomā!” Rego nedaudz dusmīgi iesaucās. “Kur un kādos apstākļos zaglis varēja redzēt tavu dzīvnieku?”

“Pilnmēness laikā.”

“Jā, vai nu kāds novēro tavu dzīvokli...” barvedis ieturēja pauzi, ļaujot pašai izdomāt tālāk.

“Vai arī tas ir kāds no bara, ar ko esmu skrējusi kopā un kas spēj atcerēties Baltās naktis,” pār mani nāca atklāsme. “Sasodīts! Neviens no šiem variantiem man nepatīk!”

“Man arī ne. Jo, ja tas ir kāds no bara, tad man ir mests reāls izaicinājums,” viņš dusmīgi nošņirkstināja zobus.

“Bet kāpēc kādam no bara būtu jāzog karte? Labi, leišu karte. Bet savējā? Tas taču apdraud arī zagli pašu!”

“Ja vien... ja vien kāds no malas nav pierunājis, pamudinājis...” Rego aizdomājās.

“Uzpircis vai šantažējis,” es turpināju.

Vienā rāvienā iztukšojis gandrīz atdzisušo kafiju, Rego pielēca kājās.

“Iedod man tā Bomja numuru. Es pats viņam piezvanīšu,” viņš gandrīz skriešus devās uz durvīm. “Un sēdi mājās. Apkārt nevazājies.”

Grasījos jau vērt muti vaļā, lai iebilstu pret tik rupju norādījumu, kad pamanīju Rego skatienu. Viņš domās jau bija tālu prom, pildīja barveža pienākumus, kuros ietilpa rūpes par bara drošību un rīkojumu nodošana. Viņaprāt, es piederēju pie bara. Un es saņēmu rīkojumu.

Pēc Rego aiziešanas uzkarsēju sev vēl vienu porciju piena, uzkodās sagriezu doktordesu un saritinājos uz dīvāna ar žurnālu rokās. Tas bija kāds pašmāju izdevums, kura vāku rotāja pelēkās drānās tērpta, ar izsalkušu skatienu apveltīta modele, bet viens no virsrakstiem solīja palīdzēt atbrīvoties no svara septiņās dienās. Kā tad! Lai izskatītos tāpat kā viņa? Kā koncentrācijas nometnes absolvente?

Mēģināju lasīt, bet domas klejoja un jaucās. Rego sacītais bija atstājis nepatīkamu pēcgaršu. Ja nu tiešām kāds novēroja manu dzīvokli?

Prāta nomierināšanas nolūkos nolēmu izpucēt zobus. Tā bija pietiekami nevainīga un ikdienišķa nodarbe, lai novērotājam nerastos papildu interese par manu personību.

Saskaņā ar Mērfija likumu telefons iezvanījās brīdī, kad atgādināju traku suni, kuram pa muti veļas laukā putas. Žigli atbrīvojusies no tām, cēlu mobilo aparātu pie auss, bet steigā iedzīvojos pamatīgā klepus lēkmē. Zvanītāja bija Viktorija, kurai nācās noklausīties brangu plejādi dažādas toņkārtas rējienu.

“Ты в порядке', Leonīda?” priekšniece aizdomīgi noprasīja, lai gan, manuprāt, jautājums bija lieks. Tie, kam viss kārtībā, šādas skaņas neizdveš!

Noklausījusies manu atskaiti par šodienas notikumiem un sarājusi par ielaisto klepu, Viktorija brīvlaida no pēdējās

darba dienas šinī nedēļā. Ieteica atpūsties un ļaut notikumiem virzīties savu gaitu. Neparasts padoms no sievietes, kuras dzīves moto bija “Pievelc grožus ciešāk!”. Runājot man radās iespaids, ka viņa nav gluži savā ādā - tāda nedaudz sapņaina un lidinās domu tālēs.

Detaļās iedziļināties nevēlējos, jo baidījos, ka viņa varētu pārdomāt par brīvdienu, kas šobrīd man bija akūti nepieciešama.

Mans ķermenis bija ar mani vienisprātis, jo pēdējo četru mēnešu laikā šī bija pirmā reize, kad pamodos ap deviņiem rītā, nevis, kā ierasts, piecos. Būtu gulējusi vēl, bet Nokia vibrēja un lēkāja pa naktsgaldiņu, cenšoties pievērst sev uzmanību. Grasījos jau brīnīties par agro zvanītāju, bet tad pamanīju pulksteņa rādījumu. Zvanītājs bija Ingemārs Bomis, tāpēc nepieļāvu pat domu par zvana ignorēšanu.

“Leonīda, labrīt! Vai vari runāt?”

Varu, bet vai gribu?

“Jā, protams! Jums... tev ir kādi jaunumi?”

“Jā, bet ne iepriecinoši. Varam satikties uz vienu kafiju? Pēc stundas būs labi?”

Atvēlētais laiks bija ļoti īss, bet, ja tikšanos sarunātu netālu no mājām, tad es pat varētu paspēt.

“Uz Valdemāra ielas ir kafejnīca Salmiņš, varbūt zini?” Saņēmu apstiprinošu atbildi. “Tiekamies tur pēc stundas.”

Tā kā pieminētā tikšanās vieta atradās vien dažu soļu attālumā no mana dzīvokļa, tad uz braukšanas rēķina ieekonomēto laiku es nolēmu izlietot lietderīgi un pievērt acis vēl uz piecām minūtēm, kā rezultātā tikšanos nokavēju par stundas ceturksni. Jo sasodītais angoras džemperis, kura maigi rozā krāsa tik lieliski izcēla manu zeltaini brūno acu skatienu, pēc vakardienas mazgāšanas vēl bija mitrs un nācās to žāvēt ar fēnu. Protams, pastāvēja iespēja mainīt ieplānoto garderobi, taču tādā gadījumā man vajadzētu izdomāt, kurus citus džinsus un zābakus vilkt. Bet tad es nokavētu vairāk nekā tikai piecpadsmit minūtes.

Jebkurā gadījumā tā nu es tur ievalsēju: no ārpuses skarba, ādas jakā tērpta, bet iekšpusē maiga, pūkaina un rozā. Tā kā lielus izbraucienus ar auto neplānoju, tad biju atļāvusies uzvilkt augstpapēžu zābakus ar mazām, sudrabotām sprādzītēm. Galu galā šodien bija piektdiena, neplānota brīvdiena, un es gāju uz tikšanos ar Mistera Propera dvīņubrāli.

“Cajfe Latte un kruasāns,” viņš galanti norādīja uz pasūtījumu, kas mani jau gaidīja.

“Kā tu zināji?”

“Sieviete, kas izvēlas karstu pienu, no rīta espreso, visticamāk, nedzers,” Bomis skopi nosmaidīja.

“Paldies! Tavas dedukcijas spējas ir iespaidīgas.” Apzinājos, ka gluži pēc komplimenta tas neizklausās, bet ērcināja doma, ka manus paradumus tik viegli izsecināt. Vai tiešām esmu prognozējama? Tas gluži neiederējās manā pašportetā.

“Tu teici, ka tev ir jaunumi,” mainīju tēmu uz daudz aktuālāku.

“Jā, bet pirms tam es tomēr gribu, lai tu man pasaki,” Bomis ieturēja draudīgu pauzi, “kas tie vilki īsti ir?”

Aukstas izbailes saindēja rīta kafijas garšu. Zināju, ka pienāks brīdis, kad šis jautājums tiks uzdots, bet nebiju domājusi, ka tik drīz.

Redzēdams, ka vilcinos ar atbildi, Bomis turpināja: “Tikai nestāsti, ka motociklisti. Vai tautas deju kolektīvs. Neesmu amatieris. Šinī jomā darbojos jau ne pirmo gadu.” “Kas tev liek domāt, ka tie nav motociklisti?” piesardzīgi taustījos.

“Es jau iepriekš biju dzirdējis runas, nostāstus par kādu grupējumu Latvijā, kuri nav gluži mafija vai bandīti, bet ar kuriem tāpat neviens nevēlas ielaisties. Bet tās bija tikai baumas, pilsētas leģendas. Padibenes daudz ko muld un izdomā. Kaut kādi noslēpumaini cilvēki, saistīti savā starpā gluži vai ar radniecību. Bīstami cilvēki. Ļoti bīstami.”

“Un tev liekas, ka vilki...?”

“Velns parāvis! Leonīda!” viņš dusmīgi uzsita ar plaukstu pa galdu, liekot traukiem ar nervozu džinkstu palēkties, un strauji pieliecās pie manis, pārejot uz draudīgiem čukstiem: “Kas viņi ir? Kas ir tie tavi vilki?”

“Es nevaru... nedrīkstu...” Mani pārņēma piepešs karstums, liekot vaigiem uzziedēt. Biju par zemu novērtējusi plikgalvaino vīriņu, kas likās gluži vai no reklāmas izkāpis. Tas nebija profesionāls tīrītājs. Tas bija profesionāls problēmu risinātājs. Un viņš mani tikko bija pieķēris melos.

“Zini, šos vārdus pēdējo divdesmit četru stundu laikā esmu dzirdējis vairāk nekā visā savā mūžā kopā. Visi, kam vaicāju par taviem motociklistiem, atbild tieši tā! Neviens neko nezina, nevar, nedrīkst! Mani informatori zina, bet baidās! Parasti viņi baidās no manis! Vai vari pateikt, kurš ir lielāks drauds par mani?” Viņš bija pārskaities līdz baltām pelītēm.

Es turpināju klusēt kā partizāns.

“Vari neteikt. Bet tad rēķinies, ka tā man kļūs par goda lietu. Es noskaidrošu, kas ir šie cilvēki, un izvilkšu viņus dienasgaismā. Lai ko tas ari man maksātu!” Redzēdams, ka draudi neiedarbojas, viņš nikni paķēra jaku no blakuskrēsla un pielēca kājās. Ja Ingemārs Bomis bija patiesi savas naudas vērts, tad baram draudēja atmaskošana.

“Tie nav cilvēki,” stīvām lūpām izmocīju, pirms viņš pazuda pa kafejnīcas durvīm.

Jāsaka, Bomja kungs bija apveltīts ar lielisku dzirdi. Jo, lai ari cik kluss bija mans dvesiens, tas apstādināja viņu pussoli.

“Kas?”

“Nav cilvēki,” novaidējos un iespiedu karsto pieri plaukstās. “Varu tev pastāstīt, bet tu tāpat neticēsi. Tam nav iespējams noticēt.”

“Riskē.”

Ar acs kaktiņu redzēju, kā viņš apsēžas man pretī. Baidījos viņu uzlūkot. Baidījos zaudēt to drosmes drusciņu, kas man bija atlikusi.

“Tie ir vilki.”

“Leonīda, nesāc atkal...” Ingemārs sāka celties kājās. Es ar žestu viņu apstādināju, paceļot savu melīgo, smago galvu no plaukstām. Mans skatiens laikam pārliecināja palikt, uzklausīt.

“Nē, tu nesaprati. Tie ir īsti vilki. Zvēri.” Uz mirkli aizdomājos, cenšoties atcerēties, ar kādiem vārdiem biju draudzenēm atzinusies, kas patiesībā esmu. “Bērnībā pasakas lasīji? Par vilkačiem esi dzirdējis?”

“Ko tu saki?”

“Es saku, ka šī noslēpumainā ģimene, cilvēki, par kuriem klīst baumas...” nofiksēju viņu ar skatienu, cenšoties pārliecināt par savu vārdu patiesumu, “tie ir vilkači. Viņi pilnmēness naktīs pārvēršas par vilkiem. Dzīvniekiem.”

Bomis nekustīgi vērās tālumā. Es turpināju gaidīt jelkādu reakciju - dusmas, sašutumu, izbrīnu, pārsteigumu, šausmas... Jebko, tikai ne to, ko saņēmu.

“Kas tu esi?” viņa balsī ieskanējās tērauds. “Viena no viņiem? Nē, tu teici, ka esi ārpus...”

“Pareizi, es neesmu vilkatis,” apstiprināju, bet neizjutu ne mazāko vēlēšanos iedziļināties detaļās. Sākumā jānoskaidro, kādas domas un apsvērumi rosījās aiz krunkās sarauktās vīrieša pieres. Tomēr mirklis ieilga, un Bomja sejas izteiksme bija kā kailsals novembrī - gluda un vēsa.

“Es nemeloju. Tā nav mana fantāzija vai izgudrojums. Un es necenšos tevi apdullināt,” nespēju ilgāk izturēt neziņu. “Tici man...”

“Es ticu,” viņš piepeši pārtrauca pusvārdā. “Es ticu, ka tu tam tici.”

“Kā lai tev pierādu...?”

“Es gribu redzēt,” viņš negaidot paliecās uz priekšu un saspieda manu celi savā lielajā plaukstā.

Sāpēs saviebusies, noliedzoši papurināju galvu un atāķēju pirkstus no ceļgala bļodiņas, pirms tika nodarīts neatgriezenisks bojājums.

“Tas nav iespējams. Tāpēc jau tas ir noslēpumains grupējums, jo viņi savu esamību glabā noslēpumā.”

Man pārskrēja šermuļi pār kauliem, atceroties lielos vilkus cīņas arēnā, kad Rego un Harijs gatavojās mačam par barveža amatu. Un vēl vairāk kauli bailēs vibrēja, man iedomājoties, ko Rego teiks, kad uzzinās, ka esmu atklājusi vilku patieso būtību svešiniekam. Tādēļ par priekšskatījumu nevarēja būt ne runas!

“Man ir jāredz.” Tas jau izklausījās pēc draudiem.

“Bomja kungs, jūsu paša labklājības vārdā es ieteiktu neizdarīt pārāk lielu spiedienu šajā jautājumā. Ticiet man, tie cilvēki māk tā paspiest pretī, ka pēc tam pat pasaka par Sarkangalvīti un vilku jums liksies kā drūmākā šausmene.”

Nolēmu, ka ir pienācis laiks parādīt ari manu zvēra dabu. Varbūt man mugurā ir pūkains rozā džemperis, bet tas nenozīmē, ka es pati ari tāda esmu.

Ingemārs Bomis bija pietiekami pieredzējis, lai atpazitu situāciju. Atlaidies krēslā, viņš neslēpti dusmīgi nopētīja mani.

“Kaķītis izlaiž nagus?” Bomis nedaudz izaicinoši izspļāva. Viņš bija tik tuvu patiesībai, ka mirkļa dusmas pagaisa un es nepiedienīgi iespurdzos kafijas krūzē, gandrīz apšļakstot iepriekš pieminēto apģērba gabalu.

Problēmu risinātājs pēc šī mana fiasko acīmredzami atmaiga un samierinoši pasmaidīja.

“Labi, bet tad es mainu mūsu sadarbības nosacījumus. Es šodien sazvanīju trīs cilvēkus, kas varētu palīdzēt, kaut ko zināt. Bet neviens ar mani runāt nevēlējās. Tu teici, ka esi kaut kāda attiecību konsultante tiem...” viņš ieturēja pauzi, acīmredzot sajuzdamies neveikli, pirms nosauca klientu īstajā vārdā, “...vilkiem. Lieliski, tad tu nāksi līdzi un uzdosi jautājumus. “

“Kādus jautājumus?” šādu pavērsienu nebiju paredzējusi.

“Tos, kurus tev pateikšu priekšā,” ar joni izdzēris kafijas atlikumu, viņš apņēmīgi piecēlās kājās. “Nāc, mūs gaida darbs.”

9

Klunkurējot pa ielu nopakaļ Bomim, jutu, kā maniem trauslajiem pleciem uzgulst viss pasaules smagums. Notikumi bija pieņēmuši tādu virzību, kas mani gluži neapmierināja. Nolīgstot problēmu risinātāju, biju cerējusi, ka pati varēšu palikt maliņā, drošā attālumā, un vērot, kā iepriekš minētais tiek paveikts, - tātad problēma atrisināta. Man nebija ne mazākās vēlmes tikt ierautai aktīvā darbībā un potenciāli apdraudēt kādu no manām leģendārajām deviņām dzīvībām, par kuru esamību es pat nebiju pārliecināta. Lai gan tas, protams, būtu jauki. Vai vismaz lietderīgi. It īpaši šobrīd.

Kā jau varēju iedomāties, Ingemārs Bomis brauca ar lielu (ļoti lielu!), melnu (kā melnākā nakts) apvidus automašīnu (ar lielākajiem riteņiem, kādus savā mūžā biju redzējusi).

“Kas tas ir?” bijīgi izdvesu hromētā briesmoņa priekšā.

“Specpasūtījums,” automašīnas īpašnieks pat nepūlējās iedziļināties detaļās. “Kāp iekšā!”

Biju gatava paklausīt uzaicinājumam, kas aizdomīgi izklausījās pēc pavēles, tikai uz mirkli samulsu un domās pateicos visiem garderobes dieviem, kas manī klausījās. Ja šorīt būtu izlēmusi par labu īsajiem svārkiem, tad varētu pat necerēt uzrāpties šinī Everestā. Lai gan pie pasažiera durvīm bija slieksnis, tomēr arī līdz tam bija jātiek.

“Tavam monstram ir pat kravas kaste,” pārsteigta konstatēju, iekārtojusies blakus Ingemāram un pametusi ziņkārīgu skatienu atpakaļ. Tas, ko biju maldīgi noturējusi par automašīnas salonu, izrādījās pārsegts lielgabarita mantu nodalījums.

“Jā, risināmās lietas mēdz būt dažādas.”

Bomja atbilde bija tik divdomīga, ka pat bez nelielās vārdiskās apmaiņas kafejnīcā es vienalga būtu jutusies neomulīgi.

“Kur brauksim?” painteresējos.

“Sāksim ar laivu māju. Un pa ceļam tu man izstāstīsi visas detaļas. Kas tā par pazudušo lietu, kurš dzīvoja tajā mājā, un kāpēc šī lieta ir tik svarīga?”

“Labi,” rāma kā kaķēns piekritu un, mirkļa iedvesmas vadīta, izvilku mobilo telefonu. Viktoriju traucēt negribējās, Elīnu iejaukt ari ne, tāpēc ātrumā tapa īsziņa Rego par manām šīsdienas plānotajām aktivitātēm. Nebija jau tā, ka es neuzticētos Bomim, bet... sargi sevi pats - un ari vilki tevi sargās!

Vjačeslava Krūma, vilkaču bara kartes Glabātāja, ezera pievedceļš vairs neizskatījās tik dubļains un nelikās tik bedrains, ja uz to lūkojās no Bomja automonstra divmetrīgā kumbra.

Lai ari diena bija pašā plaukumā un rokaspulkstenis vēstīja, ka ir tikai pusdivi, tomēr smagie, sauli aizsedzošie lie-tusmākoņi un slaidie priežu augumi, kas stiepās augstu virs mūsu galvām, tina apkārtni pelēkā puskrēslā. Šī bija jau trešā reize, kad atgriezos pie nelaimīgā ezera. Un sajūtas nebija mainījušās. Tiklīdz pametu silto mašīnas salonu, oktobra miglas drēgnie pirksti sažņaudza pakrūti. Vai ari tās bija bailes?

“Savāda vieta,” Bomis noskurinājās, aizpogāja militārā stila jaku un uzslēja apkakli. Lai ari ārā nebija tik vēss, tomēr mitrums līda cauri apģērbu kārtām un laizīja miesu ar aukstu mēli.

“Jā,” piekrītoši pamāju un nevilšus pievirzījos viņam tuvāk. Divatā tomēr drošāk, pat ja apdraudējums nav redzams vai nojaušams. Niedres tumši dūca lēnajā vējā, bet nu jau gluži kailie krūmi vicināja brīdinošus pirkstus. Kopš pēdējā apmeklējuma nekas daudz nebija mainījies. Gaiss tāpat smaržoja pēc ūdens, zivīm un puvušām lapām. Vjačeslava mājiņa joprojām skumīgi šūpojās ezera viļņos un zem jumta kores raudzījās mūsos ar pamesta kucēna bēdīgajām acīm.

“Iesim, parādīšu, kur sākas laipa,” vedināju Bomi man sekot, vēloties pēc iespējas ātrāk tikt prom.

“Pagaidi,” viņš apturēja mani, pirms paspēju spert soli. “Kad tu pēdējo reizi te biji?”

“Svētdien.” Tas likās jau tik sen, gluži kā citā dzīvē, kad vēl nenojautu, ka nelielā izpalīdzēšana izvērtīsies lielā murgā.

“Vai kāds šo vietu pieskata?”

“Nezinu, bet, ja tas ir svarīgi, varu apjautāties,” jau vilku telefonu no kabatas.

“Nē, pagaidām ne,” Bomis noskurinājās. “Vispirms apiesim apkārt ezeram.”

“Izlūkos?”

“Pieņemsim,” viņš nosmīnēja. “Tev laikam patīk visur mesties ar galvu pa priekšu?”

“Nu, ne gluži.” Man vienkārši nebija ne mazākās nojausmas, ko viņš meklē. “Zini, vilki jau te izķemmēja. Neko neatrada.”

“Es neko arī nemeklēju,” Bomis norūca pāri plecam, sākot iet pa tikko manāmo taciņu, kas veda apkārt ezeram. “Gribu novērtēt vietu - piekļūšanas iespējas, slēpņus, novērošanas punktus.”

“Tātad tomēr izlūkos.” Uzmanīgi lavierēju viņam nopakaļ, cenšoties izvairīties no lielākajām dubļu peļķēm, kurās Bomis brida ar īpašu, sadistisku entuziasmu. Domās aizlūdzu par saviem skaistajiem zābakiem ar sudraba sprādziti.

“Tu labāk pastāsti: kas īsti ir nozagts? Tu teici - simbolika. Kaut kāds vimpelis, vai?”

“Vimpelis,” noķiķinājos. “Nē, tā ir drīzāk tāda kā zemesgrāmata. Karte. Papīrs, kas apliecina, ka vilkiem pieder šī konkrētā teritorija.”

“Oficiāls dokuments? Kas to izsniedz, un kam to uzrāda?”

“Izsniedz vilku virsvadība Romā, bet uzrāda citām ģimenēm... bariem. Tas neļauj svešajiem pārkāpt robežas.”

“Ja tāda nav, tad var nākt, kurš grib, un darīt, ko grib?” “Nu, apmēram tā.”

“Kāda teritorija tiek ietverta?”

“Pie mums - laikam jau visa Latvija. Bet citur... ja godīgi, nemaz nezinu. Tikai zinu, ka Lietuvā ir divi bari. Vai katram ir sava karte, - neesmu interesējusies.”

“Kā ir ar citām valstīm? Krieviju, Baltkrieviju, Igauniju?” “Tas tev būs jāprasa Rego,” neapdomīgi izspļāvu un tad sabijos. Ja nu Zvēra kungs vēl nav atradis laiku, lai sazinātos ar Bomi? Tad iznāks, ka barveža identitāti būšu nodevusi es! “Labi.” Bomis pat nepalēnināja soli.

“Vai Rego jau tev zvanīja?”

“Nē, bet, cik saprotu, man jāgaida kāds zvans. Kas ir šis Rego?”

“Viņš pats tev pateiks.”

Slaidā lokā pārvarēju īpaši lielu peļķi un atdūros pret betona sienu, tērptu raupjā vilnas mētelī. Ingemārs bija strauji nobremzējis un pārmetoši manī nolūkojās.

“Leo, mēs sarunājām...”

“Rego Zvērs, barvedis,” nolemtībā nopūtos. Man bija tik vājš raksturs! Un Bomis tik jauki smaržoja - pēc ķiršu tabakas, muskusa un nedaudz rūgtiem dūmiem.

"Cik liela ir karte?” Viņš turpināja ceļu.

“Šitik,” noplātījos ar rokām, atceroties Arhīvā redzēto dublikātu.

“Pastāsti par Glabātāju. Vjačeslavs Krūms - vecums, nodarbošanās, ģimene?”

“Daudz neko nezinu. Pieļauju, ka vecs, jo Rego par viņu vienmēr tā arī runāja - vecais Vjačeslavs. Ģimene - cik zinu, viņam bija sieva Roze, kura, starp citu, ir pazudusi. Nodarbošanās - glabāja karti. Amatu apvienošanas kārtībā bija arī vilkatis.”

“Kā viņš nomira?”

“Noslīka.”

“Kāpēc tu uzskati, ka tā ir slepkavība, nevis nelaimes gadījums vai pašnāvība?”

“Nevis es, bet vilki,” īgni palaboju. “Tāpēc, ka līdz ar viņa nāvi pazuda gan karte, gan viņa sieva.”

“Varbūt aizmukusi?”

“Pensijas vecuma tantiņa ar artefaktu, kas svarīgs tikai nelielai, īpaši noslēpumainai sabiedrības daļai, kura neiebilst pret nedaudz vardarbīgām metodēm?”

Par savu dedukciju saņēmu atzinīgu krekšķi.

“Starp citu, painteresējos par personu, kuru tu minēji, -Maksimu Lūkasu. Tāds patiesi ir izbraucis no Latvijas uz Dāniju, bet pašreizējā atrašanās vieta vai nodarbošanās nav zināma.”

“Viņš nestrādā cūku fermā?”

“Nē,” Bomis noraidoši pašūpoja galvu. “Un nekad nav strādājis. Ieradās Dānijā un pazuda kā ūdenī iekritis.”

“Tad tikpat labi viņš varētu būt ari atgriezies Latvijā?” “Pilnīgi mierīgi,” Ingemārs apstiprināja manas domu gaitas pareizību. “Ja nebrauc ar lidmašīnu, norēķinās skaidrā naudā un neguļ viesnīcās, tad personas gaitām Eiropas Savienības iekšienē ir diezgan grūti izsekot.”

“Šī vieta,” viņš piepeši apstājās kā zemē iemiets, šaurās šaujamlūkās samiegtām acīm skenējot apkārtni. Jau atkal es gandrīz nonācu pārāk tuvā saskarsmē ar viņa plecu. “Ideāli piemērota, lai novērotu māju un laipu, kā ari lai nepamanīts ieietu ūdenī. Šeit mājai ir aklais punkts - logi raugās uz pretējām pusēm. Ja kāds te stāvētu, no mājas to nevarētu redzēt.” Bomis norādīja uz krūmāju ezera malā, ko daļēji aizsedza niedres. Ja nekļūdījos, tad šī bija tā pati vieta, kur Rego pēddziņi uzoda kādu savādu smaku. Pēc mirkļa vilcināšanās un mulsuma pārvarēšanas pavēstīju to Bomim. Joprojām jutos neērti, runājot par vilkaču lietām.

“Tagad iesim apskatīt māju. Tev atslēgas ir?” Viņš devās tālāk, laikam jau apmierināts ar redzēto.

“Tu gribi iet iekšā?” Nezinu, kāpēc, bet šī doma uzdzina skudriņas. Vai drīzāk veselu skudru armiju.

“Protams! Ja reiz esam atbraukuši.” Bomis ātri atrada uzeju uz laipas un ducināja tālāk. Es sekoju ne tik pārliecināti. “Atslēgas man nav...”

“Tad iztiksim bez.”

“Mājas apskates?” veltīgās cerībās jautāju.

“Atslēgām.”

Cerības sašķīda pret realitātes klinti - būšu līdzdalībniece ielaušanās gadījumam!

Ezers zem laipas viļņojās melns un draudīgs, zem mūsu soļiem dvesdams slapjus vaidus. Nervozi palūkojos apkārt. Atkal uzmācās sajūta, ka mūs kāds novēro.

“Kāds skatās, vai ne?” Bomis pamanīja manus satrauktos skatienus.

“Tāda jocīga jutoņa,” nenoliedzu neomulīgo noskaņu, kas ar katru soli vairojās.

“Varbūt kāds ir mājās,” Ingemārs centās racionalizēt, lai gan logi pretī raudzījās tikpat tumši un mēmi.

“Nedomāju, ka mums vajadzētu iet iekšā,” vēl centos atrunāt, nelāgas priekšnojautas mākta. Mežs mums apkārt bija savādi kluss, it kā sastindzis gaidās. Pat niedres bija pieklusinājušas savus čukstus un rāmi gaidija, taisnas kā zaldāti godasardzē.

“Sasodīts, sasodīts, sasodīts!” tikko dzirdami dvesu, juzdama, kā spocīgās bailēs saceļas matiņi uz skausta.

Tikai Bomis nelikās iespaidots. Vismaz no uzņemtā kursa viņš nenovirzījās un, nonācis līdz aplupušajām namiņa ārdurvīm, ar profesionāla paskata verķīti atmūķēja tās, pirms paspēju atkal iepīkstēties. Slēdzene apaļīgi noklikšķēja, un rokturis čīkstot padevās zem vīrieša platās plaukstas.

Uzmanīgi pavēris koka durvis šķirbiņā, viņš palūkojās iekšā.

“Hallo! Vai te kāds ir?” Par atbildi skanēja klusums. “Te pastnieks! Es pensiju atnesu.”

Mirkli nogaidījis, Ingemārs devās iekšā. Brīdi vilcinājos, mīņājoties uz sliekšņa. Man joprojām tā nešķita laba doma.

Bomja platā mugura nozuda no mana redzesloka aiz nelielām stiklotām durvīm, kas veda pa labi no gaiteņa. Sekunde vienatnē ar ezeru, un es biju iekšā kā saukta.

Tā izrādījās virtuve - maza, mājīga, ar izsēdētu dīvāniņu stūrī, baltu koka galdu, apsegtu ar izšūtu galdautu, nodzeltējušiem, kādreiz baltiem skapīšiem pie sienām un nelielu gāzes plītiņu. Sienas bija izdaiļotas ar krustdūrienā izšūtām glezniņām, kas atainoja zemūdens dzīvi: mazas zivtiņas starp aļģēm, lielas - pie akmeņiem, butes, līdakas, asarīši. Šai ģimenei patika ūdens tēma.

Virtuve bija apbrīnojami kārtīga. Nekur neredzēja nevienu netīru trauku, uz palodzes - kaltētu ziedu kompozīcija, bet skapīšos - trauciņu, burciņu un podiņu rindas ar putraimiem un garšvielām. Kaktā klusi dūca neliels ledusskapis. Jāatzīst gan, diezgan patukšs. Bet, iespējams, kāds no vilkačiem jau paspējis to iztīrīt.

Neteicis ne vārda, Bomis turpināja mājas apskati. Tieši pretī ieejas durvīm bija viesistaba ar kamīnu un diviem veciem, salāpītiem dīvāniem, kas katrs izskatījās no savas operas. Tos vienoja tikai spilveni ar jau virtuvē redzētajiem izšuvumu motīviem - zivīm. Plauktos pie sienas stāvēja grāmatas, lielākoties par makšķerēšanu un zivkopību, un pārsteidzošā kārtā arī apbružāti, acīmredzot daudzreiz pārlasīti Edgara Vollesa darbi. Vesela strīpa ar šausminošiem un noslēpumainiem slepkavnieku stāstiem - Baisais mūks, Nāves loterija, Trīspadsmitā istaba un vēl daudzi, cits par citu asiņaināki. Kāds no mājiniekiem aizrāvās ar kriminālromāniem. Vjačeslava sirdslieta acīmredzot bija makšķerēšana, bet Roze droši vien īsināja laiku, biedinot sevi ar detektīviem.

“Savāda gaume pensijas vecuma sievietei,” norādīju uz grāmatu muguriņām.

“Kas tur ir?” Bomis pavirši palūkojās.

“Nāc paskaties pats,” aicināju viņu iepazīties ar grāmatplaukta saturu.

“Cilvēki ir dažādi un dod priekšroku dažādai literatūrai,” viņš izvairīgi attrauca.

“Jā, bet varbūt te ir kāda norāde, varbūt kādā no grāmatām viņa smēlās ideju,” es uzstāju, cenšoties padarīt savu klātbūtni maksimāli noderīgu.

Bomis domīgi samiedza acis un nopētīja grāmatas.

“Nē, nedomāju vis,” verdikts bija īss un konkrēts, un viņš pazuda no istabas.

Nepiekrītoši paraustīju plecus. Man gan šķita, ka esmu uz pareizā ceļa.

Viesistaba bija tikpat kārtīga kā virtuve: spilveni uzbužināti, gatavi uzņemt sagurušu sēdētāju, mazais žurnālgal-diņš - brīvs no tējas krūzēm vai citiem traukiem, pledi -akurāti salocīti uz dīvānu malām.

Guļamistabā pavērās stipri līdzīgi aina. Divguļamā gulta, pārklāta ar izrakstītu segu, mājas čības - stūrītī, bet skapi - rindiņā sakārtas drēbes uz pakaramajiem. Neizskatījās, ka kaut kā trūktu.

Vannasistabas un tualetes duets bija noplucis, bet tīrs. Plauktiņos atradās daži šampūni, ziepes un iesākta veļas pulvera paciņa.

Atgriezušies izejas punktā pie ārdurvīm, mēs uz mirkli iepauzējām.

“Nu?” vaicājoši nočukstēju. Mājā valdošais klusums bija nomācošs un aicināja izturēties piezemētāk.

“Interesanti, loti interesanti,” Bomis domīgi norūca, pārlaizdams skatienu apkārt. Gaitenī kārtīgā rindiņā stāvēja četri apavu pāri - divi gumijnieki, vienas vīriešu kurpes un sieviešu laiviņas ar nonēsātiem papēžiem.

“Kas tieši?” Mani pārsteidza Bomja vērtējums, jo neko intriģējošu vai aizraujošu šajā acīmredzami vecu ļaužu miteklī nesaskatīju.

“Ejam, mašīnā parunāsim,” viņš vedināja laukā pa durvīm. Šoreiz ar prieku atsaucos. Lai arī spocīgā sajūta iekštelpās nebija tik izteikta kā ārā, tomēr vēlējos pēc iespējas drīzāk tikt prom.

“Piezvani Rego un noskaidro trīs lietas: punkts a - vai māju kāds pieskata, punkts b - vai māju kāds ir pēdējo dienu laikā uzkopis, punkts c - ledusskapja saturs, vai kāds to ir aizticis,” atgriežoties mašīnā, saņēmu uzdevumu, ko arī steidzu izpildīt.

Rego atbilde uz visiem trim jautājumiem bija nē, kas šķita iepriecinām Bomja kungu.

“Labi, tad jau kaut kas sāk kļūt skaidrāks,” viņš apmierināti nobubināja, iedarbinot automašīnu. “Tagad aizbrauksim uz pagasta pasta nodaļu.”

“Kas tev kļuva skaidrāks, un kāpēc mēs brauksim uz pastu? Ko tu tur gribi uzzināt?” Laikam biju lasījusi pārāk maz detektīvromānu, lai spētu sekot Bomja domu gaitai.

“Divi veci cilvēki, kas dzīvo ļoti noslēgti nomaļā vietā. Bez televizora. Kā tu domā, no kā viņi uzzina jaunākās kla-čas? Ar ko viņi pārspriež Saeimas sēdēs dzirdēto? Lamājas par politiķiem, gaužas par laiku un sūkstās par reimatismu?” Neziņā paraustīju plecus, izvēloties neatbildēt. Nojautu, ka Bomis šķetinās domu kamoliņu tālāk.

“Laukos, nomaļās vietās ir tikai divi daudzmaz regulāri apmeklētāji - pastnieks un autoveikals. Pārtikas furgoniņa ļaudis parasti ir steidzīgāki - tiem nav laika papļāpāt, tēju izdzert. Klients iepirkās, veikals brauc tālāk. Preci jāpaspēj notirgot, pirms tā sabojājas. Cita lieta ir pastnieks. Atbrauc ar riteni piekusis, nominies kā suns, salijis. Pasēž, atpūšas, apēd kādu prjaņiku, papļāpā. Vietējie pastnieki ir vieni no vislabāk informētajiem cilvēkiem par apkārtnē notiekošo. Ja kāds zinās pastāstīt par Krūmu pāri, tad tas būs viņš. Vai viņa. Biežāk gan viņa.”

“Skaidrs. Bet kāpēc tu domā, ka Krūmus apmeklēja arī autoveikals?”

i “Tu mašīnu vai velosipēdu kaut kur manīji?” Bomis pa

šķielēja uz mani. “Es ari ne. Tad kā šie ļautiņi tika pie pārtikas?”

“Nekad nebūtu iedomājusies,” nekautrējoties atzinu. “Tas tāpēc, ka tu skaties no sava pilsētnieces skatpun-kta. Gribas ēst - aizej uz kafejnīcu, iepērcies lielveikalā. Gribas sabiedrību - piezvani kādam vai atver internetu. Ari televizors der kā sarunbiedrs. Bet tajā mājā es neredzēju ne telefonu, ne ari kādu, kam viņi būtu varējuši zvanīt.”

“Ko tu ar to domā?”

“Nevienas fotogrāfijas vai bilžu albuma. Nekā, kas liecinātu, ka viņiem bija kādi draugi vai radi. Neviena, kam zvanīt.” “Tātad ļoti noslēgti cilvēki, kuriem patīk vientulība. Kāpēc tu domā, ka pastniekam būs kas noderīgs stāstāms?” “Es nedomāju,” viņš paraustīja plecus, krustojumā griežot automašīnas stūri pa labi un sekojot ceļam, kas, spriežot pēc zīmēm, veda uz pagasta centru. “Es ceru. Citreiz cilvēki pat nenojauš, kāda būtiska informācija viņiem ir pieejama.” “Nu, un kas ar tiem jautājumiem, kurus man vajadzēja Rego uzdot? Kāpēc tu to gribēji zināt?”

“To es tev pastāstīšu pēc tam, kad būsim izrunājušies ar pastnieku. Gribu pārliecināties, vai man ir taisnība,” Bomis atteicās paskaidrot ko vairāk.

Pasts atradās blakus pagastmājai - neliels, dzeltens namiņš, ko vēl nebija skāris renovācijas kārais zobs. Iekšā izskatījās gluži kā pirms daudziem, daudziem gadiem -elkoņu nopulēta koka lete, aiz kuras sēdēja apaļīgs, sirms tantuks ar biezām raga brillēm un laiski šķirstīja Privāto Dzīvi. Vienīgais modernizācijas priekšmets bija kases aparāts un pasta logo, kas bija šķībi pielīmēts zem sienas pulksteņa. Pie tālākās sienas atradās liels koka skapis ar slēgtām pastkastitēm - tiem, kuri sūtījumiem brauca pakaļ paši.

Pasta darbiniecei aiz muguras daiļojās plaukti ar krāsainiem žurnāliem, svecēm, tualetes papīru, dzijas kamoliem un vīriešu zeķēm. Ejošākās preces.

“Labdien, kundze!” Ingemārs Bomis ieslēdza šarmu, kas apžilbināja tantuku, kā briedi - auto starmeši. Acumirklī atrāvusies no svešu dzīvju pētīšanas žurnālā, pastniece pievērsās savējai. Koķeti sakārtojusi noslīdējušās brilles un savilkusi koši krāsotās lūpas apvītušā bantītē, viņa bija gatava negaidītajam pelēkās ikdienas izgaiņātājam - žilbinoši smaidīgajam problēmu risinātājam.

“Jūs šeit laikam esat galvenā, vai ne?” Ingemārs izteica minējumu, kas acīmredzami kundzītei glaimoja. “Tas ir labi, jo nāku ļoti svarīgā jautājumā. Varētu teikt, tas ir pat dzīvības un nāves jautājums. Ja nebūtu pārliecināts, ka spēsiet palīdzēt, nebūtu pat vērsies piejums!”

Ar mokām atturējos no acu bolīšanas pret griestiem. Tā vietā cītīgi urbos ar skatienu cenu zīmēs. Tomēr, lai arī cik klaji pieglaimīga būtu Bomja taktika, tā darbojās! Kundzīte, stalti izslējusies, gaidīja intriģējošā ievada turpinājumu. “Kā kundzi godāt?” Bomis painteresējās.

“Aina Kalnarāja.” Viņa piekārtoja sirmās lokas ar apaļīgiem, sudraba gredzeniem rotātiem pirkstiem.

“Ainiņ, tik labi, ka šeit jūs sastopu,” Bomis nesteidzās ķerties kazai pie ragiem, bet turpināja betonēt. “Man patiesi ir nepieciešama palīdzība.”

“Kas tad tik traks ir atgadījies?” tantuks, beidzot atguvis runas spējas, nedaudz alkaini izdvesa. Bomis, atbalstījies pret leti, dziļi ielūkojās viņas ūdeņaini zilajās, ar melnu acu zīmuli apvilktajās acīs.

“Es meklēju kādu cilvēku, senu draugu...” viņš domīgi turpināja. “Vjačeslavu Krūmu, varbūt esat dzirdējusi?”

“Vecais Česiks?” viņa neticīgi nospurdzās, pārlaižot Bomim aizdomīgu skatienu. Kundzītei taisnība, Bomis bija par jaunu, lai viņam būtu tik seni draugi.

“Jā, veco Česiku," Ingemārs apstiprināja. “Tikai laikam nepareizi izteicos. Ticiet man, man nebija nodoms vest jūs maldināšanā vai krāpties!”

Viņš savilka seju patiesi sāpīgā izteiksmē un spieda plaukstu pie krūtīm, kur pēc teorijas vajadzētu atrasties sirdij. Tik bezsirdīgu teātri es vēl nebiju redzējusi! Toties tas nostrādāja! Ainas kundze acumirklī aizmirsa par savām aizdomām un nogaidoši turpināja lūkoties izskatīgajā aktierī.

“Redziet, tas ir mana tēva draugs... Viņi kopā dienēja...” Pamanījis, ka starp kundzes uzacīm atkal ievelkas neticīgas rievas, Bomis steidzīgi turpināja: “Vismaz tēvs tā vienmēr man tika stāstījis. Patiesību laikam jau zina tikai tie abi. Bet katrā ziņā mūsu mājās Vjačeslavs vienmēr tika pieminēts ar siltu vārdu un klusu smaidu. Un tagad, kad pēc tēva nāves...”

Bomis ieturēja sāpjpilnu pauzi.

“Kad pēc tēva nāves beidzot saņēmāmies izkrāmēt viņa kambarīti, atradām kādu vēstuli, kuru vecais vīrs bija lūdzis nodot senajam draugam. Vjačeslavam Krūmam, cīņubied-ram. Tēvs gan nezināja precīzu adresi, tikai ceļu uz Česika mājām.”

Piesardzīgi pavēros Ainas kundzē - sākotnējās šaubas bija nomainījusi līdzjūtība, ziņkāre un prieks par jaunajām klačām, ko viņa jau prātā pārcilāja. Vismaz nedēļai sarunu tēma ar pasta klientiem garantēta.

“Bet šodien, sekojot tēva norādījumiem, mēs nevarējām atrast Vjačeslava namiņu,” Bomis bēdīgi papurināja galvu. “Man sirds lūst, iedomājoties, ka neizdosies izpildīt tēva pēdējo vēlēšanos. Nodot vēstuli viņa sen zudušajam draugam.”

Ingemārs piespieda plaukstu pie krūšu kabatas, it kā dodot mājienu, ka tieši tur atrodas aploksne ar vēstījumu. Pie sirds!

“Jūs tad gribat atrast Česika māju, ja?” Ainas kundze uz mirkli aizdomājās. “Ziniet, mīļais cilvēk, pati palīdzēt nevarēšu, jo ikdienā pastu neiznēsāju. Man ir daudz svarīgāki darbi šeit uz vietas.”

Viņa lepni izrieza kuplās krūtis, pie kurām spīdēja dzintara piespraude.

“Bet domāju, Veltiņa varētu izlīdzēt,” kundze visgudri pamāja ar pirkstu un, sameklējusi papīra gabaliņu, sāka zīmēt karti.

“Un Veltiņa būtu...?”

“Viņa izvadā pastu,” tantuks paskaidroja. “Lai nu kurš, bet Velta zinās, kā pie Česika aizbraukt! Te būs adrese. Ļoti viegli - pa šo ielu uz priekšu, tad krustojumā pa kreisi, un adrese ir Lielā iela 8. Viņa dzīvo otrajā stāvā. Es tūlīt piezvanīšu, pabrīdināšu, ka jūs pienāksiet.”

“Velta būs mājās?”

“Protams, pasts būs tikai rīt,” Ainas kundze atmeta ar roku un ķērās pie telefona.

Jau pēc mirkļa mēs atradāmies uz ielas ar pastnieces adresi rokās, laba vēlējumiem vēl ausīs skanot. Aina Kaln-arāja bija ļoti ieinteresēta, lai mēs nodotu Česikam vēstuli no senā cīņubiedra!

“Paskaties, kāds tai mājai numurs!” Bomis ar īkšķi norādīja uz koka ēku aiz automašīnas loga.

“Seši,” padevīgi paziņoju.

“Un nākamajai?” viņš paripināja automašīnu nedaudz uz priekšu.

“Desmit,” palūkojos uz numura plāksnīti, kas, neievērojot pieaugošo ciparu loģiku, uzrādīja citu kārtas numuru. Bet kur tad astoņi?

“Paskaties, varbūt otrā ielas pusē?” ierosināju.

“Kāpēc lai tas būtu...?” Bomis neapmierināti iesāka, bet es neļāvu viņam pabeigt.

“Hahā! Redz, kur ir!” Gluži līdzās aiz loga pretējā ielas pusē vīdēja apdzeltējusi plāksne ar astoto numuru.

“Kur?” Ingemārs neticīgi palūkojās.

“Nu, tur taču...” aprāvos pusvārdā, pamanījusī jau kaut kur redzētu sejas izteiksmi. Tas man atgādināja...

“Nāc, tad ejam,” apstādinājis automašīnu un žigli kā lapsa izlēcis no sēdekļa, Bomis aizmuka no mana pētošā skatiena. Es ari agrāk uzvedos līdzīgi, iekams iegādājos sev pirmās brilles.

Velta izrādījās kolēģes pilnīgs pretstats. Skarbajos darba apstākļos norūdījusies sieva pirmspensijas vecumā - gara, stiegraina kā vītols, sirmu matu ērkuli, kuru sedza rakstains lakatiņš.

Sēžot nelielajā, tīrajā virtuvītē pie galda, vēroju, kā viņas sarkanās, vēja apvilktās rokas veikli uzlej karstu ūdeni kaltētām piparmētru lapām lielā māla krūzē. Jāatzlst, ka šī tēja nav no manām mīļākajām, bet likās nepieklājīgi atteikt. Gaisā virmoja nedaudz sastāvējies kotlešu, zāļu tējas un medikamentu aromāts.

Bomis izvilka no azotes tikko blakusveikalā iegādāto vafeļu torti, kuru Veltas kundze ar vāji slēptu prieku sagrieza kraukšķīgos gabalos.

Kad cienasts beidzot bija sarūpēts, pastniece apsēdās mums pretī un sakrustoja brūnās vilnas biksēs tērptās kājas. Šis sievišķis svārkus neatzina.

“Tad jūs ar meitu meklējat Česiku, ja?” Viņa mūs aizdomīgi nopētīja, tik viegli neuzķerdamās uz pasaciņu par cīņubiedra vēstuli. Radniecīgo saišu piedēvēšana gandrīz izkacināja no manis spurdzienu, bet es savaldījos un mīļi uzsmaidīju “tētim”. Ingemāra sejā nepakustējās ne vaibsts, un viņš arī negrasījās norādīt uz kundzītes kļūdu.

“Jā, izbraukājām šoseju šurpu turpu, bet nevaram atrast to meža ceļu. Ainas kundze teica, ka jūs varētu palīdzēt.”

“Nemaz nezināju, ka Česiks dienējis armijā,” pastniece turpināja paust savu neuzticēšanos, tajā pašā laikā gardi iecērtot zobus vafeļu tortē.

“Man godīgi jāsaka, ka pilnīgi pārliecināts arī pats neesmu. Tik vien atstāstu, ko tēvs kādreiz man tika teicis. Paļaujos uz viņa vārdiem,” Ingemārs visu vainu novēla uz aizgājēju. “Un pēdējo vēlēšanos atstāt neizpildītu... Tas nebūtu pareizi.”

“Dodiet man to vēstuli, aizvedīšu.” Velta nedaudz viltīgi piemiedza acis, gaidot mūsu reakciju.

“Domāju, labāk būtu, ja Vjačeslavs par drauga nāvi uzzinātu no manis. Piekrītat?” Bomis sērīgi pielieca galvu un skumīgi pūta karstās piparmētru tējas krūzītē.

Pret šādu argumentu pastniecei nebija ko iebilst, un viņa kapitulēja, acīmredzami atmaigdama. Galu galā - dēls, kas tik ļoti alkst izpildīt tēva pēdējo lūgumu!

“Ziniet, es jau labprāt jūs pati turp aizvestu, bet jāsaka, kā ir, - Vjačeslavs ar Rozi laikam kaut kur aizbraukuši. Māja tukša.”

“Kā tad tā?” Bomis notēloja pārsteigumu.

“Nu nezinu takš! Iepriekš neko nebija teicis, ne minējis. Bet gan pagājušonedēļ, gan šonedēļ vedu viņiem pastu, un nekā - čušš! Kluss un tukšs.”

“Varbūt zināt, kurp viņi devušies?” atļāvos painteresēties. “Nē, pati brīnos! Viņi tādi vientuļnieki, draugu nav, radu nav. Dzīvo paši sev, savā laivā.”

“Laivā?” Ingemārs attapa pabrīnīties, jo, ja reiz nebijām Vjačeslava dzīvesvietu atraduši, tad šāds raksturojums ir neparasts.

“Jā, viņi dzīvo uz ezera, laivu mājā,” Velta pārgāja uz klaču režīmu. “Česikam taču tā sieva, Roze, tā kā traka uz makšķerēšanu. Viņas dēļ tad šie abi arī dzīvoja uz ūdens. Lai gan vecajam zēnam par labu tas nenāk. Cik runājam, tik par kaulu sāpēm sūdzas! Tas viss no mitruma, es jums saku!” “Varbūt tad uz kādu sanatoriju aizbraukuši apārstē-ties?” izteicu minējumu.

“Par kādu naudu?” pastniece atmeta ar roku. “Česikam taču tā pensija necik liela nav! Tagad uz ziemu pasūtījuši no tā krāsainā kataloga riktīgi siltas vilnas čības. Uz nomaksu! Nav jau tās naudiņas, lai visu uzreiz samaksātu. Tās vispār es arī viņiem vedu. Bet, kā nav mājās, tā nav.”

“Nu, bet Rozes pensija? Varbūt sieva grib vīru palutināt?” “Nē, Rozei vispār pensija nenāk,” Velta visgudri pagrozīja galvu.

“Kā tad tā? Viņa vēl par jaunu?”

“Ko jūs! Roze ir krietni vecāka par mani. Un par Česiku, man liekas, arī. Vismaz tā izskatās.”

“Bet kāpēc tad pensija nenāk? Varbūt to iemaksā bankas kontā?” Ingemāram arī šis jautājums šķita interesants.

“Nē, nē. Tie abi ar jaunajām pariktēm uz jūs! Viņiem pat televizora nav!”

“Bet varbūt telefons ir? Varam piezvanīt?” cerīgi iejautājos, lai gan mājiņā netiku redzējusi neko, kas liecinātu par šādu tehnoloģiju pieejamību Krūmu ģimenei.

“Nē, meitiņ, tā viņiem ari nav,” Velta nosodoši pašūpoja galvu. “Lai gan cik reižu esmu teikusi - Česik, nu paņem taču to telefonu uz nomaksu! Abi jūs esat cilvēki gados, nedod Dievs... tfu, tfu, tfu... kaut kas atgadās! Ne ātrajiem varat piezvanīt, ne uz policiju.”

“Kāds vispār pēc dabas Vjačelavs ir kā cilvēks? Es jau zinu tik vien, cik tēvs stāstīja,” Bomis turpināja tincināt. “Liela auguma vīrs, spēcīgs...”

“Kas tad? Česiks?” Velta neticīgi iespurdzās. “Nu, varbūt jaunībā viņš tāds arī bija, nezinu. Bet tad gadi viņu nav saudzējuši. Knapi man līdz plecam, tievs kā kārkls un vārgs kā pelēns. Nebūtu Rozes, kas apdara mājas soli, vecais jau sen būtu zem zemes.”

Uz mirkli iestājās klusums, kurā mēs apsvērām, kādus jautājumus vēl noskaidrot, kamēr Veltas kundzes izziņu dienests nav aizvēries. Šo atelpas mirkli izmantoja pati sirmā kundze.

“No kuras puses tad jūs paši?” viņa pratinoši paliecās uz priekšu.

“No Rīgas.”

“Un tētis?”

Jautājums mani samulsināja uz sekundes simtdaļu, kamēr atcerējos, ka runa ir par manu “it kā mirušo vectēvu”.

“No Cēsīm,” Ingemārs atbildēja bez mazākās aizķeršanās. “Dzimis un bērnu dienas pavadījis Cēsīs, bet tad padomju laikā ceļus plašajā Krievijā būvējis. Atgriežoties Latvijā, palika Rīgā.”

“Nūja! Kā jau daudzi. Un kur tad viņš dienēja? Kur ar Česiku sapazinās?”

“Nu, dienesta laikā jau ari tos ceļus būvēja,” Bomis izvairīgi atbildēja, juzdams, ka auzās iebraukšanas potenciāls palielinās.

“Klau, meitiņ, paskaties, cik pulkstenis!” Ingemārs piepeši iesaucās, norādidams uz laikrādi pie sienas. “Drīz jau tumšs būs, mums laikam jāsāk kustēties, ja gribam vēl šodien Vjačeslavu apciemot.”

“Oi, jā!” Velta piekrītoši pamāja. “Tumsā tā vieta vispār kā vellam pak...”

Viņa pusvārdā aprāvās un vainīgi palūkojās manī. Manas bērniņa austiņas, viņasprāt, nebija piemērotas tādiem vārdiem.

“Brauciet, varbūt šie ir atgriezušie no turienes, kur bija aizkūlušies. Ja ne, tad pabāziet to vēstuli zem loga palodzes, tur tāda paliela šķirba, lietus klāt netiek.”

Izstāstījusi mums jau zināmo ceļu, viņa neieslīga garās atvadās, bet ātri, ātri izvadīja pa durvīm laukā. Laikam jau Ainas kundze gaidīja jaunumus.

Lēnām ripinot atpakaļ uz Rīgas pusi, ar Ingemāru pārspriedām redzēto un dzirdēto.

“Tagad varu tev pateikt, uz ko mani vedināja laivu mājā redzētais,” viņš pirmais iesāka. “Māja bija ļoti kārtīga. Tik kārtīga, kā to atstātu saimniece, kas zinātu, ka dodas prom un ka sveši nāks iekšā. lā, lai nebūtu jākaunas.”

“Bet nekas neliecināja, ka viņa būtu aizceļojusi - drēbes uz vietas, somas it kā arī.”

“Piekrītu, bet mēs nezinām, kurp un uz cik ilgu laiku Roze devusies. Lai vai kā - tas ir labprātīgi un brīvprātīgi, ne piespiedu kārtā. Atceries, pat ledusskapis bija iztukšots, lai nekas nesasmirdētu, bet uz palodzes kaltēti ziedi - tiem nav ūdens jāmaina!”

“Labi, jautājums par mājas kārtību skaidrs. Bet kāpēc gribēji zināt, vai kāds to novēro, pieskata?”

“Apstaigājot ezera krastus, nemanīju nekādus pēdu nospiedumus. Arī vietā, ko tev rādīju, mājas aklajā punktā - neviens tur nebija uzturējies.”

“Un?”

“Bija jāpārliecinās, vai nezaudēju iemaņas. Ja kāds no taviem draugiem māju novērotu, tad pēdām bija jābūt un man tās bija jāatrod.”

“Bet tu arī to sajuti, vai ne?” Nemācēju ietērpt vārdos neomulīgo sajūtu, kas pārņēma laivu mājas tuvumā.

“It kā kāds pār plecu skatītos?” Ingemārs nosmējās klusus smieklus. “Jā, kas ir, tas ir. Bet varbūt tas ir tikai mežs.” “Varbūt,” domīgi novilku, pilnībā viņam nepiekrītot. Pie ezera kāds vai kaut kas bija.

“Zini, kas vēl mani ieintriģēja?” Bomis nemierīgi pa-bungoja pa stūri. “Punkts a - kāpēc vilki tik svarīga papīra glabāšanu uztic fiziski vārgam večukam? Vai ir kas tāds, ko mēs par Vjačeslavu nezinām, bet kas ir būtiski šai lietai?” Šeit man bija jāpiekrīt par visiem simt punktiem. Pagaidām vilkaču rīcībā nespēju saskatīt loģiku. Bet varbūt Ingemāram taisnība - vecajam Česikam piemita kādas īpašas spējas, ar kuru palīdzību viņš gādāja par kartes drošību?

“Punkts b," Bomis turpināja, vizualizējot jautājumu secību ar pirkstu pieliekšanu. “Punkts b - kāpēc Roze nesaņem pensiju? Latvijā visi pensijas vecuma cilvēki saņem pensiju, kaut vai minimālo.”

Grasījos jau paraustīt plecus, lai paustu neizpratni, bet tad mani piemeklēja kāda ideja.

“Cilvēki - jā,” pagriezos krēslā, lai uzlūkotu Misteru Properu un pārliecinātu viņu, ka mans sakāmais nav joks. “Bet ja nu Roze nav cilvēks?”

Uz mirkli mašīnas salonā iestājās tāds klusums, par kādu mēdz teikt, ka to var griezt ar nazi.

Bažīgi lūkojos šoferi, cenšoties no viņa sejas izteiksmes nolasīt, kādas domas un reakcijas raisa mans paziņojums. Veltīgi - Bomis palika nemainīgs.

“Kas tad?” viņš pēc krietna brīža ierunājās. Bez ironijas, izsmiekla, dusmām vai neticības. Gluži vēsi un lietišķi. “Kas tad viņa varētu būt, ja ne cilvēks? Pastniece viņu ir redzējusi, bet neko neminēja, ka Roze izskatītos kaut kā citādi.” “Tas jau nav obligāti!” atviegloti iesaucos. “Esmu redzējusi būtnes - nu labi, būtni -, kas izskatījās gluži cilvēcīga, bet i ne tuvu nebija tāda!”

Ar to es domāju ūdens garu undīni, kas savaldzināja Hariju un pierunāja iesaistīties sazvērestībā pret iepriekšējo vilkaču barvedi Uldi Erdbergu. Undīne izskatījās kā skaista, kaila sieviete. Varbūt pat pārāk skaista un pārāk sievišķīga.

“Kā mēs to varam noskaidrot? Vai Rego varētu zināt?” Bomim jaunā ideja šķita pilnīgi pieņemama. Vismaz ārēji tā izskatījās.

“Varētu. Domāju, ka vajadzētu. Galu galā Vjačeslavs bija viņa bara loceklis.”

“Skaidrs,” Bomis pamāja. “Tad braucam aprunāties ar Rego. Mums ir pāris jautājumu, ko noskaidrot.”

“Jauki, bet vai mēs varam pirms tam kaut kur piestāt un paēst? Ar vafeļu torti vien man ir par maz,” atzinos bez kauna, jo kurkstošais vēders jau to bija izdarījis pirms manis.

10

Būtu zinājusi, cik gara un nogurdinoša izvērtīsies diena, ņemtu lielo porciju ar karbonādi un pilnu zupas šķīvi. Turklāt Bomja kungs laipni pieteicās izmaksāt, jo viņam taču esot jāpabaro “meitiņa”. Varēja manīt, ka šādas radniecības piedē-vēšana Bomim īpaši neglaimo, jo tā nepārprotami norādīja uz mūsu vecuma starpību. Vai - vienkāršāk sakot - viņš izskatījās pietiekami vecs, lai viņam būtu pieaugusi meita. Mani gan tas uztrauca mazāk, jo, lūkojoties no mana skatpunkta - esmu pietiekami jauna, lai man būtu tāds izskatīgs tētis.

Pēc pusdienām ceļmalas krodziņā (kas izrādījās krietni vien jaukāks, nekā noskrandusī izkārtne reklamēja) es piezvanīju Rego, lai izstāstītu šodienas atklājumus un pārdomas, kā arī pabrīdinātu, ka ir pāris apspriežamu jautājumu.

Vienojāmies vēlāk vakarā tikties un aprunāties klātienē. Kā par brīnumu, Rego pat nebija iebildumu pret Ingemāra klātbūtni. Tas krietni atviegloja manu sirdi.

Toties to atkal apkrāva Bomis.

“Nu ko, braucam papļāpāt ar to manu cilvēciņu,” viņš paziņoja, tiklīdz iesēdāmies mašīnā.

“Gribu mājās,” žēlīgi novilku, klusā cerībā dāvājot izteiksmīgu kaķīša skatienu.

“Protams, tā nav mana darīšana, bet, cik sapratu, mums nav daudz laika,” Bomis it kā vienaldzīgi noteica. “Tu vari

braukt mājās gulēt. Vai ari tu vari palīdzēt pati sev tikt laukā no sūdiem, kuros esi iekūlusies. Vakar es teiktu, ka šeit nav ko iespringt. Bet šodien... viens līķis, viena pazudusi kundzīte, divi zagti artefakti un, ja pareizi saprotu, nāves draudi. Mierīgi nepagulēsi.”

Dusmīgi sacirtu zobus un iedūru zodu krūtis. Viņam bija sasodīta taisnība: šis nebija īstais bridis vāļāties uz dīvāna. It īpaši, ja manas aizdomas par Rozes patieso dabu izrādīsies pamatotas. Jau pirms tam biju redzējusi, uz ko ir spējīga šī sabiedrības paranormālā daļa. Meli, slepkavība, izlikšanās - tas bija pilnībā pieņemami.

“Labi,” padevos liktenim. “Tikai man ļoti nāk miegs. Vai neiebilsti, ja aizlīdīšu uz aizmugurējo sēdekli nosnausties?”

Bija pienācis mans ikdienas diendusas laiks, un plaksti likās kā ar svinu pielieti. Ar pūlēm un gribasspēku atturēju tos no salipšanas kopā.

Bomis savādi palūkojās uz mani, bet neko neteica, vien piedāvāja jaku pagalvim.

Man īstas vajadzības pēc tās nebija, jo lielā, piebāztā soma kalpoja kā lielisks spilvens.

Mana rokasbagāža vienmēr pēc tādas arī izskatījās. Kas tajā ķeselē atradās, man nebija ne mazākās nojausmas, bet biju simtprocentīgi pārliecināta, ka tās visas ir noderīgas un vajadzīgas lietas.

Pamodos, vien iebraucot Rīgā, kad automašīna strauji nobremzēja kādā krustojumā un Bomis klusām pie sevis lamājās necenzētiem vārdiem. Vēl mirkli gulēju pustumsā, ļaujot sev pilnībā atmiegoties un cenšoties izgaiņāt redzētā sapņa mieles. Nespēju atcerēties, par ko tas bija. Vien pēc-garša bija nejauka.

“Vai labi gulēji?” pamanījis kustību manā rajonā, Bomis laipni apvaicājās.

“Nevaru sūdzēties.” Jutos nedaudz stīva pēc ielocīšanās uz šaurā sēdekļa.

“Tu krāci un ķiukstēji,” viņš tikko dzirdami noķiķinājās. “Vai tev vienmēr ir tik dziļš miegs? Mums garām pabrauca ātrie un ugunsdzēsēji, bet tu pat nesakustējies.”

“Grūti spriest,” nedaudz nīgri attraucu. “Tu esi pirmais, ar ko esmu gulējusi kopš...”

Aprāvos pusvārdā. Atcerējos, ka vēl neesmu Bomim neko par sevi stāstījusi, un arī šis nešķita piemērots brīdis.

“Kopš...?” viņš gaidīja turpinājumu.

“Kopš vasaras sākumā izšķīros ar draugu,” sniedzu oficiālo versiju, kas turklāt nebija meli. Vien puspatiesība.

“Kur mēs esam?” miegaini blenzu caur sānu logu, cenšoties noorientēties.

“Netālu no manām mājām.”

Bomja paskaidrojums palīdzēja atpazīt Rīgas ielas. Mēs patiesi bijām tuvu viņa miteklim, lēnām virzoties pa Čaka ielu cauri neizbēgamajam sastrēgumam.

“Kur mēs braucam?”

Jautājumu vakars nebija beidzies. Strauji nobremzējis pie luksofora sarkanās gaismas un veltījis tai klusu lamuvārdu straumi, Ingemārs pār plecu palūrēja uz mani.

“Jāsatiek mans informators. Viņam ir antikvariāts pie Ziedoņdārza.”

“Ko tu gribi uzzināt?”

“Iedomājos pārbaudīt otru versiju. Varbūt karte ir nozagta nevis saistības ar vilkiem, bet gan antikvārās vērtības dēļ. Varbūt kāds ir interesējies, meklējis tieši šādas senlaiku kartes. Varbūt kāds ir mēģinājis tādu pārdot?”

Ziedoņdārzs, būdams viens no elegantākajiem Rīgas parkiem, vasarā un dienas laikā bija iecienīta jauno māmiņu pastaigu vieta. Bērnu spēļlaukums vienmēr pilns ar čalojošiem mazuļiem.

Toties vakaros, tumšajos rudeņos un ziemās tas pārvērtās par dzērāju, narkomānu un citu antisabiedrisku indivīdu pulcēšanās vietu.

Parks robežojas ar Čaka, Artilērijas un Sparģeļu ielu, kas savu īso, aklo atzaru iedūra tieši parka zaļajā sānā. Divstāvu koka ēkas bija satupušas abpus ielas bruģim, un to neapgaismotajās vārtrūmēs melnēja aizdomīgi stāvi.

Novietojis mašīnu, Bomis aicināja mani sekot. Tā kā vakars bija pieteicis savas tiesības un lampu dzeltenā gaisma vien vāji pretojās rudenīgajai tumsai, es mirkli vilcinājos, pirms devos pa tikko pamanāmām kāpnēm lejup pagrabā. Nodzeltējis uzraksts virs aprūsējušām dzelzs durvīm vēstīja, ka aiz tām atrodas Antīkvariats. Pēc vairākkārtējas zvana pogas nospiešanas Bomis konstatēja, ka tā laikam nedarbojas, un ar dūri pāris reižu iebelza pa durvīm. Klusināti būkšķi satricināja veco koka ēku, bet aiz restotajiem, aizklātajiem pagraba logiem nemanīja kustību.

“Varbūt tur neviena nav?” piedāvāju savu versiju.

“Ir.” Bomis dusmīgi nošņirkstināja zobus. “Tikai negrib vērt vaļā. Miška Grizuns vienmēr ir uz vietas. Viņš tur dzīvo. Tagad mani ieraudzījis un nobijies.”

“Kā tad viņš tevi varēja pamanīt?” neizpratnē palūkojos apkārt. Logi bija tik cieši nosegti, ka nemanīja ne mazāko spraudziņu.

“Videonovērošana,” Bomis norādīja uz melnu, spīdīgu actiņu zem šķībā uzraksta virs durvīm.

“Oho! Dikti smalki,” izbrīnā nogrozīju galvu. “Kaut ko tādu nebiju gaidījusi no... šādas vietas.”

“Miškam viss ir smalki. Jo tirgo viņš smalkas lietas -zinātājiem. Varbūt ne gluži legālā ceļā iegūtas...” Bomis paraustīja plecus un no sirds iespēra pa durvīm.

“Что вы хотите?[12]’’ slāpēti atskanēja no iekšas.

“Miša, nedzen ar mani jokus,” Bomis ierēcās un vēlreiz iespēra pa durvīm. Es salēcos no negaidītā trokšņa.

“Bomis, это ты?[13]’’ Noklikšķēja slēdzene, un durvis pavērās nelielā spraudziņā.

“Nē, zini, Salatētis,” Ingemārs norūca un pacietīgi gaidīja, līdz persona otrā pusē veiks identifikāciju, kas aizdomīgi izklausījās pēc ošņāšanās.

“A kas tā tāda?” lauzītā latviešu valodā noprasīja veikala īpašnieks.

“Meita,” Bomis sāka kļūt nepacietīgs. “Parunāt vajag. Laid iekšā!”

“Nezināju, ka tev ir дочь^14.” Beidzot durvis atvērās, bet iekšā valdošā puskrēsla neļāva saskatīt čerkstošās balss īpašnieku. “Хорошо, входите^15.”

Vairāk uzaicinājumu negaidot, mēs žigli ieslīdējām veikalā. Nevilšus sarāvos, dzirdot, kā aiz mums noklaudz durvis un slēdzenē pagriežas atslēga. Paranoja laikam ir lipīga.

Veikals bija ne tikai vāji apgaismots, bet arī savādi oda -pēc pelējuma, veca siera un tintes putekļiem.

Gaismas slēdzis noklikšķēja un atklāja smaržu avotus. Sienas klāja gari koka plaukti, piekrāmēti pilni ar vecām, apdauzītām vāzēm, porcelāna trauku servīzēm, nelielām keramikas figūriņām, kas lielākoties bija zaudējušas kādu no ķermeņa daļām. Aiz slēgtām vitrīnām manīju senu grāmatu noplukušās, nodzeltējušās muguriņas, bet stūros bija izvietoti dažādi galdiņi, krēsliņi, nelieli izsēdēti dīvāniņi un kumodes, kuras braši balansēja tikai uz trim kājām.

“Tēju dzersiet?” Miška pieklājīgi apvaicājās. Blāvajā gaismā beidzot varēju aplūkot Bomja informatoru - lepno veikala īpašnieku. Tas bija neliela auguma vīrelis ap gadiem piecdesmit sešdesmit. Pliku galvvidu, kuram bija pārķem-mēti pāri šķidri mateļi no pakauša daļas. Uz spicā, garā deguna bija uzsēdinātas biezas brilles tumšā raga rāmī, bet aiz tām mirdzēja melnas, vērīgas ačteles. Lai arī būdams apaļš kā siera ritulis, senlietu tirgotājs nervozi sakārtoja krekla apkakli ar neparasti gariem, slaidiem pirkstiem, kas likās piemontēti no kāda cita cilvēka. Tērpies viņš bija dzel-tenrūtotā flaneļa kreklā, melnā vestē ar daudzām kabatām un vecos, izsēdētos džinsos, kuri bija krietnus desmit centimetrus par īsu un atklāja tuklas potītes svītrainās zeķēs un zaļganos krokšos tērptas pēdas. Kā tālākā saruna atklāja, ietērps bija tikpat kolorīts kā pati personība.

“Nezināju, ka tev ir meita,” Miška Grizuns atkārtoti pauda izbrīnu par jaunatklātajām Bomja radniecīgajām saitēm.

“Nevarētu teikt, ka esam sirdsdraugi, lai tev visu par sevi stāstītu,” Bomis vēsi piezīmēja, apsēzdamies vienā no mazāk aplupušajiem klubkrēsliem. “Neesam nākuši tēju dzert, Miša. Kāpēc liki aiz durvīm gaidīt? Tu zini, ka man tas nepatīk.” “Tagad tādi laiki,” veikalnieks noplātīja rokas un tēlotā mierā atspiedās pret leti. “Бережёного бог бережёт.'”

“Un Valsts policija,” neapdomīgi piebildu, izpelnoties izbīļa pilnus skatienus no abiem vīriem.

“Типун тебе на язык!1” Miška nospļāvās pār plecu un drošības pēc vēl pārmeta krustu pa pareizticīgo modei.

“Labi, labi, Miša,” ari Bomim tas laikam šķita par daudz. “Kas tad tagad par tādiem īpašiem laikiem, kas agrāk nav bijuši?”

Vecis nesteidza atbildēt uz Bomja jautājumu, bet domīgi nopētīja mani. Zem melno ačteļu lupas es sajutos neomulīgi. Vispār viņš mani darīja nervozu. Sīkās, it kā neapzinātās roku kustības, kārtojot drēbju krokas, degungala raustīšanās, drebelīgie pirksti un nemierīgā mīņāšanās - tas viss lika viņam izskatīties vainīgam. Tikai kādā nodarījumā?

“Tu nāci runāt par lietu?” viņš negaidīti asi vērsās pie Ingemāra. “Ko tu meklē?”

“Vecu senlaiku karti, Baltijas reģions. Romiešu zīmētu. Esi tādu redzējis? Varbūt tev kaut kur mētājas tāds papīrs?” “Это у тебя валяется^16,” Miška nīgri atcirta un sakārtoja brilles, kas draudēja nošļukt no spicā degungala. “Man te ir kārtība, kartotēka.”

“Labi, neizlokies. Ir tev kaut kas tāds?”

“Nu, kartes man ir visādas. Bet romiešu nebūs,” viņš domīgi pašūpoja galvu. “Nē, tik veca nebūs. A priekš kam tev vajag?” “Pirms nedēļas tādu nozaga. īpašnieku nogalināja. Ja gadījuma pēc tev kāds tādu atstieptu, tad tu ne tikai tirgotu zagtu mantu, bet varbūt arī kā līdzdalībnieks slepkavībā ietu uz tiesu.”

“Un ko tad tu - atnāci pa draugam pabrīdināt?” Lai ari tonis bija lecīgs un pašpārliecināts, veikalnieka jau tā vas-kaini bālais ģīmis kļuva vēl par pāris toņiem gaišāks.

“Kāpēc pa draugam?” Bomis draudīgi piecēlās. “Mums nekādas draudzības nav un nav bijis. Vienkārši, ja tev tāda karte ir nonākusi rokās, labāk būtu, ja tu to atdotu uzreiz man. Jo, tici, policija pie tavām durvim neklauvēs. To papiru meklē citi cilvēki. Nopietni cilvēki, kas daudz neceremonēsies.”

“Да успокойся ты!'” Miška nevilšus paslēpās aiz letes, it kā šaurā koka strēmelīte spētu pasargāt no Bomja dusmām. “Nav! Nav man tā бумажка^17!"

“Bet ja būtu? Tagad ir īstais brīdis apdomāties. Vēl tu vari savu pakaļu paglābt.”

“Nesaprotu, par ko tu runā!” veikalnieks sāka atkāpties uz durvīm pie tālākās sienas.

“Nemuldi!” Bomis ar slaidu lēcienu viņu pārsteidza un satvēra aiz krekla apkakles. “Kāds bez manis vēl ir meklējis karti? Vai mēģinājis tev to pārdot?”

“Neko tev neteikšu,” Miška drebelīgā balsī nošņāca. “Tu pats nezini, kur esi iepinies. Labāk taisies prom, kamēr vēl vari. Un tavai meitai es arī neko neteikšu. Par velti esi viņu šurp atstiepis. Man jau sen vairs nav no viņiem bail.”

Jutu, ka ir pienācis īstais brīdis tomēr attaisnot Bomja cerības.

“Ingemār, ļauj, es aprunāšos ar Mihailu,” samtaini nomurrāju un savā labākajā mednieces gaitā ieņēmu vietu līdzās Bomim. Veikalnieks nervozi norija siekalas un pameta uz mani baiļpilnu skatienu. Vecais melis! Pirms tam apgalvoja, ka neesot biedējoša. Vispār - neesmu jau arī. Viņa acīmredzamā garastāvokļa maiņa mani pārsteidza. Nolēmu izmantot to savā labā. Pieliekusies pie viņa spalvainās auss, tikko dzirdami nočukstēju:

“Ko tu zini, draudziņ? Pastāsti mums, lūdzu... Un neliec man vēlreiz lūgt. Man tas tā nepatīk.”

Pēdējos vārdus izstiepu garus un slinkus, piepildot tos ar klusiem draudiem, kurus šaubos, vai spētu realizēt dzīvē. Tomēr blefs laikam nostrādāja. Informators sāka pastiprināti svīst un centās izrauties no Bomja stingrā tvēriena, atvirzoties pēc iespējas tālāk no manis, it kā es nelabi ostu. “Не надо![18]” Viņš nervozi raustījās kā pele slazdā. Uzliku roku uz treknā pleca un centos ielaist pirkstus dziļāk, saspiežot kaulus un cerot, ka spiediens piesaistīs viņa uzmanību un liks domāt, ka nejokojam.

Tādu reakciju tomēr nebiju gaidījusi - Miška izbīlī iegaudojās un bezmaz vai saļima.

“Runā!” Bomis iekratīja dzīvību atpakaļ ļenganajā resnītī. Gribēju jau iebilst, baidoties, ka onkulis nenogāžas ar sirdstrieku.

“Nav, nav man kartes! Tā arī vilkiem pasaki!” veikalnieks atguvās pietiekami, lai izstostītu. “Es neko nezinu! Neviens pie manis nav nācis, tirgot nav mēģinājis! Kad padzirdēju, ka Česiks pagalam, domāju: re, varbūt pie manis atskries! Bet nekā. Klusums.”

“Tu pazini Vjačeslavu?” Tagad bija mana kārta izbrīnā stostīties. Šāds pavērsiens bija negaidīts.

“Jā, jā,” viņš apstiprināja. “No seniem laikiem, no bērnības. Kopā uzaugām.”

“Tu viņa sievu Rozi arī zini?” Bomis drošības pēc vēl pakratīja runātīgo veikalnieku. “Viņa ir pazudusi.”

“Jā, Rozačku zinu,” vecis elsdams apstiprināja. “Bet pie manis nav nākusi. Neko par viņu neesmu dzirdējis. Как в воду канула, кувшинка его![19]”

“Kas, kas?” Manas krievu valodas zināšanas nebija tik labas, lai to pārtulkotu.

“Nu, ūdensroze! Česiks sievu par savu ūdensrozi sauca,” Miška paskaidroja.

“Kā tu to visu zini?” Bomis nelikās mierā.

“Saku tev: bērnības draugi bijām. Kopā makšķerējām.” “Kā tu par vilkiem zini? Vjačeslavs izstāstīja?”

Mans jautājums izpelnījās savādu, neizpratnes pilnu skatienu.

“Neko viņš man nestāstīja.” Miška piepeši nomierinājās un kļuva gluži rāms. “Mēs bērnunamā vienmēr turējāmies kopā. Savējie ir jāatbalsta.”

Man piepeši kā zvīņas no acīm nokrita! Savējie! Protams! Mihails Grizuns arī bija divdabis, tāpēc tik labi informēts par tās sabiedrības jaunākajiem notikumiem.

“Tu esi divdabis!” pārsteigumā iesaucos. “Bet vilks tu neesi, nemaz nestāsti!”

Tagad jau viņš smējās pilnā balsī - jocīgus, pīkstošus smieklus.

“Я - волк/1 Tev jau nu būtu jāzina...”

Bet es nezināju! Mirkļa impulsa vadīta, pieliecos un paostīju onkulīti. Degunā iesitās savāds smārds, kas man asociējās tikai ar vienu - pelēm.

“Ak tu, žurka tāds!” minēju uz dullo un, spriežot pēc veikalnieka smīniņa, biju trāpījusi desmitniekā.

Ingemārs Bomis aizdomīgi nolūkojās notiekošajā, bet neteica ne vārda. Visticamāk, taupīja sakāmo brīdim, kad atradīsimies divatā.

“Tu esi jauniņā?” Miška uzdeva man jautājumu, uz kuru negrasījos atbildēt.

“Kas tev par daļu? Labāk stāsti: vai kāds vēl pie tevis ir nācis karti meklēt?”

“Nav,” viņš noliedzoši papurināja galvu un rūpīgi nogludināja krekla krūtežu, kuru Bomis beidzot izlaida no tvēriena. “Domāju, nenāks ari. Dzirdēju baumas, ka tā jau sen citur.”

“Kur?” mēs ar Bomi reizē iesaucāmies.

“Nezinu. Tas, kurš man to teica, tikai runāja kaut ko par jūru. Laikam jau pāri jūrai aizvesta. Tad laikam uz Zviedriju.” “Zviedriju?” Tas bija kaut kas jauns. Noglabāju atmiņu krātuvltē, lai vēlāk Viktorijai palūgtu kopā ar meitām pārbaudīt šo versiju. Pirmajā peilēšanas reizē viņām arī pēdas pazuda virs jūras. Nez kāda tad zviedriem būtu interese zagt latviešu vilkaču karti?

“Kas tev to stāstīja?” Bomis turpināja pratināt.

“Tāds pats tirgonis kā es. Viņš arī bija dzirdējis tikai baumas. No kā - nepateikšu. Pats zini, kā klusie telefoni darbojas.”

“Varbūt zini, kur varētu meklēt Rozi?” Man šķita svarīgi atrast Vjačeslava sievu.

“Nē, котик\ nezinu,” Miška nogrozīja galvu. “Viņa vispār ir tāda jocīga. Ļoti klusa, daudz nerunā. Es par viņu tikpat kā neko nezinu. Visu mūžu ar Česiku nodzīvoja, bet mēs labi ja vien pāris vārdu bijām pārmijuši. Česiks viņu ļoti sargāja. Neko daudz nestāstīja, runāt ari neļāva. Greizsirdīgs laikam. Bet smuka jau arī. Nu, vismaz jaunībā bija.” “Kur viņi iepazinās? Bērni arī bija?”

“Nē, bērnu viņiem nav. Bet, kur iepazinās... Česiks jaunībā vienu brīdi uz kuģiem strādāja. Atgriezās mājās jau ar sievu. Bet neko vairāk nezināšu teikt,” veikalnieks nervozi pamīņājās. Laikam runas plūdi sāka apsīkt. “Bet, ja godīgi, kaut kas jocīgs ar to Rozi bija.”

“Kas tad?” Bomis vēlējās precizēt.

Miša noklakšķināja mēli un domīgi pavērās grīdā.

“Smaka viņai tāda jocīga.”

“Smaka?”

“Не нашенская^20,” viņš zīmīgi ielūkojās man acīs, it kā man vajadzētu saprast, ko tas nozīmē. Negribot izskatīties pēc pilnīgas iesācējas, savilku gudru ģīmi un piekrītoši palocīju galvu.

“Ja kāds taujā pēc kartes,” Bomis iejaucās, “tu uzreiz zvani man. Saprati?”

Nojautis, ka vairs neko jēdzīgu no tirgoņa neizspiedīsim, Ingemārs vedināja uz promiešanu.

“Labi, labi.” Miška pavadīja mūs līdz durvīm. “Man nepatikšanas nav vajadzīgas.”

Bomis izgāja pirmais, un es jau grasījos viņam sekot, kad veikalnieka slaidie pirksti stingri satvēra manu elkoni.

“Tu neesi tāda kā viņi,” pastiepies uz pirkstgaliem, viņš brīdinoši čukstēja man ausī. “Уходи, пока можешь![21]”

Labi domātais brīdinājums lika man skumji pasmaidīt.

“Par vēlu,” atkabināju viņa pirkstus. “Vairs jau nevaru.”

Izejot uz ielas, Bomis nesteidzās kāpt mašīnā, bet gan, uzgriezis man muguru, nervozi aizsmēķēja. Cigaretes sarkanā actiņa gailēja pustumsā, viņam cītīgi pildot plaušas ar dūmiem. Degošās tabakas aromāts iekutināja degunā, un es pāris soļu atkāpos, domās vēl pārcilājot Miškas sacīto.

“Kas tas tikko bija?” Ingemārs aizžņaugtā balsī piepeši noprasīja.

“Kas tad? Par ko tu runā?” Sākumā patiesi neattapu, no kuras puses pūš vējš.

“Neizliecies!” Izpūtis pēdējo dūmu mutuli, viņš nometa cigareti peļķē un dusmīgi apcirtās pret mani, ar izstieptu pirkstu sāpīgi iebakstot plecā. “Kas tur iekšā notika?” “Ingemār...”

“Ko tu viņam izdarīji?” Turpinādams mani bakstīt, Bomis kāpās virsū, sliedamies virs manis kā saniknota klints. “Vienu brīdi tas maita klusē kā partizāns, bet nākamajā jau dzied kā lakstīgala. Pie velna! Netaisi no manis muļķi! Kas tu esi?”

“Leonīda Fēliksa...” sāku atbildēt uz aktuālāko, tātad pēdējo jautājumu, vienlaikus metot bailīgu skatienu pār plecu un meklējot bēgšanas iespējas.

“Mums bija noruna!” Bomis izgrūda caur zobiem, pieliecies gluži tuvu un pūzdams karstu dvašu man sejā. Es nevilšus saviebos. Cigaretes elpa ir cigaretes elpa.

“Leo!” viņš nosēcās, nofiksēdams savu bālo, ūdeņaino skatienu, neļaujot man pat pakustēties.

Man prātā nāca tikai necenzēti lamuvārdi, tomēr šis laikam nebija īstais brīdis sākt mētāties ar tiem.

“Tu teici, ka neesi viena no viņiem,” Bomis presēja mani kā lielizmēra gludeklis. “Kas, pie velna, tu esi?”

“Sasodīts, sasodīts, sasodīts,” tagad bija mana kārta dvest un sēkt. “Kaķis es esmu, kaķis!”

Mana atzīšanās palika karājamies gaisā starp mums -gluži vai redzama, sataustāma. Jau atkal Bomja platajā sejā nepakustējās ne vaibsts, vien uz augstās pieres parādījās dažas papildu krunkas.

“Paskaidro,” bezierunu tonī atskanēja pieprasījums. “Vilkači pilnmēness naktīs pārvēršas par vilkiem, bet es - par kaķi.” Skaidrojums izklausījās kā pa taisno nācis no trakomājas.

“Nu, un kāpēc tad Miška gandrīz bikses pietaisīja, kad tu viņam roku uzliki?” Bomis izslējās taisni, un pirmo reizi viņa sejā pamanīju neticību. “Kaķis, parasts mājas kaķis, nevis kaut kāds tīģeris?”

“Jā, pasaki vēl - miskastnieks!” uzmetu lūpu. “Nē, man ir šķirne. Zinātāji saka: esmu Burmas kaķis. Bet Mihails Gri-zuns arī ir divdabis. Kaut kas no grauzējiem, laikam žurka. Tāpēc ari tā nobijās.”

“Kā tu zini, ka viņš ir žurka?”

“Nu, divdabis viņš ir pavisam noteikti,” sāku atgūt dūšu un pašcieņu. “Atceries, viņš stāstīja, ka ar Vjačeslavu kopā bērnunamā auguši un ka jāturas kopā un savējie jāatbalsta. Ar savējiem viņš bija domājis divdabjus. Bet par sugu... Tur nevaru būt tik pārliecināta. Pareizi jau Miša teica - esmu jauniņā, vēl nemāku noteikt, bet pēc visām pazīmēm un smakas... es teiktu, žurka vai pele.”

Bomis domīgi aizgriezās, paslēpjot seju ielas lampas mestās gaismas ēnā. Ļāvu viņam apdomāt, sagremot dzirdēto.

“Kāp mašīnā.” Viņš nopīkstināja auto signalizāciju. “Drīz jau būs septiņi. Brauksim aprunāties ar tavu Zvēru.”

Tikšanās ar Zvēru, kurš absolūti nebija mans, bija norunāta pie Bomja mājās. Grasījāmies apspriest nopietnas tēmas, izrunāt svarīgas lietas, kuras kafejnīcā, daudzām ausīm apkārt esot, nebija īsti labi cilāt. Bomja pažobele varēja nodrošināt nepieciešamo slepenības līmeni.

Kāpjot augšup pa kāpnēm, paudu Ingemāram izbrīnu par daudzajiem tukšajiem dzīvokļiem.

“Jā, ļoti ērti, ja nav citu kaimiņu. Neviens netrokšņo, neokšķerējas.”

“Bet vai mājas īpašniekam tas ir ērti? Sešstāvu nams gandrīz pašā Rīgas centrā stāv tukšs.”

“Mājas īpašniekam iebildumu nav,” Bomis nosmējās, slēdzot vaļā dzīvokļa durvis. “Nams pieder man. Un man patīk klusums.”

Pārsteigumā apstājos uz pēdējā pakāpiena un neticīgi nolūkojos viņā. Acīmredzot problēmu risināšana bija pietiekami ienesīgs bizness, ja varēja atļauties tādu greznību kā vienam pašam dzīvot daudzdzīvokļu namā. Es gan būtu tādā gadījumā izvēlējusies kādu zemāku stāvu. Sestais bija krietni par augstu. It īpaši augstpapēžu zābakos. Lai gan pieļauju, ka Bomim šāda problēma bija sveša.

Rego kavēja, un es izmantoju brīdi, lai Bomja datorā pārbaudītu savu e-pastu. Gan darba, gan privāto. Mans jaunais, patiesībā vecais, mobilais telefons šādu greznību nepieļāva. Aģentūras pastkastē bija vien dažas vēstules no tipogrāfijas, profesionālo tīrītāju mārketinga menedžera lūgums precizēt projekta detaļas un ielūgums uz kādu semināru, kura nosaukums (Garīgās izaugsmes ceļa meklējums reklāmas tirgus apstākļos) jau vien lika saprast, ka apmeklēt to nav vērts. Privātās pastkastes saturs bija krietni vien interesantāks. Elīnas un Mārdžas sarakste par plānoto meiteņu randiņu nākamās nedēļas mazajā piektdienā (tātad trešdienā), ielūgums uz Andeli Mandeli un vēstule no mistera Toma Heksa. Pēdējo vēl nevēru vaļā, jo no šodienas pārdzīvojumiem un sasprindzinājumiem biju iedzīvojusies pamatīgās galvassāpēs, kuras konkrētā vēstule diez vai kliedētu. Drīzāk gan otrādi.

Jutos nogurusi, netīra un ilgojos pēc kārtīgas zobu tīrīšanas. Cerības, ka saruna ar Rego būs īsa, bija gluži niecīgas. Līdz ar to niecīgas bija arī manas iespējas tikt mājās, karstā dušā ar zobusuku rokā.

“Tu izskaties sanīkusi,” Bomis konstatēja acīmredzamo. “Jā,” grūti ko tādu noliegt. “Varbūt tev ir kāda pretsāpju tablete? Galva vai plīst pušu.”

“Līdzēt nevarēšu,” viņš paraustīja plecus. “Nav. Es tādas nelietoju.”

“Nekad?”

“Nekad.”

“Tev nekad nekas nesāp?” Mani vienmēr pārsteidza cilvēki, kuriem zāļu skapītī nav pat vienkāršākā citramona. “Nē, man nesāp, un es neslimoju.”

Mačo paliek mačo, pie sevis nopurpināju un iespiedu dunošo galvu plaukstās.

“Tagad tikai karsta duša līdzētu,” žēli novilku. “Varbūt es žigli aizskriešu līdz mājām? Nomazgāšos, pārģērbšos un pēc stundiņas būšu atpakaļ? Jūs tikmēr ar Rego parunājiet bez manis?”

“Nē, tu nekur neiesi,” Bomis bija nepielūdzams. “Zinu jūsu sugu. Bez tavas klātbūtnes viņš droši vien ne pušplēsta vārda nebildīs. Ja gribi, ej dušā te. Iedošu tev tīrus dvieļus.” Šausmās izbolīju acis un uzreiz to nožēloju. Likās, ka pieri caururbj divi īleni. Tagad jau ari citramons būtu bezspēcīgs.

“Labi,” ar smagu nopūtu padevos liktenim. “Dod tos dvieļus. Varbūt tev atradīsies ari kāda no iesaiņojuma neizņemta zobusuka?”

Izpelnījos savādu, aizdomīgu skatienu, bet bija vērts pajautāt, jo jau pēc mirkļa stāvēju plašā vannasistabā, ar dvieļu kaudzi un pieminēto suku rokās. Iekārtojums nedaudz atšķīrās no tā, ko biju domājusi ieraudzīt. Silti zemes toņi, olīvzaļas sienas flīzes, tīkkoka grīdas dēļi, aiz matēta stikla - liels dušas nodalījums ar jaucēj krānu no vismaz divi tūkstoši piecdesmitā gada. Ja ne no vēl tālākas nākotnes.

Divreiz pārbaudījusi, vai durvis ir aizslēgtas (nevēlējos sagādāt mums abiem neveiklus mirkļus, gadījumā ja namatēvam aizmirstos, ka vannasistaba jau ir aizņemta), novilku drēbes, pakāru tās uz misiņa pakaramajiem un, bruņojusies ar zobusuku, ieniru augstāko tehnoloģiju mazgājamā aparātā. Par laimi, krāns izrādījās pietiekami vienkārši lietojams, un jau pēc mirkļa baudīju karsta ūdens šaltis.

Beidzot man bija laiks pārdomāt pēdējo dienu notikumus. Vēl vakar priecājos par atjautīgo lēmumu piesaistīt Bomi, taču tagad mani sāka mākt šaubas.

Biju cerējusi klusu pasēdēt maliņā, nebāzt degunu laukā no savas alas un pavērot, kā viss atrisinās bez manis. Bet jau šodiena pierādīja, cik ļoti kļūdos. Lai gan it nemaz nealku atgriezties laivu mājā, tomēr nācās to apmeklēt atkal un atkal. Ar katru reizi nelāgās sajūtas tās tuvumā tikai pieņēmās spēkā. Varbūt tās bija manas iedomas, bet likās, ka arī mačo Bomis tur nejutās īsti savā ādā. Nejaukā saķeršanās ar žurkveidīgo antikvāru tikai vairoja šaubu smagumu. Šī epizode piespieda atklāt patiesību par sevi gluži svešam cilvēkam. Nebiju vēl īsti izlēmusi, vai varu uzticēties Ingemāram Bomim. Elīna par viņu bija atsaukusies ļoti glaimojoši. Uzticams, māk turēt mēli aiz zobiem, ar labiem sakariem dažādās aprindās (arī ne īpaši legālās). Cilvēks ar nestandarta pieeju grūti risināmām situācijām. Viņa gan negribēja atklāt sīkākas detaļas, tomēr teica, ka viņš reiz esot pat palīdzējis kādā cilvēka nolaupīšanas lietā, kur policija bijusi bezspēcīga. Divdesmit četras stundas pēc darba uzsākšanas Bomis esot atgādājis ķīlnieku sveiku un veselu. Bet par nolaupītājiem neviens neko vairs neesot dzirdējis.

Varbūt viņi emigrējuši uz Angliju strādāt celtniecībā. Atlika vien cerēt.

Katrā ziņā viņa reakcija uz manu atklātību bija pietiekami neitrāla. Vai nu Bomis nenoticēja, vai ari jau iepriekš bija saskāries ar divdabjiem, tikai tagad negribēja stāstīt. Viņš vispār par sevi neko daudz neatklāja. Šodien mēs pavadījām kopā gandrīz veselu dienu, un neko vairāk par viņu man nebija izdevies uzzināt. Pa ceļam uz Vjačeslava mājām Bomis strupi un aprauti atbildēja uz jautājumiem, kas viņam šķita pieņemami. Piemēram, uzzināju, ka monstrozais auto pārtika no dīzeļa un ka mūziku viņš neklausās, lai ar fona troksni nepiesārņotu smadzenes. Bet, tiklīdz taujāšana iegāja aizliegtajā zonā - ar kādām problēmām viņš parasti nodarbojas, vai ir bijis precējies un kur mēdz pavadīt atvaļinājumu par atbildi skanēja klusums. Bomis pat nepapūlējās atbildēt ar izvairīgām standarta frāzēm. Arī pieklājīga papļāpāšana par laiku, politiku vai dzeltenās preses jaunumiem viņam nešķita pieņemama. Viņa nostāja bija skaidra - Bomis ieradies strādāt, nevis mēli kulstīt. Un to pašu viņš sagaidīja ari no manis. Puspatiesības, meli, noklusēšana - par to jāaizmirst, ja vēlos saņemt palīdzību. Droši vien viņam taisnība. Tikai tas mani darīja bažīgu, domājot par gaidāmo Zvēra un Bomja tikšanos. Eksplozīvs maisījums. Zvērs bija noklusēšanas meistars. Ka tik nedabū ar bomi pa galvu!

Nejaušā vārdu spēle lika iespurgties un aptašķīt ar zobu pastas putām ideāli tīro dušas kabīnes stiklu. Ar roku ātri noslaucīju nozieguma pēdas, bet tad šausmās ieraudzīju, ka esmu pamanījusies apšļakstīt ari pašu augšējo malu, līdz kurai mana ķepiņa nemaz nesniedzās. Noķeksējusi dušas klausuli no statīva, centos virzīt strūklu augšup, ar otru roku meklējot balstu pret stiklu. Par brīdinājumu atskanēja kluss klikšķis, un jau nākamajā mirklī es izkritu cauri atvērtajām durvīm, pa ceļam piešļakstot ar ūdeni pusi pasaules. Ātri atguvusies no negaidītā pavērsiena, aizgriezu krānu un novērtēju nodarīto skādi. Ar apgalvojumu par pusi pasaules biju pasteigusies. Nebija i ne tuvu. Tikai manas uz āķīšiem sakārtās drēbes bija cietušas.

Nosusinājusies ar dvieli un satinusies tajā, sāku apsvērt iespējamos risinājumus. Lai arī dvielis bija liels un sedza mani no krūtīm līdz pat ceļgaliem, šis nebija piemērots apģērbs, kurā pārspriest dzīvības un nāves jautājumus ar diviem neganti noskaņotiem vīriešiem. Nojautu, ka to varētu uztvert kā provokāciju. Bet vilkt slapjos apģērba gabalus mugurā ari negribējās. Džinsa biksēm pietika ar vienu neapdomīgu reizi, tās ekspluatējot mitrā stāvoklī, lai apģērba gabals neatgriezeniski zaudētu formu. Šādi riskēt nevarēju. Tie bija vieni no maniem labākajiem džinsiem! Pirkti par asins naudu (ar zobiem un nagiem izcīnītu prēmiju). Ari džemperis izskatījās pēc slapja plīša lācīša un bija lietošanai nederīgs. Šobrīd situāciju vēl varēja glābt fēns, bet, ņemot vērā namatēva frizūras īpatnības, nedomāju, ka tāds te atrastos. Pirms paspēju krist izmisuma akā, manā redzes perifērijā pazibēja pie sienas piemontēts elektriskais sildītājs. Iedarbinājusi to uz maksimālo jaudu, uzkabināju drēbes un piesēdu uz tualetes poda vāka pagaidīt. Biju apņēmusies sēdēt, cik ilgi būs nepieciešams. Un tad dzīvē apstiprinājās, ka cilvēks domā, bet Dievs dara. Pie vannas-istabas durvīm atskanēja pārliecinoši klauvējieni.

“Zvēra kungs ir ieradies,” Bomis paziņoja. “Kad tu mums pievienosies?”

“Drīz,” samelojos. Drēbes bija tikko sākušas sadarbību ar sildītāju.

“Ko nozīmē - drīz? Tu tur esi jau pusstundu.”

Izrādās, viņš pat bija uzņēmis laiku. Varbūt arī nolasījis ūdens skaitītāja rādījumus?

“Leo, beidz ākstīties,” Bomis kļuva nepacietīgs. “Nāc laukā! Mēs tevi gaidām.”

Zinot, ka abi džentlmeņi apveltīti ar divgadnieka pacietību, sapratu, ka mans sēdēšanas laiks ir beidzies. Partizānam jālien laukā no ierakumiem. Veltījusi krāšņus epitetus savām veiklajām rociņām, sāku lūkoties apkārt pēc kāda risinājuma. Un tur tas karājās! Gari tumšsarkana velveta rītasvārki ar zeltu apdarinātām piedurknēm un atlocēm. Izrādījās, ka Bomis ir komforta mīļotājs! īsti laikā! Nedaudz sūkstīdamās, uzvilku slapjo apakšveļu un pa virsu tai -biezo halātu. Beidzot Fortūna bija manā pusē. Jaunais ietērps nosedza mani līdz pat papēžiem un gandrīz divreiz aplocījās ap augumu. Cieši savilkusi jostu, lai, nedod Dievs, kaut kas kaut kur nepaspruktu, lepni paceltu galvu devos laukā no sava grēka kambara.

Nezinu, vai tie abi izskatītos mazāk šokēti, ja manā vietā durvīs parādītos kāds sen izmiris zaurs. Katrā ziņā man veltītie skatieni bija neticības un šausmu pilni. No tā atlika secināt, ka viņi savu mūžu nav redzējuši sievieti halātā.

Pašcieņas pilna, cēla kā Anglijas karaliene es slīdēju pretī sagaidītāju grupai un augstsirdīgi nolēmu sniegt paskaidrojumu.

“Man sanāca neliela avārija ar dušu.” Tas bija veltīts Bomim.

“Avārija?” viņš pārjautāja un pameta bailīgu skatienu vannasistabas virzienā.

“Jā, es nejauši izmērcēju savas drēbes. Tās tagad žūst uz sildītāja. Tāpēc nācās aizņemties tavus ritasvārkus.

Ceru, tev nav iebildumu?” Mans skaidrojums tika uzņemts ar akmenscietu sejas izteiksmi. Vienīgi Rego lūkojās mani nedaudz neticīgi.

“Sveiks!” draudzīgi uzsmaidīju viņam, bet par atbildi saņēmu vien drūmu skatienu.

“Tev kājas nesalst?” Bomis norādīja uz manām kailajām pēdām.

“Salst,” godīgi atzinos. “Bet šķiet, ka pie šī tērpa mani zābaki īsti nepiestāv.”

Pirmo reizi pa šodienu Ingemārs iesmējās īsus, klusus smieklus.

“Es atnesīšu zeķes,” viņš neticībā nogrozīja galvu un nozuda aiz kārtējā grāmatplaukta, kas droši vien aizsedza ieeju guļamistabā.

Mēs ar Rego palikām viesistabā divatā.

“Leonīda,” viņš brīdinoši iesāka.

“Nopietni, Rego,” ar žestu apklusināju viņu. “Tas bija negadījums. Un es neesmu maza meitene, kurai var lasīt lekcijas par dāmas cienīgu uzvedību.”

“Skaties pati,” viņš nikni paraustīja plecus, un manai lētticīgajai dvēselei uz īsu mirkli likās, ka tēma ir slēgta.

“Es tavā vietā uzmanītos. Ko tu vispār zini par šo cilvēku?”

Tas bija pārsteigums! Rego izrādīja interesi par manu lēmumu saprātīgumu. Lai arī nepareizi argumentēta interese, tomēr tā bija interese.

“Ja tu būtu manā vietā, ticu, tev nebūtu problēmu te defilēt apakšbiksēs vai sēdēt slapjos džinsos. Taču mana izvēle vilkt halātu ir neapšaubāmi labāka.” Ciešāk sakārtoju pieminētā apģērba gabala apkakli. “Bet, ja runa ir par manu informētību, tad tur nāksies piekrist - es neko daudz nezinu. Bet vismaz viņš ir gatavs palīdzēt, nevis tikai ieteikt migrēt prom no Latvijas.”

Rego jau vēra muti, lai kaut ko iebilstu, bet atgriezās Bomis ar biezām vilnas zeķēm.

“Domāju, ka izmēram šobrīd nav nozīmes,” viņš nosmīkņāja.

Negribot nācās piekrist. Lai ari zeķes sniedzās man gandrīz līdz ceļiem, šobrīd nevarēju atļauties raukt degunu.

“Ejam uz virtuvi,” Bomis vedināja. “Rego, ko dzersi -tēju, kafiju, ko stiprāku? Tev, Leo, laikam pienu, ja?”

“Jā,” apmierināta atsaucos, priecājoties, ka Bomis jau atkal uzminējis manu izvēli. Tas izsauca neapmierinātu Rego nopūtu. Viņš bija tik aizspriedumains!

Iekārtojušies pie virtuves galda, malkodami Ingemāra sarūpētos dzērienus (Rego bija nosliecies par labu kafijai, bet pats Bomis izvēlējās glāzi viskija), mēs atstāstījām Zvēram šodienas notikumus un iegūto jauno informāciju. Tā kā abi vīrieši bija paspējuši iepazīties, kamēr es cīnījos ar dušas fiasko, tagad nebija nekādas uzmanīgas laipošanas un taustīšanās. Bomis izteicās īsi un konkrēti, Rego atbildēja ar tādas pašas kvalitātes rūcieniem.

“Ko tu iesaki darīt tālāk?” Zvērs vērsās pie problēmu risinātāja. Arī mani šis jautājums interesēja ļoti savtīgā nolūkā. No sirds cerēju, ka turpmākās darbības neparedzēja manu līdzdalību.

“Punkts a,” Ingemārs demonstrēja uz pirkstiem. “Jāievāc informācija par Vjačeslava sievu Rozi. Pagaidām viņas loma visā šajā lietā man nav skaidra. Tikpat labi viņa var būt jau mirusi. Bet varbūt tā kundzīte ir iesaistīta.”

Mums ar Rego nebija, ko piebilst, jo nojautām, ka turpinājums sekos. Uz to vedināja sāktā uzskaite.

“Punkts b...”

Mēs nekļūdījāmies!

“Gribu pārbaudīt versiju, ka šis ir pasūtījuma darbs.” “Kā tu to domā?” man nebija skaidrs.

“Ir daži profesionāli zagļi, kas sagādās tev visu. Parādi ar pirkstu, un rīt jau tas tev būs uz galda. Protams, par attiecīgu samaksu,” Bomis zīmīgi palūkojās. “Tādā gadījumā var noskaidrot pasūtītāju.”

“Kas tevi vedina domāt, ka zagļi ir profesionāļi?” painteresējos. Kā zināms, ziņkārība ir kaķu izteiktākā īpašība.

“Pēdas,” viņš pakratīja pirkstu. “Vai drīzāk to trūkums. Viss ir nostrādāts pārāk tīri. Tas var liecināt par divām lietām. Pirmkārt, noziegumam ir līdzdalībnieks - kāds no iekšienes, pietuvināta persona. Otrkārt, pasūtījums profiņiem."

“Un kurš tad būtu tā pietuvinātā persona? Kāds no bara?” Man šausmās iepletās acis.

“Nē, tas nav iespējams,” Rego iejaucās, pirms Bomis paspēja turpināt domu. “Neviens no bara nekad neatļautos kaut ko tādu.”

“Lūk!” Bomis uzvaroši pabakstīja Rego virzienā ar pirkstu. “Tas noved mūs pie nākamā jautājuma. Ja pareizi saprotu, tā karte ir ārkārtīgi svarīga jūsu... organizācijai. Kāpēc tādu īpašu štelli uzticēt vecam sakārnim, kurš knapi velk kājas? Kas tur par āķi?”

Pauze Bomja jautājumā nepaslīdēja garām nepamanīta. Viņam vēl joprojām bija grūtības saukt lietas īstajos vārdos. To varēja saprast. Ikvienam loģiski domājošam indivīdam tādas būtu.

“Karte nonāk glabāšanā pie vecākā bara biedra, kas arī visilgāk ir bijis barā,” Rego uzsvēra vārdu, no kura Bomis pirms tam bija cītīgi izvairījies. “Saskaņā ar Svētās Romas

Dieva suņu principāta 1613. gadā izdoto kārtības rulli indivīds, kas apdraud sava vai sveša bara karti - īpašumtiesību apliecinošu dokumentu tiek sodīts kā nodevējs.”

“Kā soda nodevējus?” es painteresējos.

“Ar izraidīšanu,” viņš stingi pavērās manī.

“Nu, tas nav tik ļauni,” paraustīju plecus. Ja nu vienīgi izraidītais bija liels sabiedrības un tusiņu cienītājs... bet citādi es nekādu lielu trūkumu nespēju tādā sodā saskatīt.

“Bez bara aizsardzības,” Rego uz mirkli aizdomājās, “tu esi pakaļā.”

Tik skarbus vārdus no viņa mutes nebiju gaidījusi!

“Jebkuram ir tiesības paņemt tavu mantu vai dzīvību. Nesodīti.” Viņš drūmi lūkojās galdā.

“Bet policija? Oficiālās iestādes? Vai tad viņu pienākums nav aizsargāt nodokļu maksātājus?” manī iedegās taisnīgas dusmas.

“Mēs esam visur,” nepacēlis skatienu, Rego paskaidroja.

“Bet... Bet kā tad ar tiem, kam nav bara? Kā, piemēram, veikalnieks - žurķis, ko šodien satikām?” Pamazām sāku aptvert situācijas nopietnību.

“Mazākuma sugu tiesības it kā ir atrunātas, ir tāda starptautiska vienošanās... Tomēr daudzi bari to neatzīst, līdz ar to ir valstis, kurās svešsudzniekiem klājas ļoti grūti. Pie mums situācija ir krietni civilizētāka. Tai žurkai nav par ko uztraukties.”

“Atšķirībā no manis...” pār mani nāca atklāsme. Un ne no tām jaukākajām. Ja principāts uzskata, ka esmu apdraudējusi bara karti - pie tam divu baru kartes! -, man draud izraidīšana... Sasodīts! Spējš baiļu vilnis pāršalca mani, padarot aukstu un nejutīgu. Rīkle sažņaudzās, un kārtējā klepus lēkme piespieda cīnīties par tiesībām elpot. Tomēr nekādi neizdevās papildināt plaušas ar saldo gaisu. Kā caur miglu manīju, ka Rego pielec kājās un paspēj mani noķert, pirms līgani noslīdu uz grīdas. Tagad jau klepus spazmas vairs neraustīja elpvadu, vien melna tumsa strauji samazināja redzamību, līdz iestājās klusums un miers.

Atguvos uz dīvāna, raugoties griestu koka sijās. Šoreiz tas notika ātri. It kā kāds atkal būtu ieslēdzis televizoru. “Kā tu jūties?” blakus kāds bažīgi painteresējās.

“Esmu pakaļā.” Ar plaukstām saspiedu deniņus un novaidējos. “Sasodītā govs pakaļā! Un tas viss jūsu vainas dēļ!” uzšņācu Rego, kurš nesaprātīgi bija parādījies manā redzamības laukā. “Tava bara dēļ,” nikni nopurināju no pleca viņa plaukstu, ar kuru viņš centās mani atturēt no celšanās sēdus. “Tava stulbā bara dēļ!”

Tobrīd man likās, ka atkārtošana ir zināšanu māte. Rego ņēma vērā manu pārliecību. Veltījis man aukstu skatienu, viņš atgāja dažus soļus nostāk, ļaujot man piecelties un ar prieku konstatēt, ka ietērps palicis neskarts pat tik ekstremālos apstākļos kā samaņas zudums.

“Atgādināšu, ka tava nevainība vēl nav pierādīta,” viņš dusmīgi nosprauslojās. “Un es esmu tev izsniedzis savas uzticības kredītu. Tikai pateicoties tam, tu patlaban neatrodies Romā.”

“Ko tu ar to gribi teikt?” Spītīgi paslēju zodu augšup, lai gan apzinājos, uz ko viņš tēmē.

“Kā es varu zināt, ka tā patiesi nebiji tu, kas nozaga kartes? Ja leišiem ir pierādījumi...”

“Kurus neviens nav redzējis!” ar niknu žestu noraidīju viņa apgalvojumu.

“Atļausiet iejaukties?” ierunājās Bomis, kurš, šķiet, nebija izkustējies no savas vietas pie galda. “Kādi tieši pierādījumi ir pieejami lietuviešiem?”

“Ģipša atlējums un spalvu kušķis,” neapmierināti attraucu un atmetu ar roku.

“Kas par atlējumu?”

“Pēdas,” Rego paskaidroja. “Kaķa pēdas nospieduma atlējums - šī pēda atrasta nozieguma vietā.”

“Un spalvas?”

Ar šausmām aptvēru, ka pienācis brīdis apkaunojošām detaļām. Mans spalvu kušķis! Tas izklausījās pretīgi.

“Nezināmas izcelsmes dzīvnieka apmatojums, kas pēc krāsas un struktūras atbilst Leonīdas kažokam,” Rego nāca talkā un skaļi pateica vārdus, kurus es nespētu dabūt pār lūpām svešinieka klātbūtnē. Tas atvēsināja manas dusmas, un es pat veltīju viņam pateicīgu skatienu, kaut gan atkal ātri nodūru acis, lai neredzētu, kādas emocijas šis paziņojums izraisa Bomī. Nezinu, kāpēc, bet man piepeši bija svarīgi saglabāt normālumu šī svešā vīrieša acīs.

Toties viņš to tikko zaudēja. Zemgalda ainava bija pietiekami savāda, lai tās nozīmi mans prāts piefiksētu tikai pēc ieilguša mirkļa. Relaksācijas nolūkos Bomis bija atbrīvojies no apaviem, kas tagad gulēja līdzās viņa basajām pēdām uz grīdas. Tas nebūtu nekas neparasts, ja vien neatklātos, ka - runājot paša pēdu īpašnieka vārdiem - a viņš nevalkāja zeķes, b kurpju un pēdu garumi atšķīrās vismaz par diviem izmēriem. Es nevilšus iespurdzos. Izskatījās - lai staigātu un pa ceļam nepazaudētu apavus, Bomis izmantoja to pašu triku, kas man vidusskolā palīdzēja tikt uz diseni mammas jaunajās kurpēs - vati kurpes purngalā. Laikam jau Ingemārs, visu varošais problēmu risinātājs

Bomis, nemaz nebija tik pārliecināts par sevi, ja juta nepieciešamību izmantot šādus pagarinātājus. Neesošās brilles, superlielā automašīna un tagad Gulivera zābaki - kāds te nebija saņēmis savu vīrišķības poti!

Žigli atgriezos virsgaldē, pirms sarunbiedri pamanīja manu neveselīgo jautrības uzplūdu.

“Un kā tiktu veikta identifikācija?”

“Leonldai būtu jāpieņem sava dzīvnieka forma, un tad visi salīdzinātu.”

“Cik liela ir iespēja, ka būtu atbilstība?”

“Diezgan liela.” Rego pēc asās vārdu pārmaiņas ari šķita nomierinājies un tagad tīri lietišķi atbildēja uz kutelīgajiem jautājumiem. “Tā kā Leonīda tikai nesen kļuva par divdabi, viņa vēl joprojām neatceras, kur devusies un ko darījusi pilnmēness laikā. Līdz ar to zinātājam nesagādātu grūtības iegūt šos paraugus.”

“Lūk!” Bomis atkal paslēja gaisā pirkstu kā izsaukuma zīmi. “Mēs atgriežamies pie tā paša. Pie zinātāja. Pie cilvēka no iekšienes. Leo lūdza pārbaudīt Maksimu Lūkasu. Iespējams, ka puisis ir atgriezies Latvijā. Varbūt ir vērts papētīt arī šo pavedienu?”

“Nē, Maksima nav Latvijā,” Zvērs cieti noskaldīja. “Koncentrēsimies uz citu versiju.”

“Kā tu zini...?” es iesāku, bet nepabeidzu, jo tas, iespējams, būtu pēdējais jautājums manā mūžā. Rego skatiens solīja nelabu iznākumu. Turklāt - man nebija tiesību apšaubīt noslēpumainā jaunekļa nevainību. Ar līdzvērtīgu kaisli Rego ticēja ari tam, ka neesmu piedalījusies noziegumā. Bet, protams, tas nenozīmēja, ka es uzreiz atmetīšu šo versiju. Tikai atlikšu vēlākai izpētei. Barveža pārliecība bija aizdomīga. Tajā visā kaut kas nelabi oda. Pēc grauzēja ar pliku asti.

“Man ir zināma Maksima pašreizējā atrašanās vieta. Lieku galvu ķīlā, ka viņš nav iejaukts. Turklāt neticu, ka manā barā ir “žurka”,” Rego negribēja piekrist.

“Saprotu.” Bomis palocīja galvu, nenolaidis no mums vērtējošu skatienu. “Tad pastāsti, ko tu zini par Vjačeslava sievu.”

“Vai jums nešķiet, ka mēs par daudz fokusējamies uz Latvijas notikumiem un atstājam novārtā leišus?” mēģināju iespraukties.

“Jāsāk ar to, kas ir tuvāk,” Ingemārs noraidīja manu domu. “Turklāt Latvijā ir divi faktori - mirušais kartes glabātājs un zādzībā apsūdzētā persona, tas ir - tu.”

“Un lietuviešu Glabātājs ir dzīvs,” Rego iejaucās. “Tas bija viņš, kurš atrada pēdas.”

“Ahā!” Bomis iesaucās. “Jau kļūst interesantāk. Bet pagaidām to neņemsim vērā. Atgriesīsimies pie mana jautājuma: ko tu zini par Rozi?”

“Neko daudz,” Rego paraustīja plecus un apsēdās savā vietā pie galda. Nervu nomierināšanas nolūkā pieplaku pie siltā piena krūzes un ļāvu saldajam, maigajam dzērienam atveldzēt samocīto rīkli.

“Patiesībā - neko,” pēc mirkļa piebilda vilkaču barvedis, kura pienākumos ietilpa zināt visu par visiem.

“Kā tas var būt?” bez kacināšanas painteresējos. “Nezinu,” Rego sāka izrādīt uztraukumu, paberzējot pieri, it kā cenšoties aktivizēt atmiņu krātuves. “Tas ir savādi. Es zinu par visiem, bet par Rozi Krūmu - itin neko. Tikai vārdu. Bet neko vairāk. Uzgaidiet mirkli!”

Izvilcis no kabatas mobilo telefonu, viņš pazuda aiz grāmatplaukta, lai klusinātā balsī norietu kādam pavēli savākt pieejamo informāciju. Iespējams, laimīgais komandas saņēmējs bija Nika. Kā viņai paveicās vēlā piektdienas vakarā!

“Kā tu jūties?” Bomis apvaicājās, kad palikām divatā. “Būs labi,” paraustiju plecus. “Klepus nomocījis.” “Protams,” viņš neuzķērās. “Tu šonakt paliksi pie manis.” “Nē!” sašutumā izšļakstīju pienu. “Kāpēc gan?” “Izklausās, ka viss ir daudz nopietnāk, nekā sākumā domāju. Tev ir bīstami palikt vienai. It īpaši savās mājās.” “Kas gan ar mani var notikt?” iebildu.

“Laikam tev ir problēmas ar dzirdi,” viņš brīdinoši izlieca uzaci pa pusi pieres. “Viens cilvēks nogalināts, viens pazudis, un izklausās, ka tūlīt tiks atklāta kaķu medību sezona.” “Bet mana vaina vēl nav pierādīta...”

“Tas nebūs šķērslis,” viņš domīgi paberzēja zodu. “Mūsu aktivitātes, visticamāk, jau ir fiksētas. Beigta apsūdzētā nevainību neviens necentīsies pierādīt.”

“Ko, lūdzu?” Biju nogurusi, un mans smadzeņu pods atteicās pieņemt šādus garus teikumus.

“Ja tu būsi beigta, neviens citus vainīgos nemeklēs.” Bomis uzsita ar pirkstu pa galdu.

Ar bailēm aptvēru, ka viņam ir taisnība. Ja ar mani kaut kas tagad atgadīsies, tad visi pieņems, ka mana vaina ir pierādīta, atjaunos kartes un dzīvos tālāk laimigi. Bet es gulēšu aukstā, slapjā zemes gultiņā!

“0 nē!” novaidējos un izmisumā atsitos ar pieri pret galdu. “Kļūst aizvien ļaunāk un ļaunāk!”

“Piekrītu,” Bomis vēsi piezīmēja. “Tāpēc šonakt tu paliksi šeit. Gulēsi uz dīvāna.”

Nikni pablenzu caur pieri uz ne pārāk laipno namatēvu. “Vai tev kā džentlmenim nav pienākums piedāvāt man savu vietu?”

“Man pašam patīk gulēt savā gultā,” viņš nosmīkņāja. “Un kurš teica, ka esmu džentlmenis?”

“Pēc dažām minūtēm man atsūtīs visu pieejamo informāciju par Rozi Krūmu,” Rego pievienojās mums un, pamanījis valdošo klusumu, aizdomīgi palūkojās. “Kas noticis?” “Es nakšņošu pie Bomja,” īsumā paskaidroju un iekšēji sarāvos, gaidot pārmetumu pilnus skatienus un argumentu vētru, kas izskaidrotu, kāpēc tā nav laba ideja.

“Atbalstu,” Rego piekrītoši pamāja, dodams savu atļauju. “Prātīga doma.”

Man pārsteigumā acis iepletās kā pūcēnam, kam mamma pirmo reizi atnesusi dzīvu peli. Kas tad nu? Kas tās par pārmaiņām? Pirms nepilnas stundas man lasīja lekciju par iešanu dušā. Tagad gulēt sveša vīrieša mājās bija pilnībā pieņemami! Un pat prātīgi!

“Tev ir bīstami šobrīd palikt vienai. Vēl tu neesi izraidīta, bet nedomāju, ka tas viņus atturēs,” Rego turpināja, izliekoties nemanām manu muļķīgo, neticības pilno sejas izteiksmi.

No atbildes paglāba kluss ping!, ar kuru Rego telefons paziņoja par saņemtu e-pastu.

Atvēris vēstuli, viņš ātri pārskrēja ar skatienu tās saturam un ieguva sejas izteiksmi, kas līdzinājās tai, kura pirms mirkļa rotāja manu seju. Abi ar Bomi ieinteresēti paliecāmies uz priekšu, gaidot satriecošus jaunumus.

“Nekā,” Rego beidzot izmocīja. “Mums nav pieejama it nekāda informācija par Rozi Krūmu.”

11

Pēc sensacionālā paziņojuma Bomis izgāja uz jumta terases uzpīpēt, bet mēs ar Rego palikām virtuves omulīgajā siltumā. Spraigie dienas notikumi lika sevi manīt, un, lai ari pulkstenis bija nedaudz pāri desmitiem, es alku pēc mikstas gultas un pūkaina miedziņa. Vilkaču barveža pārsteigums par saņemtajām ziņām vai drīzāk to trūkumu man šķita nesaprotams. Kas tur tik ārkārtīgs, ja par kādu personu viņš kaut ko nezināja? Bet acīmredzot patiesības dziļums nebija uztverams manai saprašanai, jo Rego turpināja bubināt zem deguna un sūtīt īsziņas man nezināmiem saņēmējiem.

“Neņem pie sirds,” nolēmu izteikt atbalstu, ko negaidīti sajutu sirds dziļumos. “Tas jau ir tikai viens cilvēks. Nav jau tā Roze kāda īpaši svarīga persona. Nu, kam negadās!” “Leonīda, tu nesaproti,” viņš, nepacēlis skatienu no telefona ekrāna, iebilda. “Man nav jāzina viss par visiem, bet pamatinformācijai ir jābūt pieejamai. Katram cilvēkam ir dati, kas ir vairāk vai mazāk publiski zināmi. Dzimšanas laiks un vieta, personas kods, ieraksti dzimtsarakstos. Rozes gadījumā ir absolūta nulle.”

Kaut kas Rego vārdos man lika aizdomāties. Jau līdzīga doma šodien man bija radusies, runājot ar Bomi. Tikai viņš nebija īstais, ar kuru to pārspriest.

“Klau,” uzmetusi žiglu skatienu pievērtajām terases durvīm un pārliecinoties, ka Bomis vēl joprojām indējas un nav dzirdamības robežās, pieliecos tuvāk Rego un gandrīz čukstus turpināju: “Tu saki, katram cilvēkam ir pamatdati. Bet ja nu Glabātāja sieva nav cilvēks?”

Viņš uz mirkli sastinga un beidzot atrāvās no mobilās ierīces mocīšanas, ieurbjoties manī ar ledainu zilo acu skatienu.

"Kā tu to domā?”

“Pats teici - nekādas informācijas par dzimšanas laiku, vietu. Personas koda nav, pensiju nesaņēma. Nav ieraksta par laulībām ar Vjačeslavu. Pilnīgs tukšums. It kā viņas nemaz nebūtu. It kā viņa nebūtu cilvēks, bet kaut kas cits...” Zīmīgi pakustināju uzacis, lai gan apzinājos, ka man tas liek izskatīties muļķīgi. Tomēr situācija šķita atbilstoša.

“Kaut kas cits...” Rego domīgi atkārtoja. “Tu domā, kaut kas no tiem?”

“Es jūtu uzsvaru uz vārdu tiem, bet īsti nezinu, ko tu ar to domā.” Saruna sāka atkārtoties, bet skaidrība lielāka nekļuva, jo abi vairījāmies saukt lietas īstajos vārdos. “Jā, kaut kas no garu pasaules. No mitoloģijas. Nezinu, vai ūdens gars, meža, zemes vai kaut mājas mošķis, bet katrā ziņā kāda pārcilvēciska būtne.”

Nevēlējos teikt necilvēciska, jo brīžiem, lasot jaunākās ziņas par notikumiem pasaulē, šķita, ka tāda ir lielākā sabiedrības daļa.

Zvērs neticīgi pašūpoja galvu un atkal ieurbās ar skatienu telefonā.

“Kāpēc gan ne!” sašutumā iesaucos, neapmierināta, ka mana ģeniālā ideja tiek tik vienkārši noraidīta. “Padomā pats! Pavisam nesen mums jau sanāca saķeršanās ar tiem!”

Nejauši pasprukušais mums karājās gaisā kā mirdzošs jāņtārpiņš - šaudīgs, bailīgs, bet pamanāms. Laikam sāku aprast ar domu, ka esmu daļa no bara. No viņa bara.

Nebiju vienīgā, kas to sadzirdēja. Galvu nepacēlis, Rego nosmīkņāja, un saspringtie pleci nedaudz nolaidās.

“Atceros, atceros,” viņš samiemieciski norūca bez iepriekšējā skarbuma balsī. “Doma laba, likšu papētīt arī šo iespēju.” Tajā brīdī mūsu pulciņā atgriezās Bomis, neļaujot man izbaudīt sīkā triumfa sajūtu, kas siltā kunkulītī ritinājās pakrūtē.

Līdz ar Ingemāru pa atvērtajām durvīm virtuvē ieplūda rudenīgs aukstums, lietus un slapja asfalta smārds. Viņa drēbes oda pēc cigarešu dūmiem, un es jutos pateicīga, kad viņš apsēdās galda otrā pusē, tālāk no manis.

“Cik saprotu, tu vēl cīnies ar Česika sievu, ja?” Bomis vērsās pie Rego. “Savukārt es te pāris ļaužiem piezvanīju. Viens ir gatavs satikties. Rīt septiņos.”

“Kas par cilvēkiem?” Zvērs acumirklī atkal saspringa, un dzelžainās notis balsī atgriezās.

“Profiņi." Bomis slinki papildināja viskija glāzi. “Kamēr tu mēģini izskaitļot žurku, mēs meklēsim pasūtītāju.” “Mēs?” bēdīgi pārvaicāju, nojaušot, ka arī nākamā saruna ar kārtējo žuļiku norisināsies manā klātbūtnē.

“Jā, es un tu,” Ingemārs stingri noteica balsī, kas izslēdza iebildumus.

“Labi,” padevos neizbēgamajam. “Bet tad man vajadzēs no rīta ieskriet mājās pārģērbties. Nevaru taču pie bandītiem iet rozā džemperī.”

“Vai ir kāds noteikts dreskods, lai runātu ar zagļiem?” Bomja uzacis uz platās pieres savilkās ironiskos lokos. “Bet lai notiek, iebrauksim pie tevis. Tikai ātri, jo kavēt nedrīkstam.”

“Nē, protams! Esmu sieviete, un attiecīgi man apģērbšanās neiet tik raiti kā jums - džinsi un džemperis ar auseklīšiem katram dzīves gadījumam,” indīgi atcirtu. “Bet domāju, ka līdz septiņiem vakarā es paspēšu.”

“Tikšanās ir no rīta,” Bomis bija nesatricināms pat pēc tam, kad piedēvēju viņam deviņdesmito gadu stilu. Toties es gan tiku satricināta.

“Septiņos?” drošības labad pārjautāju. Laiks pats par sevi mani nesatrauca. Pēdējo mēnešu laikā biju pieradusi celties aizvien agrāk. Tomēr tas šķita neparasti, ņemot vērā, ar ko gājām satikties.

“Jā,” Ingemārs paraustīja plecus. “Tāda cilvēkam darba specifika.”

“Tad man jādodas pie miera.” Priecājos par jauniegūto iespēju realizēt piepešo miegainumu, kas lieca pie zemes. Tomēr tas bija pāragri. Halāta kabatas dzīlēs, kas pielāgošanas problēmu dēļ patlaban atradās kaut kur mana dibena rajonā, ievibrējās telefons. Grasījos jau vēlīno zvanītāju sūtīt dažus numurus tālāk, kad ieraudzīju tā vārdu.

“Jā, Viktorija!” Priekšnieces zvans mani patiesi iepriecināja, jo, laikam izmantojot kādu telepātisku saiti, viņa sajuta manu nepieciešamību kādam izstāstīt jaunākos notikumus. Lai arī nevēlējos, ka Bomis un Rego noklausās sarunu, tomēr namatēva piemēram nesekoju un uz terasi laukā lietū, tumsā un aukstumā nedevos. Tā vietā izvēlējos atgriezties vannasistabā.

Piesēdusi uz aizvērtā poda vāka, atstāstīju Vikai šodienas notikumus un radušos secinājumus.

“Skaidrs,” noklausījusies atskaiti, Viktorija bez īpašiem komentāriem un jautājumiem nonāca pie secinājuma. “Tad mums jānoskaidro, kas tā Roze īsti ir. Ja tev ir aizdomas, ka viņa nav cilvēks... Variantu ir daudz. Domāju, tā ari būs разгадка^1.”

“Neesmu tik pārliecināta, bet ari man šķiet, ka svarīgi to noskaidrot.” Beidzot mana ideja guva atsaucību. “Tikai kā to izdarīt?”

“Ir kāda metode.” Viktorija izklausījās pārliecinoši. “Rīt atbraukšu tev pakaļ, esi gatava uz kādiem desmitiem.” “Nesanāks.” Pēdējā laikā vairs nebiju noteicēja pār savu dzīvi. “Šonakt palieku pie Ingemāra. Un rīt septiņos no rīta mums ar Bomi jātiekas ar kaut kādu žuļiku.”

“Tu droši zini, ka tā ir laba doma?” Vika pārjautāja. “Tu to Bomi tikko pazīsti.”

“Viņi ar Rego nosprieda, ka tā būs drošāk.” Bija nedaudz savādi, ka Zvērs tagad darbojās kā garants.

“Nu, ja vilks piekrīt,” Vika domīgi novilka. “Labi, tad darām tā - kad atbrīvojies, zvani un brauc pie manis uz mājām.”

Nesagaidījusi piekrišanu, Vika pārtrauca sarunu. Priekšniecība paliek priekšniecība.

Iznākot no improvizētās, skaņnecaurlaidīgās pārrunu telpas, atklāju, ka Zvēra kungs jau devies prom. Tikmēr Bomis nebija slinkojis un bija jau uzklājis man guļvietu uz pieminētā dīvāna. Nolēmu viņu par saviem rītdienas plāniem neinformēt, lai viņš neizdomātu doties man līdzi. Varēju likt galvu ķīlā, ka Vika nepriecātos par šādu pavadoni.

Jāsaka, aizmigu es, tiklīdz mana nogurusī, smagā galva pieskārās spilvenam un Bomja sarūpētais pleds ietina mani ciešā kūniņā. Nebija ne pirmsmiega pārdomu un sevis žēlošanas, ne dusmīgas purpināšanas uz puspasauli, kas

vainīga pie manām nedienām. Lai arī šīs darbības bija ieplānotas, tomēr tām nepietika spēka.

Gulēju es lieliski. Un būtu darījusi to vēl ilgāk, ja nebūtu nezināma briesmoņa, kurš veiksmīgi realizēja nelietīgu uzbrukumu manai viegli ievainojamai personai. Precīzāk sakot, es pamodos no šaušalīga trieciena pa pakrūti, kas aizcirta elpu, atsita vaļā acis un lika vārstīt muti kā izsalkušam vārnulēnam.

Izdvesusi ievainotas stirnas brēcienu, centos uzbrucēju nokratīt, bet tas caururba segu ar asiem nagiem un, zaļajām acīm pustumsā šaušalīgi spīdot, izgrūda kaujiniecisku “mrreeeee!”. Noslaucījusi ienaidnieka siekalas no sejas un atguvusi spēju fokusēt skatienu, es novērtēju situāciju un sapratu - lai arī cik pazemojoši tas būtu, nāksies saukt palīgā.

“Bomi!”

Ja telpā bija kāds mirušais, tad tas pavisam noteikti tika pamodināts. Ja runa ir par minēto personu, tad viņš parādījās manā redzeslokā pilnībā atmodies un ar kafijas krūzi rokās. Izgrūdis necenzētus vārdus, kas laikam bija domāti kā uzmundrinājums man, bet pozitīvāk iedarbojās uz svītraino nezvēru, viņš saķēra pūkaino kaujinieku aiz apkakles un norāva no manis. Kaķene negaidīja šādu notikumu pavērsienu, jo pirmīt tās acīs manīju simtprocentīgu pārliecību, ka saimnieks ir viņas pusē un pa diviem viņi mani pieveiks.

“Sasodītais lops!” izspļāvu kaķenei pa pēdām, kad to sakautu un pazemotu izmeta laukā pa terases durvīm.

“Savādi, ne ar vienu citu Mince tā neuzvedas,” Bomis atvainošanās vietā noteica, dodot mājienu, ka sava daļa vainas jāuzņemas arī man.

“Neticu,” dusmīgi nopurpināju un, ciešāk ietinusies pledā, pieslējos kājās. “Tev jāaizved viņa pie daktera, lai iedod poti pret trakumsērgu.”

“Jau bijām, izdarījām.” Ingemārs likās aizvainots, ka tik necienīgi izsakos par viņa mīluli.

Gribēju izspļaut vēl ko indīgu, bet tad atcerējos, ka tikai pirms mirkļa saldi gulēju, un manus vaigus gandrīz pārplēsa iespaidīgas žāvas.

“Cik ir pulkstenis?”

“Nedaudz pāri sešiem, drīz jābrauc.” Bomis devās atpakaļ uz virtuvi. “Kafiju dzersi?”

“Jā, tikai pielej pienu tā vairāk.” Pakasīju pakausi, cenšoties aptvert, kas ar mani atkal notiek. Agrāk cēlos ap pieciem, bet tagad labprāt būtu snaudusi vēl vismaz minūtes sešsimt.

Tomēr laika pārdomām nebija daudz. Satuntulējusies pledā, aizšļūcu uz vannasistabu atjaunot pa nakti zaudēto skaistumu.

Drēbes bija sausas, lai gan to pirmais svaigums bija zudis. Tā kā biju aizgulējušies, tad šaubījos, vai Bomis atļaus man braukt mājās pārģērbties. Žuļikiem nāksies iztikt ar manis saņurcīto versiju.

Atgriezusies virtuvē, tikai tagad pamanīju šovu, kas acīmredzot risinājās man par godu, jo citu loģisku izskaidrojumu tam rast nespēju. Bomis bija ģērbies vien apspīlētos tumšos džinsos un, demonstrējot kailo, ar iespaidīgiem muskuļiem nopakoto torsu, eleganti atspiedies pret virtuves leti, gatavoja man kafiju. Pat vienkārša cukura apmaisīšana krūzītē iedarbināja viņa ķermeni neskaitāmas muskuļu grupas, kas viļņojās zem brūni nosauļotās ādas. Ņemot vērā vakuumu manā intīmajā dzīvē un vispārējo morālo stāvokli, jāatzīst, ka skats bija traumatisks un tā nodarītais posts atsaucās manā ķermenī. Man sareiba galva, ķermeni pārņēma nedabiski karstuma viļņi un sāka pastiprināti darboties siekalu dziedzeri. Lai neitralizētu bla-kusparādības, es neapmierināti nokrekšķējos, pievēršot sev ekshibicionista uzmanību.

“Tev krekli beigušies, vai?” nepatikā sarauktu pieri dusmīgi noprasīju. “Ja neesi pamanījis, pie tevis viesojas dāma.”

“Kas tev nepatīk?” viņš ķircinoši papleta rokas. “Vīrieti neesi redzējusi?”

Man viss patika un pat pārāk patika. Tā arī bija galvenā problēma. Un vīrieti es biju redzējusi. Tikai pārāk sen.

“Bomja kungs,” noraidoši papurināju galvu, “es jūs lūdzu.”

“Ko tieši?” Ingemārs laikam bija rotaļīgā noskaņojumā, jo, skatienu no manis nenovērsis, nolaizīja piena putas no karotes. Protams, neesmu vakar dzimusi un savā mūžā esmu daudz ko pieredzējusi. Bet pēdējo mēnešu notikumi bija zināmā mērā ietekmējuši manu noturību. Turklāt kur tas laiks, kopš es...

Manas pārdomas aprāva un no mirkļa sastinguma izrāva mežonīgs, slepkavniecisks “merrrr!" turpat aiz virtuves loga. Skatienam zvērojot un man neko labu nesolot, svītrainā kaķene dauzīja ar ķepām pa stiklu, notašķot to ar dusmās šķīstošajām siekalām.

“Es laikam tomēr lūgšu uzrādīt tā nezvēra potēšanas pasi.” Neuzticīgi palūkojos uz loga aizvirtni, lai pārliecinātos, ka joprojām esmu drošībā.

“Viņai viss ir kārtībā,” Bomis neapmierināti protestēja, bet, tā kā ārpasaules spēki jau bija iznīcinājuši brīža burvību, nolika sagatavoto kafiju man priekšā uz galda un nozuda guļamistabas virzienā. Klusībā cerēju, ka viņš apģērbsies. Lai gan, ja kļūdījos, tad sūdzēties negrasījos.

Un nebija ari iemesla. Atgriezās viņš tāds, kāds aizgāja, tikai rokās nesdams tikko izmazgātu, negludinātu T kreklu. Līdz ar to man bija iespēja noskatities ari šova nobeiguma daļu, kas gandrīz piebeidza mani pašu. Krampjaini ieķērusies kafijas krūzē, vēroju, kā melnā, saņurcītā lupatiņa uz Ingemāra auguma iegūst modeļapģērba cienīgu izskatu.

“Tu drēbes negludini?” noņurdēju kā Grinčs Ziemassvētku priekšvakarā.

“Nē, nekad. Principa pēc.”

“Kāda?”

“Slinkuma principa,” Bomis nedaudz izaicinoši nosmīkņāja. “Nu, mincīt, esi gatava braukt?”

Krūze gandrīz izkrita man no rokām.

“Nesauc mani tā!” dusmīgi nošņācos. “Neesmu tev nekāds mincītis.”

“Kā teiksi, kaķēn.” Papliķējis man galvvidu, viņš izņēma krūzi no rokām.

“Es vēl to dzēru.” Protests balstījās uz kofeīna trūkumu organismā.

“Benzīntankā paņemšu tev jaunu.” Neciešot iebildumus, Bomis satvēra mani aiz elkoņa, piecēla kājās un stūma uz durvju pusi. “Mēs jau kavējam.”

Diena ne ar ko neatšķīrās no pārējām - lietus, migla un dzestrs vējš, kas bija pieteicies par manu frizieri, lai katru dienu es sāktu ar elegantu vējiem līdzi uz galvas.

Bomja monstrauto omulīgajā siltumā vēroju aiz loga slīdam Rīgas pelēkās ielas. Saule vēl nebija uzlēkusi, bet šaubos, vai aiz biezās mākoņu segas to pamanītu, pat ja tā jau sen staigātu pa debesjumu. Mākslīgais ielas apgaismojums vēl pagaidām konkurēja ar pelēko rītausmu. Domas negribot atkal un atkal atgriezās pie rīta sākuma Bomja miteklī, tāpēc, lai tās aizstātu ar ko citu, lietderīgāku, nolēmu pārtraukt ieilgušo klusumu un uzsākt sarunu.

“Kurp mēs braucam?” painteresējos. Nekad agrāk nebiju saskārusies ar šo dzīves aspektu - bandītiem, zagļiem un citiem antisociāliem elementiem. Tāpēc man nebija ne mazākās nojausmas, kur tādus varētu satikt.

“Uz Rumbulu.”

Tas nešķita pārsteidzoši. Rīgas pierobežas rajons, kas slavens ar automašīnu tirgotāju laukumiem, servisiem un arī mazāk legāliem uzņēmumiem, šķita atbilstoša vieta, kur varētu sastapt profesionālu zagli.

Tādā rīta agrumā tur viss gan vēl bija kluss un tumšs. Neviens spēkrats vēl netika nodots jaunā saimnieka gādīgajās skavās, bet cits - nolemts nīkšanai, gaidot nākamo lietotāju. No Salaspils virziena braucošo automašīnu plūsma atgādināja ugunīgu upi, kas veda uz galvaspilsētu darbiniekus, strādniekus un skolniekus. Platā daudzjoslu Maskavas iela vijās cauri mašīnu tirdzniecību vietām kā spoža čūska, pagaidām gluži vienaldzīga pret ceļa malās piedāvāto preci.

Bomis nogriezās pa labi uz šauru, bedrainu ceļu, kas veda nost no galvenās artērijas. Abās pusēs vijās drāšu žogs, bet pašā ielas galā kā sudraboti pupi slējās angāru kupoli. Auto starmeši izgaismoja ieeju vienā no tiem - necilas dzelzs durvis, uz kurām vīdēja aprūsējis brīdinājums par niknu suni.

“Tas ir šeit?” nedaudz vīlusies apjautājos. Protams, nedomāju, ka zaglim būs birojs Rīgas klusajā centrā ar skatu uz parku. Tomēr šī ēka izskatījās pārāk nolaista.

Durvis pavērās, un kāds ar roku norādīja, lai mašīnu novietojam nedaudz tālāk, aiz angāra sāna. Tā, lai no ceļa tā nebūtu uzreiz pamanāma.

“Konspirators,” Bomis klusu nolamājās, bet paklausīja. “Vismaz viņš ir uz vietas.”

“Vai tad jums nebija norunāts tikties?”

“Tas vēl neko nenozīmē. Darba specifika tāda,” Inge-mārs nosmīkņāja. “Saproti pati.”

Lai arī tikām pamanīti, tomēr, kad nonācām pie ieejas durvīm, mums atkal lika pagaidīt. Vējš sita sejā sīkas lietus lāses, un es nevilšus piespiedos ciešāk Ingemāra plecam, lai paslēptos no ledainajām ūdens adatiņām. Mans vājuma mirklis nepalika nepamanīts. Saprotoši pasmaidījis, vīrietis apslīdināja roku man ap vidukli un pievilka ciešāk klāt.

Nepaspēju samulst, jo ar skaļu krakšķi un čīkstoņu durvis beidzot vērās un klusa balss aicināja mūs iekšā.

Angārā valdīja pustumsa un savāda smaka. Jaunas gumijas šķebinošais naftas aromāts, motoreļļas un putekļu glumais smārds, bet tam visam pāri - cigarešu dūmi un ķiršu tabakas smarža. Degunā kutināja, un es sparīgi nošķaudījos.

“Šeit,” Bomis satvēra mani aiz elkoņa un pavilka pa labi uz nelielām durvīm, kurām gandrīz biju paskrējusi garām. Angārā bija novietots jūras konteiners, pārveidots par nelielu ofisu. Pārkāpjot pār slieksni, mani apžilbināja baltas dienasgaismas lampas; gaisma atstaroja no baltajām sienām. Ofiss bija iekārtots pieticīgi - ar dokumentiem (kas pēc tuvākas izpētes izrādījās rasējumi, dažādas kartes un plāni) nokrauts rakstāmgalds, dators, divi krēsli apmeklētājiem, stūrī - neliels ādas dīvāniņš un žurnālgaldiņš. Improvizēts virtuves stūrītis lepojās ar kafijas gatavojamo ierīci, smalkāku par to, kādu biju iegādājusies sev, un ar ēdiena paliekām notašķītu mikroviļņu krāsni.

“Kafiju?” pamanījis manu alkatīgo skatienu, piedāvāja kabineta saimnieks.

“Paldies, tas būtu jauki,” priecīgi piekritu, iekams aptvēru, ka esmu pasteigusies. “Es atvainojos, vai jums ir arī piens?”

Par atbildi atskanēja apstiprinošs ņurdiens, un, cigareti no zobiem neizlaidis, profesionālais zaglis ķērās pie karstā dzēriena pagatavošanas. Negaidot uzaicinājumu, novilku ādas jaku un iekārtojos uz dīvāna, atstājot Bomim iespēju vai nu stāvēt kājās, vai izvēlēties kādu no neērtā paskata sēdekļiem. Uzmetis man negantu skatienu, viņš izlēma par labu krēslam.

Uz mirkli telpā iestājās klusums, kurā omulīgi šņākuļoja vien kafijas aparāts, maldams pupiņas, karsēdams ūdeni un gatavodams dievu dzērienu.

Kad beidzot krūze, pilna un kūpoša, stāvēja uz žurnāl-galdiņa manā priekšā, sarunām tika dots oficiāls starts.

“Bomi, tu neteici, ka būsiet divatā,” dīvaini dzeltenu acu skatienu no manis nenolaidis, profiņš vērsās pie Ingemāra. “Tu zini, man ciemiņi nepatīk.”

Sakrustojis garās, kaulainās rokas uz krūtīm, viņš apsēdās uz rakstāmgalda malas. Viņš bija garš - augumā vismaz divi metri. Bet varbūt tas bija tikai optiskais māns, jo manā priekšā bija tievākais cilvēks, kādu savā mūžā biju redzējusi. Tā varētu izskatīties multfilmu tēls, kas ievērts lifta durvīs. Izteikti ovālā seja bija garu krunku izrievota, bet deguna knābis sniedzās tālu pāri plānajām lūpām. Tumšie mati bija noskūti cieši pie galvas ādas, bet to kompensēja kuplās uzacis. Nelielās ausis bija cieši piespiestas pie galvas, bet visu konstrukciju balstīja garš, tievs kakls. Šaurie pleci bija tikai nedaudz platāki par gurniem, bet visiespaidīgākais bija zābaku izmērs: varēju saderēt, ka šim džentlmenim ziemā slēpes nav nepieciešamas. Ģērbies rūtotā flaneļa kreklā, kas cieši aizpogāts līdz pašai augšējai podziņai un rūpīgi iebāzts zilos, ar eļļu nedaudz nosmērētos džinsos, kurus ap vidukli saturēja plata ādas josta, viņš drīzāk izskatījās pēc autoservisa darbinieka, nevis cilvēka, kas profesionāli atbrīvoja citus no tiem likumīgi piederošām mantām.

“Pēc kafijas gan to nepateiksi,” pagaršojusi dzērienu, droši slavēju. “Tādu pasniedz tikai labākajiem un gaidītākajiem viesiem.”

“Bomi?” jautājoši piešķiebis olveida galvu, viņš nopurināja komplimentu kā pīle ūdeni.

“Teteri, tā ir Leo, mana palīdze,” Ingemārs tēlotā laiskumā paskaidroja. “Vecs kļūstu. Galva vairs tik labi nestrādā. Vajag kādu jaunāku, kas manā vietā atceras.”

“Ir lietas, kuras labāk nemaz nezināt,” Teteris plakanā balsī iebilda. “Kur nu vēl atcerēties.”

“Taisnība,” Bomis entuziastiski piekrita. “Redz, es, piemēram, arī nekādi nevaru atcerēties, kā tur bija - tu Frei-bergam esi parādā vai viņš tev? Visu laiku aizmirstu! Kā tu domā - ko man teikt, ja satikšu veco Ložņu un viņš man uzdos tādu pašu jautājumu? Tikai, saproti pats, man galva veca, varu sajaukt...”

“Labi, sapratu,” Teteris nozibsnīja neapmierinātu skatienu un aizsmēķēja jaunu cigareti pie iepriekšējās vēl kvēlojošās ogles, kuru pēc tam rūpīgi nospieda improvizētā pelnutraukā, meistarīgi pagatavotā no tukšas Rīgas šprotu bundžiņas.

“Ko tu gribi zināt?”

“Vai, cik strupi!” Bomis nedaudz bēdīgi novilka. “Es ienācu apjautāties: kā iet pa darbu? Vai pēdējā laikā nekas interesants nav atgadījies? Kāds neparasts pasūtījums?”

“Par darbu sūdzēties nevaru,” garais vecis paraustīja plecus. “Pietiek. Saki, ko tu konkrēti gribi zināt!”

“Vai kāds pēdējā mēneša laikā ir pasūtījis senu karti? Papīriņu?”

“Rīgā, laukos?”

“Pie Rīgas,” Bomis ieintriģēts paliecās uz priekšu un nogaidoši pavērās zaglī, kas tagad domīgi kasīja gandrīz kailo pakausi ar garajiem, putna nagiem līdzīgajiem pirkstiem. Pabalējuši tetovējumi kustējās vienā ritmā ar tiem.

“Nezinu, vai tā bija бумажка', bet meitietis tāds jan-cīgs,” Teteris pēc pusotras cigaretes turpināja. “Pirms kādām pāris nedēļām. Uzradās kā no zila gaisa. Vajagot. Steidzami. Kas viņu sūtījis, neteica. Bet es bez rekomendācijām nestrādāju. Kā lai zinu, ka nav no dūzenes? Vienvārdsakot, pasūtīju es viņu.”

“Pie kā?” Bomis nelikās mierā.

“Pie Karotes,” Teteris nosmējās īsus, niknus smieklus. “Viņš man naudu parādā. Nu, es domāju - ja tur viss tīrs, tad šim vismaz būs piķis, ko man atdot. Ja ne, nu, pats vainīgs.”

Jau grasījos uzdot nākamo jautājumu, bet tad iezvanījās Bomja telefons. Ieraudzījis zvanītāja vārdu displejā, viņš ar žestu lika mums klusēt un atbildēja uz zvanu.

“Jā... un...? Kā...?”

Bomja gludā piere savilkās rūpju rievās, bet skatiens urbās grīdā, uzmanīgi klausoties runātājā.

“Uzgaidi,” viņš noteica klausulē un, piesedzis mikrofonu ar roku, pievērsās Teterim. “Kā tas tavs Karote izskatās?” “Nu, kā, kā,” uzrunātais uz mirkli aizdomājās. “Mazāks par mani, jauns, ap gadiem četrdesmit, pēdējo reizi, kad redzēju, viņam bija bārda.”

“Kāpēc par Karoti sauca?”

“Uzvārds šim Loškins, un šiten uz rokas šis karoti sev bija ķurķi uzsitis,” vecis parāva uz augšu krekla piedurkni un norādīja uz delma iekšpusi.

“Paldies, skaidrs,” Bomis noteica klausulē. “Sazvanāmies pēc stundas.”

“Nu ko, Teterovski,” Ingemārs pievērsās profiņam, ar lielajām plaukstām balstoties uz ceļiem. “Izskatās, ka tev savu naudiņu neredzēt. Beigts tavs Loškins. Beigts un pagalam.”

“Ko tu tur muldi?” Tetera pelēkais ģīmis kļuva par dažiem toņiem pelēkāks un izstiepās vēl garāks.

“Noslīcis. Tāpēc tu tagad labāk sāc atcerēties, kā izskatījās tas meitietis, kuru pie Karotes aizsūtīji.”

Pieslējos sēdus no sava ērtā sēdekļa un uzmanīgi vēros Bomī. Negaidītie jaunumi un stiprā kafija lika sirdij iepukstēties straujāk. Mūsu lietā bija jauns pavērsiens. Skaidrs, ka Tetera priekšā Ingemārs nesāks atstāstīt sarunu ar Rego, kurš, visticamāk, bija noslēpumainais zvanītājs. Tomēr cerēju kaut ko izlobīt.

“Tu tagad man betonē, puika,” Teteris naidīgi nošņirk-stināja zobus.

“Klau, vecais, šitā lieta paliek slapja. Vai nu tev sāk strauji uzlaboties atmiņa, vai arī policijā tev to uzlabos ar dažādiem palīglīdzekļiem.” Bomis draudīgi pieslējās kājās.

Vecim ietrīcējās rokas, un viņš aiz uztraukuma aizmirsa aizsmēķēt jaunu cigareti, pirms veco saberza pīšļos pret skārda bundžas taukaino dibenu.

Klusu nošķendējies, rakstāmgalda atvilktnē sameklējis šķiltavas un jaunu, neiesāktu cigāru paciņu, Teteris smagnēji apsēdās ādas krēslā aiz galda.

“Sasodītā bāba,” viņš turpināja purpināt. “Es jutu. Jutu, ka tur ož. Tāpēc jau sūtīju šo prom. Pārāk jau tīra izskatījās.”

“Kā?” Bomis atbalstījās ar plaukstām pret rakstāmgaldu. Paliecies uz priekšu, viņš izmakšķerēja cigāru no atvērtās paciņas un kopā ar Teteri aizsmēķēja. Gaisā uzvēdīja ķiršu tabakas aromāts, kuru biju sajutusi, nākot iekšā.

“Saproti, nāk man dažādi klienti,” Teteris izpūta kuplu dūmu mutuli un atbalstīja zodu uz sakrustotajiem pirkstiem, domīgi vērdamies sienā. “Bet visi ar rekomendācijām. Pie manis nevar nokļūt no zila gaisa. Bet viņa atteicās nosaukt to, kas mani ieteicis. Neviena, uz ko atsaukties.”

“Kāda viņa izskatījās? Vecums, augums, matu krāsa?” uztraukumu valdot, iejaucos sarunā.

“Nu,” viņš uzmeta man vērtējošu skatienu. “Tāda kā tu, tikai blonda. Parūku galvā uzstellējusi, tādus īsus, melnus mateļus.”

“Kā tad tu zini, ka blonda?” Bomis neizpratnē pārvaicāja.

“Viņai bija melna jaka un visa mugura ar gariem, blondiem matiem,” Teteris sirsnīgi iesmējās, atceroties iesācēja maskēšanās kļūdu.

“Acu krāsa, sejas forma?” cerēju, ka vecais atcerēsies vēl ko būtisku.

“Melnas saulesbrilles,” Teteris papurināja galvu. “Neko daudz no tā ģīmja neatceros.”

“Vai viņa iepazīstināja ar sevi, teica, kā sauc? Stāstīja kaut ko par pasūtījumu?”

“Teica, ka esot Liene un vajagot kaut kādu mazu kastīti atgūt. Netālu no Rīgas. Bet neko vairāk nepaspēja, jo es viņu izliku aiz durvīm, kad šī atteicās nosaukt, kas tad viņu pie manis nosūtījis.”

“Naudu solīja?”

“Lielu!” Teteris atzinīgi pašūpoja galvu un ilustratīvi nosvilpās. “Bet ne tik lielu, lai uz aklo ņemtu darbu.” “Karote gan paņēma,” Bomis piemetināja.

“Viņam bija rekomendācija,” es, labu gribot, iestarpināju, bet tad aptvēru, ko tikko biju pateikusi. Iznāca, ka Teteris savu draugu bija pagrūdis zem vilciena.

Kad iznācām no piedūmotā, smacīgā angāra, diena jau ritēja pilnā sparā. Tomēr biezā mākoņu sega pie debesīm cītīgi neļāva tai izpausties.

“Rego zvanīja?” mašīnas slēgtās telpas drošībā painteresējos.

“Jā,” Bomis apstiprināja un izripināja automašīnu uz Maskavas ielas, kas tagad ņudzēja no jaunas dzīvības -darbu sāka daudzie tirgotāju laukumi. “Viņš šorīt vēlreiz nosūtīja savus cilvēkus pārbaudīt apkārtni, un niedrēs uzpeldējis līķis.”

“Karote nolicis karoti,” drūmi noteicu. “Bet kā tad pirms tam viņu nepamanīja, kad pārbaudīja dīķi?”

Pēdējais jautājums bija domāts man pašai, bet nejauši paspruka skaļi. Savilcis uzacis jautājošos lokos, Bomis uzmeta man ieintriģētu skatienu.

“Rego barā ir nirējs,” ātrumā izdomāju atrunu. “Viņš palīdzēja pārmeklēt gultni.”

“Kad tas bija?”

“Dažas dienas pēc Česika nāves.”

“Jā, vairāk nekā nedēļa pagājusi,” Bomis domīgi novilka. “Ķermenis esot uzpūties un pacēlies augšā, laikam esot bijis apkrauts ar kaut kādiem akmeņiem un zariem.”

“Kā tad sanāk,” skaļi prātoju. “Blonda sieviete pasūta profesionālim nozagt karti, un tas iet bojā? Bet kur tad karte? Un kurš nogalināja zagli?”

“Varbūt Vjačeslavs? Ieraudzīja, ka ap māju kāds ložņā, sākās cīniņš, un abi pagalam?”

“Tas jāprasa Rego, bet man šķiet, ka uz vecā Česika ķermeņa neatrada nekādas cīņas pazīmes,” noraidīju Bomja versiju. “Varbūt drīzāk Roze viņu novāca?”

“Vecs tantuks - pieredzējušu cietumnieku spēka gados?” Tagad bija Ingemāra kārta izskatīties neticīgam.

“Ja vien Roze ir tantuks,” zem deguna nomurmināju, bet skaļi pateicu: “Ar lāpstu pa galvu un dīķi iekšā. Ko vēl Rego teica? Ko mēs tagad darīsim? Man gribētos aizbraukt uz mājām pārģērbties. Un brokastis arī par ļaunu nenāktu.” “Tad braucam pie tevis,” Bomis piekrita. “Kamēr pucē-sies, es vēl piezvanīšu pāris cilvēkiem. Rego teica, lai nedarām muļķības un turam acis vaļā.”

Ne velti ir teiciens, ka mājās pat sienas balsta. Jau piebraucot pie nama, kurā atradās mans dzīvoklis, es jutu pāršalcam atvieglojuma vilni. Saspringums, kas ērti bija iekārtojies skaustā, likās lēnām atlaižam nagotās ķetnas. Toties atgriezās jau ierastais krekšķis, it kā es tikko būtu izpūtusi aizturētu elpu.

Zemlikas tuvojās ar joni, un tuvojās ari mana tiesas diena, kurā tikšu sodīta ne jau pēc cilvēku likumiem. Lai ari pēc būtības man draudēja izslēgšana no bara, kas labākajā gadījumā varētu izpausties kā pilnīga manis ignorēšana un varbūt nemaz nenāktu par ļaunu. Tomēr nebiju tik naiva, lai cerētu uz maigām un paredzamām sekām. Biju jau pieredzējusi vienu izslēgšanu no bara. Vasarā pēc sazvērestības un barveža amata uzurpēšanas mēģinājuma no bara tika izslēgts Harijs Lūkass, un tā bija pēdējā reize, kad viņu redzēju. Pēc tam centos Rego izvaicāt, bet par atbildi saņēmu vien klusumu, it kā tāda Harija nekad vispār nebūtu bijis. Laikam jau arī vairs nebija. Par to, vai viņš tika sadalīts pirmreizinātājos un izkaisīts kādā Pierīgas mežā vai tagad baudīja sauli Spānijas krastos, man nebija ne mazākās nojausmas, tomēr stipri šaubos, ka pēdējais maz bija iespējams. Ja tā, tad kāpēc gan tik ļoti baidīties, ka grupiņa ļaužu ar tevi vairs nesarunāsies? No saviem skolasbiedriem uzturu kontaktu vien ar dažiem un it nemaz to nenožēloju.

Pārdomas iztraucēja auto izdvestie pīkstieni, Bomim to novietojot līdzās manam sarkanajam MINI. Raudzījos uz tā jumtu no augšas un spriedu, ka, tiklīdz beigsies lietus sezona, mans mazulītis baudīs vannas priekus.

“Hei!” šī atskārsme mani pārsteidza. “Bet kā tu zini, kur es dzīvoju?”

Bomis pa pusei pagriezās sēdeklī, lai uzmestu man neko neizsakošu skatienu.

“Tu domā, es par picu piegādātāju strādāju, vai?”

Mājienu sapratu, tomēr doma, ka viņš ievācis informāciju par mani, nešķita iepriecinoša. Cerams, ka informācija bija laba. Lai gan paļauties uz to nevarēju. Ne jau vienmēr esmu bijusi tik rāma dzīvesveida piekritēja. Pusaudža gados mani pat aizturēja policija. Par huligānismu! Es nosvilināju kādas kaimiņu meitenes pastkastīti, jo man bija aizdomas, ka tajā atradās mīlestības vēstule no puiša, kurš man pašai tīri labi gāja pie sirds. Diemžēl sekas šim hormonu vētras ierosinātajam vandalisma aktam bija negatīvas - kaimiņi mani pamanīja, izsauca policiju un - vēl ļaunāk - manu māti! Rezultātā -ieraksts biogrāfijā, un mīlas trijstūris tāpat netika izjaukts, jo latviešu Romeo un Džuljeta beidzot atrada ceļu viens pie otra un apvienojās pret kopīgu naidnieku. Tas ir - mani.

“Tu jau sen te dzīvo?” Bomis pieklājīgi painteresējās, garlaikoti vērodams, kā es rokassomiņas neizdibināmajās dzīlēs meklēju dzīvokļa atslēgas.

“Pāris gadu jau būs,” par atbildi nomurmināju, baidoties zaudēt maksimālo koncentrēšanās stāvokli, kas nepieciešams šī Hudini burvju trika veikšanai. “Es īrēju.”

Un tad manai meklēšanai azartu gluži kā eļļu ugunij pielēja klusas skaņas, kas liecināja, ka tiek lēnām slēgtas vaļā kaimiņu dzīvokļa durvis. Martas tante! Vecais, ziņkārīgais sikspārnis! Drudžaini maisīju somas saturu, līdz sajutu pirkstus pieskaramies vēsajam atslēgu metālam.

Tomēr atkal biju pārāk lēna. Lai arī cienījamos gados un vairs ne tik žigla, attiecībā uz deguna bāšanu svešās darīšanās Martas tante bija ātrāka par zibeni.

“Leucīt!” viņa pārspīlēti priecīgi iesaucās, pabāzusi pieminēto maņas orgānu pavērto durvju starpā. “Leucīt, bērniņ, man tomēr nevajadzēs tos miltus. Vakar pati veselu paku biju nopirkusi un, izrādās, ledusskapī ielikusi! Vecums nenāk viens, tā gan, jā.”

“Kādus miltus, Martas tante?” aizdomīgi palūkojos ar lūpu krāsu un zilām matu cirtām izrotātajā sikspārnī.

“Redz, kā, jauns cilvēks, bet galva tikpat caura kā manējā,” tantuks nosmējās koķetus smiekliņus, priecīga, ka izdevies mani pieķert aizmāršībā. “Nu tos, kurus tev tikko kāpnēs prasīju aizdot!”

“Nu, protams, tos!” Bomis piepeši iejaucās un nostājās tantei līdzās durvīs, silti smaidot un sazvērnieciski piemiedzot ar aci. “Necik sen jau tas nebija, ne?”

“Kāds sen!” kaimiņiene atmeta ar roku. “Pirms desmit minūtēm, vai? Katrā ziņā ne vairāk. Jo reklāmas pauze pa televizoru vēl nav beigusies.”

“Skaidrs, tad jau tiešām ne vairāk,” Bomis piekrītoši pamāja, būdams pati sirsnība un nopietnība. “Paldies jums, ka atgādinājāt. Tagad gan liekas, ka reklāma beigusies. Ka nenokavējat filmu!”

Pastūmis tanti atpakaļ dzīvoklī, viņš, draudzīgi smaidīdams, aizvēra aiz viņas durvis. Es pārsteigumā mēmi plātīju muti, nesaprotot ne velna no tā, kas te notika.

“Stāvi šeit,” atskanēja komanda bezierunu tonī, pabīdot mani tālāk no ieejas dzīvokli. “Dod atslēgas un gaidi. Iekšā nāksi, kad teikšu.”

“Kas notiek, Bomi?” satraukti satvēru viņu aiz piedurknes. Martas tantei acīmredzot bija iestājies vecuma marasms. Kāpēc tas būtu jāuztver tik nopietni un jāpārvērš lielā notikumā?

“Gaidi,” viņš atkārtoti nočukstēja pār plecu un, pieturot rokturi, gandrīz bez skaņas atslēdza durvis. Uzmanīgi tās pavēris, Bomis kā ieeļļots ieslīdēja dzīvokli. Es paliku kāpnēs gaidot. Sekundes vilkās kā mūžība. Tālumā bija dzirdamas pilsētas skaņas, mašīnu rūkoņa, lietus šaltis pret kāpņu telpas logu palodzēm un mana nedaudz satrauktā elpa. Nervozi pamīdījos un nolēmu, ka skaitu līdz trīs un tad eju iekšā. Mani nervi bija tik uzvilkti, ka ilgāk izturēt nebija iespējams. Turklāt bija radusies vēl kāda vajadzība. Kafija prasījās brīvībā.

Biju tikusi līdz divarpus, kad iekšā atskanēja slāpēta soļu dipoņa, tādi kā cīņas trokšņi un izsaucieni. Iekams paspēju nobīties, atkal iestājās klusums. Ja dzīvoklī kāds bija un Bomis viņu neitralizēja, tad atlika vien gaidīt, kad mani pasauks. Bet ja nu iebrucējs izrādījās pārāks? Ja nu Ingemārs tagad gulēja uz grīdas savaņģots vai, nedod Dievs, smagi ievainots? Ja nu viņam nepieciešama palīdzība, bet es kā tāda gļēvule kavējos doties palīgā? Sirdsapziņa uzvarēja zaķpastalu manī, un, ar plašu žestu atrāvusi durvis līdz galam vaļā, es metos dzīvoklī ar kaujas brēcienu uz lūpām.

“Kuš!” stipras rokas mani apturēja pussolī un piespieda pie sienas. “Ko tu bļausties?”

Bomis dusmīgi turēja mani gandrīz vai dažus centimetrus virs zemes.

“Es nācu tev palīgā,” aizvainoti izstostīju. Pareizi jau saka, ka ceļš uz elli esot bruģēts ar labiem nodomiem.

“Tev lika gaidīt,” viņš novietoja mani uz zemes. “Kāpēc neklausi?”

“Es dzirdēju cīniņu.”

“Jā,” piepeši samulsis, Bomis domīgi novilka un palūkojās pār plecu vannasistabas virzienā. “Gandrīz viņu noķēru.”

“Kas notika?” Nervozi pārlaidu skatienu miteklim, lai redzētu, kādu skādi zaglis jau paspējis nodarīt.

“Tev māsa ir? Ne noteikti dvīņumāsa, bet vismaz radiniece?” Bomis atbildēja ar pretjautājumu, aizvērdams durvis uz kāpņu telpu.

“Nē, esmu vienīgais bērns ģimenē,” lai arī cik neatbilstoša šim brīdim šķita Ingemāra interese, tomēr atbildēju pieklājīgi. “Kāpēc jautā?”

“Tad man laikam rēgojas.” Viņš pārliecinātā solī izstaigāja manu nelielo mitekli un atgriezās pie vannasistabas durvīm. “Bet kur tad viņa palika?”

“Tu vari man pateikt, kas te tikko bija?” dusmīgi nometu somu uz dīvāna un veicu pati savu telpu pārbaudi. No pirmā acu uzmetiena viss šķita savās vietās. Vienīgi drēbju skapis stāvēja pusviru un daži apģērba gabali mētājās uz zemes. Bet varbūt tā jau bija vakarrīt, kad izgāju no mājām.

Pievienojos Bomim vannasistabā, kur, rokas sānos iespiedis, viņš pētīja sienas, ik pa laikam izlases kārtībā pieklauvējot pie kādas flīzes.

“Te ir vēl otra izeja?” Viņš palūkojās arī aiz sienas plaukta, kurā glabāju dvieļus un kosmētiku.

“Nē,” atbildēju noliedzoši. “Cik zinu, tad ne.”

“Skaidrs,” Bomis papurināja galvu kā zirgs, kas cenšas atbrīvoties no īpaši uzmācīgas mušas. “Uztaisi kafiju. Ar jumtiņu. Tev viskijs ir?”

Domās vizualizēju dzērienu skapīša saturu.

“Nē. Vai rums derēs?”

Veltījis man sāpju un klusa nosodījuma pilnu skatienu, Bomis bez vārdiem piekrita dzert kafiju ar tumšo rumu.

Sev pagatavoju līdzīgu dzērienu, tikai ruma vietā tasīti papildināju ar Rīgas Melno balzamu. Lai arī rīts bija nepiedodami agrs, tomēr spraigie notikumi lika nervu nomierināšanai izmantot ko stiprāku par pienu.

“Tu vari beidzot paskaidrot, kas notika?”

Tomēr Bomis ar atbildi nesteidzās. Izdzēris pāris malku ruma un noskalojis tos ar kafiju, viņš domīgi pakasīja kailo galvvidu.

“Kad tā tava kaimiņiene teica, ka esot šodien jau ar tevi runājusi, sapratu, ka tavā dzīvoklī kāds ir. Zaglis, iebrucējs, laupītājs,” viņš izteica to, ko jau pati biju nojautusi. “Man likās, ka vecā tevi ar kādu sajaukusi. Kādu, kas izskatās līdzīgi. Bet tagad saprotu, ka Martas tantei ar redzi viss kārtībā. Arī es būtu kļūdījies.”

“Ko tu gribi ar to teikt?”

“Ienācu dzīvoklī, un šeit, viesistabā, pie dīvāna stāvēji tu. Tas ir - kāda sieviete, kas izskatījās gluži kā tu. Pat drēbes bija līdzīgas - tumši džinsi, melna ādas jaka...”

“Tā ir tumši brūna,” sašutusi iebildu. Vīrieši gan neatšķir krāsas!

“Tātad turpinu - melna ādas jaka un mati pa gaisu,” Bomis dusmīgi pašķielēja uz mani pāri kafijas krūzes malai. Laikam nedrīkstēju pārtraukt. Lai gan mēle gluži vai niezēja iebilst, ka šāds frizūras raksturojums man neiet pie sirds. Tas nav stila vai gaumes jautājums. Tā ir sūrā ikdiena.

“Tu esi pārliecināts? Esmu pamanījusi, ka tev arī noderētu redzes korekcija,” ērcīgi nobubināju. Tas nebija gluži glaimojoši.

“Ar manu redzi viss ir kārtībā,” Bomis cieti noskaldīja. “Nemuldi,” tagad bija mana kārta dusmoties. “Cik esmu pamanījusi, tu pat mājām numurus nevari saskatīt. Kāpēc tu nenēsā brilles?”

“Esmu pietiekami pieredzējis, lai zinātu, ka uz redzi paļauties vien nevar.”

“Jā, bet katrā ziņā tā ir noderīga,” indīgi iedzēlu. “Citādi - kā tu vari būt pārliecināts, ka tā dāmīte bija līdzīga man? Tu pat nezini, kā es īsti izskatos!”

“Nē, tu nesaprati,” viņš ar paceltu pirkstu mani pārtrauca, ignorējot apvainojumu. “Nevis vienkārši līdzīga, bet tieši tu. Viņa ne tikai izskatījās, bet arī kustējās tāpat kā tu. Tikpat plūstoši un graciozi. Kā kaķis. Un, kad es viņu satvēru... viņa mani nopurināja nost kā puišeli. Izslidēja no rokām. Noturēt nebija iespējams.”

“Skaidrs, gluma un gracioza tāpat kā es.” Tas jau bija man pa prātam. Sevi no malas novērtēt ir grūti, un dzirdēt tik slavējošu atsauksmi bija patīkami. “Un kur tad tā glumā palika? Pa logu izlēca?”

“Nē,” viņš papurināja galvu un atkal pakasīja pakausi. Vēl nedaudz, un tur izveidosies caurums. “Viņa ieskrēja vannasistabā.”

“Un tālāk?” ieintriģēta paliecos tuvāk pāri bāra letei. “Tālāk nekā,” Bomis izskatījās patiesi samulsis. “Tālāk viņa pazuda. Izgaisa. Bez pēdām.”

“Kā tā? Kā liela, pieaugusi sieviete varēja pazust manā vannasistabā?” neticīgi nosmējos. “Tur ir kāda slepenā eja? Vai varbūt mini Bermudu trijstūris?”

“Nesmejies,” Bomis asi mani aprāva. “Pats redzu ko tādu pirmo reizi. Slapja vieta no viņas palika.”

“Nē, to parasti saka, ja kādu piebeidz,” ilustratīvi pārvilku ar īkšķi sev pār kaklu un izkāru mēli.

“Tā nebija metafora.” Bomja skatiens bija skaidrs un auksts. “Burtiski - dušā palika ūdens. Ja krāns netek, tad grīdai bija jābūt sausai, ņemot vērā, ka gandriz diennakti neesi bijusi mājās.”

Kad viņa vārdu jēga sasniedza manu apziņu, tā atkal centās izstrādāt jauniegūto triku, ko mēdza demonstrēt satraucošās un bailīgās situācijās. Tā mēģināja aizmukt, iemest mani tumšajās bezapziņas dzīlēs, lai tikai nebūtu jāstājas pretī realitātei.

Sakodu zobus un ar gribasspēku apvaldīju emociju karuseli, kas lika galvai griezties. Klepus lēkme piespieda krampjaini ieķerties letē, lai nenoveltos no augstā krēsla.

Šīs ģībšanas lēkmes pēdējā laikā bija sagādājušas ne vienu vien punu.

“Ar tevi viss labi?” Bomis acumirklī bija līdzās un, satvēris uz rokām kā bērnu, nogādāja mani līdz dīvānam. Caur krekšķiem izmocījusi klusu apstiprinājumu, iespiedos ar seju spilvenā un veltīju tam sēriju necenzētu vārdu. Vai patiesi mana teorija būs izrādījusies pamatota? Vai patiesi šeit būtu iejaukti tie? Bet kurš gan cits varētu aizmukt pa notekcauruli, atstājot aiz sevis vien nelielu peļķīti? Atmiņā atausa saruna ar Viktoriju pirms dažām dienām. Strukturētais ūdens, kas spēj atcerēties formu. Tas izskaidroja, kā Bomis un Martas tante varēja redzēt mani, kas nebiju es. Kādai nārai atkal nedarbi padomā.

Bomis pastiepa man ūdens glāzi, un es pateicīgi izdzēru to gandrīz tukšu. Spiedošā sajūta kaklā rimās, un es atkal spēju ievilkt dziļu elpu. Gluži kā romānu varone, atlaidusies spilvenos un piespiedusi plaukstu pie pieres, vārgi raudzījos griestos, apsmadzeņojot situāciju un domājot, ko iesākt tālāk.

“Leonīda,” redzeslaukā parādījās Bomja nopietnā seja. Ne pārāk maigi pabīdījis mani dziļāk dīvānā, viņš apsēdās uz tā malas. “Tu man atkal kaut ko nestāsti.”

“Nē, tas ir tikai klepus,” noliedzoši papurināju galvu. “Jau labu laiku mokos.”

“Nemuldi,” Bomis draudīgi paliecās uz priekšu un parupji satvēra plaukstu, aiz kuras centos paslēpt seju, baidoties sevi nodot. “Kas ir ar to dušu? Tev ir kāda ideja? Tu zini, kas bija tā sieviete?”

“Nē, goda vārds, man nav ne mazākās nojausmas, kas viņa tāda,” dievojos un meloju, vienlaikus mēģinot atbrīvot pirkstus no lāča cienīgā tvēriena.

“Bet tu jau iepriekš esi saskārusies ar kaut ko līdzīgu,” Bomis neatlaidās. Padevos liktenim un atstāju plaukstu tur, kur tā atradās. Patiesībā tas pat bija patīkami.

“Leonīda?”

Drudžaini meklēju kaut cik sakarīgu atbildi. Jaunumus par vilkačiem Bomis uztvēra tīri labi, bet šaubos, vai ūdens gari sagaidīs tādu pašu siltu uzņemšanu. Nolēmu visu nesa-režģit un neiedziļināties detaļās, bet atbildēt uz jautājumiem un pēc iespējas īsāk.

“Jā,” nodūrusi skatienu, apstiprināju. “Jā, esmu saskārusies. Ne ar tieši tādu, bet kaut ko līdzīgu. Šovasar mani kāds gribēja novākt. Nogalināt. Dušā.”

“Kā? Kādā veidā?”

Nedaudz aizvainojoši šķita, ka viņu neuztrauca jautājums: kāpēc? Kāpēc gan lai kāds vēlētos nogalināt tādu jauku būtni?

“Caur dušas galviņu kopā ar ūdeni iztecēja kaut kāds ūdens gars, kas centās mani nosmacēt. Aptinās ap galvu kā tāds plastmasas maisiņš. Man izdevās aizsniegt nagu šķērītes uz plaukta un izurbināt caurumiņu elpošanai. Un tad tas izšķīda un aizplūda notekā.”

“Ūdens gars?”

“Jā.” Biju pārliecināta, ka man tūlīt izrakstīs vienvirziena biļeti uz Tvaika ielu. “To uzsūtīja kāda nāra, undlne, kas atriebās iepriekšējam vilkaču bara vadonim par māsas nāvi. Es tur maisījos pa kājām, un viņa nolēma mani novākt.”

Bomja tvēriens ap maniem pirkstiem uz mirkli kļuva ciešāks. Vīrietis domīgi vērās grīdā, apstrādājot tikko dzirdēto informāciju. Aizturēju elpu un sēdēju klusu, dodot viņam laiku izdomāt - ticēt vai ne.

“Tad redz, ko tu domāji, sakot, ka Česika sieva Roze varbūt nemaz nav cilvēks,” viņš beidzot ierunājās un jau atkal mani pārsteidza. Gaidīju noliegumu, dusmas, apvainojumus melošanā. Daudz ko, tikai ne tik vēsu pieeju un atvērtu prātu.

“Pagaidi,” paslējos augstāk spilvenos. “Tu gribi teikt, ka tici ūdens gariem? Ka nāras var rīkot sazvērestības pret vilkačiem? Ka mistiskas būtnes var aizbēgt caur notekcaurulēm?”

“Tu traka, vai?” viņš godīgi uzlūkoja mani bez nosodījuma vai pārmetuma. “Kā jau teicu - es ticu, ka tu tam tici. Katra manis risinātā lieta ir kā spēle. Tava spēle, tavi noteikumi. Līdz ar to - šajā spēlē ir vilkači un ūdens gari. Vai tas nozīmē, ka ticu tiem? Nē, bet, lai uzvarētu, man jāpieņem noteikumi. Man ir jāspēlē.”

Tas lika uz mirkli aizdomāties. Savā ziņā Bomim bija taisnība. Kāda starpība, kādā vārdā rozi sauc. Tā smaržo vienādi.

“Man ar to pietiek,” apmierināti apstiprināju un piepeši aptvēru, cik tuvu viņš atrodas. Sarunas karstumā nebiju pat pamanījusi, ka abi esam pieliekušies, un tagad mūsu degungalus šķīra vien daži centimetri. Tas lika sirdij atkal apmest kūleni un iepukstēties straujāk. Ar satumsušu skatienu mani vērodams, Ingemārs, šķiet, nemaz negrasījās atkāpties, savukārt es biju iespiesta dīvāna stūrī, un, lai izkļūtu no neērtās situācijas, nāktos locīties kā zutim. Lai gan, patiesību sakot, tas pagaidām neietilpa manos plānos. Plānu nebija vispār. Mana taktika bija nogaidīšana.

Mirklis ieilga, un intīmās gaisotnes potenciāls proporcionāli pieauga. Tikai dažas sekundes šķīra to no risinājuma, bet tad atkal iejaucās liktenis. Mana kurkstošā vēdera veidolā. Tas izjauca noskaņu un atgādināja par šobrid aktuālākām lietām, kā, piemēram - brokastīm.

“Man gribas ēst,” no uztraukuma aizsmakušā balsī nočukstēju.

“Zinu,” Bomis likās tikpat aizsmacis. “Dzirdēju.”

“Es ātri ieskriešu dušā, pārģērbšos, un tad ejam kaut kur paēst." Izlocījusies kā jau pieminētā zivs (jo Bomis nepavirzījās sāņus ne pa milimetru), pieslējos kājās. “Man ledusskapis gluži tukšs.”

“Labi, ja vajag palīdzību, sauc.”

Tēlotā sašutumā pavēros viņā. Kāda gan palīdzība man varētu noderēt dušā? Muguru noberzt?

“Tu pati teici,” sapratis, uz ko mērķēju, Bomis iecietīgi paskaidroja. “Tevi tur jau reiz mēģināja novākt. Uzmanīties nenāk par ļaunu.”

12

Diemžēl manis iemīļotajā Salmiņa kafejnīcā nepasniedza brokastis. Varēja dabūt vien kruasānus, rožmaizītes, kafijas maizītes un vēl daudzas citādas maizītes, bet ne kārtīgu ceptu olu ar bekonu. Tādēļ ierosināju maltīti ieturēt pie mana bijušā klasesbiedra Jura viņam piederošajā Mēness bārā Tērbatas ielā. Mēs ar draudzenēm bijām to iecienījušas kā vietu pirms došanās naktsdzīvē, tomēr, sezonām mainoties, bāra piedāvājums pletās plašumā, un tagad tā bija lieliska vieta arī dienas sākumam.

Pats īpašnieks vēl nebija ieradies, bet oficiantes jau mani pazina un ierādīja lielisku galdiņu pie loga. Liels kamīns mājīgajās bāra telpās veiksmīgi cīnījās ar rudens drēgnumu, jo laikam Māte Daba bija nolēmusi Rīgu pārveidot par mazo Venēciju un vēl joprojām turēja atvērtu lielo ūdens krānu debesīs. Salijuši, sabozušies gājēji aiz loga cītīgi izvairījās no garāmbraucošo automašīnu saceltajām šļakatām.

Kaklā atkal kasījās viegls krekšķis, un tā slāpēšanai pasūtīju karstu pienu ar medu. Bez kafijas piedevas. Šis rīts jau bija sācies ar trim kofeīnu saturošiem dzērieniem. Baidījos, ka ceturto mana sirds varētu neizturēt. Turklāt tā jau uzvedās gluži dīvaini, smagnēji pulsējot krūtīs ik reizi, kad Bomis mani uzrunāja. Varbūt tas bija kāds vīruss, kas izplatās pilienveidā pa gaisu?

“Man, lūdzu, lielo omleti ar bekonu, dažas šķēlītes šķiņķa un karsto siermaizi,” ar laipnu smaidu atdevu ēdienkarti oficiantei un ar acs kaktiņu pamanīju izbrīnu Bomja sejā. “Kas tad nu? Es kaut ko nepareizi pateicu?”

“Nē, nē,” pacēlis rokas padošanās zīmē, viņš papurināja galvu. “Tikai man likās, ka tādas dāmas kā tu pārtiek no salātiem un zila gaisa.”

“Tādas dāmas kā es,” dusmīgi saraucu pieri, “varbūt arī ēd tikai zaļumus. Bet man garšo gaļa. Un siers. Un šķiņķis. Un pastēte. Un vēl daudzas citas lietas, kuras tagad nenosaukšu, bet domāju, tu saprati kopējo tendenci.”

Izsalkums sāka ņemt virsroku pār skaidro saprātu un labām manierēm. Mans īgnums un kašķīgums pieauga proporcionāli katrai badā pavadītajai minūtei.

“Tātad šodien...” Bomis nepaspēja turpināt. Apklusināju viņu pusvārdā ar neiecietīgu uzrūcienu:

“Šodienai man jau ir plāni.”

“Nāksies atlikt,” viņš vēsi nopētīja mani. “Līķis dīķi, ielaušanās tavā dzīvoklī...”

“Ir ļoti nopietni,” dusmīgi nošņirkstināju zobus. Labāk lai pavārs nekavējas, mans pacietības limits strauji ruka. “Es to visu zinu. Un nedomā, ka man plānā ir spa apmeklējums vai manikīrs. Varbūt tevi tas pārsteigs, bet ari man ir kontakti, cilvēki, kas var palīdzēt ar lietas risinājumu.” “Jauki, tad zvani viņiem, sarunā tikšanos un braucam.” “Kopā?”

“Protams,” Bomis spītīgi nenovērsa skatienu. “Ko tad tu domāji? Ka ļaušu tev vienai skraidīt pa Rīgu, kamēr kāds cenšas tevi dabūt zem zemes?”

“Tas gan ir pārspīlēti...” nikni atcirtu, bet nepaspēju tirādi pabeigt, jo mobilais telefons ar spalgu trelli paziņoja, ka kāds vēlas ar mani runāt. Nenoskaidrojusi zvanītāja vārdu, pacēlu klausuli un ierēju dusmīgu “Jā!”.

“Mums jāsatiekas,” otrā galā atskanēja Rego dobjais bass - rāms un nesatricināms. Viņu mani emociju uzplūdi nekādi neietekmēja. Vai vismaz viņš izlikās, ka neietekmē. Tādā gadījumā Oskara kinobalva par labāko tēlojumu viņam būtu garantēta.

“Labi,” jau nedaudz rāmāk atbildēju. “Mēs ar Bomi brokastojam Mēness bārā. Pievienojies, ja vēlies.”

“Būšu pēc piecām minūtēm.”

Vienlaikus ar manu brokastu šķīvi ieradās arī Rego Zvērs ar uzticamo palīdzi Veroniku. Abi izskatījās noguruši un izsalkuši, tāpēc sarunām atkal jau bija jāpagaida. Izsalcis divdabis - nerunīgs divdabis.

Tikmēr mans vēders bija ieguvis apaļīgus apmērus un dvēsele piepildījusies ar siltumu un maigumu. Apcerīgi smaidot, vēroju, kā kolēģi tiesā brokastis, bet tad no svētlaimes mani jau atkal izrāva telefona zvans. Klusu nolamājusies un apzvērējusi sev, ka nomainīšu zvana melodiju uz kādu daudz harmoniskāku un ne tik kaitinošu toni, šoreiz jau daudz laipnāk atbildēju zvanītājam, kurš izrādījās mana priekšniece Viktorija.

“Kas jauns?” viņa ķērās vērsim pie ragiem (vai kaķim pie ūsām). Sauc, kā gribi, bet Vika bija tieša.

“Uh,” bez skaņas atvainojusies pie galda sēdošajiem biedriem, piecēlos un devos sarunu turpināt tālākā nostūri ārpus viņu dzirdamības robežām. “Daudz kas, Viktorija, ļoti daudz kas! Pat nezinu, no kura gala sākt...”

“Par mironi jau zinu,” Vika izpalīdzīgi pateica priekšā. “Rego šorīt zvanīja. Vai noskaidrojāt, kas viņš tāds ir?”

“Jā, ar Bomi bijām pie profesionāla zagļa. Viņš stāstīja, ka kaut kāda dāma esot gribējusi viņu nolīgt. Bet tas viss izklausījies pārāk aizdomīgi, tāpēc viņš esot to aizsūtījis pie kolēģa. Visticamāk, mirušais ir minētais kolēģis.”

Dažos vārdos atstāstīju šīrīta notikumus, cenzdamās izteikties īsi un konkrēti - tieši tā, kā Vikai patīk. Klausulē uz mirkli iestājās klusums, priekšniece apdomāja dzirdēto. Atbalstījusies pret iekurtā kamīna dzegu, vēroju, kā Rego un Nika dedzīgi iznicina savu brokastu tiesu. Veronikas ēstgriba bija gluži tāda pati kā manējā. Trauslā meitene šķūrēja sevi ēdienu ar maniakālu uzcītību. Tad, lūk, kā tas izskatās no malas!

“Kas par dāmu?” Vikas jautājums mani pārsteidza. Biju jau paspējusi ielaisties vieglā snaudā, sprakšķošā kamīna sasildīta.

“Vecis nevarēja īsti viņu aprakstīt. Tikai teica, ka aptuveni manā vecumā, līdzīgas miesasbūves un blonda, bet galvā esot bijusi melnmataina parūka, un pat iekštelpās viņa neesot noņēmusi tumšas saulesbrilles.” Paberzēju pieri, aizdzenot miegainību. “Apraksts ir diezgan neprecīzs. Lielas jēgas no tā nav.”

“Var jau būt. Toties tagad mums ir zināms, ka tā ir sieviete,” Vika iebilda. “Kas vēl?”

“Manā dzīvoklī kāds bija ielauzies. Mēs ar Bomi viņu pieķērām, kad šorīt iebraucu mājās pārģērbties.”

“Zaglis?”

“Domāju, ka ne.” Izklaidīgi atstāstīju Viktorijai pārsteidzošo epizodi manā miteklī un aizdomas, ka tam varētu būt saistība ar ūdens ļaudīm. Kamēr viņa klausījās un mana mute nodarbojās ar notikumu gaitas rekonstruēšanu, domas riņķoja ap Tetera sacīto. Kaut kas man tajā nedeva mieru, kaut kas pašā acu priekšā...

“Saki, Vika, vai ir iespējams pārbaudīt, vai cilvēks kaut kādi nav iesaistīts šajā lietā? Pati saproti, ar maģijas palīdzību? Kaut kāds tests vai tamlīdzīgi?” tikko pabeigusi stāstāmo, nolēmu noskaidrot atbildi uz mani urdošo, kaci-nošo jautājumu.

“Jā, bet tam vajag kādu mantu. Šī cilvēka mantu. Tādu, kas ir atradusies ar to ilgstoši kontaktā,” Viktorija neizklausījās pārsteigta. “Kāpēc tā prasi? Tev ir aizdomas?”

“Jā,” izklaidīgi atbildēju, vērojot biedrus. “Nē, pagaidām nezinu. Klau, tad šodien tiekamies? Vajadzēs kādu pārbaudīt.” “Lieliski, gaidu pie sevis mājās. Kad tu varētu būt?” Vika likās uztvērusi manu noskaņojumu un vairāk neizprašņāja.

“Visticamāk, nebūšu viena, bet ar Ingemāru. Pēc kādas stundas.”

Pabeigusi sarunu, atgriezos pie galda, kur Rego un Nika jau daudz relaksētākā gaisotnē uzklausīja Bomja stāstīto par mūsu šīrīta atklājumiem un notikumiem manā dzīvoklī.

“Tad tomēr ūdens ļaudis,” Rego domīgi novilka. “Leonīda, vai esi runājusi ar Viktoriju?”

“Jā, tikko runāju.” Veltīju viņam laipnu smaidu. Pirms tam viņš negribēja par manu teoriju neko dzirdēt, bet tagad, kad tā smējās gluži vai sejā, Rego gandrīz izlikās, ka jau sākotnēji bijis ar mani vienisprātis.

“Mēs vēlāk tiksimies.” Negrasījos dalīties ar viņu savās aizdomās. Lai pats pastrādā un pakustina smadzeņu podu.

Aizdomīgi nopētījis mani, viņš piekrītoši pamāja. Laikam jau saprata, kāds iemesls ir manai neapmierinātībai.

“Labi, tad mēs arī dosimies.” Viņš jau cēlās no galda, bet tad kaut ko atcerējās. “Es runāju ar Tomu, viņš lūdza, lai tu atbildot uz e-pastu vai piezvanot viņam.”

“Kādu Tomu?” Manas domas tobrīd bija citur.

“Tomu Heksu.” Rego skatiens bija aukstāks par mūžīgā sasaluma joslu. “Cilvēku, kas tev palīdzēja tikt prom no Romas.”

“Kur tu pats mani ievilki,” to es nomurmināju gluži klusām, bet ne pietiekami, jo mūžīgā sasaluma josla vienā acumirklī pārvērtās par lavas dīķi.

“Nika,” uz mirkli aizkavēju Rego palīdzi, pirms viņa paspēja piecelties no galda, un, žēlabaini lūkojoties viņai acīs, vērsos pie meitenes ar neparastu, tomēr ikdienišķu lūgumu. “Klau, tev varbūt ir kāda lieka matu gumija? Šodien tāds laiks, ka baidos - nāksies visu dienu staigāt ar vārnas ligzdu uz galvas.”

“Še, ņem manējo.” Viņa līdzjūtīgi un saprotoši nosmējās un atbrīvoja blondo zirgasti. “Man mašīnā ir cita.”

“Paldies!” biju no sirds pateicīga. Pamājusi ar roku un sazvērnieciski piemiegusi ar aci, Veronika aizsteidzās līdzi priekšniekam, kurš jau bija izbrāzies pa durvīm. Matu gumiju es rūpīgi noglabāju jakas kabatā. Priekšdienām.

“Kas ir Toms Hekss, un ko tu darīji Romā?” Bomis it kā starp citu apvaicājās, kad bijām jau izbraukuši no Rīgas un pa Tallinas šoseju traucāmies uz Baltezeru pie Viktorijas.

Mirkli apdomājos, ko īsti atbildēt, ņemot vērā nemelo-šanas noteikumu, kuram pati biju piekritusi.

“Toms Hekss...” Dziļi ievilku elpu, bet nepaspēju turpināt, jo mans telefons jau kuro reizi šodien spalgi iezvanījās. Kā tādā klientu apkalpošanas centrā! Tagad gan palūkojos ekrānā, pirms atbildēju. Un labi, ka tā! Sargeņģelis šoreiz bija reaģējis godam, dodot iespēju izvairīties no nepatikšanām. Zvanītāja bija mana māte. Noslēdzu skaņu un ļāvu vētrai pāriet pāri.

“Tu neatbildēsi?” Bomis palūkojās manī. “Bijušais draugs?”

“Kāpēc tā domā?”

“Skābs ģīmis,” viņš nosmīnēja.

“Nē, ļaunāk,” izbolīju acis. “Māte.”

“Skaidrs,” viņš līdzjūtīgi novilka. “Radu būšana.” Telefons atkal iezvanījās. Tā sieviete gan ir neatlaidīga! Tomēr šoreiz kļūdījos - zvanītājs bija tēvs. Dažas sekundes svārstījos, aprēķinot iespēju, ka tā tomēr varētu būt māte, aizņēmusies tēta telefonu. Tomēr nolēmu - kas neriskē, tas nedzer šampanieti!

“Jā,” nedaudz bailīgi izdvesu klausulē, gaidot, kas atbildēs. “Sveika, meitiņ,” tētis omulīgi norūca, un maigs siltums izplūda man pakrūtē. “Kur tad tu mums esi pazudusi?"

“Biju komandējumā Romā,” atgādināju. “Tagad daudz darba. Viktorija vēl joprojām nav izlēmusi par jauno amatu. Neesmu zaudējusi cerības tikt pie paaugstinājuma.” “Izredzes lielas?”

“Ne pārāk,” bēdīgi nopūtos. Ja man nāksies emigrēt, tad, visticamāk, mani gaida pazeminājums.

“Galvenais, sargi sevi,” dzirdēju tēva balsī patiesas rūpes. “Vai varu tev palīdzēt?”

“Nē, domāju, pagaidām ne,” centos neizklausīties tik drūmi, cik patiesībā jutos.

“Meitiņ,” Otto piepeši izklausījās gluži izmisis. “Vai tu kaut ko gadījumā neesi aizmirsusi?”

“Ko tad?”

“Mamma ļoti gaida tavu zvanu.”

“Kāpēc?” Ar šausmām domās pārskatīju saistību sarakstu attiecībā pret māti, meklējot iemeslu.

“Tev nesen bija vārda diena, un tu viņu neapsveici,” tēvs kautrīgi pateica priekšā.

“Sasodīts!” piešāvu plaukstu pie pieres, ka noplīkšķēja vien. Mana māte gaidīja apsveikumu ne tikai manā dzimšanas, bet ari vārda dienā kā pateicību par atļauju tēvam ielikt man tik neparastu vārdu. Ja, nedod Dievs, gadījās aizmirst izpildīt šo pienākumu, sekas varēja būt postošas un ilgstošas. Ingridai Fēliksai bija lieliska atmiņa, it īpaši attiecībā uz šādiem virtuāliem nodarījumiem.

“Tāpēc viņa man tikko zvanīja,” šausmās nomurmināju.

“Labāk atzvani,” tēvs bailīgi ierosināja. “Jo ātrāk, jo labāk.”

“Tikai ne šodien,” smagi nopūtos. “Man problēmu pāri galvai. Ūdens mutē smeļas.”

“Kas noticis?” Rūpju nots tēta balsī iedūrās kā adata sirdī. Kā lai viņam pasaka, ka mīļoto meitu gaida izraidī-jums?

“Nekas tāds, par ko tev vajadzētu uztraukties,” steidzos viņu mierināt, apzinoties, cik melīgs ir šāds apgalvojums. “Viktorija sūta mani strādāt uz ārzemēm. Varbūt nāksies braukt prom. Uz gadu. Iespējams, diviem.”

Saruna bija jāievirza šādā gultnē gadījumam, ja līdz vakaram neizdosies atrast karti, noķert zagli un slepkavu un atjaunot manu labo slavu. Tad, cik sapratu no Rego sacītā, man būs jākrāmē somas un jādodas izsūtījumā. Jo tālāk, jo labāk.

Atvadījusies no tēva un vēlreiz apliecinājusi, ka ar mani viss ir un būs kārtībā, es noliku klausuli un domīgi vēros aiz loga zibošajā ainavā. Lai arī kā centos uzturēt možu garu, laiks ritēja un liktenīgā stunda tuvojās. Jutu briestam nelielu paniku.

“Tu meloji,” piepeši Bomis klusām ierunājās, atsaucot mani tagadnē.

“Ko, lūdzu?” izklaidīgi paberzēju pieri, cenšoties koncentrēties uz viņa sacīto.

“Tikko,” viņš norādīja ar roku uz manu telefonu. “Meloji tēvam. Par braukšanu uz ārzemēm. Kāpēc?”

“Ko tad tu gribi, lai es viņam saku? Ka tad, ja neatradīs karti, mani sadalīs pirmreizinātājos, ja palikšu Latvijā? Tev šķiet, tas ir labāk?” Panika pārgāzās pāri savaldības trauka malām kā uzrūgusi mīkla. Iepriekš nebiju iedomājusies, ka neesmu vienīgā, kuru skāra notiekošais. Mani tuvinieki, draugi - arī viņi cietīs.

“Tu tikai elpo!” Ingemārs mierinoši uzlika plaukstu man uz ceļa un stingri saspieda. “Mierīgi! Mēs visu nokārtosim.” “Griez nost!”

“Kur?”

“Tur,” satraukti iebakstīju ar pirkstu stiklā, norādot uz nelielu asfaltētu ceļu, kas veda nost no šosejas uz privātmāju ciematu. Gandrīz paskrējām garām!

Tomēr Bomja reakcija bija teicama. Asi parāvis stūri pa labi, viņš viegli uzvadīja monstrauto uz pareizā ceļa. Bet lielajai bleķa kaudzei tas laikam īsti pa prātam nebija. Motoram rēcot un riepām švirkstot, tas sagriezās jautrā karuselī, un acu priekšā pārmaiņus zibēja pelēki priežu stumbri un betona žoga ēnas aiz loga. Es iekrampējos sēdeklī un aizmiedzu acis, gaidot sadursmi.

Bomis piebļāva pasauli ar necenzētiem lamuvārdiem, cīnoties ar centrbēdzes spēku un drudžaini griežot stūres ratu. Laiks likās sastindzis, sekundes aizritēja nemanāmi.

Pēdējais spējais rāviens, un automašīna beidzot pakļāvās šofera gribai un sastinga dažus milimetrus no ceļmalā augošas varenas priedes. Ausīs dunēja satrauktie sirdspuksti.

Es sevi piespiedu atlaist autosēdekli, iekams pirksti bija salūzuši. Trīcošām rokām atglaudu matus no sejas un palūkojos Ingemārā.

“Varbūt tu tomēr nopirksi brilles?” norijusi siekalas, pieklājīgi painteresējos.

Atbilde nebija ipaši izsmalcināta, bet pamatdoma bija viena - viņa redzei nekas nekaitēja, vaina bija ceļa segumā. Kad lamuvārdu straume apsīka, Bomis nikni atsprādzēja drošības jostu un izlēca no mašīnas, lai jau nākamajā brīdī pazustu zem tās.

“Ar tevi viss kārtībā?” Pārliecos pāri vadītāja sēdeklim, cenšoties saskatīt viņu pa atvērtajām durvīm.

“Ledus! Tu vari iedomāties?” Bomis uz spīdīgā asfalta kūņājās kā ievainots briedis.

“Ledus?” neizpratnē atkārtoju, piedēvējot smadzeņu lēno darbību tikko piedzīvotajam stresam. Šādas situācijas bremzēja manu procesoru. Stingiem, krampjainiem pirkstiem atsprādzēju drošības jostu un uzmanīgi izkāpu no automašīnas, cieši turoties pie tās durvīm. Bomim bija taisnība. Ceļš bija gluži kā slidotava, klāts ar melnu caurspīdīga ledus kārtu, un krītošās lietus lāses veidoja to tikai biezāku.

“Kā tas var būt?” Balstoties pret mašīnu, apgāju tai apkārt pie Ingemāra, kurš, beidzot pieslējies kājās, neticīgi berzēja asfaltu ar zābaka papēdi. “Tagad ir kādi divpadsmit grādi plusā! Lietus līst! Kā uz ceļa var būt tāds ledus?” “Nezinu,” viņš kasīja kailo galvvidu. “Pirmo reizi kaut ko tādu redzu. Anomāli laika apstākļi?”

“O nē!” manī uzliesmoja piepešas, šausminošas aizdomas. Ne jau laika apstākļi bija anomāli, bet gan spēki, kas darbojās pret mani. Ūdens gari. Nezināju, vai tie spēj ko tādu, bet diemžēl tas bija vienīgais loģiskais izskaidrojums. Cik nu vispār šeit varēja piesaukt loģikas vārdu.

“Kas ir?” Bomis dusmīgi palūrēja uz mani. “Tu gribi teikt, ka pie vainas ir tie tavējie?”

“Nesaprotu, ko tu ar to domā,” vēsi atcirtu, drebinoties lietū. “Bet, iespējams, šeit patiesi ir darbojušies anomāli spēki.”

“Nesalsti, kāp mašīnā,” Bomis piepeši atmaiga un palīdzēja atgriezties siltajā salonā. “Ar katru mirkli kļūst aizvien interesantāk.”

“Man prieks, ka tev ir jautri,” man negribot paspruka mazs, atvieglojuma pilns smiekliņš. Tagad, kad mirkļa sasprindzinājums bija pārgājis, iestājās savāda eiforija.

Pie Viktorijas mēs ieradāmies jau smaidīgi un ķiķinoši, laimīgi, ka tik viegli izsprukām cauri ar veselu ādu.

Vikas kaķu banda sveica mani ar jau ierasto entuziasmu, tik tikko spējot sagaidīt, kad noaušu zābakus un apsēdīšos pie virtuves galda. Murrādami, ņurdēdami un pat klusu iespiegdamies, strīpaini berzējās gar mani, it kā es būtu ar baldriāniem apziesta. Kamēr ļāvos kaķu mīlestības izpausmēm, priekšniece iepazinās ar Ingemāru Bomi. Man bija iespēja vērot, kā uzplaukst acumirklīga un abpusēja neuzticēšanās un nepatika. Pirms tam biju paskaidrojusi Bomim, kas Viktorija ir un ar ko nodarbojas. Nesenā sastapšanās ar neparasto neveicināja draudzīgu jūtu rašanos no Ingemāra puses. Savukārt Vika uzvedās kā jau Vika - viņai nepatīk neviens, kurš nav pierādījis, ka ir patikšanas vērts.

“Stāsti,” viņa strupi teica, apsēdusies man pretī galda galā. “Kas noticis?”

“Pa ceļam pie tevis mašīna nedaudz saslīdēja un gandrīz apskāvās ar koku.” Man nebija ne mazāko šaubu, ka Viku interesēja tieši pēdējie, nesenākie notikumi. “Asfalts bija apledojis. Tāda ledus kārta kā īstā slidotavā!”

“Plus grādos?” Viņa domīgi palūkojās kaut kur tālumā. “Interesanti.”

“Tas nav īstais vārds!” Nevilšus nodrebinājos, atceroties jautro karuseli. “Kā tu domā...”

Nepaspēju pabeigt jautājumu, jo Vika asi pacēla slaido plaukstu, apklusinot mani pusvārdā. Virtuves durvis bez skaņas pavērās, un pa tām ieslīdēja viņas vecākā meita Tatjana. Apsveicinājusies ar mums, viņa nolika uz galda nelielu tumši violeta samta maisiņu, aizsietu ar smagnēju sudraba auklu.

“Paldies,” Viktorija pateicīgi uzsmaidīja meitai. “Jūs nedaudz pagaidiet. Ja vajadzēs, pasaukšu.”

“Tētis atsūtīja īsziņu, ka jau ir lidostā, drīz kāps lidmašīnā,” Tatjana vēl promejot noteica, izpelnoties mātes brīdinošo skatienu. Tad redz, kāpēc Viktorija šonedēļ bija tik aizņemta un nepieejama! Ģimenes pasākumi!

Maisiņā izrādījās kāršu kava, kuru Viktorija ar koncentrētu skatienu sāka lēnām pārcilāt.

“Kur ir tā lieta, ko teici?” viņa atgādināja, ka solīju atvest iesaistītajai personai piederošu mantu.

Izvilku no kabatas Veronikas doto matu gumiju un noliku uz galda. Mirkli paturējusi izplestu plaukstu virs tās, Viktorija atsāka jaukt kārtis.

“Dāmas, jūs taču negrasāties apsūdzēt cilvēku, balstoties uz kaut kādiem pekstiņiem?” Ingemārs negaidīti ierunājās, balsī skanot skepticismam. “Kārtis? Bez jokiem?”

“Господин^22 Bomis,” Vikas balsī ieskanējās tērauds. “Tie nav nekādi joki. Jūs gribat teikt, ka mana māksla ir чушь^23?” “Viktorija, nevēlos jūs aizvainot, bet šādām lietām grūti noticēt. Tās nav iespējams pārbaudīt,” Bomis pat negrasījās piekāpties.

Vika uzmanīgi nopētīja viņu un tad, it kā pieņēmusi kādu lēmumu, pamāja ar galvu.

“Skaidrs,” viņa lēnām nolika kārtis malā, nenolaižot skatienu no Ingemāra. Man tas atgādināja plēsīgu zvēru, kurš pirms uzbrukuma hipnotizē upuri.

“Tomka,” viņa klusām pasauca jaunāko meitu. “3aūduP” Sāka kļūt interesanti. Paslējos krēslā taisnāk, piesardzīgi vērojot notiekošo. Abas Viktorijas meitas, būdamas raganas pēcteces, bija apveltītas katra ar savām izteiktām spējām. Tatjana labi prata meklēt lietas, bet Tamāra redzēja auras. Kā Vika teica - lasīja cilvēkus. Vai tiešām viņa mēģinās nolasīt Ingemāru?

Tamāra ienākot uzmeta Bomim ziņkārīgu skatienu, bet uzreiz novērsās, it kā redzētais nebūtu patīkams.

“Sveika, kaķu tante!” viņa saulaini uzsmaidīja man. “Čau, čau, mazā!” Jutu, ka arī pati gluži vai staroju, vērojot blondo prieka kunkulīti.

“Tamāra, paskaties,” Viktorija vedināja meitu pie galda. “Kam pieder šī matu gumija?”

Meitene uzreiz kļuva nopietna un, saraukusi strupo degunteli krunciņās, nepieskaroties izstiepa apaļīgo bērna roķeli virs izpētes objekta. Pievērusi acis, viņa redzami koncentrējās uz mammas doto uzdevumu.

“Tante...” sākums bija kluss un nepārliecinošs. “Gaišiem matiem, gariem...”

Bomis tikko dzirdami neticīgi nosprauslājās. Viņš laikam domāja, ka meitēns pamanījis kādu izkritušu matu, kas pieķēries pie gumijas.

“Cik viņai gadu?” Vika iedrošinoši prašņāja.

“Nezinu,” Tamāra paraustīja kaulainos plecus. “Apmēram tik, cik kaķu tantei.”

“Kā viņa izskatās? Gara, īsa, resna, sportiska?” “Sportiska! Tieva,” meitene kautrīgi pasmaidīja. “Izskatās pēc Bārbijas. Tikai apģērbta kā puika. Tādās kā armijas drēbēs.”

Ar katru mazās raganiņas sacīto vārdu Bomis kļuva nedaudz nopietnāks un sāka ieklausīties.

“Kā viņu sauc?”

“Mmmmmm...” Tamāra novilka kā meditējot. “Līdzīgs vārds kā tev, mammīt. Sākas ar V.”

“Padomā, tas ir svarīgi,” Viktorija mudināja meitu, nenolaižot skatienu no Bomja. Viņam tūlīt tiks sniegta vērtīga mācību stunda.

“Vera?” skuķēns nedroši bilda. Ingemārs jau ievilka elpu, lai izteiktu komentāru, un tad raganiņa veica pēdējo labojumu. “Veronika! Tanti sauc Veronika!”

Šahs un mats! Baltie sāk un uzvar! Lai arī kādi vēl sportā būtu izteicieni, kas apzīmētu pārliecinošu uzvaru, tie visi šobrīd būtu atbilstoši! Veltīju pārsteigtajam Ingemāram triumfējošu smaidu. Še tev, neticīgais Tom!

“Paldies, meitiņ!” Viktorija uzspieda lepnu skūpstu uz baltās pierītes. “Labi pastrādāji. Paņem cepumu, un vari iet.” Tamāra veltīja man sazvērniecisku skatienu un, izķeksējusi divus cepumus no liela trauka Viktorijai aiz muguras, pazuda no virtuves.

“Es teicu, vienu cepumu,” priekšniece nosodoši pašūpoja galvu. “Labi, ķersimies pie lietas.”

Ingemārs pavēra muti, lai uzdotu jautājumu, visticamāk, par tikko notikušo spēju demonstrāciju, bet es brīdinoši saraucu pieri, dodot mājienu neizdarīt spiedienu.

Nekas, ko viņš sacītu, nespētu noraidīt pierādījumus, kurus viņš tikko bija saņēmis.

Vēlreiz sajaukusi kārtis un paturējusi tās virs matu gumijas, Viktorija izvilka septiņas un izkārtoja aplī.

“Šī sieviete katrā ziņā ir iesaistīta,” pēc mirkļa klusuma viņa ierunājās.

“Protams, Veronika taču ir Rego asistente,” Bomis nenoturējās.

“Viņa ir pirmavots,” Viktorija ignorēja skeptisko iebildi. “Tomēr ne viss ir viņas roku darbs. Sākuma impulss nāk no Veronikas, bet tad notikumi iziet ārpus kontroles. Bailes. Viņa ir ļoti nobijusies par savu dzīvību. Tādas dzīvnieciskas, primitīvas bailes. Stūri iedzīts zvērs ir gatavs uz visu. Tāda ir arī šī sieviete. Viņa ir cīnītāja. Viņa nepadosies.”

Runājot Viktorija bakstīja kārtīs ar garo, nolakoto nagu, it kā attēls izteiktu visu. Paliecos uz priekšu, lai redzētu bildītes. Tās nebija spēļu kārtis. Lai ari iepriekš nebiju saskārusies ar zīlniecēm un kāršu licējām, nojautu, ka šī ir taro kāršu kava. Viens attēls bija īpaši biedējošs. Ragains, sarkans velns turēja pieķēdētus divus kailus cilvēkus - vīrieti un sievieti. Citā bija redzams priecīgi stabulējošs muļķītis ar vienu kāju pāri bezdibeņa malai. Bet vēl kādā - kaila sieviete starp daudziem asiem zobeniem, kas griezās tās baltajās miesās.

Uh, skarbi! Nodrebinājos. Lai ari neko daudz no tā nesapratu, tomēr bija redzams, ka nekā priecīga vai saulaina Veronikas kārtīs nav.

“Grūti noticēt, ka Nika varētu darboties pret baru,” skaļi izteicu savas šaubas. “Viņa šķiet tik lojāla. Tik uzticīga!”

“Bet ir kaut kādas pieviltas cerības,” Viktorija neatlaidās, norādot uz attēliem sev priekšā. “Vilšanās. Tā varētu būt kā motīvs.”

“Veronika ir pārāk jauna, lai cerētu ieņemt barveža vietu. It īpaši pēdējā rokādē. Tur jau lielie dūži cīnījās uz dzīvību un nāvi. Patiesībā, ja Rego nebūtu nācis pie varas, arī viņas vieta hierarhijā būtu daudz zemāka.” “Безответная любовь^1,” Vika minēja.

“Var jau būt,” neziņā paraustīju plecus. “Viņa atzinās, ka spēlē pretējā komandā.”

“Ko, lūdzu?” Bomis neizpratnē paraudzījās manī. “Nu...” samulsusi meklēju īstos vārdus. Jutos neērti, izpaužot svešu noslēpumu, turklāt tik tieši. “Tu jau zini...” Pasvārstīju plaukstu un paraustīju uzacis uz augšu, zīmīgi lūkojoties uz Ingemāru un klusībā lūdzoties, kaut viņš saprastu un man nenāktos to pateikt skaļi.

“Leonīda, tu brīžiem esi tāda...” Viktorija nepacietīgi izbolīja acis un tad, vēršoties pie Bomja, paskaidroja. “Viņa grib teikt, ka Veronika ir lesbiete.”

“Nē!” Patiesi šokēts viņš lūkojās no manis uz Viku. “Tu droši zini? Jo viņa ar mani koķetēja.”

“Neglaimo sev,” ar pūlēm valdot smieklus, novīpsnāju. “Neesi jau tu tik neatvairāms, ka pat rozā meitenes atsauc uz pareizā ceļa! Bet cik stiprām ir jābūt mīlestības sāpēm, lai pakļautu briesmām visu baru?” Nespēju tomēr noticēt.

“Kārtis nemelo,” Vikas tonis norādīja uz diskusijas beigām. Orākuls netiks apšaubīts.

“Tad sanāk, ka Veronika bija tā blondā dāma, kas gribēja Teterim pasūtīt zādzību.” Bomis domīgi pakasīja pieri. “Un viņa ari bija tā, kas aizsūtīja Karoti uz Vjačeslava māju. Vai varētu būt, ka viņa ir arī slepkava?”

“Nē,” Viktorija noliedzoši papurināja galvu. “Viņai šāda zīmoga nav.”

“Vai karte varētu būt pie Nikas?” iedomājos.

“Ja Karotēm to izdevās nozagt, tad kartei jābūt pie slepkavas,” Bomis šķetināja domu pavedienu. “Šaubos, vai zaglis būtu sarunājis pasūtījuma nodošanu tajā pašā vietā, kur noziegums tika izdarīts. Tātad Veroniku pirms nāves viņš nesatika.”

“Ko tālāk?” apvaicājos, kad kārtis bija novāktas un atliktas atpakaļ maisiņā.

“Tālāk,” Viktorija nepriecīgi nosmaidīja. "Будем в воду глядеть.1"

“Atkal zīlēsi?” Ingemārs noskurinājās.

“Nē,” Viktorija piecēlās no galda. “Braukšu uz Vja-česlava dīķi. Atminējumam ir jābūt ūdenī.”

Man tas šķita diezgan loģisks secinājums. Diemžēl viss norādīja uz to, ka atkal ir iesaistīti ūdens gari. Tas, ka Česika sieva Roze nebija cilvēks, tas, ka kāds, kurš izskatījās pēc manis, aizmuka pa notekcauruli, un anomālais ceļa apledojums, kura rezultātā šodien gandrīz satikos ar Radītāju, bija pietiekams pamatojums.

“Zvanīja Toms Hekss,” Viktorija turpināja, staigājot pa virtuvi, virinot skapīšu durvis un vācot kopā lietas, kas laikam bija nepieciešamas rituālam - lielu sudraba karoti, tukšu Borjomi minerālūdens pudeli, baltu, sarkanu un dzeltenu sveci, sāls maisiņu un melno ikru bundžiņu. Biju priecīga, ka viņa ir tik aizņemta un neredz manu nelaimīgo ģīmi. “Toms lūdza atgādināt, ka gaidot tavu zvanu.”

“Kāpēc viņš pats man nezvana? Zina taču manu numuru,” dusmīgi nopurpināju un izvilku telefonu no kabatas.

“Viņš nedrīkst,” priekšniece nelaipni paskaidroja. “Tā kā viņš ir iesaistītā persona, turklāt konsultants, viņam ir jābūt neitrālam. Ja misters Hekss kontaktēsies ar tevi tieši, viņš apdraudēs savu posteni.”

“Interesanti,” kašķīgi nosprauslājos. “Romā viņš izzaga mani no Arhīva. Tas nebija diez ko neitrāli.”

“Leonīda,” priekšnieces balsi ieskanējās brīdinošas notis. Jāatzlst, ka tā bija manis pašas vaina. Šajā slepenajā sabiedrības daļā valdīja tik daudz noteikumu un likumu, par kuriem man pašas slinkuma dēļ nebija ne mazākās nojausmas. Nebiju uzcītīga skolniece, līdz ar to brīžiem uzvedos kā zilonis trauku veikalā.

Bet varbūt vainīgs bija mans sliktais noskaņojums. Ar smagu nopūtu padevos liktenim un uzspiedu mistera Heksa numuru.

Saruna bija īsa un konkrēta. Toms un Arhivārs ar pavadošo svītu šodien ierodas Latvijā, lai oficiāli paziņotu par mūsu bara statusa izmaiņām sakarā ar pazudušo karti, kā ari lai izsludinātu spriedumu bara nodevējam. Tātad man. Rego bija stāstījis, ka robežu neesamība nostādīja mūsu teritoriju ārpus likuma. Varētu teikt, ka kopā ar mani izraidīs ari visu baru. Medibu sezona var sākties!

Bezspēcīgās dusmās nomurmināju, ka šo informāciju varēja atsūtīt ari īsziņā vai vismaz e-pastā. Aiztaupītu man dārgās tālsarunas. Tad atcerējos, ka jau kopš vakardienas neizlasīta mani gaida Toma e-pasta vēstule. Lai novērstu drūmās domas, palūdzu Viktorijas viedtālruni, lai pārbaudītu savu pastkasti. Pirmo reizi sajutu bailes ne tikai par savu dzīvību. Šovakar izšķirsies vēl daudzu nevainīgu cilvēku liktenis. Ja vien izdotos atgūt karti! Tad vismaz bars būtu drošībā.

“Varbūt piespiest Veroniku atzīties?" Bomis negaidīti ierosināja. Iztrūkusies palūkojos uz viņa kailo pakausi. Vai tiešām es skaļi domāju?

“Šaubos, vai tas izdosies,” Viktorija nepiekrita. “Turklāt karte tāpat nav pie viņas.”

“Bet, iespējams, Nika zina, pie kā tā ir?” Man šī ideja nešķita tik peļama.

“Pat ja viņa to zina, ar šādu atzīšanos viņa parakstīs sev nāves spriedumu,” Viktorija nepiekāpās.

“Tāpat viņai ir beigas,” bezcerīgi atmetu ar roku. “Kopā ar visiem pārējiem.”

“Nika ir cīnītāja,” priekšniece spītīgi turējās pie sava. “Domāju, ka viņa cer izkulties sveikā. Vai vismaz noturēties, kamēr Rego izdosies atjaunot bara statusu.”

“Vai tas vispār ir iespējams?” ar cerību balsi pajautāju. “Nē,” Vika strupi atcirta. “Bez kartes nav.”

Situācijas smagums izsūca jebkādu dzīvotgribu. Drūmi blenzu telefona ekrānā, cenšoties atcerēties, kāpēc īsti atvēru savu e-pastu. Tad man skatiens aizķērās aiz kādas vēstules, kuru biju sūtījusi pati sev. Varbūt viss vēl nebija zaudēts! Pārsūtījusi to tālāk un veikusi pāris zvanu, kuru laikā saņēmu pozitīvu apstiprinājumu, priecīgi atlaidos krēslā un uz mirkli pievēru acis. Ja tas izdosies, es būšu pelnījusi Nobela prēmiju!

“Ceru, tu neesi aizmirsusi, ka šovakar ir Zemlikas?” Vika stingri noprasīja, kad jau grasījāmies kāpt Bomja automašīnā. Šeit vietā bija retoriskais jautājums: kā var aizmirst!? Briestošais pilnmēness, kaut pa dienu neredzams, tomēr bija skaidri jūtams kā smacējoša, uzbudinoša klātbūtne, ko tikai spēcīgāku darīja priekšnojauta, ka šis vakars var man izvērsties liktenīgs.

Tā kā Viktorija atteicās no mūsu palīdzības rituāla veikšanai pie Vjačeslava dīķa, tad man bija dažas brivas stundas, kuru laikā ieturēt pusdienas, iebraukt mājās pārģērbties un sagatavoties šīvakara lielajam notikumam. Zemliku norises vieta vēl netika atklāta, bara locekļi tikai pēdējā brīdī saņem konkrētu adresi, kur jāierodas. Ņemot vērā situācijas nopietnību, Rego pieteicās pats mani aizvest. Kopā ar Bomi. Nedaudz brīnījos, ka Ingemāram tiek atļauts piedalīties vienā no divdabju sabiedrības nozīmīgākajiem un slepenākajiem pasākumiem. Bet laikam Zvēram bija aizdomas, ka vakars var izvērsties pietiekami karsts un noderēs jebkāda veida palīdzība.

Pēc pusdienām palūdzu Bomi mani aizvest uz kādu adresi Avotu ielas sākumā, kur man vajadzēja paņemt savu pasūtījumu - divas cieši aizlīmētas A4 formāta aploksnes.

Pēc tam žigli ieskrēju mājās, sakārtoju somu ar rezerves drēbēm (pieredze liecināja, ka tās lieti noder pēc pilnmēness nakts skrējieniem), iztīrīju zobus (divreiz), to darot, salauzu vienu zobusuku (vai tas liecinātu par iekšēju trauksmi?) un mierīga kā tanks devos lejā pa kāpnēm pretī savam liktenim (citiem vārdiem sakot, Rego, Nikai un Bomim, kuri jau gaidīja mašīnā).

Pirmo reizi redzēju, ar kādu auto brauc Rego. Tas izrādījās ļoti reprezentabls, stabils Volvo džips, kas, manuprāt, atbilda viņa raksturam - atturīgs, bet tajā pašā laikā īstens zvērs.

Kāpjot mašīnā, sapratu, ka laikam esmu pārāk apkrāvusies ar dažādām somām, stipri ierobežojot savu kustību brīvību. Tomēr vienīgā no automašīnā sēdošajiem, kas piedāvāja palīdzību, bija Nika. Viņa izkāpa, atvēra aizmugurējo bagāžas nodalījumu un bez ceremonijām ielidināja tajā manas sporta un pleca somas.

“Klau, kāda tev pašai ir soma?” cerīgi apjautājos, pamanījusi bagāžniekā arī mugursomu ar stingru aizmuguri -tādu, kādā parasti pārvadā datorus.

“Tā ir manējā,” Veronika norādīja.

“Jauki!” no sirds nopriecājos. “Vari, lūdzu, ielikt pie sevis šīs divas aploksnes? Man tādas ļurīgas somas, baidos saņurcīt.”

“Kas tas ir?” viņa pagrozīja tās rokās, pirms nolika nost.

“Mans testaments,” īsi nosmējos. “Divos eksemplāros.”

Jociņš laikam nebija izdevies, jo izvilināja tikai skāņu smaidiņu.

Kad ieradāmies pasākuma vietā, saule jau labu laiku bija paslēpusies aiz koku galiem un apkārtne tinās tumsā. Lietus bija mitējies, bet brāzmains vējš dzenāja pa debesjumu tumšus mākoņus. Brauciens Daugavpils virzienā ilga pāris stundu, līdz nobraucām no šosejas uz neliela meža ceļa, kas pa saviem līkumiem mūs vizināja vēl kādu pusstundu. Dubļi un dangas, ko apspīdēja auto starmeši, pārliecināja mani, ka apvidus automašīna ir īstā izvēle cilvēkam ar divām dabām. Pats dzīvesveids noteica, ka bieži nākas uzturēties ārpus civilizācijas. Tomēr, lai tur nokļūtu, jāizmanto kāds no tās labumiem - piemēram, automašīna. Ar MINI es varēju necerēt tikt cauri šai šķēršļu joslai. Savukārt Bomja monstrs būtu laimīgs kā kucēns sasmērēt savus riteņus.

Ar šādām domām centos sevi izklaidēt un aizkavēt panikas lēkmi, kas gaidīja īsto brīdi, lai uzbruktu ar pilnu atdevi. Ļoti cerēju, ka Vikai izdosies iegūt nepieciešamos pierādījumus. Ja ne, man bija jābūt gatavai skriet. Un ātri.

Klusiņām savā nodabā klepoju, pa ausu galam klausoties, kā priekšā sēdošie vīrieši apspriež rīcības plānu un

Rego sniedz detalizētu instruktāžu. Brīnījos par viņa atklātības lēkmi, bet to laikam prasīja apstākļi. Nesagatavots, nebrīdināts Bomis bija beigts Bomis. Katrā ziņā plāns bija vienkāršs - tikko spriedums tiks pasludināts, viņš mani paķer, iespundē Rego automašīnā un pēc iespējas ātrāk dodas atpakaļ uz Rīgu, nomaina mašīnas un kopā ar mani noiet pagrīdē. Uz tik ilgu laiku, cik nepieciešams. Pēdējais faktors biedēja visvairāk. Kā gan Rego pados ziņu, ka var jau nākt laukā (no turienes, kur mēs būsim, lai kur arī tas būtu), ja nebūs iespējas sazināties? Mirkli apdomājos un atzinu savā spriedumā kļūdu - mani biedēja kas cits. Šovakar deviņos un septiņpadsmit minūtēs bija jāuzlec pilnam mēnesim. Precīzi tikos, sekundi sekundē, es zaudēšu cilvēcisko veidolu un virsroku ņems mana otra daba. Labi, bez izlikšanās - es kļūšu pūkaina un astaina. Šādā paskatā man būs jāmēro atpakaļceļš. Kopā ar svešinieku.

“Sasodīts,” šausmās novaidējos un atspiedu pieri pret vēso priekšējā sēdekļa pagalvja ādu.

“Kas notika?” Nika līdzjūtīgi pieskārās manam plecam. Jāsaka, tajā brīdī es uzslavēju savu pašsavaldību, jo nevis mēģināju ar viņas galvu izdauzīt sānu logā atbilstošu caurumu, bet tikai paraustīju plecus un nomurmināju kaut ko par sliktu pašsajūtu. Tā kuce bija vainīga pie šīs ķezas! Un tagad viņa gluži mierīgi sēdēja blakus un brīnījās, kas gan ir noticis! Pustumsā uzmetu blondīnei niknu skatienu un ar prieku konstatēju, ka iepriekšējais apgalvojums bija pārspīlēts. Veronika krampjaini raudzījās tālumā un bija sakodījusi lūpas līdz asinīm. Tā viņai arī vajadzēja!

Ar šādām negantām domām es izkāpu no auto, kad tas beidzot bija izbraucis no meža klajumā un apstājies pie elegantas divstāvu viesu mājas. Bija vainojams vai nu uztraukums, vai ilgais ceļš, bet, uzlūkojot māju, man saļodzījās ceļi, un es būtu ar negodu nonākusi dubļos, ja Bomis laikā neapliktu roku man ap vidukli un nesagaidītu, kamēr atgūstu pamatu zem kājām. Nelielā intīmā ainiņa nepaslī-dēja Rego garām nepamanīta. Slepkavnieciski nopētījis mūs abus, viņš tomēr atturējās no komentāriem, bet pietika ar skatienu, lai liktu man justies neērti. Pateicīgi uzsmaidījusi Bomim, centos atsvabināties no viņa tvēriena. Bet Inge-māru tik viegli neiebiedēsi. Spītīgi pacēlis zodu, viņš pievilka mani tuvāk, izaicinot Rego. Manu pateicību nomainīja nepatīkams pārsteigums. Vēl tikai testosterona uzliesmojumu man te trūka! Diezgan nepacietīgi nopurināju Bomja roku un devos pakaļ somai uz mašīnas aizmuguri.

“Vīrieši,” Nika draudzīgi nosmējās, komentējot tikko notikušo.

“Jā, liek aizdomāties, vai tikai tava izvēle tomēr nav pareizāka,” piekrītoši nopurpināju.

“Kā tu to domā?” Veronika neizpratnē palūkojās manī, padodot sporta somu.

“Tā meiteņu padarīšana,” sazvērnieciski piemiedzu, apjaušot, cik muļķīgi tas izskatās no malas.

“Ak tas!” Viņas acīs bija lasāms, ka pilns rublis man nav. Dažu kapeiku tomēr trūkst.

Nolēmu sevi tālāk nepazemot un, veltījusi viņai vainīgu smaidiņu, pievienojos barvedim, kurš jau sāka kļūt nepacietīgs.

Izgaismotās guļbūves priekšā bija novietots vairāk nekā divdesmit automašīnu, bet pie durvīm mūs sagaidīja apsardze. Apsveicinājušies ar priekšniecību, viņi informēja, ka lielākā daļa dalībnieku jau pulcējas nojumē aiz mājas.

“Turies man līdzās,” Bomis pavēlnieciski nočukstēja.

“Tad nes manu somu,” nolēmu izmantot situāciju un atbrīvot sev rokas. Tieši īstajā laikā, jo telefonā iemirgojās paziņojums par saņemtu jaunu ziņu. Tā bija no Vikas. Viss esot izdevies, viņa esot ceļā, vietu zinot.

Jauki. Tikai cerēju, ka viņa ieradīsies laikā.

Nojume izrādījās lauku ciemata estrādes vārda cienīga. Nelielu paaugstinājumu sedza jumtiņš, bet pusaplī ap to bija izvietoti soli vismaz divsimt skatītājiem. Strādājot reklāmas aģentūrā, man bija izveidojies profesionāls ieradums - noglabāt atmiņu arhīvā vietas, kas nākotnē varētu noderēt pasākumu, prezentāciju un citādu aktivitāšu rīkošanai. Un šī vieta bija ideāli piemērota sporta spēlēm. Ja vien pēc šī vakara man vispār būs nākotne...

Dažus soļus aiz estrādes bija stāvkrasta kritums vismaz piecu metru dziļumā. Lejā melna un auksta plūda likteņupe Daugava. Gaisā vēdīja upes smarža, bet tikko dzirdami vēja čuksti purināja gar krastu augošās nokaltušās niedres. Pie nojumes jumta bija piestiprināti spoži prožektori, kas izgaismoja solus un skatuvi, bet visu tālāko ietina tumsa. Tā kā līdz mēness lēktam bija atlicis vēl pāris stundu, tad mākslīgais apgaismojums bija nepieciešams. Palūkojos tumšajā debesjumā, kur neredzama, bet nojaušama bija pilnmēness klātbūtne. Kamēr, nogrimusi domās, pētīju apkārtni, cilvēki pamazām ieņēma brīvās vietas puslokā ap skatuvi. Es nesteidzos apsēsties, bet paslēpos Bomja ēnā. Pirmo reizi mūžā sajutos tik vientuļa un visu pamesta.

Klajumā zumēja klusas sarunas, divdabjiem satraukti pārspriežot gaidāmos vakara notikumus. Manīju sev veltītus skatienus, kas bija tālu no labvēlīgiem. Tikai Rego liegums pagaidām mani pasargāja no viņu dusmām.

Klusiņām lamājoties, meklēju tumšāku stūri, kurā ielīst.

“Nenervozē,” Bomis, pamanījis uztraukumu, mierinoši satvēra manus pirkstus. “Viss būs labi. Es tevi pasargāšu.” “Ingemār, man jāsaka godīgi,” noriju kaklā sakāpušo kamolu, “tavs un Rego plāns ir labs. Bet mans ieteikums -brīdī, kad spriedums ir pasludināts, ņem kājas pār pleciem. Tu nezini, ar ko tev ir darīšana. Tie ir dzīvnieki, zvēri. Viņus neapturēs nekas. Tāpēc turies no manis pa gabalu. Ja, protams, tev sava dzīvība ir dārga.”

“Aizmirsti,” viņš spēji sagrāba mani aiz pleciem un dusmīgi sapurināja. “Izmet šādas domas no galvas! Tu tiksi prom. Sveika un vesela. Tikai nepadodies par agru! Es negrasos tevi te pamest.”

Jau gribēju iebilst, bet tobrīd klajumā iestājās ledains klusums, it kā sarunu liesmiņas būtu nopūtusi auksta vēja brāzma. Visi nogaidot pagriezās pret viesu namu un klusējot lūkojās uz tikko piebraukušajām automašīnām. Starp melnajiem, spīdīgajiem Audi diemžēl nemanīju baltu Lexus. Toties lieliski zināju, kurš tūlīt iznāks uz skatuves.

13

“Klusumu,” Rego pavēloši norējās, pārlaizdams baram brīdinošu skatienu. Viņš varēja arī neko neteikt. Barveža klātbūtne vien apklusināja pārējos labāk par jebkuriem vārdiem. Pirmo reizi man bija iespēja vērot Rego Zvēru kā jauno barvedi. Jāatzīst, skats bija iespaidīgs. Viņa izstaroja autoritāti, kas prasīja bezierunu pakļaušanos. Nojautu, ka Uldis Erdbergs bija daudz pielaidīgāks un maigāks vadītājs par Rego. Visticamāk, ne visi bara locekļi bija apmierināti ar šīm pārmaiņām. Uzmetu žiglu skatienu skatītāju vietās sēdošajiem, kurus bija pārņēmis savāds, nogaidošs sastingums.

Augstie viesi jau ieņēma vietas uz skatuves - Arhivārs ratiņkrēslā, Paolo ar drošībniekiem līdzās, Toms Hekss, kurš turējās nedaudz ēnā, ik pa laikam veltīdams man iedrošinošu smaidu. Tas neko daudz nelīdzēja, jo slaidajā vīrietī līdzās viņam atpazinu Lietuvas bara vadītāju Kestuti Šuod-raski, kurš lūkojās manī ar neslēptu asinskāri. Nevilšus pavirzījos tuvāk Bomim, pa pusei aizslēpdamās aiz viņa varenā auguma.

Kamēr Rego iepazīstināja klausītājus ar vakara programmu, kurā ietilpa Arhivāra lēmuma paziņošana, soda piespriešana un pasākuma noslēgumā bankets un brīvais laiks apkārtējos mežos, es klusībā lūdzos augstākiem spēkiem pasteidzināt Viktoriju, lai viņa tomēr paspētu ierasties,

pirms mani ielaiž aszobainā, spalvainā smalcinātājā. Nervozi pametu skatienu pāri plecam uz tumšajiem Daugavas ūdeņiem. Debesis bija noskaidrojušās, un jau manīja pirmās vakara zvaigznes. Lidz mēness lēktam vēl bija atlikusi apmēram stunda, bet es jau manīju pazīstamos karstuma viļņus, kas ik pa laikam deva vietu viegliem galvas reiboņiem.

Piepeši Bomis pakāpās soli atpakaļ, pastumdams mani tuvāk skatuves vidum.

“Ej, tevi sauc,” viņš pačukstēja pie auss. Šaušalīgās pārdomās iegrimusi, es biju palaidusi garām brīdi, kad Rego mani atkārtoti aicināja pievienoties viņam. Ceļgali bija mīksti kā no vates. Es paspēru dažus soļus, bet izvēlējos saglabāt pēc iespējas lielāku atstatumu.

Ar grūtībām piespiedu sevi ieklausīties un koncentrēties uz sacīto.

“Leonīda, vai vēlies vēl ko sacīt savam baram, pirms dodu vārdu augsti godātajam Arhivāram?” Rego izskatījās vēl drūmāks nekā parasti. Tikai tagad pamanīju tumšos lokus zem acīm un rūpju rievas, kas padarīja viņu krietni vecāku. Viņš izskatījās neizgulējies, piekusis un izsalcis. Nomākts, stūrī iedzīts zvērs.

“Leonīda?” viņš klusu atkārtoja, piesardzīgi mani vērodams. Jutu, kā acīs sāk dzelt nodevīgas asaras. Sakodu zobus un domās iespēru sev. Ko gan es varētu sacīt? Kam gan viņi noticētu, ja pret mani bija neapgāžami lietiski pierādījumi? Jebkas, ko es tagad teiktu, izklausītos pēc meliem. Pustumsā nemierīgi mīņājās slaids stāvs. Veronikai bija grūti izturēt ieilgušo klusuma brīdi.

Pagriezos pret nogaidošajiem divdabjiem - pret baru. Priekšējā rindā sēdošajos atpazinu bara vecākos - tiesnešus, kas bija piedalījušies cīņā, kurā Rego un Harijs noskaidroja tiesības uz barveža amatu. Arī viņi izskatījās naidīgi noskaņoti. Ko gan citu es varēju sagaidīt? Jau pirms laika biju ieguvusi nodevējas titulu.

Man nebija vārdu, kas būtu piemēroti šim brīdim, buramvārdu, kas spētu aizburt mani prom no šīs ķezas. Sasodīts! Es pat lāgā neturējos uz kājām! Bet par vienu gan biju pārliecināta. Par Viktoriju. Ja priekšniece bija solījusi ierasties laikā, lai izglābtu manu ādu, tad tik daudz kā pastiept garumā pasākumu jau nu es varēju.

“Labvakar!” nedroši iesāku, uzrunājot klātesošos. Mana balss izskanēja absolūtā klusumā. Pūlis nedeva ne mazāko zīmi, ka mani sadzirdējuši. Uzmetu bailīgu skatienu Rego un sapratu šādas atturības iemeslus. Atņirdzis zobus baisā vieplī, viņš noturēja baru pieklājības un civilizētības rāmjos. Savādi, bet tas bija pēdējais piliens manā savaldības kausā.

“Tās visas ir muļķības! Kāpēc gan lai es zagtu kaut kādu karti?” mana mēle pati no sevis novervelēja, balsij ķeroties aiz asarām. “Neesmu neko zagusi! Kur nu vēl kādu nogalinājusi! Tas viss ir safabricēts, lai mani iegāztu! Lai mani...”

Klepus lēkme aprāva mani pusvārdā, un labi, ka tā. Bomis nāca man palīgā un paglāba no tālāka apkaunojuma.

“Domāju, pietiks,” viņš satvēra mani aiz pleciem un noveda malā, pamādams Rego. Es trīcēju tik stipri, ka tik tikko turējos uz kājām. Ingemārs piespieda mani pie sāna, pieturot un neļaujot sabrukt nelaimes čupiņā uz skatuves dēļiem.

“Vai ir kāds, kas vēlas izteikties Leonīdas aizstāvībai?” Rego uzrunāja klātesošos. Varbūt man tā šķita, bet viņa balsī ieskanējās klusa cerība. Toms Hekss iekrekšķējās, dodams zīmi.

“Šovakar mūs ir pagodinājis vēl kāds augsts viesis,” Rego likās atvieglots. “Toms Hekss, starptautiskais starp-sugu konsultants.”

“Labvakar,” Toms runāja angliski, un Nika viņa sacīto tulkoja. “Esmu šovakar šeit, lai uzraudzītu godīgu un taisnīgu dotās situācijas risināšanu un atbilstoša soda mēra piespriešanu. Kā starpsugu konsultants esmu atbildīgs par to, lai pret jebkuru indivīdu tiktu piemērots vienlīdzības princips. Mans uzdevums ir nepieļaut diskrimināciju, balstoties uz divdabja sugu. Ticu, ka cienījamais Arhivārs paturēs to prātā, paziņojot lēmumu par Leonldai Fēliksai piemērojamo sodu, balstoties uz esošajiem pierādījumiem. Esmu pārliecināts, ka principāts un vietējā bara vadība ir veikusi rūpīgu un detalizētu izmeklēšanu, kuras rezultāti ir pietiekami, lai pieņemtu šādu lēmumu. Tomēr vēlos atgādināt, ka izmeklēšanas veikšanai nav laika ierobežojumu un, ja pastāv šaubas vai aizdomas par nepilnībām atrastajos pierādījumos, tad ir iespējams atlikt soda piespriešanu un izpildi. Šādos jautājumos nepastāv termiņi vai noilgumi. Daudz svarīgāk būt pārliecinātiem, ka neviens sīkums nav paslīdējis garām nepamanīts un neizpētīts. Jo tieši detaļas ir svarīgas tik sarežģītos noziegumos kā šis. Turklāt vēlos atgādināt, ka starptautiskā sabiedrība ar interesi seko līdzi šim procesam un cer uz taisnīgu un rūpīgi izsvērtu spriedumu.”

Toms Hekss runāja īsi, bet viņa sacītajā bija viss: gan cieņas izrādīšana vienai no lielākajām divdabju kopienām -vilkačiem, gan arī slēpti draudi, gadījumā ja tā taisītos nelietīgi izmantot savu ietekmi.

Tomēr šaubījos, vai viņa vārdi daudz man palīdzēja. Arhivāra īgnais ģīmis liecināja, ka viņš šo visu uzskata par nevajadzīgu formalitāti. Spriedums bija gatavs un nemainīgs - Leonīda Fēliksa vainīga, nodot saploslšanai.

Viktorija vēl kavējās.

Nākamais runātājs bija pats Arhivārs Džakomo. Lai ari vīrietis bija piekalts pie ratiņkrēsla, tomēr tas nepadarīja viņu mazāk iespaidīgu un draudīgu. No sirmā vīra plūda vara un spēks gandrīz vai sataustāmos viļņos. Čalas, kas aizsākās pēc Toma Heksa sacītā, apklusa mirklī, kad Arhivārs pievērsa savu smago skatienu baram.

“Rego,” viņš pavēloši norādīja uz vietu sev līdzās. “Izklāsti lietas būtību gadījumam, ja starp bara locekļiem kāds nav informēts vai nezina visas detaļas. Tikai īsi. To, kas neattiecas uz lietas būtību vai izmeklēšanas gaitu, pieminēt nav nepieciešams.”

Rego acīmredzami nepatika, ka pret viņu izturas kā pret puišeli. Precīzāk laikam būtu teikt - kucēnu. Sakniebis lūpas, viņš tomēr pakļāvās un uzsāka atskaiti.

“Šā gada septiņpadsmitajā oktobrī tika konstatēta zādzība. No Glabātāja Vjačeslava Krūma mājām tika nozagta bara teritorijas karte. Pats Glabātājs gāja bojā, iespējams, aizsargājot bara īpašumu. Netika atrastas ielaušanās, vardarbības vai cita nozieguma pēdas. Nekas nenorādīja uz noziedznieka iespējamo identitāti. Līdzīgs noziegums tika pastrādāts Lietuvā. Kestuta Šuodraska baram divdesmit otrajā oktobri tika nozagta karte. Savukārt Lietuvā izdevās iegūt pierādījumus, kas liecināja par iespējamo vainīgo. Pierādījumi ir pēdas nospiedums,” Rego pacēla izstieptās rokās caurspīdīgu plastikāta maisiņu ar ģipša atlējumu, kas izskatījās pēc kaķpēdiņas, un mazāku maisiņu ar spalvu kušķi, “un apmatojums. Abi pieder vienam dzīvniekam, kaķim. Izmeklēšanas gaitā izdevās noskaidrot, ka pieminētais dzīvnieks ir divdabis Leonīda Fēliksa.”

Pēdējo teikumu viņš izgrūda caur sakostiem zobiem, izvairoties uzlūkot mani. Toties citam divdabim nebija problēmu ar redzi. Lietuvietis Kestutis bija gatavs mani pārvērst pelnos ar skatienu vien.

“Paldies, Rego.” Arhivārs pacēla plaukstu, signalizējot, ka pārņem vadību. “Sāksim tad ar pirmā lēmuma paziņošanu, kas skar noziedzīgo indivīdu Leonīdu Fēliksu un viņai piemērojamo sodu.”

Džakomo brīdi pauzēja, uzsverot situācijas nopietnību. Paldies, bet vēl lielāku uzsvaru man nevajadzēja. Mirklis man bija pietiekami nopietns. Drudžaini iekrampējos Bomja rokā, aukstiem, slapjiem pirkstiem caurvijot viņējos. Viktorija vēl kavējās.

“Trīspadsmitā Svētās Romas Dieva suņu princepa Johana Henriksona Švarca vārdā izsludinu spriedumu lietā pret Leonīdu Fēliksu,” Arhivārs ceremoniāli iesāka, atlokot baltu, biezu papīru, uz kura melnos burtos dusēja mans liktenis. “Atzīta par vainīgu nodarījumā pret Latvijas teritoriālo baru, kas sevī ietver zādzību, Glabātāja un viņa ģimenes slepkavību. Sods ir atbilstošs nodarījumam, kas tiek klasificēts kā nodevība pret baru. Sods - izdzīšana...”

Lai arī zināju, kas man draud, tomēr dzirdēt to bija vairāk, nekā spēju izturēt. Jutu pēkšņu nelabuma vilni ceļamies uz augšu.

“Sods stājas spēkā - nekavē...” Arhivāru pusvārdā pārtrauca spožs uzplaiksnījums, un uz skatuves līdzās viņa ratiņkrēslam parādījās balta ēna.

“Palūgšu mirkli uzgaidīt,” Viktorijas balss pāršķēla piepešo klusumu kā pātagas cirtiens. “Man ir jauni pierādījumi.” Viņa tomēr paspēja! Es no prieka balsī ieraudājos, pasaulei paslēpjoties aiz asaru miglas. Mana ragana nepameta mani grūtā brīdī!

“Kādi vēl pierādījumi?” Arhivārs nešķita iespaidots. Dusmīgi palūrējis pāri briļļu rāmim, viņš papurināja galvu. “Spriedums ir gatavs, princeps ir pieņēmis lēmumu.” “Atļaušos iejaukties,” Toms Hekss nomurrāja, klusu ieslīdēdams pa vidu. “Kā jau iepriekš teicu, starptautiskā sabiedrība vēro un paļaujas uz to, ka vilkači kalpos tai par taisnīguma etalonu. Ja tiek ignorēti kādi pierādījumi, tad nevar būt pat runa par taisnīgumu. Lai ragana runā! Jūsu pienākums ir uzklausīt.”

“Tu man nenorādīsi uz maniem pienākumiem,” Arhivārs dusmīgi nošņāca.

“Visu cieņu,” lietuvietis pievienojās. “Bet šis jautājums attiecas ari uz manu baru. Un es vēlos iepazīties ar jaunajiem pierādījumiem, ja nu gadījumā tie ir izšķiroši bara nākotnei.” Rego izlēma paklusēt, redzēdams, ka arī bez viņa iejaukšanās Džakomo būs spiests atļaut Viktorijai izteikties. Nebija prātīgi vēl vairāk nokaitināt veco vīru un izsaukt viņa dusmas uz sevi. Es sekoju Rego piemēram un turēju mēli aiz zobiem. Nojautu, pret ko Viktorija varētu liecināt. Palūkojoties uz Veroniku, bija skaidrs, ka neesmu vienīgā, kas to nojauš. Bāla kā spoks jaunā sieviete klusu stāvēja maliņā, skatienam šaudoties un meklējot atkāpšanās ceļu, ja tāds būs nepieciešams. Ar īsu kustību pievērsu Bomja uzmanību. Piekrītoši pamājis, viņš nemanāmi nozuda no mana sāna.

“Negribu izrādīt necieņu,” Viktorija uzrunāja Arhivāru. “Tomēr uzskatu, ka jums ir jāuzklausa kāds liecinieks.” “Liecinieks?” Džakomo šķita pārsteigts. “Kur tad tāds visu laiku slēpās? Labi, tikai ātri.”

Viktorija nokabināja no pleca lielo, balto ādas somu un izvilka no tās stikla Borjomi minerālūdens pudeli, piepildītu līdz augšai. Tikko dzirdami noskaitījusi buramvārdus, viņa to atskrūvēja un lēnā strūkliņā sāka liet ārā ūdeni.

Lampu gaismā sudrabaini iemirdzoties, piles traucās pretī skatuves dēļiem un pārvērtās, tiklīdz tos sasniedza. Gluži kā piepildot tukšu trauku, Viktorija pamazām no pudeles izlēja cilvēku. Sievieti. Mani!

Pārsteiguma pilnas skaņas pāršalca apkārtni. Divdabji cēlās kājās un spiedās tuvāk skatuvei, lai labāk redzētu notiekošo.

“Atpakaļ!” Rego autoritatīvi ierēcās, norādīdams baram viņu vietu. Divdabji negribīgi paklausīja, piesēzdami turpat paaugstinājuma piekājē.

Tikmēr es nespēju novērst skatienu no savas dvīņumāsas. Viņa bija tērpusies manā jakā, džinsos, mati bija vēja izpluinīti, un bija jāatzlst, ka es - tas ir, viņa, - izskatījos gluži labi. Es pat teiktu - sasodīti labi!

“Sirēna,” Viktorija pavēloši uzrunāja. “Parādi savu īsto seju.”

Dubultniece krampjaini noraustījās un, saverkšķījusi seju sāpēs, lēnām pārmainījās par blondu, gluži kailu jaunu dāmu ar garu bizi un kuplām auguma aprisēm.

“īsto seju, es teicu,” Vikas balss noskanēja kā tērauds.

Jau atkal mokoši izlocījusies, blondīne pazuda, dodot vietu sirmai večiņai puķainā halātā un rozā gumijniekos.

“Sirēna, es tevi brīdinu,” Viktorija bija nepielūdzama. Pacēlusi roku pavēlošā žestā, viņa atkal sāka murmināt buramvārdus. Draudi iedarbojās, un šoreiz bez īpašām ceremonijām ūdens gars nomainīja izskatu. Mūsu priekšā stāvēja nenosakāma dzimuma zaļš, zvīņām klāts radījums ar vardei līdzīgu galvu un garu ķirzakas asti.

“Maita,” svepstoši nošņācies, tas ar palēcienu centās nosprukt no skatuves. Bet, iekams Rego vai kāds cits paspēja reaģēt, Viktorija pakratīja nu jau tukšo pudeli un sirēna kļuva gluži rāma.

“Es tevi turu,” viņa biedinoši atgādināja un tad pievērsās Arhivāram: “Šeit ir mans liecinieks. Drīzāk jau līdzdalībnieks. Vjačeslava Krūma sieva Roze. Ūdens gars, sirēna.” “Klausos tevī, ragana,” Džakomo domīgi pakasīja zodu. Šāds pavērsiens bija viņu pārsteidzis.

“Leonīda Fēliksa nenozaga karti. To izdarīja šī sirēna kopā ar līdzdalībnieci. Domāju, sākotnēji nekāda plāna nebija. Tas dzima tobrīd, kad Roze pieķēra zagli, kurš centās nozagt karti. Tas bija kāds noziedznieks ar iesauku Karote. Viņš pirms nāves atzinās, ka dara to kādas jaunas sievietes uzdevumā.” Viktorija ieturēja pauzi, ar skatienu piekaļot blondo vilkati pie skatuves dēļiem.

“Kas ir šī persona?” Rego dzīvnieciskajā rūcienā tik tikko varēja izšķirt vārdus. “Kura ir līdzdalībniece?”

“Veronika,” Viktorija klusām noteica, ar skatienu sameklējot Rego palīdzi. Izkliegusi protesta saucienu, Nika mēģināja bēgt, bet gluži kā no nekurienes līdzās iznira Bomis un satvēra viņu lāča cienīgā tvērienā, noturot uz vietas.

“Tie ir meli!” viņa kliedza un bezpalīdzīgi ķepurojās. “Jums nav pierādījumu! Tas ir apmelojums! Es neko neesmu ņēmusi!”

Viktorija neko neatbildēja, vien pievērsa skatienu līdz šim klusējošajai sirēnai, kura, nervozi kustinot asti, gaidīja, kas notiks tālāk.

“Parādi,” ragana noskaldīja kā ar sudraba cirvi. “Tagad.” Sirēna nikni pakratīja galvu, izbolījusi ūdeņainās acis. Šņācot un kārpoties tā, likās, mēģināja aizmukt, nekustēdamās ne no vietas. Tomēr Viktorijas vārdiem bija spēks. Ar katru sekundi sirēna kļuva aizvien caurspīdīgāka un gluži

kā uz ekrāna sāka projicēt attēlu jūkli. Ar laiku tie sāka virknēties secīgi. Roze - sirma večiņa Česika laivu mājā. Zagļa Karotes pēdējās dzīves stundiņas. Tikšanās ar Veroniku. Kabatas lakatiņā ietīts spalvu kušķis. Kartes.

Nelabuma sajūta neatkāpās, tieši otrādi - pieņēmās spēkā. Manas aizdomas apstiprinājās. Mani bija iegāzis cilvēks, kuru uzskatīju par draugu. Retumu starp bara biedriem.

“Kāpēc?” lūdzoši palūkojos Veronikā, kura tagad, galvu nokārusi, ļengani gulēja Bomja rokās. “Kāpēc tu to darīji?” Visi pievērsās blondajai vilkatei, kas kā lupatu lelle bez gribas un spējas runāt bija padevusies liktenim.

“Runā,” Rego aizvien mazāk izklausījās pēc cilvēka. Pilnmēness lēkts bija vien nieka minūšu attālumā. Stress, dusmas, bailes - tas viss mazināja vilka paškontroli.

“Varbūt kļūdos, bet domāju - Veronika to darīja karjeras dēļ,” Viktorija ierunājās, nesagaidījusi Veronikas atbildi. “Viņa ir greizsirdīga uz Leonīdu.”

“Kāpēc?” neizpratnē palūkojos uz priekšnieci. “Veronika baidās, ka tu ieņemsi viņas vietu.”

“Kā Rego palīdze?” Tas bija pats stulbākais iemesls, kādu varēju iedomāties.

“Ne tikai,” Viktorija, piešķiebusi galvu, nolūkojās klusējošajā blondīnē. “Domāju, jaunkundze ir iemīlējusies savā priekšniekā. Bet tā ir zudusi mīlestība. Bez atbildes jūtām.” “Kas par muļķībām!” Jutu savādu atvieglojumu, apjaušot, ka šoreiz Vika gan ir nošāvusi greizi. “Veronika ir les-biete! Viņai patīk meitenes!”

Mani vārdi izraisīja īstu vētru. Tomēr ne tādu, kā gaidīju. Attapos, pārsteigtu skatienu ieskauta un neticīgu smieklu apšalkta.

“Kurš tev to teica?” pat Rego saspringtā izteiksme uz mirkli atmaiga.

“Kā?” biju izbrīnīta, ka Nikas bars nav informēts par viņas orientāciju. “Veronika pati man stāstīja...”

“Muļķe!” Jaunā sieviete piepeši atguva runas spējas. Izkliegtais vārds bija kā pliķis man sejā. “Tu esi tāda muļķe! Ko gan viņš tevī saskata...”

Tagad bija mana kārta sarkt un bālēt.

“Runā,” Rego atkārtoja, nostājies sievietei priekšā un satvēris viņas zodu lielajā plaukstā, piespiežot uzlūkot sevi. Laikam barvedim ir spējas atraisīt mēli.

“Jā,” Veronika spītīgi atmeta galvu, blondām matu šķipsnām pasprūkot no ciešās zirgastes. “Tā biju es. Es izdomāju šo plānu. Roze tikai palīdzēja to realizēt. Mēs nozagām leišu karti. Jo Roze negribēja riskēt ar Vjačeslavu. Ja viņš pazaudētu karti, pēc likuma viņš būtu nodevējs un viņam draudētu izraidīšana. Es sagādāju spalvas, palīdzēju Rozei iegūt informāciju par Leo formu. Gribēju, lai visi tur aizdomās to kaķi, lai viņa vienreiz aizvāktos no mana ceļa. Bet tikmēr es atgūtu kartes, pierādītu, cik vērtīga un noderīga esmu baram. Es esmu pelnījusi vietu līdzās Rego! Tā ir mana! Tikai mana!” “Kāpēc?” Laikam biju vienīgā, kuru interesēja šis jautājums, jo pārējie jau sāka lēnām, bet ar nodomu sašaurināt loku ap Niku. “Ko es tev tādu esmu izdarījusi? Domāju, ka esam draudzenes.”

“Draudzenes!” viņa rūgti, ar izsmieklu iesaucās. “Es neesmu akla. Redzu, kas notiek. Tu gribi ieņemt manu vietu. Domā - es nesapratu, kāpēc vienmēr biji tik gatava izpalīdzēt, lai gan vārdos apgalvo, ka nevari barvedi ciest? Personīgā patika ir viens, bet pozīcija barā - pavisam kas cits! Tu - karjeriste!”

“Par ko tu tagad runā?” nespēju aptvert. Veronika mani apsūdzēja nodarījumā, kas man nebija pat sapņos rādījies! Viņa domāja, ka vēlos kļūt par Rego asistenti!

“Beidz izlocīties!” viņa izspļāva vārdus, pilnus ar indi. “Es redzu tev cauri! Atradi veidu, kā nodrošināt vietu barā. Caur gultu! Nekā nebija! Es tik viegli nepadošos! Maita!” Šokēta un satriekta, es pakāpos pāris soļu atpakaļ, nevilšus uzskrienot virsū Paolo, kas līdzjūtīgi pavērās manī. Nezinu, cik daudz ārzemju viesi saprata no notiekošā, bet, spriežot pēc man veltītā skatiena, kāds no viņiem nodarbojās ar sinhrono tulkošanu.

“Tad tu biji gatava riskēt ar baru amata dēļ?” Nespēju pieņemt šo domu. “Kas tev liek domāt, ka tu vispār to varētu zaudēt? Rego sadarbojās ar mani, nepieciešamības spiests. Tu ievārīji šo ķezu, un, lai to izstrēbtu, viņš zvanīja man. Tu pati biji tam iniciatore.”

“Ko tu runā?” Veronikas acīs iemirdzējās trakuma uguntiņas. “Es taču redzu, kā viņš izturas! Uz pasaules ir vēl tikai viens cilvēks, kas spēj barvedi tā nokaitināt. Viņa bijusī sieva!” “Jā, tāpēc viņa arī ir bijusī!” centos paskaidrot acīmredzamo. Rego mani apsteidza, ar plaukstas virspusi uzšaujot Veronikai pa seju. Blondīnes galva atmetās atpakaļ sāpīgā leņķī, un viņa saļima Bomja rokās. Sieviete nezaudēja samaņu, tikai sparu. Negaidītais sitiens lika man šausmās iekliegties. Grasījos jau steigties palīgā, kad Paolo mani apturēja, uzliekot roku uz pleca.

“She is not a person anymore',” viņš nočukstēja man pie auss. Mēness spiediens atbalsoja drošībnieka vārdus manā apziņā, tomēr cilvēciski man bija grūti to pieņemt. Nikni

nokratījusi viņa roku, paspēru dažus soļus atpakaļ. Rego strauji palūkojās manī un brīdinoši ierūcās, liekot atkāpties. Viņa acis, lai ari vēl pēc apveida cilvēciskas, bija zaudējušas jebkādu cilvēciskumu. Man pretī raudzījās dzīvnieks. Vilks. Bara vadonis. Un šobrīd viņu bija labāk neizaicināt. Sakodu zobus un apvaldīju dusmas, ļaujot pašsaglabāšanās instinktam sevi mierināt.

“Kāpēc Roze piekrita piedalīties tavā plānā? Vai viņa nogalināja savu vīru?” viens no bara vecajiem - sirms kungs ar spieķi rokās - uzdeva jautājumu bezspēcīgi elsojošajai Veronikai.

“Nenogalināju es Česiku,” negaidīti ierunājās sirēna, balsij ieskanoties kā klusam sudraba zvaniņam, skumjam un vientuļam. “Kad atgriezos no Lietuvas, mans mīļotais jau bija mani pametis vienu. Atradu es Česīti, bālu un aukstu, slapju viņa pēdējā gultiņā. Kāds man atmaksāja par maniem grēkiem. Par to, ka palīdzēju tai kucei. Noticēju. Bet kā gan ne? Viņa raudāja tik dzidras asaras, sirsniņa lūza kā plāns ledutiņš.”

“Tā ir taisnība,” Viktorija piekrītoši pamāja. “Roze nav Vjačeslava slepkava.”

“Bet kāpēc tad tu slēpies? Mēs tevi meklējām!” īsti nesapratu, kāpēc jāslēpjas nevainīgam cilvēkam. Sirēnai. Ūdens garam. Vienalga - doma nemainīga!

“Man bija bail,” vardes purns pavērās manī. Balss un izskata atšķirības uzdzina šermuļus. “Baidījos, ka mani piemeklēs līdzīgs liktenis.”

“Bet kāpēc?” man joprojām nebija skaidrs.

“Domāju - kāds ir uzzinājis, kādus nedarbus sastrādāju leišos. Bet es taču tikai gribēju palīdzēt apvienoties mīlošām sirdīm. Lai priekšnieks pamana, cik mīļa un uzticama draudzene viņam līdzās soļo. Jo tā ir tāda laime - atrast savu otru pusīti.”

Sirēna savieba purniņu trakā grimasē, un pagāja laiks, iekams aptvēru, ka viņa raud. Apraud sava mīļotā zaudējumu. Iekodu lūpā, lai nesāktu šņukstēt līdzi. Mani nervi šovakar bija kā uzvilktas stīgas.

“Bet kurš tad nogalināja Vjačeslavu?” Rego jautāja. Jautājums manī modināja jau labu laiku snaudošās aizdomas par noslēpumaino Maksimu Lūkasu, Glabātāja mācekli. Tomēr, pirms paspēju tās paust, Viktorija pasteidzās ar sensacionālu paziņojumu.

“Aicināšu mums pievienoties Vjačeslava Krūma nāvē vainojamos,” viņa skaļā balsī sauca, lūkojoties kaut kur meža virzienā pāri nogaidošo divdabju galvām. Kņada un troksnis pieauga. Ja tas bija patiesais slepkava, tad ko viņš vai viņa dara šeit? Vai nebaidās par savu drošību? Ierasties vilku barā un atzīties tik baismīgā nodarījumā! Tas bija vai nu liels drošsirdis, vai trakais!

Tomēr mežmala palika klusa un tumša.

“Что за фокусы?'" Vika neapmierināti nočukstēja un, parakņājusies somā, izvilka gigantisku sērkociņu paciņu. Tie laikam bija domāti kamīna iekurināšanai. Vienu uzšķīlusi, ragana sāka virs raustīgās liesmiņas murmināt buramvārdus, raidot draudīgus skatienus meža virzienā. Gaisā virmoja kaut kas neparasts un bīstams, liekot sīkajiem matiņiem uz spranda saslieties stāvus. Pat vējš likās pierimis un gaidpilns, mežs - draudīgi pieklusis, bet Daugava aiz mūsu mugurām turpināja savu mūžīgo tecējumu.

“Ragana, apstājies!” piepeši atskanēja skanīgs, daudzbalsīgs izsauciens. “Ne no labas gribas, tavas varas saistītas mēs nākam!”

Pastiepos uz pirkstgaliem, lai labāk saskatītu. Ārpus izgaismotā skatuves apļa valdīja tumsa, bet, spriežot pēc kņadas vilkaču vidū, viņas bija klāt. Cilvēku stāvi pašķīrās, un mūsu priekšā nostājās trīs jaunas sievietes. Viņas visas bija līdzīgas, tomēr ģērbušās atšķirīgi. Divām bija svārki, bet trešā valkāja platas bikses. Viņu drēbes bija tumši zaļas, lieliski izceļot koši rudās matu krēpes, kas kuplos viļņos plūda pār slaidajiem pleciem.

“Nelieciet man atkal dedzināt,” Viktorija brīdinoši nočukstēja. Sievietes samierinoši pamāja, un šī kustība bija spocīgi sinhrona.

“Mēs esam klāt... vaicā... ko gribi zināt,” nenovērsdamas sudrabaini pelēkos skatienus, viņas uzrunāja Viku, papildinot cita citas sacīto.

“Man jūsu atbildes nevajag.” Viktorija pakāpās soli atpakaļ, nostājoties man līdzās. “Atbildiet vilkam. Viņam jāzina.”

Rego jautājoši pavērās raganā, nesaprazdams, no kura gala sākt. Viktorija nedaudz aizkaitināti nopūtās.

“Kas jūs esat?” viņa pateica priekšā.

“Huldras,” sievietes, kuru radniecība bija acīmredzama, vienbalsīgi noteica. “Koka dvēseles. Priežu meitas.”

Rego turpināja neizpratnē blenzt. Viktorija man līdzās sašūpojās. Es žigli satvēru viņas roku. Priekšnieces plauksta dega kā ugunī. Ar nedaudz aizmiglotu skatienu viņa stingi vērās tālumā. Vai nu Viku bija noķēris kāds rudens vīruss, vai arī maģija prasīja savu. Katrā ziņā mums bija jāpasteidzas.

“Vai jūs nogalinājāt Vjačeslavu Krūmu?”

“Mēs... nenogalinājām... veco vīru,” huldru balsis šalca kā vējš kokos. “Tas bija... nelaimes... gadījums...”

Viņas runāja cita caur citu, pabeidzot sakāmo otras vietā. Kopā veidojās teikums, bet ar tādu kā atbalsi.

“Kas notika? Izstāstiet!” mudināju. No šīs daudzbalsī-bas man reiba galva kā no miglaina attēla.

“Viņi negāja prom, ilgi negāja, tas slapjais mošķis zināja, visu laiku zināja, tā ir īpaša vieta, svēta vieta, bet viņi dzīvo, grēkā dzīvo, un tad viņa aizbrauca, prom aizbrauca, vecais palika, viens palika, runāt gribējām, skaidrot gribējām, jo viņš nepaliek viens, nekad nepaliek, lai iet prom, pavisam prom, varbūt sapratīs, atlaidīs varbūt, bet viņš, muļķis, nobijās, muļķīgi nobijās, skrēja uz māju pa laipu, slīdēja pa slapjo laipu, krita, ūdenī krita, grima, grima, nogrima,” viņas pēdējos vārdus atkārtoja aizvien klusāk un klusāk, līdz palika vien tikko dzirdams čuksts.

Rego šķita atguvis runas spējas.

“Jūs esat koku dvēseles? Un gribējāt pierunāt, lai Krūmu ģimene pārceļas, jo māja atrodas svētvietā?” viņš papurināja galvu kā suns, cenšoties aptvert tikko dzirdēto. Apkārtējo neticīgās sejas izteiksmes pauda ari manas sajūtas. Koku dvēseles? Patiesi? Un kas tā par svētvietu?

“Bet kāpēc tagad? Kāpēc ne agrāk?”

“Visu laiku kopš sākuma, laikus teicām - brauc prom, prom brauc,” pēdējos vārdus viņas draudīgi nodūca, ar pirkstiem norādot uz sirēnu.

“Roze, vai tu zināji, ka tā ir svētvieta?” Rego aizdomājies palūkojās Vjačeslava sievā, aizmirsis par viņas patieso seju, un pārsteigumā sarāvās, saņemot nepatīkamo vizuālo atgādinājumu.

“Zināju, protams, zināju, bet man tur patika, Česītim patika. Lai tie koki iet ieskrieties. Kaut kādas pagales neno-rādis, kur man dzīvot,” sirēna spītīgi pasita zodu augšup.

“Brauc prom!” Huldras sadevās rokās, izveidojot kopīgu frontes līniju, un biedējoši tuvojās sirēnai.

“Pagaidiet,” Rego nostājās pa vidu. “Tad tas bija nelaimes gadījums? Vjačeslavs pats noslīka?”

“Česiks nemācēja peldēt,” Roze skumigi pašūpoja galvu.

“Vītoliņas sniedza zarus, neaizsniedza, grima, grima, nogrima,” huldras bēdīgi atzina. “Negribējām, ļaunu negribējām, parunāt, paskaidrot, pastāstīt. Lai brauc prom, prom brauc. Bet tā peļķe vienmēr blakus, vienmēr kš-kšš-kššš...”

“Bet cik gadu jūs tur jau dzīvojāt? Un vai tad priedes nebija jau pieradušas?” vērsos pie sirēnas.

“Simtu gadu priedes mūžs, katru dienu, nebaltu dienu, vilks ar mošķi grēkā dzīvoja, svētvietā dzīvoja,” huldras dusmīgi nošņāca.

“Kādi trīs gadu desmiti jau būs, kopš ar Česīti laivu mājā ievācāmies,” Roze paskaidroja. “Visu laiku viņas man uzmācās - ej prom, ej prom. Bet man tur patīk!”

Pārdabiskās būtnes atkal ķērās pie dūkšanas, rūkšanas un acu bolīšanas citai uz citu.

“Kāpēc viņas tik jocīgi runā?” klusiņām apvaicājos Viktorijai, kura, nedabiski piesārtusi, krampjaini turējās pie manas rokas.

“Kolektīvā apziņa,” Vika paskaidroja caur sakostiem zobiem. “Viņas nav pa vienai, tikai visas kopā. Viens saprāts uz trim.”

“Ar tevi viss kārtībā?” bažīgi palūkojos priekšniecē. “Varbūt ūdeni?”

“Koki mēģina mukt,” viņa nomurmināja un novicināja tukšo pudeli huldru virzienā.

Sirēnas zaļais skatiens acumirklī pievērsās mums. Vēl kāds nebija apmierināts ar gūstu.

“Rego, vai ir vēl kādi jautājumi?” vērsos pie barveža. Pēc iespējas ātrāk vajadzēja atslogot Viktoriju. Viņa nupat sāka izskatīties izspūrusi - tas bija kaut kas, ko es nebiju pieredzējusi pat ļoti ekstremālās situācijās - kā, piemēram, toreiz, kad ūdens vedējs atveda nepareizos bunduļus vai sienas ofisā nebija nokrāsotas īstajā baltajā tonī.

“Viss, varam beigt.” Viens skatiens uz Viku, un Rego bez vārdiem saprata situācijas nopietnību.

“Ejiet,” Vika nomurmināja, un līdz ar pēdējo zilbi huld-ras vienkārši izgaisa. Bez trokšņa, gaismas efektiem vai citādiem brīnumiem. Bija un izbija.

Viktorija atviegloti nopūtās un uz pussekundi saļima pret manu plecu. Sirēna izmantoja vājuma brīdi un, ar slaidu lēcienu piezemējusies līdzās, izsita pudeli pārsteigtajai raganai no rokām. Plīstošais stikls atbrīvoja ūdens garu, kas klusu zvaniņa skaņu pavadībā pārvērtās lietutiņā un, nolijis zemē, sīkā tērcītē izslīdēja mums starp kājām, un pa stāvo krastu aiztraucās pretī tumšajai upei. Daugava māmuliņa uzņēma platajā klēpī noklīdušo bērnu. Dusmīgi izsaucieni pāršalca klajumu, vilkačiem veltīgi cenšoties aizkavēt sirēnu. Kā sacīt jāsaka - izlietu ūdeni nesasmelsi!

Rego nepievērsa bēglei uzmanību, bet nogaidoši paraudzījās Arhivārā. Laikam jautājumi bija izsmelti.

“Man viss ir skaidrs,” Džakomo apstiprināja manas aizdomas. “Pamatojoties uz raganas sniegtajiem pierādījumiem, uzklausot iesaistīto pušu liecības un balstoties uz man piešķirtajām pilnvarām, atsaucu Leonīdai Fēliksai piespriesto sodu. Tā vietā izraidīšanai tiek nodota vilkate Veronika Slabuckaja.”

“Pagaidiet!” nespēju atturēties bez iejaukšanās. “Bet kā tad izmeklēšana? Vai tad viņas vaina nav jāpierāda?”

Mans izsauciens izpelnījās stingus, dzīvnieciskus skatienus. Pat Nika šķita neizpratnē.

“Apsūdzētā vainu atzina,” Toms Hekss noņurdēja, tikko manāmi brīdinoši pašūpojot galvu. “Uzskatu, ka cienījamais Arhivārs rīkojas savu pilnvaru ietvaros.”

Džakomo gan nešķita iepriecināts, ka kaut kāds konsultants apstiprina viņa lēmumu pieņemšanas tiesības.

“Bet kā tad kartes?” pa vidu iejaucās lietuviešu barvedis Kestutis, kas līdz šim bija klusējot vērojis notiekošo. “Ja jau viņa ir vainīga, lai atdod kartes!”

“Karšu nav,” Nika tikko dzirdami noteica, nepaceļot galvu. “Tās glabājās pie Rozes.”

“Tādā gadījumā,” neparasti ņipri ierunājās Džakomo, “man ir jāpasludina nākamais princepa lēmums attiecībā uz Latvijas un Lietuvas baru teritoriālo piederību.”

“Mirklīti,” pacēlusi rādītājpirkstu pret debesīm, iebildu. “Man ir pamatotas aizdomas, ka Veronika melo. Vai kāds, lūdzu, varētu pārbaudīt viņas somas saturu? Domāju, kartes atradīsies.”

Ja skatiens spētu nogalināt, tad pēc Džakomo raidītā no manis būtu palikusi tikai pelnu čupiņa. Laimīgā kārtā šāda iespēja nepastāvēja. Rego aizdomīgi nopētīja mani, bet ar rokas mājienu deleģēja kādu vilkati sameklēt Nikas somu un atgādāt to šurp. Visi nepacietīgi saskatījās, un klajumu atkal pāršalca cerīgas čalas. Sajutu izmaiņas pūļa noskaņojumā. Agresiju, dusmas un izmisumu aizstāja klusa cerība.

Tikai lietuvietis Kestutis palika ar nemainīgi neapmierinātu seju. Varbūt kaut kas bija zudis tulkojumā.

Jau pēc mirkļa soma tika atgādāta loka viducī, un Rego ņēmās to ķidāt. Jau atverot pirmais, kas trāpījās pa rokai, bija divas biezas aploksnes. Mirkli saminstinājies, viņš kavējās tās atvērt, it kā nespējot noticēt savai veiksmei. Divdabji lēnām virzījās tuvāk, mēģinot saskatīt. Apkārtni sastindzināja satrauktas elpas un klusas nopūtas. Gaidpilnā gaisotne sabiezēja, nospiežot krūtis un padarot elpošanu sāpīgu. Apkārt virmoja tik daudz enerģijas, ka gaiss šķita biezs.

Tajā brīdī no apvāršņa iznira sudrabots pilnmēness, ar pirmajiem bālajiem staru pirkstiem pieskardamies dzīvnieka dvēselei manī. Pasaule sadega karstā tumsā.

14

Rožains saulesstars pakutināja degunu, liekot sparīgi nošķaudīties. Vēl negribēju mosties un atvadīties no saldajām miega skavām. Tomēr gaisma uzmācīgi lauzās cauri puspievērtajiem plakstiņiem. Pārmetu slinku roku pāri degunam, cenšoties aizsegt acis no spožā uzbrukuma. Vēl ne. Vēl pagulēšu. Drusciņ, drusciņ... Ja vien kāds aizvērtu tos mežģīņu aizkarus...

Šī doma pamodināja mani labāk par jebkuru pulksteņa zvanu. Mežģīņu aizkari? Sasodīts! Kur es esmu?

Strauji piecēlusies sēdus, pārlaidu tramīgu skatienu baltajiem koka krēsliem, galdam, skapīšiem. Es sēdēju uz grīdas saplēstā kartona kastē. Ja atmiņa neviļ, tad šī grīda bija Viktorijas virtuves sastāvdaļa.

“Labrīt!” pie auss nodūdoja maza, salda balstiņa, un manā priekšā nostājās priekšnieces jaunākā meita - izspūrusi maza raganiņa, tērpusies rozā pidžamā ar kaķīša attēlu.

“Čau!” apjukusi atbildēju, nespējot koncentrēties pietiekami, lai mēģinātu piecelties kājās.

“Kura ir tava mīļākā krāsa?” Tamāra pievienojās man uz grīdas, sakrustojot kailās pēdas zem apaļā dupša.

“Kā, lūdzu?” Dunošās galvassāpes, kas pamazām uzplauka pierē aiz uzacīm, traucēja saprast ne tikai jautājuma būtību, bet arī to, kāpēc tas būtu tik svarīgi astoņos no rīta.

“Es prasu - kura krāsa tev patīk?” Tamāra pacietīgi atkārtoja, pavirzoties man tuvāk.

“Umh...” neskaidri izdvesu, cenšoties atcerēties, kādas vispār pasaulē ir krāsas. “Zila. Man patīk zila krāsa.”

“Gaiša vai tumša?”

Vai nu man tas rādījās galvassāpju iespaidā, vai ari sku-ķēnam patiesi sāka augt ragi? Mazais velnēns nelikās mierā.

“Kāda starpība?” gurdeni noprasīju.

“Redzi, Murzikam, Šašlikam un Rembrantam ir katram sava kastīte. Es gribu nopirkt arī tev kastīti. Tikai nezinu, kādā krāsā,” Tamāra nopietni paskaidroja, uzlikusi mazo rociņu man uz ceļa.

“Kastīte?” nojautu kaut ko nelabu. “Par kādu kastīti tu runā?”

“Kā?” mazo no sirds pārsteidza mana neattapība. “Kaķu kaste! Kur tad tu iesi ču...”

“Брысь!1” nedaudz dusmīgs izsauciens neļāva Tomkai pabeigt domu un paglāba mani no pilnīga apkaunojuma.

“Ātri uz savu istabu!” Raganu mamma stāvēja mūsu priekšā, iespiedusi rokas sānos. “Apģērbies, modini māsu, un nāciet brokastis.”

“Bet, mammu!” Tamāra žēlabaini iesāka.

“Liec tantei Leonldai mieru.” Viktorija bija nepielūdzama. Arī uzmesta lūpa un dusmīgs skatiens caur pieri nespēja viņu ietekmēt.

“Tie bērni...” viņa domīgi nopūtās Tamārai pa pēdām un tad pastiepa roku, palīdzot man piecelties no grīdas. “Tu izskaties drausmīgi.”

“Paldies.” Pateicība bija domāta par izglābšanu no nepieciešamības izvēlēties savas kaķu tualetes krāsu, nevis

par mana ārējā tēla vērtējumu. “Tici man, es jūtos tā, kā izskatos. Kas vakar notika?”

“Duša, kafija, brokastis,” Vika noskaldīja, iespiežot man rokās dvieli un norādot uz durvīm. Viņai bija visas tiesības raukt degunu. Par spīti agrajai stundai, priekšniece, kā vienmēr, izskatījās nevainojami. Varbūt tas bija, pateicoties raganiskajam mantojumam?

Bet Viktorijai bija taisnība. Ar katru izpildīto uzdevumu (karsta duša, sātīgas brokastis un stipra kafija) es sajutos aizvien labāk. Kad meitenes bija paēdušas un jau devušās uz savām istabām, Vika deva zīmi, ka ir pienācis laiks aprunāties.

“Kā es nokļuvu pie tevis?” Šis jautājums bija aktuālākais. “Bija sarunāts, ka Bomis mani vedīs uz Rīgu.”

“Bomja kungam nebija atbilstoša aprīkojuma.” Viktorijas zilajās acīs uz sekundes simtdaļu iespīdējās velnišķīgas uguntiņas, slaidajam pirkstam norādot uz virtuves stūrī stāvošu nelielu konteineru ar režģa durtiņām.

“Tu mani iebāzi būrī?” šokēti pārjautāju.

“Baidījos, ka sasmērēsi mašīnas salonu.” Vika nejutās vainīga un vēsā mierā turpināja malkot kafiju.

Šausmās novaidējos un iespiedu galvu rokās. Jo tālāk, jo trakāk.

“Kas notika? Es neko neatceros.” Jutu, ka bez aspirīna šorīt neiztikt.

“Nav nekāds brīnums,” ragana nicīgi nosprauslājās. “Tava savaldība ir nulles līmenī. Viens skatiens uz mēnesi, un tu jau biji četrrāpus.”

“Vai tad tā nav visiem?” pārsteigti apvaicājos.

“Katrs divdabis spēj kontrolēt pārvēršanos, apvaldīt sevi,” priekšniece neizskatījās apmierināta. “Tikai tu ne.”

“Stress,” taisnojos. “Vainīgs bija stress.”

“Nē, vainīga esi tu,” Vika runāja ar mani kā ar vienu no savām mazgadīgajām meitām. “Tu nemācies. Tu pat necenties! Tava dzīve - это полный бардак![24]”

Viņa pamazām sāka uzvilkties.

“Pagaidi!” Ari mani sāka mosties dusmas. “Ne tev par to spriest! Tev katru mēnesi nesāk augt ūsas un aste!”

“Tu domā, es nezinu, kā tas ir - būt atšķirīgai?” Viņa paliecās uz priekšu, apskalojot mani ar aukstiem niknuma viļņiem. “Tu domā, manām meitām ir viegli? Ведьма^25 - tā nav dāvana, tā ir kondīcija. Diagnoze, ar kuru jāiemācās sadzivot. Tāpēc nestāsti man, cik tev ir grūti!”

Grasījos jau iebilst ko kašķīgu un indīgu, bet tad apvaldīju mēli, pirms izspļāvu to, ko varbūt nāksies nožēlot.

Tā vietā es papildināju pustukšo kafijas krūzi ar karstu pienu.

“Leonīda,” Viktorija bija nolēmusi kalt dzelzi, kamēr vēl tā nav atdzisusi. “Tev ir jāsakārto sava dzīve. Tu nevari pretoties mēnesim, jo šeit tevi nekas netur.”

“Kā tu to domā?” saraucu uzacis. Vikas vārdi man neko neizteica.

“Tavai cilvēka dabai nav kur pieķerties. Tev nav otras puses.” Viņa zīmīgi pielieca galvu.

“Tu domā - mīļākais?”

“Nē, возлюбленный^26,” viņa noliedzoši papurināja galvu. “Kāds, kuram tu uzticies. Kāds, ar ko tu jūties drošībā.” “Tikai nesāc!” brīdinoši iesaucos, no jauna uzplaukstot dusmām. “Nevajag mani mācīt dzīvot!”

Virtuvē iestājās piepešs klusums. Viktorija nenolaida no manis vēso, atturīgo skatienu, gaidot, kad es kapitulēšu. Spītīgi iecirtu zodu krūtīs.

“Pati teici - tā ir diagnoze,” beidzot neizturēju. “Kā lai uzsāku attiecības, ja man ir šāda diagnoze? Kā lai paskaidroju, kāpēc uz trim naktīm mēnesī mani ir pilnībā jāizolē?” “Tu pārspīlē,” viņa pacēla slaido plaukstu un apklusināja mani. “Bet tev ir taisnība - man nav tiesību mācīt tevi dzīvot. Tikai atceries, ko teicu, - kamēr tevi šeit nekas neturēs, pārvēršanās notiks pati no sevis. Tu nespēsi to kontrolēt.” “Labi,” jūtu karstumam noplokot, pielaidīgi noteicu. “Ņemšu to vērā. Bet tagad - vai tu, lūdzu, varētu izstāstīt, kas vakar notika? Es atceros, ka Nika lamājās un tas zaļais radījums aizbēga. Kas tas vispār bija? Tu teici - sirēna. Vai tās atšķiras no nārām?”

“Galvenā atšķirība ir to ietekmē uz apkārtējiem,” Viktorija labprāt paskaidroja. “Droši vien esi dzirdējusi mītus par sirēnām, kas ar savām skaistajām dziesmām uzvilina jūrniekus uz klintīm un nogalina?”

“Jā, bet vai tad tās nav īstas skaistules? Dievietes?” neticīgi pavēros raganā. “Tikai stipri iedzēris jūrnieks to astaino briesmoni nosauktu par pievilcīgu, kur nu vēl skaistu!”

“Tā ir sirēnu patiesā seja. Bet, būdamas ūdens gari, viņas ir apveltītas ar ūdens atmiņu un var pieņemt jebkādu formu. Arī izskatīties pēc tevis,” Vika atgādināja. “Starp citu, šī nav vienīgā lieta, kas mitoloģijā ir aprakstīta neprecīzi. Otra ir to dziedāšana. Viņas nedzied, bet gan izplata ultraskaņas viļņus. Pareizajā frekvencē tie liek cilvēkam justies labi, patīkami. Iedrošina doties tālāk.”

“Un nepareizajā?”

“Tie atbaida.” Viktorija iedzēra malku kafijas un uz mirkli aizdomājās. “Atceries to neomulīgo sajūtu, kas bija pie Vjačeslava mājas? It kā kāds tevi novērotu? Nepatīkami.” Viņa demonstratīvi noskurinājās.

“Tad to radīja Roze?” pārsteigta precizēju. Tas izskaidroja, kāpēc ikreiz, kad bijām pie dīķa, cerēju tur vairs neatgriezties par spīti tam, ka tiešu apdraudējumu nesaskatīju.

“Un tās priežu meitas? Kā tu viņas nosauci - huldras?” Atceroties savādās sievietes zaļajos tērpos, mani pārņēma viegli šermuļi. Pirmajā mirklī tik līdzīgas cilvēkiem, bet ieskatoties likās, ka spocīgākus radījumus man nav nācies redzēt. Pat varžuģīmis salīdzinājumā tāds nieks vien bija.

“Kā tev ienāca prātā, ka viņas varētu būt vainīgas? Kā tu viņas atradi?” Baidījos, ka Viktorija negribēs atklāt aroda noslēpumus, bet man tas bija jāzina.

“Ja godīgi - gluži nejauši,” Vika negaidīti noķiķinājās, atglauzdama blondās cirtas. “Aizbraucu uz to dīķi, sāku medīt mūsu sirēnu. Bet jūtu, ka kaut kas traucē. Parasti šiem ūdens gariem daudz nevajag - paspīdini tikai kādu побрякушку^27 zem ūdens, un tie ir klāt. Ziņkārīgi, блестяшки^2 mīl.”

“Tāpēc tu to sudraba karoti ņēmi līdzi?” Atcerējos lietas, ko Vika iebāza somā pirms došanās uz Vjačeslava laivu māju.

“Jā, nāras ir kā žagatas - galvenais, lai spīd,” Viktorija piekrītoši pamāja, apmierināta, ka es atcerējos šādus sīkumus. "Вот^28, bet šoreiz jutu, ka kaut kas neļauj, kaut kas traucē. Beigās jau es viņu dabūju pudelē. Tomēr nolēmu paskatīties, kas par problēmu. Tad bilde tapa skaidra -ezerā zem mājas liels akmens. Священное место!4 Gāju uz mašīnu, domāju - braukšu prom, bet tur viņas trīs stāvēja. Priežu dvēseles. Pateicās par ūdens gara sagūstīšanu. Esot apgānījis viņu ezeru. Tagad, kad vecais ari beigts, beidzot varēšot mierā dzīvot. Man ienāca prātā pajautāt, vai девки^1 kaut ko redzējušas. Kā vecais nomira, kas palīdzēja. Tad ari viņas visu izstāstīja - kā gadiem mēģinājušas Rozi pierunāt pārcelties, bet tā nav piekritusi un vīru sargājusi, lai koki netiek viņam klāt. Un, kad Rozačka aizbrauca uz Lietuvu, huldras nolēma izmantot izdevību un aprunāties ar veco. Tikai viņš tik ļoti nobijies, ka iekritis ūdeni un noslīcis.” “Nelaimes gadījums,” neticīgi pašūpoju galvu. “Bet ja nu viņas melo? Ja tās priežu meitas iegrūda Česiku ūdenī un palīdzēja viņam noiet pa burbuli?”

“Priedes nemelo,” Vika pakratīja rādītājpirkstu man degungalā. “Vai redzi, cik tās taisni aug?”

Ja taisns stumbrs ir rādītājs koka sugas spējai teikt patiesību, tad man vairs argumentu nebija. Iespējams, manai pavadonei bija taisnība - man vēl tik daudz jāmācās! Varbūt patiesi ir pienācis laiks kaut nedaudz iepazīt šo jauno pasauli, kurā tagad biju spiesta dzīvot. Kā Bomis teica - katrā spēlē ir savi noteikumi. Es šeit pat nezināju visus spēlētājus, kur nu vēl noteikumus!

“Bet kas notika tālāk? Ko Arhivārs teica?” Mani interesēja, vai slepenais plāns nostrādāja. Vai tumšais zirdziņš savu gājienu sāka un pabeidza ar uzvaru?

“Arhivārs bija uz pakaļas, kad Rego no Veronikas somas izvilka kartes.” Viktorija nikni nosmīnēja. “Starp citu, kā tu zināji, ka tās tur būs?”

“Jo pati ieliku,” tagad bija mana kārta spēlēt vēso meiču. “Leonīda?” viņa jautājoši pacēla blondo uzaci gandrīz līdz matu līnijai.

“Kā kartes izskatījās? Vai bija pietiekami īstas?” ignorēju priekšnieces jautājumu. “Arhivārs noticēja?”

“Jā.” Vika saprata, ka veltīgi izdarīt spiedienu, iekams nav apmierināta mana ziņkārība. “Baru teritorijas saglabātas. Piederība atzīta. Lietuvietis bija tik laimīgs! Paķēra karti un pazuda. Tagad - колись^1! Kā tev tas izdevās?”

“Tie ir viltojumi,” viltīgi samiegusi acis, pašapmierināti pasmaidīju. Izmanīga kā lapsa!

“Kur tu dabūji viltojumus?”

“Uztaisīju.”

“Bet kur tu dabūji paraugu?”

Beidzot Viktorija bija neizpratnē. Šādu sejas izteiksmi savai priekšniecei redzēju pirmo reizi. Nesteidzos ar paskaidrojumiem un izbaudīju mirkli. Tomēr ne pārāk ilgi, jo viņas skatiens jau sāka nepacietīgi liesmot, un tas man neko labu nesolīja.

“Kad Toms Hekss mani veda laukā no vilkaču Arhīva, pagrabā - glabātavas telpās uz galda - pamanīju sagatavotas Baltijas kartes. Ar telefonu nofotografēju tās un nosūtīju bildes sev uz e-pastu. Ja nu pēkšņi noder,” klāstīju notikuma gaitu, nespējot noturēties bez lepna smaida sejā. “Un noderēja arī! Vakar, kamēr tu ķēri sirēnu, es aizsūtīju Rolandam failus, lai viņš uztaisa izdrukas un maksimāli novecina.” “Rolandam?” Viktorija domīgi piešķieba galvu.

“Jā, vai atceries to mazo tipogrāfiju, kas specializējas šādos īpašos pasūtījumos? Viņiem ir visādi interesanti papīri, un viņi var apstrādāt tos, kā vien nepieciešams,” atgādināju priekšniecei, lai gan, visticamāk, viņa nebija informēta par šādām mana darba detaļām. “Mēs Rolandam vienreiz pasūtījām ielūgumus ballītei, ko rīkojām tai apsardzes firmai. Atceries: izskatījās kā no skārda, ar apsvilušiem ložu caurumiem!”

“Tu viltoji kartes?” Viktorija izskatījās šokēta un nemaz neklausījās manos paskaidrojumos. “Bara tiesības balstās uz viltojumu?”

“Jā, bet ļoti labu viltojumu.” Jutu, ka mani pūliņi tomēr nav novērtēti. “Kvalitatīvu! Neviens taču nepamanīja!” “Bet smaka?”

“Jā, tā bija problēma,” piekrītoši pamāju. “Tāpēc jau palūdzu Veroniku ielikt tās somā. Vismaz viena vilka smaka uz tiem bija. Cerēju, ka, ņemot vērā vispārējo apjukumu, neviens dikti neostīs.”

“Leonīda!”

Pārmetums viņas balsi bija absolūti nepelnīts! Tomēr saules pielietā virtuve, sātīgās brokastis un mierpilnā kafijas dzeršana manu garastāvokli bija tuvinājuši eiforijai, tāpēc ilgāk nespēju apvaldīt atvieglojuma smieklu lēkmi, kas pamazām burbuļoja augšup. Iekodusies lūpā, centos nesmieties, bet to bija grūti izdarīt, raugoties nosodījuma un neizpratnes pilnajā Viktorijas sejā. Sajutos kā pusaudze, ko mamma bar par špikošanu kontroldarbā. Smējiens izlauzās pats no sevis, tomēr ilgs mūžs tam nebija lemts. Jau ierastais klepus to aprāva īsu. Šoreiz likās, ka krūtis pārsprāgs no spiediena. Jutu, ka ari kuņģa saturs draud pievienoties. Ilgāk negaidīju un vienā lēcienā biju pie izlietnes, paspējot pēdējā brīdī. Kā korķis no manis izsprāga savāds, tumšs kamols, pārklāts ar gļotām.

“Sasodīts,” slaukot muti ar salveti, riebumā nočukstēju, baidīdamās pieskarties jokainajam veidojumam.

“Tas, mīļā, ir spalvu kamols,” bezemociju balsī noteica Viktorija, palūkojoties man pār plecu. Bez vārda runas viņa pasniedzās plauktiņā virs izlietnes un padeva man maisiņu. Uzraksts liecināja, ka šī kaķu barība palīdz cīnīties ar spalvu kamoliem. Izskatījās, ka man draud jauna diēta!

Atgriežoties mājās, nolēmu sevi apbalvot ar laisku svētdienu. Lietus sezona, šķiet, bija beigusies, un jaunā diena bija ataususi saulaina un auksta. Pa nakti sals bija appūde-rējis kokus un mājas gluži baltas. Lai gan saulīte cītīgi centās atkausēt sasalušās ūdens mežģīnes, tomēr šajā cīņā pagaidām zaudēja. Pasaule bija balta, pūkaina un dzidri auksta. Dzīvoklis mani sagaidīja, gaismas pieliets, un likās kopā ar mani priecājamies par veiksmīgo nedēļas noslēgumu. Izbaudījusi vēl vienu karstu dušu un kārtīgu zobu pucēšanas maratonu, ietērpusies ērtākajās treniņbiksēs un platākajā džemperi, saritinājos uz dīvāna kārtīgai snaudai.

Tomēr liktenim bija padomā citi plāni. Tik tikko biju sākusi laisties miegā, kad telefona vibrozvans paziņoja, ka kāds ļoti vēlas ar mani aprunāties. Biju nojautusi, ka īsta atpūta droši vien nesanāks, bet nebiju gaidījusi, ka traucējums notiks tik drīz.

“Leo!” neticami mundrais Toms Hekss iebļāva man ausī. “Teicami pastrādāts! Apsveicu ar pirmo atrisināto lietu.” “Tīri tehniski - tā nav gluži pirmā,” noņurdēju atbildi. “Bet jebkurā gadījumā - paldies.”

“Domāju, vakardien mēs piedzīvojām lielisku demonstrāciju tam, ko iepriekš apspriedām,” viņš neklausoties turpināja. “Un tas būtu?” Jau nojautu, uz kuru pusi deķis tiek vilkts. “Reģionam ir nepieciešams svešsugu divdabju pārstāvis. Šādi starpsugu konflikti nav retums. Jau tagad tu esi saistīta ar vilkačiem. Bet, ja tev būs pilnvaras darboties manā vārdā, tici man, lietas atrisināsies daudz ātrāk. Un tu būsi pasargāta. Turklāt padomā - cik daudzi šobrīd ir beztiesiskā stāvoklī!”

Siltie saules stari un vakardien uzkrātais nogurums aizmigloja prātu, apgrūtinot īsto vārdu atrašanu angļu valodā.

Man gribējās viņu pasūtīt. Jo tālāk, jo labāk. Bet es tikai gurdi noteicu:

“Un ja nu es piekrītu? Kas tālāk?”

“Es tev uz e-pastu nosūtīju līgumu. Izlasi, padomā. Ja ir kādi jautājumi vai neskaidrības, droši zvani. Mēs varam visu pārrunāt. Es paskaidrošu.”

Gods kam gods, Hekss neļāva balsī iezagties uzvaras triumfam. Bet es zaudējuma rūgtumu pat negrasījos apvaldīt. Lai gan jāatzīst, ka viņam bija taisnība. Vakardienas notikumi patiesi kalpoja par piemēru situācijai, kurā atradās divdabju sabiedrība kopumā. Tur valdīja zvēru likumi. Man pēc tiem bija jāspēlē, vai es to gribu vai ne. Redzētais vairoja pārliecību, ka tādi kā es ir pelnījuši aizsardzību. Kādu, kas stātos pretī vilkaču diktatūrai. Ja reiz liktenim likās, ka esmu šai lomai atbilstoša, - kas es tāda būtu, lai nepiekristu? Un varbūt man izdosies kaut ko mainīt. Varbūt divdabju dzīves un dzīvības vairs neatradīsies dažu paštaisnu vīru rokās. Varbūt man izdosies glābt tādus kā Veronika.

Atvadījusies no sava topošā priekšnieka, grasījos atgriezties pie iesāktā - saldas šņākuļošanas spilvenu skavās. Bet - te tev nu bija - kārtējais telefona zvans! Toties šoreiz daudz iepriecinošāks.

“Čau! Tu dzīva?” Elīna stingri noprasīja klausulē.

“Kas tev liek domāt pretēji?” nedaudz neapmierināti no-murmulēju un tad pati nokaunējos. Draudzene izrāda rūpes, bet es kā tāda nīgra vecmeita... “Jā, jā, man viss kārtībā.” “Lieliski!” Elīnas balsī saklausīju atvieglojumu. “Tu šodien esi ēdusi?”

“Brokastis esmu,” godīgi atzinos, brīnoties, kas par aukles sindromu uznācis vienmēr tik skarbajai juristei.

“Un pusdienas?”

“Vai tad jau ir laiks?” pametu skatienu uz pulksteni pie sienas, kas patiešām vēstīja par tuvojošos galveno dienas maltīti.

“Tev ir jāēd,” Elīna autoritatīvi paziņoja. “Pēc pusstundas būšu. Gaidi!”

Sev atvēlēto laiku nolēmu izmantot lietderīgi un nedaudz sakārtot savandīto dzīvokli. Kopš vakardienas ielaušanās man nebija pieticis laika nolikt vietā lietas, ko Roze bija nekaunīgi izmētājusi. Man nebija ne mazākās nojausmas, ko gan viņa meklēja, jo, lai arī kas tas būtu, -nekā netrūka. Toties kaut kā izrādījās par daudz. Metot netīrās drēbes veļas grozā, pamanīju tādu kā kartona cilindru zem zeķu kaudzes. Mani pārņēma šaušalīga nojauta, kas jau nākamajā brīdī apstiprinājās. Nepatīkami pārsteigta, es smagnēji apsēdos uz grīdas, ar muguru balstoties pret tualetes podu un cenšoties vēsu prātu apsvērt iespējamās sekas. Negaidītais atradums gulēja manā priekšā un likās nebēdnīgi smejamies. Likteņa ironija - oriģināls tagad atradās pie viltojuma autora.

Draudzene nemānījās. Precīza kā Šveices automāts, viņa pēc trīsdesmit minūtēm zvanīja pie durvīm komplektā ar trim picām un vēl vienu draudzeni - Mārdžu, kura izskatījās tikpat apjukusi kā es. Margarita svētdienas pavadīja kopā ar ģimeni. Tā bija tradīcija, ko nevienam nebija pa spēkam izjaukt, ja nu vienīgi stihiskai dabas parādībai ar nosaukumu “Elīna Kalēja”. Kā vētra iebrāzusies manā miteklī, nometusi virsdrēbes uz dīvāna, viņa sāka kārtot picu uz lieliem šķīvjiem un liet glāzēs dzērveņu sulu, kamēr mēs ar Mārdžu aizdomīgi vērojām viņas aktivitātes no letes otras puses relatīvās drošības.

“Kas notiek?” klusītiņām pajautāju Margaritai, izmantojot bridi, kamēr Elīnas ziemeļpols meklēja salvetes apakšējos virtuves skapīšos, atsedzot skatu uz šis pašas personas dienvidpolu.

“Nav ne jausmas,” Mārdža paraustīja plecus, ar plaukstu nervozi atglaužot blondos, cirtainos matus no pieres. “Viņa piezvanīja un teica, ka mums noteikti jābrauc pie tevis. Ārkārtas situācija. Es sapratu, ka ar tevi kaut kas atgadījies.”

Viņa ieurbās manī ar savu koši zilo acu skatienu biezo skropstu ietvarā.

“Ar mani?” pārsteigta pārlaidu sev skatienu, lai pārliecinātos, ka neesmu kaut ko piemirsusi. “Nē, ar mani viss kārtībā. Es jau teicu pa telefonu. Bet Elīna uzstāja, ka man jāēd.”

“Jā, man viņa ari kaut ko stāstīja par ēšanu,” Mārdža apstiprināja.

“Meitenes,” Elīna mūs pieķēra nozieguma vietā, aizmuguriski sačukstoties. “Man ir paziņojums.”

Viņa pacēla glāzi tostam. Glāzē bija dzērveņu sula. Vai tostu var uzsaukt ar sulu? Tas ir ētiski? Godīgi pret glāzi un tostu?

“Kāzu nebūs!” nesagaidījusi manus iebildumus, viņa izšāva kā no lielgabala. Visi zvirbuļi apkaimē nokrita augšpēdus. Mani ieskaitot.

“Kā?” Mārdža izstostīja. “Kā - nebūs? Es jau muzikantus sarunāju!”

“Tā, lūk!” Elīna, kronēta drāmas karaliene, vienā paņēmienā izdzēra glāzi tukšu un sparīgi iecirta zobus treknajā picas šķēlē, nosmērējot vaigus ar tomātu mērci. “Nebūs, un viss!”

“Pagaidi,” satvēru viņas plaukstu un piespiedu piebremzēt ēdiena iznicināšanu. “Kāpēc? Kas noticis?”

“Tāpēc,” viņa uz mirkli pierima un nodūra skatienu. “Es esmu stāvokli.”

“Kādā?” neizpratnē nomurmulēju.

“Leo!” Mārdža izbolīja acis pret griestiem un ar priecīgu spiedzienu gandrīz pārlēca pāri letei, ieslēdzot draudzeni ciešā apskāvienā. “Apsveicu, mīļā! Tie taču ir lieliski jaunumi! ” Elīnas acīs sariesās asaras, un, noliedzoši purinot galvu, viņa atbrīvojās no sīkās Margaritas, kuras krampis bija lāča cienīgs.

“Nē! Nav! Kāzu nebūs,” viņa spītīgi atkārtoja.

“Bet kāpēc? Kā tavs stāvoklis var traucēt precībām?” Laikam vakardienas stresa rezultātā bija gājusi bojā lielākā daļa no manām smadzeņu šūnām, jo es patiesi nesaskatīju, kā grūtniecība var traucēt laulībām.

“Vasarā es būšu milzīga! Nevienā kleitā nelīdīšu,” Elīna traģiski paziņoja un šņukstēdama nokoda lielu kumosu picas. “Iedomājieties tikai - behemots baltā kleitā! Sasodīts Tallink prāmis!”

“Bet, saulīt,” Mārdža nostājās draudzenei blakus, līdzjūtīgi apskaujot ap pleciem. “Kur tad problēma? Būs tev pavasara kāzas. Puncis būs, bet ne tik liels. Kleitu uzšūsim smuku, tā ka neviens nepateiks.”

“Jā, bet visi domās, ka Saša mani prec tikai tādēļ,” viņa izteiksmīgi nobolījās un ar rokām parādīja apaļu vēderu.

“Kad tevi ir interesējis, ko citi domā vai saka?” man ari bija, ko piebilst. “Jūs abi zināt patiesību, un tas ir galvenais!”

“Tu saki?” Elīna asaraini palūkojās mani un trokšņaini izšņauca degunu salvetē.

“Protams!” veltīju viņai atvieglotu smaidu, priecājoties, ka, iespējams, tikko izdevās novērst krīzi.

Elīna pastiepa roku, aicinot mani pievienoties mērka-ķēnu apskāvienam.

“Saki, lūdzu, vai tu esi pietiekami nomierinājusies un atguvusi spriestspēju?” atgriezusies pie picas tiesāšanas, painteresējos par draudzenes dvēseles stāvokli, jo Elīnai piemītošais racionālisms man šobrīd lieti noderētu. “Man vajag tavu juristes viedokli.”

“Šauj laukā,” viņa nošļupstēja pilnu muti, acīmredzami mainoties garastāvoklim. No emocionālas, pārjūtīgas būtnes viņa pārvērtās aukstā, likumus pārzinošā profesionālē.

īsumā iepazīstināju draudzenes ar pēdējo dienu notikumiem. Pirms viņas paspēja ar sajūsmas raķeti uzlidot ekstāzes kosmosā par godu faktam, ka esmu pavadījusi nakti sveša vīrieša dzīvoklī, noformulēju jautājumu, kas man nelika mieru, kopš starp savām zeķēm biju atradusi vērtīgos artefaktus.

“Tātad,” noliku nost picas garoziņu, noslaucīju muti salvetē un stingri pavēros Elīnai acīs, ar pauzi uzsverot lietas ārkārtējo nopietnību. “Ko man darīt ar karšu oriģināliem? Atdot vilkiem vai paturēt? Ko tu kā juriste man ieteiktu?” Elīna atbildēja līdzīgā manierē - ar dziļdomīgu košļāšanu, raudzīšanos tālumā un svētsvinīgām nopūtām.

“Paturi,” viņa beidzot paziņoja garā jautājumu apstrādes procesa rezultātu. “Ja tavas un vilku attiecības turpinās attīstīties tādā pašā garā kā līdz šim, tad domāju, ka tev vēl nāksies piedzīvot līdzīgas situācijas. Kartes var noderēt kā sava veida apdrošināšana.”

“Bet vai tās nebūs inkriminējošas?” nebiju pārliecināta par vārda nozīmi, bet izklausījās piemēroti.

“Uz doto bridi - jā,” Elīna piekrītoši pamāja un nesāka skaļi smieties, līdz ar to secināju, ka svešvārdu lietoju pareizi. “Bet katrai lietai ir noilgums. Tas ir pirmkārt. Un, otrkārt, - tu nekad nezini, kas vēl nāks un kas vēl būs.” “Tādā gadijumā,” pacēlu glāzi, “iedzersim par apdrošināšanu! Lai tā man nekad nenoderētu!”

Saskandinājām ar dzērveņu sulu, bet trauka iztukšošanu iztraucēja zvans pie durvīm.

“Sasodītā Martas tante,” norūcu zem deguna, dodoties atvērt. “Ko viņai atkal vajag?”

“Tas jau kļūst par ieradumu,” domīgi noteicu, lūkojoties uz negaidīto ciemiņu. “Kā tu vispār tiec iekšā kāpņu telpā? Es rakstīšu pārvaldniekam, lai nomaina durvju kodu.” “Tikai gribēju pārliecināties, ka ar tevi viss kārtībā,” Rego šķita taisnojamies.

“Piezvanīt nevarēji?” Šoreiz negrasījos iet laukā no dzīvokļa. Draudzenēm bija tiesības zināt, kas notiek manā dzīvē.

“Domāju, tu necelsi,” viņš uzmeta nervozu skatienu nevēlamajām lieciniecēm, kas, pieklājīgi smaidot, pat negrasījās tēlot, ka neklausās. “Vai varam aprunāties?” “Par ko?”

“Par karti,” Rego pēc nelielas pauzes atcirta. Jutu, ka sāku izsmelt viņa pacietības kausu. Lieliski! Tā viņam ari vajadzēja.

“Kas ir ar karti?”

“Leonīda, varbūt parunāsim kaut kur citur?”

“Tādā gadījumā - citu dienu.” Jau sāku vērt durvis ciet. “Man ir ciemiņi.”

“Pagaidi!” Viņš ar plaukstu tās piebremzēja bez mazākās piepūles. Toties es jutos kā sienā ieskrējusi.

“Tu vaicāji: kā es zinu, ka Maksims Lūkass nav vainīgs,” Rego jūtami vilka sarunu garumā. “Es pats viņu aizsūtīju uz Dāniju. Domāju, ka tev jāzina: barā ir jūtama zināma šķelšanās. Daži vēlējās, lai Maksimu izraida kopā ar Hariju. Bet es uzskatu, ka nevienu nedrīkst sodīt par radinieku kļūdām. Tāpēc, lai neizaicinātu baru uz liekiem asumiem, es Maksam ieteicu aizbraukt no Latvijas. Iekārtoju viņu darbā pie sava drauga par mežzini.”

“Bet kāpēc meloji par cūku fermu?”

“Lai neviens tālāk neurķētos. Strādāt ar lopiem ir pietiekams pazemojums.”

Veronika nebija mānījusies, teikdama, ka Rego ir stingrs, bet taisnīgs barvedis.

Zvēra kungs turpināja minstināties uz mana sliekšņa. Nogaidoši lūkojos, negrasīdamās palīdzēt ar jautājumu.

“Ir vēl kas - ko Veronika vakar teica. Par manu attieksmi pret tevi...”

“Jā?” nevēlējos ļaut viņam pauzēt. Ja ir ko teikt, lai spļauj laukā.

“Es tā padomāju,” viņš pamazām kļuva dusmīgs. “Viņai taisnība. Dažreiz varbūt pārsteidzos ar vērtējumu. Varbūt izsakos par skarbu. Tu patiesi esi līdzīga manai bijušajai sievai.”

“Viņa ari ir tikpat smuka?” Zināju, ka nevajag Rego karināt, it īpaši, kad viņš mēģina atvainoties. Kaut vai netieši, bet vienalga - tas bija grūts un nozīmīgs solis tik paštaisnam cilvēkam. Bet kas es būtu par kaķi, ja suni neparaustītu aiz ūsām!

“Nē,” Rego iesāka un negaidīti nosarka, nikni sakožot zobus. “Arēji jūs neesat līdzīgas. Viņai ir tikpat neciešams raksturs.”

“Uz redzēšanos!” cirtu ciet durvis ar akmenscietu sejas izteiksmi, bet tā vietā gandrīz dabūju ar tām pa pieri. Šoreiz roku priekšā pielika nevis Zvēra kungs, bet viņam līdzās nez no kurienes iznirušais Ingemārs Bomis.

“Sasodīts!” piešāvu plaukstu pie pieres un dusmīgi palūrēju uz jaunpienācēju. “Ko tad tu šeit dari?”

“Atnācu apvaicāties...”

“Vai ar mani viss kārtībā,” pabeidzu teikumu Bomja vietā. “Paldies! Viss ir lieliski!”

Ironija paslīdēja garām nepamanīta, jo abi kungi bija aizņemti ar spītīgu blenšanu vienam uz otru. Savukārt man šis mirklis nesa apjausmu, ka esmu tērpusies pēc labākajiem bezpajumtnieku modes paraugiem. Mājas drēbes ir ērtas, bet tās neder reprezentatīviem nolūkiem.

“Rego jau grasījās doties prom,” pasniedzos un, satvērusi Zvēra augšdelmu, mēģināju viņu pastumt uz kāpņu pusi. Rezultāts bija vienāds ar nulli. Sasprindzis zem rņana pieskāriena, viņš nekustējās ne no vietas.

“Tu teici, ka mums jāsatiekas, jāizrunā lietas,” negribīgi atrāvis skatienu no Ingemāra, Rego pievērsās man. “Es rīt tev piezvanīšu, sarunāsim, kur un kad.”

“Vai gribi, lai eju tev līdzi?” Ingemārs, saldi pasmaidījis, piedāvāja man palīdzību.

“Nē, domāju, tas nebūs nepieciešams,” jutu, ka briest ķeza. “Mums būs lietišķa tikšanās.”

“Protams,” Rego piekrītoši pamāja. “Lietišķa.”

Viņa izaicinošais skatiens, veltīts Ingemāram, gan liecināja par kaut ko citu. Abi būdami vienas svara kategorijas, viņi negrasījās viens otram piekāpties.

“Bet mēs varam satikties vienkārši tāpat,” Ingemārs medaini nomurrāja un, izmanīgi pieliecies, uzspieda skūpstu man uz vaiga.

“Sveikas, meitenes!” Paliecies iekšā dzīvoklī, viņš pamāja manām draudzenēm un, izmantojot vispārēju apjukumu, viltīgi piemiedzis aci, aizvēra durvis man degungalā, atstājot sevi un Rego otrpus tām.

“Ou!” Elīna cieņpilni novilka. “Tas tik bija kaut kas...”

Es mulsi pieskāros vaigam, vēl jūtot uz tā Ingemāra skūpstu.

“Nemaz nerunā!” piesarkusi lūkojos aizvērtajās durvīs. “Līdz martam vēl tālu, bet man jau pilns pagalms ar pielūdzējiem!”

Pirmdienas rītā, lieliskā garastāvoklī ievalsējot ofisā, ar šausmām konstatēju, ka esmu viena no pēdējām. Visi pārējie kolēģi jau bija ne tikai ieradušies, bet arī pulcējās apspriežu zālē. Izrādās, tam par iemeslu bija e-pasts, kuru Viktorija bija izsūtījusi svētdienas vakarā un kuru, ņemot vērā manas ierobežotās saziņas iespējas, es biju palaidusi garām. Labi, šādai nolaidībai attaisnojuma nebija. It īpaši, ja šī kopsapulce skāra man tik jūtīgu jautājumu - iecelšanu jaunajā amatā!

Žigli ieskatījusies spogulī un pārliecinājusies, ka mati atrodas daudzmaz kontrolētā bardakā, toties žaketes atloki ir kārtīgi un blūzītes tonis pieskaņots kostīma strīpiņai, devos pretī savai nākotnei kā jaunā FMCG direktore.

Zāle bija pilna, un gaisotne - sprādzienbīstama. Apmainījusies ar haizivs cienīgiem smaidiem ar galvenajiem konkurentiem - Jāni, Zani un Ilmāru -, ieņēmu pēdējo brīvo vietu netālu no ovālā galda galvgaļa. Lai tad, kad Vika nosauks manu vārdu, nebūtu jālaužas cauri kolēģu pūlim. Nedod Dievs, vēl kāja aizķersies un es kritīšu kaunā. Tiešā vārda nozīmē. Priecīgi satraukta kā bērns Ziemassvētku vakarā tēlotā bezrūpībā malkoju kafiju, ar acs kaktiņu vērodama konkurentus. Tiem gan ģīmji izstiepsies! It īpaši tai pielīdējai Zanei. Nekādi kruasāni nespēj aizēnot patiesu talantu! Daži no kolēģiem veltīja man uzmundrinošus žestus ar īkšķi uz augšu. Protams - visi redz, kur sēž uzvarētāja un nākamā priekšniece!

“Cepumu nevēlies?” Biruta saldi nodūdoja man pie auss.

“Paldies, Birutiņ! Es tagad atturos.” Mīlīgi pasmaidīju, pārlaizdama biroja administratorei vērtējošu skatienu, un klusām piebildu: “Un tev arī ieteiktu!”

Prātā izdarīju piezīmi, ka savā komandā ņemšu tikai sportiskus cilvēkus, kas rūpējas par savu ķermeni. Kā nekā - tas ir templis dvēselei!

“Sākam!” Viktorijas ledus pātaga noplīkšķināja pār mūsu galvām. Bet, jāsaka godīgi - tagad, kad pati biju bez piecām minūtēm priekšniece, tās cirtiens vairs nešķita tik kodīgs, jo vairs neattiecās uz mani. Protams, darbinieki mīl pļāpāt, un tas var traucēt, veicot svarīgus paziņojumus.

“Pirms mēneša izsludināju aģentūras reorganizāciju,” Viktorija uzreiz ķērās daudzragainajam vērsim pie kaul-veida izaugumiem. “Pēdējo nedēļu laikā īpaši rūpīgi vērtēju iespējamos kandidātus uz plaša patēriņa preču nodaļas direktora vietu. Starp potenciālajiem amata pretendentiem bija Zane Varisāre, Jānis Cīrulis, Ilmārs Turšinovs un Leonīda Fēliksa...”

Ne par velti viņa mani nosauca kā pēdējo - izceļot, uzsverot! Tātad amats ir manējais! Sakodu zobus, lai vaigi nepārsprāgtu mērkaķa cienīgā smaidā. Pašķielēju uz konkurentiem. Spriežot pēc viņu bālajiem ģīmjiem, es nebiju vienīgā, kas to pamanīja.

“Tomēr jāatzīst, ka neviens no manis nosauktajiem kandidātiem neatbilst tām prasībām, kas nepieciešamas, lai uzņemtos šo atbildīgo amatu. Līdz ar to iekšējā atlase ir beigusies. Tagad tiks izsludināts konkurss un izskatītas kandidatūras ārpus aģentūras. Paldies par uzmanību!”

Es kritu bezdibenī. Aukstā, stindzinošā, nelabumu uzdzenošā bezdibenī, kas nekad nebeidzās, jo tas taču ir bezdibenis. Iekrampējusies galda malā un cenšoties noturēt līdzsvaru, mēģināju aptvert Viktorijas sacītā jēgu.

“Nu ko, Leo, šķiet, mūs tikko izmeta mēslainē, ne?” Zanes balss skanēja kā caur miglu.

“Ejam brokastīs,” Jānis samierinoši pliķēja man pa plecu. “Darbi pagaidīs. Tukšā dūšā tāpat nekāda strādāšana nesanāks.”

Ar grūtībām noriju asaru kamolu, kas smacēja un draudēja ar neaizmirstamu pazemojumu. Saņēmusi gribasspēku dūrē, nedroši pasmaidīju ar cieši sakniebtām lūpām.

“Tev taisnība,” ar pūlēm slēpu rūgtumu balsī. “Tagad nekāda strādāšana tāpat nebūs. Jāiet brokastīs.”

Piekrītoši pamāju Jānim.

“Jūs ejiet,” piecēlos kājās, ceļiem nedaudz ļimstot un galvai reibstot. “Es tikai ieslēgšu datoru un tad jūs panākšu.” “Ar tevi viss labi?” Zane bažīgi paraudzījās man sejā. “Saprotu, tas ir liels trieciens. Ņemot vērā, ka no mums četriem tu biji reālākā kandidāte.”

“Nē, ar mani viss kārtībā,” tēlotā vienaldzībā paraustīju plecus. “Vadoši amati nav domāti man. Pārāk liela atbildība. Un haltūrēt nevar.”

“Labi, mēs tad iesim lejā uz kafejnīcu. Tu ilgi nekavējies! Lai kafija neatdziest.” Jānis draudzīgi iedunkāja pa roku, gandrīz nogāžot mani no kājām.

Sagaidījusi, kamēr visi izklīst, es apņēmīgā soli devos uz Viktorijas kabinetu un iebrāzos tajā bez klauvēšanas. Kā vienmēr, Vika sēdēja pie datora un pat nepalūkojās manā virzienā.

“Leonīda,” viņa brīdinoši noteica. “Zinu, ko gribi man teikt. Tikai padomā kārtīgi, pirms to saki.”

“Tas ir mans amats!” es izspļāvu bez iekšējās cenzūras. “Tu labi zini, ka esmu ideāli piemērota šim darbam! Tu mani pazīsti labāk nekā jebkurš!”

Viktorija nepacietīgi nopūtās un aizvēra datoru. “Precīzi!” viņa, nepaceļot balsi, attrauca. “Es tevi pazīstu labāk par visiem. Patiesībā - es zinu par tevi visu. Arī to, kāpēc tam nemaz neesi tik ideāli piemērota!”

“Vai tas ir tādēļ, ka esmu divdabe?”

“Jā.” Vika nemaz negrasījās to noliegt un bez izaicinājuma palūkojās man acīs. “Man vajag darbinieku, kurš nepazudīs uz trim dienām katru mēnesi. Kurš nesāks uzvesties kā dzīvnieks klientu klātbūtnē. Kādu, kurš varēs darbam veltīt sevi visu, nevis katru dienu ies noliktavā nosnausties. Man vajag apzinīgu, kārtīgu un kontrolspējīgu cilvēku, kurš nemēģinās nosēdēt uz vairākiem krēsliem vienlaikus.”

“Ko tad tas nozīmē?” Viņas diskriminējošā atklātība mani šokēja.

“Es zinu, ka tu pieņēmi Toma Heksa piedāvājumu.” Viktorija auksti nopētīja mani. Džungļu telegrāfs darbojās nevainojami.

Viņas vārdiem bija atvēsinoša iedarbība.

“Tas nav godīgi,” aizvainota nočukstēju.

“Tā ir dzīve,” viņas balsī ieskanējās līdzjūtīga nots.

“Tu ļaunprātīgi izmantoji zināšanas par manu personīgo dzīvi. Ja tu nezinātu, ka esmu divdabe, tu atdotu to amatu man.” Dusmu vietā stājās svelošs aizvainojums.

“Iespējams,” Vika piecēlās kājās, kā gatavodamās uzbrukumam. “Bet es nevaru ignorēt šo apstākli. Bizness paliek bizness.”

Salta migla nolaidās pār manu prātu. Tik negodīgu rīcību no Viktorijas puses es nebiju gaidījusi. Kaut kur pa vidu visiem mūsu piedzīvojumiem es biju sākusi viņu uzskatīt par savu draudzeni. Kārtējā kļūda. To vajadzēja labot.

Mans domu gājiens laikam atspoguļojās sejā, jo Vika savilka uzacis un brīdinoši pacēla rādītājpirkstu.

“Nomierinies, padomā, pirms kaut ko tagad saki. Es tev dodu tikai vienu iespēju pagriezties un mierīgi iziet pa durvīm. Tad mēs vēl varēsim izlikties, ka šīs sarunas nav bijis. Ja apsvērsi visu ar vēsu prātu, tad sapratīsi, ka mans lēmums ir pamatots. Un neviens cits tev nedos tādas поблажки^29 kā es. Tikai tāpēc, ka zinu, kas tu esi.”

Un, lai arī kā man kārojās tagad uzmest galdā atlūgumu, bija jāatzīst, ka Vikai taisnība. Tas bija kā abpus-griezīgs nazis. Viņa nevarēja mani iecelt par direktori, bet varēja atļaut pēcpusdienās nosnausties.

Jo Viktorija zināja, kas es esmu.

Sakodusi zobus un norijusi aizvainojumu, es piespiedu sevi sīki pasmaidīt.

“Veiksmīgu dienu,” neskanīgi izgrūdu, uz atvadām aiz-cērtot aiz sevis kabineta durvis.

1

Grūti mācībās, viegli kaujā! (krievu vai)

2

Ne velna! (krievu vai.)

3

vilku suns (krievu vai.)

4

Tas večuks? (krievu vai.)

5

apdullināta (krievu vai.)

6

baldriāni (krievu vai.)

7

Vai es pēc tāda izskatos? (angļu vai.)

8

Vai tu traka esi? (angļu vai.)

9

Viņš tikai guļ. (angļu vai.)

10

princese (krievu vai.)

11

gaida savu barību (krievu vai.)

12

Ko jūs gribat? (krievu vai.)

13

tas esi tu? (krievu vai.)

14

meita (krievu vai)

15

Labi, nāciet iekšā, (krievu vai.)

Pipari tev uz mēles. (krievu vai.)

16

Tev pašam varbūt mētājas. (krievu vai.)

17

papiriņa (krievu vai.)

18

Nevajag! (krievu vai)

19

Kā ūdenī iekritusi tā viņa ūdensroze (krievu vai.)

20

Ne mūsējā (krievu vai)

21

Ej prom, kamēr vēl vari! (krievu vai.)

22

kungs (krievu vai.)

23

nieki (krievu vai.)

24

Tas ir pilnīgs haoss. (krievu vai.)

25

ragana (krievu vai.)

26

iemīļotais (krievu vai.)

27

nieciņš (krievu vai.)

28

Lūk (krievu vai)

29

labumus (krievu vai.)

Content

Nemiera Linda Kaķis maisā

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

1