Nemiera Linda

Kaķa lāsts

Linda Nemiera

Kaķa lāsts

1

-     Tad tu nāksi uz manu pasākumu? Filips pārspīlēti izmocītā balsī uzdeva jautājumu, uz kuru jau neskaitāmas reizes šīs sarunas laikā biju atbildējusi apstiprinoši. Es nevarēju saprast, kas viņam liek domāt pretējo.

-Jā, jā un vēlreiz jā! Es jau teicu, izskatīšu suņu barības maketu, ieskriešu mājās pārģērbties un būšu klāt kā likts! Centos izklausīties viegli un nepiespiesti, klusībā pie sevis pateikdamās, ka manam datoram tomēr nav tīkla kameras un Skype nevar pārraidīt manu sejas izteiksmi, kas šobrīd atgādināja ļoti privātus mirkļus zobārsta kabinetā.

-     Protams, ja vien Viktorija Pētera meita neliks man aizkavēties ilgāk… Šo piebildu jau ne tik pārliecinoši un ievērojami klusāk. Ja vēlāk kādam ienāktu prātā pajautāt es tiku brīdinājusi par tādu iespējamību.

-     Tava Vika ieradās šeit jau pirms pusstundas. Viņa vēlas pārmīt dažus vārdus ar manu priekšniecību. Filipa balsī ieskanējās aukstas, metāliskas notis. Es nosarku mani tikko pieķēra melos. Paldies tiem augstākajiem spēkiem, kas sabojāja manu tīkla kameru pagājušā nedēļā! Ar to es domāju firmas juristu. Viņš bija gandrīz divus metrus garš, tātad augstāks. Un kameru sabojāja pavisam nejauši dusmās metot to pret sienu. Redziet, es esot noslēgusi kaut kādu muļķīgu līgumu, neiekļaujot vēl kaut kādu muļķīgu punktu par vēl kaut kādām citām muļķībām. Saruna bija ilga, bet viss, ko spēju no tās atcerēties, bija bla… bla… bla…

-    Filip, klau, jo ātrāk mēs pabeigsim sarunu, jo ātrāk tikšu galā ar maketu, jo ātrāk varēšu ierasties tavā pasākumā… Pietiekami smalks mājiens, ka gadījumā, ja nokavēšu, tad tikai viņa vainas dēļ. Manu galvu cilpā neiebāzīs par to, ka neapmeklēju sava mīļotā vīrieša darba prezentāciju.

-    Cālīt… Filipa balsī dzirdēju zaudējuma pieskaņu. Ciest nevaru, ka viņš mani tā dēvē! Turklāt labi apzinoties, kā izturos pret mīļvārdiņiem un muļķīgiem apzīmējumiem. Nu labi visi nebija tik ļauni. Bija arī daži patīkami kaķītim nebija nekādas vainas, tāpat zivtiņa izklausījās pietiekami jauki, jo, iespējams, ar to bija domāta haizivs vai vismaz līdaka. Bet cālītis! Izmisumā izbolīju acis pret griestiem.

-     Bučas! Man jāskrien! ātri nobēru un pabeidzu sarunu, ne vien to atvienojot, bet pat izejot no Skype pilnībā. Protams, palika jau vēl e-pasts, mobilais un parastais telefons… bet tomēr šāda spontāna rīcība deva savādu mierinājumu un pārliecību, ka kaut daļēji, bet esmu nesasniedzama.

-    Tad tu iesi uz to pasākumu?

Dzīve laikam bija nolēmusi, ka tas būs pēdējais, ko dzirdēšu pirms nāves. Ar smagu nopūtu pagriezu krēslu pret vaicātāju. Biroja sekretāre Biruta bija apsēdusies uz kolēģa galda un, bezbēdīgi šūpojot rozā zeķēs un zilās sandalēs ieautās kājas, locīja iekšā lielāko saldējumu, ko man līdz šim bija nācies redzēt. Pulkstenis jau bija krietni pāri septiņiem, aiz loga bija piektdienas vasaras vakars, un mēs baudījām divvientulību. Visi pārējie normālie reklāmas firmas darbinieki bija devušies vairāk vai mazāk (atkarībā no ieņemamā amata) pelnītajā atpūtā.

-    Birutiņ… iesāku lēnām, lai nekas no manis sacītā netiktu pārprasts. Vai tad tavas mazās, sārtās austiņas nedzirdēja sarunas atslēgas vārdus? Mīļotais vīrietis skaidri lika saprast, ka mans pienākums ir atbalstīt viņa karjeras centienus un apmeklēt pasākumu, kuram viņš veltījis tik daudz laika un spēka. Un kā viņa cienīga sieviete es arī taisos to darīt.

Uz mirkli iestājās klusums. Un ne jau tāpēc, ka Birutai nebūtu ko teikt. Nē, viņa bija pārāk aizņemta ar pilošā saldējuma riņķveida aplaizīšanu. Kaut kas šajā skatā man uzdzina nelabumu. Varbūt tie bija neskaitāmie rotājumi, kas iestiprināti Birutiņas rozīgajā mēlē?

-    Tātad. Mirklis svētlaimīgā klusuma bija beidzies. Tu iesi, jo tur būs arī Viktorija.

Savādi, bet mazais meža dīvainītis spēja izdarīt vienkāršus, bet vienlaikus trāpīgus secinājumus.

-Jā. Nikni aizmetu pildspalvu pāri kabinetam. Jajau priekšniecība tur būs…

-    Nezināju, ka tu esi tāda dibenlaiža. Jau atkal iemirdzējās Birutiņas nepārspējamā loģika.

-     Es neesmu. Pat man tas neizklausījās pārliecinoši. Bet pēdējā laikā manā kontā ir vairāk mīnusu nekā plusu.

-   Jā, tas bija īsti stulbi neielikt līgumā soda procentus. Birutiņa bija informēta par itin visu. Lai gan viņas aizstāvībai ir jāatzīst, ka grūti paturēt noslēpumā sarunu, ar kuru skaļuma ziņā varēja sacensties tikai Metallica koncerts.

Pirms došanās uz cepti saldēto vistas gaļas produktu prezentāciju, ko rīkoja mans nu jau divus gadus mīļotais vīrietis Filips, es iebraucu pakaļ savai labai draudzenei Margaritai, ko draugi mīļi dēvēja par Mārdžu par godu slavenajai Simpsonu ģimenes mātei. Nē, viņas galvasrota nebija zila, bet sirds gan bija līdzvērtīgi plaša un iejūtīga.

Man bija nojausma, ka vakars varētu izvērsties ne pārāk jauks, un Mārdžas atbalsts tādā gadījumā lieti noderētu. Kā nekā viņa bija fitnesa aerobikas trenere, kura, par spīti trauslajam izskatam, spētu nokautēt vidusmēra vīreli. Protams, es nedomāju, ka šī lieliskā īpašība šovakar varētu izrādīties lietderīga, bet bez tās Mārdžai bija ari citas, ne mazāk jaukas. Piemēram viņa spēja klausīties nepārtraucot un izdzert vismaz trīs šampanieša un tekilas kokteiļus, pirms tie nokautēja viņu pašu. Un kaut kas lika domāt, ka tieši tas man šovakar būs nepieciešams.

-   Vai tu jau Filipam pateici, ka negribi sākt dzīvot kopā? tas bija pirmais Mārdžas jautājums, ieraušoties mana mazītiņā Mini priekšējā sēdeklī. Labs joks. It kā vispār kāds varētu ierausties aizmugurējā.

-    Nē, bet es liku saprast, caur pieri palūrēju uz draudzeni. Un vispār sveiki!

-Jā, jā, Mārdža nevērīgi attrauca un novicināja brūni nosauļoto roku. Viņa neatzina ādas vēzi, bet bija liela solāriju un saules vannu piekritēja.

-    Ko nozīmē tu liki saprast?

-    Es pēdējās dienās pret viņu izturos kā īsta maita.

-     Tikai pēdējās? Mārdža tēlotā izbrīnā sarauca blondās uzacis. Kopā ar biezo skropstu tušas kārtu tās izskatījās nedaudz savādi. Bet tikai sākumā. Pēc tam jau pierod.

Leo! kāds skaļi pasauca, tikko bijām ienākušas pasākuma norises vietā kādas Jūrmalas viesnīcas izgreznotajā pagalmā. Leo tā esmu es. Leo tas ir saīsinājums no Leonīda. Leonīda Fēliksa. Mans tēvs gaidīja puiku, un viņam nebija iztēles. Gluži kā anekdotē par gruzīnu. Dzemdību namā vecmāte priecīgi paziņo, ka viņa sieva ir dzemdējusi. Gruzīns prasa: puiku? Medmāsa atbild noliedzoši, un gruzīns absolūtā neizpratnē pārjautā: bet ko tad?

Tātad kāds mani sauca, jau tikko bijām kāpušas pāri iedomātam, dabā neeksistējošam slieksnim, jo, kā jau minēju norises vieta bija viesnīcas pagalms.

Savilkusi lūpas dežūrsmaidā, pagriezos, lai kristu sava vīrieša skavās. Pirmais nodoms man izdevās es kritu, bet ne skavās. Manā ceļā nez no kurienes iznira dekoratīvs akvārijs, iebūvēts zemē. Paldies Dievam un viesnīcas dizaineriem, tas bija tikai nedaudz dziļāks par trīsdesmit centimetriem, un paldies man, ka šodien biju uzvilkusi īsbikses, kas sniedzās tikai līdz ceļiem, ap kuriem tagad skalojās jūrzili zaļš akvārija ūdens un tā iemītnieces nelielas zivtiņas.

Leo! Filips izskatījās satriekts par manu izlēcienu vai drīzāk iekritienu. Vai tu, lūdzu, varētu būt kaut nedaudz uzmanīgāka? Šis man ir svarīgs vakars. Tas man daudz nozīmē…

-Ja vēlies, mēs tūlīt pat dosimies prom, centos izklausīties aizvainota un sāpināta, lai būtu pamatots iemesls doties prom ne vien no ūdenstvertnes, bet no pasākuma kopumā. Filips pameta bailīgu skatienu apkārt, novērtējot, cik lielu un nenovēršamu skādi bija radījusi mana uzvedība.

-   Nē, lūdzu, paliec! Acīmredzot zaudējumi tika vērtēti kā nebūtiski. Es tā priecājos, ka tomēr atnāci.

Viņš apķēra manu vidukli un ar slaidu loku izcēla mani no akvārija. Zivtiņas žēli nolūkojās man pakaļ. Starp mums jau bija paspējusi izveidoties zināma saikne. Paraudzījos uz savām slapjajām sandalēm. Mani zaudējumi bija tālu no nebūtiskiem. Tomēr, par spīti vēlajai stundai, ārā bija neticami tveicīgs, un es šaubījos, vai nelielā atvēsinošā pelde kaut jel kādi spētu ietekmēt manu veselības stāvokli.

-   Es tev nopirkšu jaunas kurpes. Filips uzspieda samierinošu skūpstu man uz pieres. No viņa uzvēdīja pazīstamais muskusa aromāts. Sirdī sāpīgi iedūra varbūt tiešām neesmu īsti normāla, ja nevēlos uzsākt kopdzīvi ar izskatīgu, gudru vīrieti pašā karjeras plaukumā?

-   Sveika, Mārdža! Viņš, šķiet, tikai tagad pamanīja, ka neesmu šurp atnākusi viena. Labi izskaties.

Tas bija domāts kā kompliments, bet attiecībā uz Margaritu tā bija fakta konstatācija. Viņa vienmēr labi izskatījās brūni nosauļojusies, cirtainiem, dabiski blondiem matiem, kas sniedzās pāri pleciem, glīti uzkrāsojusies un rotāta ar baltzobainu, nekad neapdziestošu smaidu. Mārdža bija nedaudz mazāka par manu metru septiņdesmit, bet viņas augums likās gluži vai izvirpots tik stingrs un vingrs tas bija.

Mārdža sirsnīgi uzsmaidīja Filipam gluži kā medmāsa, kas nāk atvienot komas pacienta trubiņas. Ja manam skaistulim draugam būtu vairāk laika un mēs būtu citur un citādos apstākļos, tas, iespējams, darītu viņu uzmanīgu. Bet šobrīd viņš pārstāvēja amerikāņu uzņēmumu, kas bija nolēmis iekarot Baltijas tirgu ar cepti saldētiem vistas gaļas produktiem, un kā tās pārstāvis viņš bija atbildīgs par prezentācijas raitu un gludu norisi.

-     Strādā, mīļais, pasmaidīju kā pasaku feja un glāsmaini noglaudīju viņa baltā krekla krūtežu. Pēc tam papļāpāsim.

Tiklīdz Filips bija atgājis drošā attālumā, Mārdža krita man krāgā.

-    Papļāpāt nav īstais vārds. Tas liek domāt par nevainīgu, mīļu pačalošanu. Tev vajadzēja izvēlēties parunāt vai aprunāties. Tie ir konkrētāki un vairāk liecina par nopietniem nodomiem.

-    Vai nodomu neesamību, es piebildu caur sakostiem zobiem un nomakšķerēju divas vīna glāzes no garām skrienošā oficianta paplātes. Tas izrādījās ābolu sidrs. Sirdi plosoši nopūtusies, padevos liktenim alkohols paliek alkohols.

-     Kur vārdi kā upe skrien, tur darba nevar atrast, Mārdža nobārstīja vienu no savām daudzajām vārdiskajām gudrībām, kuras nozīme man šoreiz paslīdēja garām neuztverta.

-    Varbūt šis nav īstais vakars šāda veida sarunai? Galu galā viņš ir tik daudz strādājis, lai nonāktu līdz šim. Ar plašu rokas vēzienu ietvēru savā sacītajā mūs ieskaujošo vidi ar lampiņām izrotāto viesnīcas pagalmu, balti klātos galdus, vasarīgi un svinīgi tērptos ļaudis, kas, saviesīgi čalojot, riņķoja mums apkārt nelielos bariņos.

-     Leonīda, nedaudz aizsmakusi, vēsa balss sveica mani kaut kur kreisās auss rajonā. Labi, ka tu tomēr atnāci.

Tikai divi cilvēki visā plašajā pasaulē mani sauc pilnā vārdā mans tēvs (kā jau minēju, viņam nav iztēles) un mana priekšniece Viktorija Zimina Pētera meita. Ņemot vērā pasākuma specifiku un balstoties uz Filipa iepriekš sacīto, ar dedukcijas metodi un mugurkaula smadzenēm nonācu pie sensacionāla secinājuma, ka šoreiz tas nav mans sencis, kas, pielavījies no mugurpuses, dveš pakausī.

-   Vika! uzkabināju pašu saldāko un jūsmīgāko smaidu un ar joni apgriezos ap savu asi, zirgastē sasietajiem matiem noplīvojot. Kā gan es varēju palaist garām Filipa pasākumu!

-    Mierīgi, tāpat kā pirmdienas strelkas. Viktorijas zilais, skaudrais skatiens nedaudz atvēsināja manu jūsmu. Es vēlos, lai tu kopā ar mani aprunājies ar tiem aMepuKocaMU [1] . Ja labi uzvedīsimies, ilgtermiņa reklāmas līgums būs mums kabatā.

Mana priekšniece pēc tautības bija baltkrieviete ar šai nacionalitātei raksturīgu temperamentu, nelielu akcentu un runas veidu, kas bieži vien bija bagātināts ar sulīgiem krievu izteicieniem, it īpaši, ja izdevās viņu novest līdz baltkvēlei.

-    Protams, protams! noslaucīju smaidu no sejas, tā vietā pielāgojot nopietnu biznesa izteiksmi. Tas arī ir otrs iemesls, kāpēc ierados.

Un tā nu pirmo reizi šovakar es runāju taisnību.

-    Sveika. Mārdža pastiepa roku pretī Viktorijai. Abas bija pazīstamas, bet ne pārlieku draudzīgas. Mana priekšniece uzskatīja Margaritu par vējgrābsli, bet tā savukārt atbildēja ar vēsu, dziļdomīgu klusumu.

-    Jā, jā, tev to pašu, Viktorija attrauca un izlikās neredzam pastiepto roku. Tā vietā viņa sakārtoja baltā bikškostīma žaketi, uzbužināja sarkanās blūzes žabo un rūpīgi pieglauda blondo, nevainojami taisno karē. Lai ari neliela auguma (priekšniece sniedzās man līdz plecam), viņa atstāja satriecošu iespaidu. Būdama mīloša divu pusaugu meitu māmiņa un priekšzīmīga sieva savam ietekmīgajam, bagātajam krievu biznesmenim, kas Latvijā parādījās tikai retumis, Viktorija savos trīsdesmit astoņos gados izskatījās pēc porcelāna lelles ar lielisku, gludi mirdzošu sejas ādu. Ja runājam godīgi, es viņu par to apskaudu un no sirds cerēju, ka ari man izdosies saglabāt tik fantastisku izskatu, tuvojoties četrdesmit gadu slieksnim.

-   Tu neesi ģērbusies atbilstoši, viņa dusmīgi nošņāca, novērtējot manu ietērpu. Viktorija bija cieši pārliecināta, ka viena no panākumu atslēgām bija pareiza tērpa izvēle katrai dzīves situācijai. Apģērbam bija jābūt kā vēstījumam, kā vizītkartei.

-    Kas nav labi? Neizpratnē pārlaidu skatienu savam augumam tumšas uzvalka auduma īsbikses, zeltaina zīda blūze bez piedurknēm, zilas sandales uz papēža un pieskaņota zila plecu soma.

-    Kurpes ir par tumšu, Vika nikni izgrūda. Krāsa nesaskan ar somu.

-    A, atviegloti novilku. Tas tāpēc, ka tās ir slapjas.

Priekšniece jautājoši pacēla šauro, gluži kā ar zīmuli

uzzīmēto uzaci, bet tad pārdomāja un noraidoši pavicināja slaido, zelta gredzeniem rotāto plaukstu.

-    Nē, не говори[2], es nemaz nevēlos zināt, kur tu atkal iekriti, viņa dusmīgi nošņaukājās. Ejam, amerikāņi jau mūs gaida.

Uz atvadām bezpalīdzīgi pamāju draudzenei, atstājot to vienatnē ar šķīvi, pilnu apetltlīga paskata uzkodām.

Sarunas ar amerikāņiem izrādījās auglīgas un veiksmīgas par spīti manām nepiemērotajām kurpēm. To tumši zilais tonis nespēja aizēnot priekšnieces gaišo smaidu un manu līdzvērtīgi aso prātu. Apmierināti ar dzirdēto, cepti saldēto vistu ražotāji piekrita ar mums tikties vēlreiz, lai detalizētāk apspriestu līgumu un reklāmas akcijas. Arī Filips bija apmierināts ar iznākumu: viņš nošāva divus zaķus ar vienu šāvienu pierādīja savai priekšniecībai, cik vērtīgs un labs darbinieks ir, un deva līdzvērtīgu iespēju arī man.

Viktorija devās mājup, vairs ilgāk neuzkavējoties, savukārt es biju apņēmusies izbaudīt silto vasaras vakaru pie jūras un vēl vismaz pāris glāžu ābolu sidra, kura burbuļi pamazām, bet neatlaidīgi virzījās uz manām smadzenēm. Turklāt tos ceļā neaizkavēja nekas vērā ņemams no ēdamām lietām. Diena bija aizņemta ar daudziem darbiem, kuru starplaikā man nebija izdevies iespiest nevienu ēdampauzi.

-   Tas sidrs ir labs. Nogurums sāka ņemt virsroku, un es biju spējīga vien uz vienkāršiem, bet no sirds patiesiem secinājumiem.

-   Vista bija vēl labāka. Mārdža ar nožēlu pārlaida skatienu jau pustukšajiem galdiem. Kamēr es biju iesaistīta darba lietās, viesi bija paspējuši tos krietni patīrīt.

-    Toties es tev pietaupīju… draudzenes brūnajā skatienā iemirdzējās viltīgas dzirkstis, … tīģergarneles!

-    Margarita! Man no aizkustinājuma acīs sariesās asaras. Veltīgi Elīna brīnās, kāpēc es vēl joprojām ar tevi draudzējos. Tu esi tik iejūtīga!

-    Tiešām? Elīna tev to ir teikusi? Mārdža domīgi sarauca degunu. Elīna Kalēja bija mūsu kopīga draudzene, trīsdesmit trīs gadus veca juriste, racionālisma un loģikas iemiesojums un līdz ar to pilnīgs pretstats Margaritai, kas kaislīgi aizrāvās ar misticismu, ezoteriku, fen šui, dvēseļu ceļojumiem utt.

-    Es tevi āzēju, noņurdēju caur vēžveidīgā maigo, sulīgo miesu. Tu taču zini, Elīna tevi mīl tikpat ļoti, cik es. Ja pat ne vairāk…

-    Ej tu… draudzene tā arī līdz galam nekonkretizēja manu galamērķi, tā vietā ar joni iztukšojot glāzi. Ja esi paēdusi, tad ejam, gribu parādīt, kādas vēl izklaides Filips ir sagādājis.

-    Izklaides? Kādas izklaides var būt ceptu vistu prezentācijā?

Bet es kļūdījos izklaides bija, turklāt kādas!

To Filips pats izdomāja? pārsteigumā sastingu, ieraugot mūs gaidošo jautrību.

-    Domāju, ka nē… Mārdža domīgi novilka, piešķiebusi galvu, cieši nopētot konstrukciju mums pretī. Esi redzējusi jauno mārketinga meiteni, ko viņš nesen pieņēma darbā?

-    Nē… sarunās ar amerikāņiem viņa nebija piedalījusies. Ja nu vienīgi tā bija īkstlte un slēpās kādas žaketes atlokā.

-    Katrā ziņā meitenei ir īpatnēja humora izjūta…

Izklaidēs ietilpa divi aploki viens ar dzīvām, baltām

klukstēm, mēreni nobarotām un apmierinātām ar dzīvi, bet otrā rāmi riņķoja divas sudrablapsas, melnas kā debesis mums virs galvas. Uzraksts pie lapsu būra vēstīja, ka tās ir domātas glaudīšanai. Tomēr no būra plūstošais aromāts nebija tik aicinošs.

-    Smird, Mārdža konstatēja. Gribi paglaudīt?

-    Jā, vienmēr esmu ilgojusies pakasīt aiz auss lapsu kūmiņu, neticīgi nosmīnēju. Pateikšu Filipam, lai ar steigu atlaiž to dāmīti.

-   Kāpēc gan? stipras rokas apvija manu vidukli. Filips izlikās nemanām manu nervozo ķiukstienu. Neciešu, ja bez brīdināšanas pielavās no mugurpuses. Lai gan ja pirms tam brīdina, tad tā vairs nav pielavīšanās, vai ne?

-   Ha! Kā vilku piemin… vai drīzāk lapsu? piemiedzu Mārdžai ar aci un ar roku, kurā neturēju glāzi, sabužināju drauga tumšo cekulu.

-   Tad par ko gan būtu jāatlaiž Marija? Tu vēl nemaz neesi viņu satikusi. Filips ar degunu bužināja man kaklu.

-   Nu, par to… ar glāzi norādīju uz sudrablapsām. Viena no tām bija sastingusi pussolī un nenovērsa no manis savu brūno un pat samērā saprātīgo skatienu, it kā saprotot, ka runa ir par viņu un māsiņu.

-    Lapsām nav ne vainas. Filips pagrieza mani ar seju pret sevi. Amerikāņi bija sajūsmā. Viņi iepriekš nebija tuvumā redzējuši dzīvu lapsu. Kur nu vēl glaudījuši!

-    Bet kāds sakars vistām ar lapsām? Tas atkal ir kaut kas tik ļoti intelektuāls, ka manas ciniskās, prozaiskās reklāmistes smadzenes nespēj to aptvert? mani sāka mākt profesionāla ziņkārība. Savā darbā biju redzējusi daudzas trakas idejas, bet vienmēr biju spējusi apjaust, no kurienes tām vismaz aug kājas. Savukārt tagad… man trūka padoma!

-    Nu, Marija uzskata, ka tā ir lieliska metafora. Filips neizskatījās pārliecināts par paša piedāvāto skaidrojumu.

-     Tieši kāda? es nelikos mierā. Gluži kā asinssuns sajutu svaigu medījumu.

-    Nu, tu jau zini, viņš izvairīgi novilka. Lapsām garšo vistas, tās parasti ielaužas vistu kūtis, lai kādu nočieptu… Ir pat tāda fabula, vai ari tā bija pasaka…?

Jā, tas tiešām izrādījās kas pārlieku intelektuāls, lai šim domu pavedienam izsekotu neuzmanīgs vērotājs.

-    Pieņemsim, bet ko par to saka sanitārais dienests?

-    Neko nesaka. Viņiem neviens neko nav jautājis, viņš priecīgi un apmierināti pavirpuļoja mani, liekot veikt sarežģītu manevru ar glāzi, lai neuzliktu sev sidra ordeni uz blūzes. Toties tev… tev gan es esmu jautājis, bet atbildi vēl neesmu saņēmis.

-    Jautājis ko īsti? Ar acs kaktiņu manīju, kā Mārdža sīkiem solīšiem lavās prom. Nodevēja.

-    Netēlo, ka esi piemirsusi. Kā tad būs? Vai tu darīsi man to godu un ievāksies manā pieticīgajā miteklī, lai dalītu tur priekus un priekus, un vēlreiz priekus? Filips šķelmīgi piešķieba galvu un savilka lūpas viltīgā smaidiņā. Viņš bija pieticīgs, bet viņa dzīvoklis ne tuvu tam. Plašs, gaišs, jaunajā projektā netālu no arēnas "Rīga", tas bija katras meitenes sapņu mājoklis. Bet ne mans. Nē, protams, man patiktu tādā dzīvot. Vienai.

-     Hā… Jā… Par to, drudžaini centos atrast veidu, kā izlocīties no atbildes. Redzi… es gribēju ar tevi par to aprunāties, bet neesmu pārliecināta, vai tagad ir īstais laiks un vieta.

-    Kāds laiks un vieta ir nepieciešami, lai sajūsmā iespiegtos, iedotu man slapju buču un sāktu plānot pārvākšanos?

Viņš bija tik sasodīti pārliecināts par sevi! Protams, protams, tam bija savi iemesli jauns (trīsdesmit pieci gadi nav nekāds vecums), izskatīgs un pārticis, ar labu izglītību, iejūtīgs, gādīgs, maigs… Šo sarakstu varētu turpināt bezgalīgi, ja vien tā beigās tomēr nevīdētu liels, trekns mīnuss gluži tāpat kā mans tēvs, Filips nebija apveltīts ar humora izjūtu un iztēli. Manas draudzenes vienbalsīgi apgalvo, ka es piesienos, bet…

-     Tātad man derētu rītdiena pēc pusdienām, vai ari varam atlikt līdz svētdienai. Filips bija neapturams kā ātrgaitas vilciens.

-    Nāksies atlikt nedaudz ilgāk, tikpat ātri kā jau pieminētais transporta līdzeklis šie vārdi izšāvās man pār lūpām, pirms paspēju tās aizslēgt ar klusēšanas zelta atslēdziņu.

-    Kāpēc?

Tuneļa galā pavīdēja gaisma. Vai ari tas bija tas pats vilciens, kas atgriezās pēc atriebības? īsāk sakot, man radās lieliska iespēja sameloties, kāpēc pārvākšanos nāktos atlikt, turklāt neievainojot Filipa jūtas. Tomēr sidrs darīja savu, migloja manas domas ar pesticīdiem, nogalinot melus pašā saknē.

-   Tāpēc, ka neesmu tam vēl īsti gatava. Taisnība sēdēja vilciena pirmajā vagonā un laimīgi smaidīja.

-    Kā neesi gatava? Kam neesi gatava?

Kā jau minēju Filipam ar iztēli nebija īpaši spoži. Nē, protams, es viņu mīlēju… nu, man vismaz tā likās… bet dažreiz viņš spēja būt diezgan kaitinošs.

-     Dārgais, saproti mani pareizi. Mani ļoti apmierina mūsu pašreizējās attiecības, kuras balstās uz to, ka vismaz piecas naktis nedēļā mēs nakšņojam katrs savā mājā. Man patīk būt kopā ar tevi, man patīk katrs kopā pavadītais mirklis. Neliela melu deva nenāk par ļaunu. Bet es daudz strādāju un, kad atnāku mājās, man gribas mieru un klusumu. Pabūt vienai, ar savām domām. Paigņoties, papukoties, staigāt vecā treniņtērpā un neuztraukties par to, ka aizņemu vannas istabu pārāk ilgi…

-    Tu gribi teikt… es esmu pietiekami labs brīvdienām, bet ne darba dienām? Filipa acu skatiens apdzisa un rokas atlaida mani no apskāviena, kas piepeši bija zaudējis visu siltumu.

-    Nē, tā nu gluži es negribētu teikt. Novērsos un piegāju pie lapsu būra. Melnā draiskule nebija vēl izkustējusies un nenovēršoties raudzījās mani. Uz mirkli man likās, ka spicajā purnā uzplaiksn līdzjūtīga izteiksme. Šim vakaram pietiks dzert sidru.

-   Leo, mēs tiekamies jau gandrīz divus gadus. Man likās, ka šis lēmums ir abpusējs…

-    Piedod, ja kādā bridi esmu sūtījusi maldinošus signālus. Nespēju sevi piespiest palūkoties draugam acīs, tā vietā domīgi pastiepu roku pretī lapsas pūkainajam kažokam. Man šobrīd bija nepieciešams maigums.

-    Skaidrs, skaidrs… Filips neskanīgi novilka. Nē, neuztraucies, tavas vainas šeit nav. Pats esmu tāds muļķis, ka biju iedomājies… sazin ko. Protams, tas taču ir tik redzams, ka neatbilstu tava ideālā vīrieša standartam. Katrā ziņā ne tāda vīrieša standartam, ar kuru var uzsākt kopdzīvi.

-    Nemuļķojies, tu esi lielisks vīrietis, un, kā jau teicu, mums kopā ir tik labi… Kāpēc kaut ko mainīt? es murmināju, laižot pirkstus cauri lapsas mīkstajam apmatojumam. Kūmiņam iebildumu nebija. Tas labsajūtā pievēra brūnās ačteles un izpleta ausis, lai ļautu manai plaukstai pāri pakauša kaulam netraucēti slīdēt lejup uz skaustu.

-    Tad nu tā, Leo. Filips ignorēja manu retorisko jautājumu. Es tev jautāšu vēlreiz un, ja ari šoreiz nesaņemšu apstiprinošu atbildi, tad uzskati, ka ari man ir vajadzīgs kāds laiks, lai pārdomātu, vai mūsu attiecībām vispār ir kāda nākotne. Tātad, vai tu nāksi dzīvot pie manis?

Tas bija ultimāts. Pirmo reizi mūžā (varbūt ne gluži, bet es ātrumā nespēju atcerēties nevienu citu reizi) man tika izteikts ultimāts. Tas lika aizdomāties. Pakasīju lapsai aiz auss un saņēmu pateicīgu nopūtu. Varbūt nabaga dzīvniekam visu vakaru tur bija niezējis un beidzot kāds to bija atbrīvojis no traucēkļa. Un varbūt ari man bija pienācis laiks atbrīvoties no bailēm.

-   Labi… iespējams, tev ir taisnība. Iespējams, ir pienācis laiks sniegt mūsu attiecībām iespēju pāriet jaunā līmenī, es runāju kā Herbalife pārstāvis. Tāpēc mana atbilde…

Tomēr teikumu pabeigt nepaspēju asas, dzeļošas sāpes izjauca domu gaitu. Es pārsteigumā un šausmās vēros uz asiņojošo plaukstu, kas vēl tikko bija tik draudzīgi un mīlīgi kasījusi pasaku tēlu aiz austiņas. Tagad tanī vīdēja asu zobu pēdas, bet pats dzīvnieks bija atkāpies tālākajā būra stūri, it kā apjaušot savu nodarījumu.

-   Au! palaidusi glāzi brīvā kritienā, satvēru ievainotās rokas locītavu un cieši saspiedu. Tā mani sakoda. Lapsa man sakoda roku!

Šoks un sāpes caurskaloja smadzenes. Filips blenza notiekošajā ar tikpat neticības pilnu skatienu.

-    Ak Dievs! Ceru, amerikāņi to neredzēja, jau nākamajā mirklī atguvies no sastinguma, mans mīļotais vīrietis bažīgi raudzījās apkārt, lai pārliecinātos, ka es atkal neesmu apdraudējusi viņa karjeras izaugsmi.

-    Leo! Kas noticis ar tavu roku? Mārdža iznira no pustumsas un steidzās palīgā ar pilnu sauju salvešu.

-     Filipa sasodītā lapsa mani sakoda! nikni iebrēcos, atguvusi spēju paust dusmas un sašutumu.

-    Tās ir pieradinātas lapsas! Tās nekož! Viņas ir pieradušas pie pieskārieniem! Filips steidzīgi aizsedza asiņaino ainu ar savu plato muguru. Mani sāpjpilnie izbrēcieni jau sāka piesaistīt nevēlamu uzmanību.

-    Nē, it nemaz! Es pati sevi sakodu! aizkaitināti novicināju asiņaino, ar salvetēm aptīto plaukstu mana bijušā drauga deguna priekšā. Tā lapsa ir traka! Viņa ir jānospricē!

-    Lapsai nav ne vainas, samtaina balss iejaucās mūsu kaislīgajā sarunā. Tās īpašniece izrādījās neliela auguma, apaļīga sieviete ap gadiem piecdesmit. Viņas rudie mati čirkainās liesmās vijās ap apaļo galvu. Brūnas, vērīgas acis nopētīja mani, savukārt es atbildēju ar to pašu. Svešiniece bija īpatnēji tērpusies garā, oranži sarkanīgā tērpā, kas atgādināja indiešu sari. Uz kuplajām krūtīm dusēja smagnēja, bāla akmens rota.

-    Bet tev pašai gan tagad būs par pāris īpašām dienām mēnesī vairāk, viņa indīgi piezīmēja un, tikpat negaidīti kā uzradusies, pazuda aiz viesu mugurām.

-     Ooooo… Mārdža man līdzās izdvesa īpatnēju, aizžņaugtu skaņu. Filip, tu viņu pazīsti?

Ar savādi aizmiglotu skatienu viņa vērās nopakaļ apaļīgajai rudmatei. Mans draugs izklaidīgi pavērās Mārdžas norādītajā virzienā un nepārliecinoši paraustīja plecus.

-     Jā, man ieteica vērsties pie viņas sakarā ar filiāles dibināšanas datumu. Viņa pateica, kad ir pats labvēlīgākais bridis. Nodomāju, ka būtu tikai pieklājīgi, ja šovakar uzaicinātu…

Tas bija interesanti, bet tagad man tam nebija laika. Turklāt roka ellīgi sāpēja.

-    Filip, izgrūdu caur sakostiem zobiem, slāpējot dusmas, kas pieauga ar katru pulsējošo, sāpjpilno mirkli. Es nospļaujos uz tavu ultimātu. Arī man būs nepieciešams laiks, lai pārdomātu mūsu attiecību nākotni. Un izziņa no to lopu īpašniekiem, ka tie nav slimi ar trakumsērgu.

Cēli apgriezos uz papēža un devos prom, ar acu kaktiņu pamanot, ka, par laimi, Mārdža ir atguvusies no transa un teciņus vien seko man pa pēdām.

-   Tu sēdīsies pie stūres, pasviedu atslēgas draudzenei. Braucam uz traumām.

-    Domā, tas ir vajadzīgs? Varbūt es pati…

-    Uz traumām\ pēc notikušā man prāts nenesās uz pārrunām.

Mājās pārrados krietni pēc pusnakts. Mārdža izlaida mani pie dzīvokļa pēc tam, kad medmāsas bija apkopušas koduma vietas un ieteikušas vērsties Infekcijas slimnīcā, ja gadījumā lapsu īpašnieks nevar uzrādīt dzīvnieku potēšanas apliecības. Man par lielu atvieglojumu, apliecību kopijas jau gaidīja e-pastā. Filips bija pacenties un atsūtījis to ieskenētās versijas. Pagaidām varēju neuztraukties vismaz par trakumsērgu. Šim vakaram pietika trakumu.

Sameklēju zāļu kastē pretsāpju tabletes, ielēju glāzē ūdeni un nogurumā sabruku uz dīvāna viesistabā. Roka īdēja un pulsēja, tā likās pilna ar nokaitētām adatām. Atbalstījusi galvu pret dīvāna atzveltni, apkopoju šī vakara rezultātus. Bija ieguvumi un bija zaudējumi viens jauns projekts vairumā, viens mīļotais mazumā. Nav slikti vismaz būs, ar ko nodarbināt prātu, lai galvā nenāktu muļķīgas domas, ka varbūt tomēr vajadzēja pieņemt Filipa piedāvājumu.

Lai novērstu domas no neauglīgiem klaiņojumiem, nolēmu sevi palutināt ar kārtīgu zobu tīrīšanu tam man vienmēr atradās gan laiks, gan spēks. Zobi ir mans lepnums komplimenti par žilbinošo Holivudas smaidu nebeidza sildīt sirdi, bet apziņa par daudzajām baktērijām, kas palika bez mājvietas, sniedza papildu mierinājumu.

Zobu sukai slīdot pāri kaulveida izaugumiem mutē, jutu, kā tā pamazām aizslauka ne vien gastronomiskos pārpalikumus, bet arī nejauko garšu, kuru vairāk gan saistīju ar neizskaidrojamu vainas izjūtu. Ar katru vēzienu sirds kļuva vieglāka un prāts mierīgāks. Pametu skatu pulkstenī un ar prieku konstatēju, ka esmu ne tikai iekļāvusies stomatologu noteiktajās divās minūtēs, bet šoreiz tās arī pārsniegusi par pusotru reizi. Neviens no tīrības vēl nebija nomiris. Izskaloju muti un ar neparastu vieglumu krūtīs atgriezos istabā uz dīvāna.

Aiz atvērtā loga pa Valdemāra ielu garām paducināja motocikls, iztraucēdams nakts rāmo mieru. Apsvēru došanos uz guļamistabu, bet tālāk par gurdu mēģinājumu piecelties netiku. Miegs un nogurums ņēma virsroku.

Pirmo reizi pamodos agri, nedaudz pēc sešiem. Rīta saule snaikstījās gar dīvāna malu un draudēja apžilbināt. Mute bija izkaltusi, un sākumā nevarēju atcerēties, kāpēc biju nakšņojusi viesistabā. Bet tad plauksta ar sīku sāpju impulsu atgādināja par vakardienas notikumiem. Pareizi, mani taču sakoda lapsa! Ar veselo roku sameklēju mazās, baltās glābējripiņas, kas paklausīgi tupēja uz žurnālgaldiņa man deguna priekšā, un noskaloju tās lejā ar lielu malku ūdens. Tā kā saule draudēja ielauzties manā privātumā pavisam drīzā laikā, sakopoju spēkus un, pieslējusi ļengano augumu no guļvietas, pārdislocējos uz guļamistabu, kura atradās dzīvokļa pretējā pusē un kurai saules invāzija pagaidām nedraudēja.

Tur es pavisam netraucēti pavadīju nākamās piecas stundas, līdz no svētlaimīgās aizmirstības mani izrāva spalgs telefona zvans.

-    Jā, nočerkstēju trubiņā, turot acis cieši aizvērtas, nevēlēdamās vēl atvadīties no sapņu pasaules. Telefona atrašanai biju izmantojusi tikai dzirdi un tausti.

-    Čau! Kā jūties? Mārdža izklausījās nedaudz norūpējusies. Vai tu Filipam jau zvanīji par tām potēšanas pasēm?

-     Nē, nebija vajadzības. Viņš vakar jau atsūtīja uz e-pastu kopijas. Viss OK.

-    Kā roka?

-Sāp.

-   Tu vēl guli? Margarita izklausījās neticīgi pārsteigta. Viņa, visticamāk, jau bija paspējusi noskriet desmit kilometrus, veikt jogas vingrojumu kompleksu un brokastīs uzcept pankūkas mīlošajam vīram un trīsgadīgajam dēlēnam.

-    Jā, iedomājies, es vēl guļu, nikni izgrūdu caur zobiem. Tu kaut ko gribēji?

-    Jā, aprunāties… bet laikam pagaidām tu neesi runājama.

-Nē.

-    Labi, ieej dušā, paēd un tad piezvani.

-    Kaut kas noticis? bet mans jautājums izskanēja jau pīkstošā telefonā. Mārdža bija nolikusi klausuli. Garas atvadas nebija viņai raksturīgas.

Nolamājos, bet ne pārāk skaļi un aizrautīgi. Tam man nepietika spēka.

Tomēr solījums atzvanīt lika atvērt acis un sāpīgi konstatēt, ka jau atkal esmu aizgājusi gulēt ar visām kontaktlēcām, un tagad tās berza manus redzokļus ar maniakālu smilšpapīru dedzību. Sameklējusi uz naktsgaldiņa lēcu konteineru, nomainīju tās pret vecajām labajām brillēm, kuras nēsāju tikai ārkārtas gadījumā. Redze man bija švaka, līdz ar to briļļu stikli biezumā varēja sacensties ar pudeļu dibeniem. Man brilles riebās, bet draudzenes atzina, ka tās manam koptēlam piešķirot zināmu šarmu.

Duša tiešām nāca par labu tā atdeva ne vien spriestspēju, bet arī dzīvotgribu. Jau divi ieguvumi šorīt.

Protams, otru uzdevumu izpildīt man neizdevās ledusskapis bija tukšs kā izslaucīts. Tajā vientuļi nīka apkaltis siera gabaliņš un pustukša ievārījuma burka. Tas varēja nozīmēt tikai vienu brokastis ārpus mājas.

Uzstiepu kājās džinsu šortus, pārmaucu pār galvu zaļu T kreklu ar uzrakstu Green Peace un simpātisku lapsiņas attēlu, lai gan šorīt, pateicoties sāpošajai rokai, tas vairs nelikās tik mīlīgs, iemaucu pēdas iešļūcenēs, saņēmu vēl mitros matus zirgastē un pirms došanās laukā uzsēdināju uz deguna saulesbrilles. Biju gatava tikties ar ārpasauli.

Mans galamērķis bija neliela beķereja dažu soļu attālumā no dzīvokļa. Tur no rītiem varēja iegādāties karstus, tikko ceptus kruasānus un smaržīgu kafiju. Neesmu pārliecināta, bet bija aizdomas, ka tieši to ārstēšanas rekomendācijās bija ierakstījusi apaļīgā, laipnā medmāsa no traumām.

Beķereja izrādījās pustukša, jo katrs sevi cienošs rīdzinieks saulainus, karstus vasaras rītus centās pavadīt pēc iespējas tālāk no pašas galvenākās pilsētas valsti. Tikai tādi naktsputni kā es vadīja ritu pītajos salmu krēslos pie nelielajiem, apaļajiem galdiņiem, bezdomlgi blenžot tālumā un baudot karsto, smaržīgo dzērienu. Saule spīdēja iekšā caur lielajiem logiem, liekot man labsajūtā murrāt kā kaķim.

-   Par ko tu gribēji runāt? teicu klausulē, tikko Margarita bija atbildējusi manam zvanam.

-    Tu izklausies jau krietni labāk, draudzene konstatēja. Esi mājās?

-    Nē, sēžu pie Salmiņa.

-    Es tūlīt piebraukšu. Tava mašīna ir pie manis.

Un jau atkal īsi, satraukti pīkstieni klausulē. Mani nepriecēja iespēja satikt Mārdžu, jo vēl nejutos spējīga uzklausīt mundrus, dzīvesprieka pārpilnus pārmetumus vai dalīties savās izjūtās par vakardienas notikumiem.

Līdz ar pēdējo kafijas malku Mārdža bija klāt. Aiz loga ielas malā strauji nobremzēja mans sarkanais Mini, un no tā iztrausās baltā, vasarīgā kleitā tērptā draudzene ar McDonald's saldējuma kokteili rokās. Apsvēru iespēju viņai izstāstīt mana auto lietošanas pamatnoteikumus nekādas straujas bremzēšanas, nekādu asu līkumu un atvērtu ēdiena vai dzēriena paku salonā. Tomēr pēdējā bridi pārdomāju. Viņa vakar man krietni izlīdzēja. Likās negodīgi tagad sūkstīties par sīkumiem.

-     Čau! viņa pieliecās, lai uzspiestu skūpstu man uz vaiga, un es nevilšus sarāvos. Man nepatīk pieskārieni un jūtu izpausmes. Margarita to labi zināja, tāpēc ne aci nenomirkšķināja, ievērojot manu īgno sejas izteiksmi.

-    Pati čau, man šodien prāts nenesās uz draudzīgu papļāpāšanu. Dullums galvā bija izklīdis, dunošās paģiru sāpes pagaisušas, bet roka vēl joprojām netīkami pulsēja.

-    Tu jau kafiju izdzēri? draudzene palūkojās uz tukšajiem traukiem. Gribi otru?

-    Par ļaunu nenāks, zem deguna noburkšķēju, paredzot, ka Margarita, labā dvēsele, visticamāk, izmaksās.

Kad man priekšā atkal smaržoja liela krūze melnas kafijas bez cukura (jo tieši tādu es to dzeru rūgtu un karstu), pamazām sāku saskatīt Mārdžas negaidītā apciemojuma gaišo pusi.

-   Par ko tu gribēji runāt? malks karstā dzēriena nolija lejup kuņģī kā krietna zāļu deva, un es sāku justies jau labāk.

-     Kā jūtas tava roka? Mārdža atbildēja ar pretjautājumu.

-    Sāp, paraustīju plecus. Kā gan citādi varēja justies ekstremitāte pēc savvaļas dzīvnieka uzbrukuma?

-   Tu apsēju nomainīji?

-    Nē, un cik es sapratu pa telefonu, tu atbrauci, lai runātu ne jau par manu roku. Un, starp citu, ko tu dari Rīgā? Vai tad jūs negrasījāties braukt uz Saulkrastiem?

Kopš Margaritas vīrs bija iegādājies nelielu vasaras mājiņu pie jūras, Vējoņu ģimene tur pazuda katru nedēļas nogali, kad vien aiz loga spīdēja saule vai laiks bija daudzmaz ciešams.

-      Rihards ar puiku ir Saulcīšos, bet man šodien ir jāstrādā. Olga palūdza, lai novadu pēcpusdienas nodarbību viņas vietā. Viņai māsa precas un, nu, tu jau saproti… Margarita parasti izvairījās no darba sestdienās un svētdienās. Lai arī par to maksāja labāk, tomēr ar ģimeni pavadītais laiks naudas izteiksmē nebija novērtējams.

-    Skaidrs. Nu, bet par ko tu gribēji runāt?

-    Atceries, vakar Filipa ballītē tu runājies ar tādu apaļīgu rudmati? Viņai bija gari, čirkaini mati.

-    Tērpta sari? precizēju, jo nebiju pārliecināta, vai saprotu Mārdžu pareizi, niknu skatienu pārmīšana nav gluži tas pats, kas saruna.

-Jā, tērpta sari.

-    Kas ir ar viņu? ķēros vērsim pie ragiem, jo neciešu šādu uzmanīgu mīņāšanos uz vietas.

-   Atceries, es tev stāstīju par kādu latviešu šamani, kas palīdz atrast savu totēmisko dzīvnieku un doties astrālajā ceļojumā? Redzi, vakardienas rudmate ir tā pati šamane Laima Zvaigzne-Klints.

-    Tas ir vārds vai vietas koordinātas?

-    Leo! Mārdža sašutusi iesaucās un nolauza krietnu kumosu no mana otrā kruasāna. Vispār jau viņa miltu izstrādājumus neēd…

-    Piedod, steidzīgi piekāpos, nejuzdamās pietiekami mundri, lai turpinātu ķircināt draudzeni. Kas tad ir ar to Klinšaino Zvaigzni?

-     Laima Zvaigzne-Klints, Mārdža mani pārlaboja. Ja tu pirms tam neklausījies, tad atkārtošu vēlreiz tā ir šamane, pie kuras vēlos aiziet parunāt par manu totēmisko dzīvnieku.

-    Un ko tu no manis gribi? Saruna sāka nogurdināt. Es vēlējos ātrāk atgriezties savā omulīgajā dzīvoklītī, ierušināties segā uz dīvāna un kārtīgi nosnausties.

-    Es gribu, lai tu nāc man līdzi.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tas būs interesanti. Mārdža nogaidoši palūkojās, bet tad apjauta, ka šāds skaidrojums nav pietiekama motivācija. Un tāpēc, ka man vajag kādu racionāli domājošu cilvēku līdzās, kas laikus mani piebremzētu un neļautu parakstīties uz visādiem šarlatāniskiem pasākumiem.

-   Nu, tad ņem līdzi Elīnu, centos atkratīties no apšaubāmā goda būt par Margaritas saprāta balsi.

-   Nē, tu jau zini, kāda viņa ir. Pārāk jau nu racionāla un loģiska.

-    īsāk sakot, tu domā, ka Elīna nepiekritīs?

-Nu…

-    Bet es esmu pietiekami mīkstsirdīga, lai parakstītos zem kaut kā tāda?

-    Tā gluži varbūt neteiktu… Vienkārši viena galva labi, bet divas lieliski.

-     Skaidrs, smagi nopūtos, apjaušot, ka Mārdžai ir taisnība. Otra mūsu draudzene nekad nedotos viņai līdzi pie šamanes, un ja ari dotos… lai augstākie spēki stāv klāt nabaga Zvaigznes kundzei!

-    Labi, iešu tev līdzi. Tam jau arī draugi ir domāti. Kad tu biji plānojusi?

-    Es vēl sazvanīšos ar Laimu un tad tev došu ziņu, bet, visticamāk, uz nākamās nedēļas beigām.

Mārdža apmierināti staroja viņai lielākoties izdevās panākt savu. Laikam tā bija daļa no viņas šarma.

-    Es tad nu skriešu. Bučiņas, draudzene nošmakstināja lūpas mana vaiga rajonā, kas bija tikpat aptuvens kā Atlantīdas atrašanās vieta. Viņa labi zināja nekādas fiziskas jūtu izpausmes manā sabiedrībā.

-    Bučiņas, bučiņas, slinki atgaiņājos, domās jau esot atpakaļ mājās uz sava iemīļotā dīvāna.

Jau vairāk nekā gadu īrēju dzīvokli Valdemāra ielas viducī, renovētā pagājušā gadsimta sākuma mājā. Es burtiski dievināju savu mitekli, kas sastāvēja no divām istabām ēnainas guļamistabas un gaiši izgaismotas, plašas viesistabas, kas amatu apvienošanas kārtībā pildīja ari darbistabas un virtuves pienākumus, kopš telpas atdalošās sienas tika nojauktas. Dzīvokļa īpašnieks, kāds reklāmas nozares darbinieks, bija devies ilgstošā izpeļņā uz ārzemēm, pirms tam noslēdzot īres līgumu par simbolisku summu tik vien, lai būtu kāds, kas dzīvokli pieskata. Manās gādigajās rokās tas nonāca pilnībā izremontēts, bet ne mēbelēts, un tas mani pilnīgi apmierināja. Sākotnēji mitekļa dizains šķita nedaudz par vīrišķīgu, tomēr ar laiku es pieradu pie kailajām, tikai ar matētu laku klātajām ķieģeļu sienām, raupjajām koka dēļu grīdām un bāra letes virtuves galda vietā. Tagad mana mīļākā vieta pasaulē bija uz mīkstā terakotas krāsas dīvāna, platekrāna televizora priekšā ar datoru klēpī.

Un patlaban mani gaidīja divas jaukas, klusuma pilnas dienas kopā ar kaudzi jaunāko sieviešu žurnālu un aukstu ledus tēju. Es neesmu vasaras un saulaina laika piekritēja, jo nenodarbojos ne ar vienu no aktīvajiem sporta veidiem nebraucu ar vējdēli, neskrienu, nespēlēju pludmales volejbolu… tā varētu turpināt vēl ilgi. Vienīgais izņēmums bija peldēšana, bet, tā kā atklātas ūdenskrātuves ar apšaubāmu bakterioloģisko fonu mani nevilināja, tad arī ar šo aktivitāti nodarbojos tikai baseinos, un uz to sezonalitāte neattiecās. Protams, pastāvēja iespēja pavadīt brīvdienas pie vecākiem, bērnu dienu mājā Berģos, bet man bija baisa nojausma, ka mammas dārza darbu sezona bija pašā plaukumā, tāpēc nevarēju cerēt uz laiskošanos saulītē. Turklāt lai ari mazāk, bet traumētā plauksta tomēr netīkami īdēja bija pienācis laiks nomainīt apsējus.

Es tikko biju paspējusi tikt galā ar šo komplicēto darbiņu un noskalojusi divas kārtējās pretsāpju zāļu tabletes ar krietnu malku ledus tējas, kad iezvanījās mobilais. Displejā mirgoja TĒTIS.

Mammai bija aptrūcies darbaroku.

-   Sveika, meitiņ, tēvs iesāka negaidīti maigi. Mamma laikam bija novedusi viņu līdz baltkvēlei.

-     Čau, čau, piesardzīgi attraucu, domās cenšoties paredzēt iespējamās lamatas.

-    Ko labu dari?

-    Ārstēju darba traumu.

-    Tu nolauzi nagu uz datora klaviatūras?

Tas bija joks, vai tēvs tiešām bija dzirdējis kādu līdzīgu gadījumu?

-    Mani sakoda lapsa Filipa prezentācijā.

Otrā galā iestājās dziļdomīgs klusums.

-   Es domāju, ka viņš tirgo vistas, tagad bija tēva kārta izklausīties piesardzīgam.

-Jā, tēt, vistas gan. Man nebija noskaņojuma ielaisties garās diskusijās par lapsu atrašanos vistas gaļas produktu prezentācijā. Vai tu ko gribēji? Es tieši taisījos nedaudz nosnausties.

-    Bet tagad ir tikai divi!

-    Man bija grūta nakts.

-    Tu pārāk daudz strādā.

-Tēt!

-   Labi, labi. Tēvs zināja, kad ir laiks atkāpties. Tu pie mums atbrauksi? Šodien? Rīt?

-   Diez vai. Man tiešām nav laika, apspiedu žāvas, kas draudēja pārplēst mani uz pusēm. Sveicini mammu. Un tev ari bučas.

-Jā, paldies.

Ar to ari mūsu savādā saruna beidzās, un tēvs bija spiests atgriezties spaidu darbos, kas iekļāva laistīšanu, ravēšanu, zāles pļaušanu, krūmu apcirpšanu, jaunu puķupodu piekarināšanu virs lieveņa, grants izlīdzināšanu… Uf! Es piekusu jau no domas vien!

Tomēr, kā jau biju plānojusi brīvdienas pagāja mierīgi un netraucēti. Paspēju pāršķirstīt žurnālus, izgarlaikoties internetā un noskatīties divas nebaudāmas komēdijas, izdzert četrus litrus ledus tējas, apēst trīs lielās picas un divus iesaiņojumus ar pretsāpju zālēm. Šinī laikā mans telefons zvanīja vēl trīs reizes, divas no tām pie telefona bija Mārdža, kas vēlējās pārbaudīt, vai ar mani viss kārtībā, un vienu reizi Elīna, lai pasmietos par manu ievainojumu un konstatētu, ka kaut ko tik stulbu varu izdarīt tikai es.

2

-    Tu esi pārliecināta, ka tas ir šeit? pārliecos pāri auto stūrei, lai caur priekšējo logu palūrētu uz namu, kurā Mārdžu gaidīja dvēseliskais ceļojums. Vai nu kā ari to sauc.

-    Pilnīgi pārliecināta, ja vien šī ir Alberta iela, draudzene izklaidīgi attrauca un spogulītī pārbaudīja, vai lūpu spīdums nav nokļuvis uz zobiem.

Izskatījās, ka šamane Laima Zvaigzne-Klints mitinās Rīgas labākajā daļā klusajā centrā. Droši vien astrālie ceļojumi bija pietiekami ienesīgi.

-    No Filipa nav ziņu? Mārdža apjautājās, kad mēs bijām jau izkāpušas no auto. Saules nokaitētais asfalts uzdvesa karstu elpu mūsu kailajām, sandalēs ieautajām kājām.

-    Iedomājies, nav gan, negribīgi atrūcu. Man nebija vēlmes uzsākt sarunu par šo nedaudz sāpīgo tematu.

-   Tu pati viņam neesi zvanījusi? Nedēļa tomēr jau pagājusi, Mārdža nelikās mierā. Kamēr viņas slaidie, brūnie pirksti spieda domofona pogu pie greznām apkalta koka namdurvīm, skatiens likās dedzinām manī caurumu.

-    Un ko es viņam teikšu? Nespēju iedomāties, kāda varētu būt mana motivācija zvanīt bijušajam draugam.

Lai atvainotos par to, ka mani sakoda lapsa viņa prezentācijā? Vai par to, ka nejūtos gatava uzsākt kopdzīvi ar viņu? Domāju, tās drīzāk bija Filipa problēmas.

Mārdža vēra muti jau nākamajam urķīgajam jautājumam, kad mani izglāba balss no augšienes. Laima Zvaigzne-Klints uzrunāja mūs caur domofona mikrofonu.

-   Sveiki! Šeit Margarita Vējone ar draudzeni. Mums bija sarunāts šodien uz sešiem.

-    Nāciet augšā, šamane nodūca, un ārdurvis ar klusu klikšķi atslēdzās. Trešais stāvs, dzivoklis pa labi.

Kā jau jūgendstila namam pieklājas, šamanes dzīvoklis izrādījās plašs un gaišs. Tā iekārtojums atspoguļoja īpašnieces neparasto dabu. Pie gaišajām, krāsotajām sienām karājās gleznas un gobelēni ar dažādu pasaules tautu ikdienas ainiņu attēlojumiem no Ziemeļamerikas indiāņiem līdz pat Japānas saulainajiem krastiem. Istabu stūros slēpās nelielas kumodes, plauktiņi un galdiņi, kas uz saviem trauslajiem pleciem turēja plašu klāstu koka dievībiņu. Un jau atkal šeit bija novērojama liela dažādība. Afrikāņu auglības dievi kopā ar miniatūriem indiāņu totēma stabiem un pat Jaunavu Mariju.

Jau ienākot mums tika pavēlēts atbrīvoties no apaviem, jo to smailie papēži varētu sabojāt parketa grīdu. Mēs pakļāvāmies bez ierunām, gluži kā interjera un tā saimnieces personības noburtas. Lai gan šoreiz Laima bija tērpta daudz pieticlgāk gaišās kargo biksēs un baltā, platā austrumnieciskā kreklā -, viņas galvasrota pārspēja visu iepriekš redzēto. Tas bija tāds kā spalvu kronis, uzsēdināts uz vaļīga, nedaudz izspūruša matu mezgla pašā galvvidū. Dažas sarkanīgas sprogas spraucās no smagās rotas apakšas, izceļot īpašnieces gaišo ādu, tumšās acis un garo, nedaudz iellko degunu.

-    Ejiet istabā, apsēdieties un neko neaiztieciet. Es tūlīt nākšu, šamane pavēlēja un nozuda aiz vienām no daudzajām durvīm.

-     Paskaties, es iespurdzos un norādīju Mārdžai uz kādu koka dieviņa attēlu ar milzonīgu failu, kas izmēros gandrīz pārsniedza savu saimnieku. Draudzene izklaidīgi pamāja ar galvu, iegrimusi pārdomās, paklausīgi apsēdās uz sēžammaisa un sakrustoja kājas. Uz mirkli apsvēru iespēju pievienoties viņai uz līdzās esošā sēžamā, tomēr savāds nemiers un ziņkāre lika pirms tam kārtīgi izpētīt šamanes pieņemšanas telpu. Manu uzmanību piesaistīja savāds, izšūts spilventiņš, kas rātni stāvēja, atsliets uz neliela statīva. Uz tā bija attēloti divi kaķīši ar skaistām kuplām lentēm, sasietām zem pūkainajiem zodiņiem. Es apgriezu spilventiņu otrādi, lai atklātu, ka reversā to klāja izšūti kucēni. Šis priekšmets izskatījās naivi un neatbilstoši līdzās varenajam auglības dieva failam.

-   Noliec to! šamanes asais uzsauciens mani izbiedēja, un es gandrīz izmetu no rokām spilventiņu. Teicu, lai neko neaiztiekat. Sēdies!

Viņa ar zodu norādīja uz brīvo sēžammaisu līdzās Mārdžai. Man par vilšanos, Laima bija atbrīvojusies no savas spalvu rotas un tagad izskatījās pēc pavisam parastas pusmūža mājsaimnieces.

Es apsēdos uz maisa, bet pēc īsa pārdomu brīža pārvilku to nedaudz tālāk uz vietu, ko apspīdēja no loga krītošie vakara saules stari. Pēc ārā valdošā karstuma dzīvoklis likās pārlieku vēss. Šamanes dzēlīgais skatiens ne uz mirkli neatstāja mani.

-    Tātad kāpēc esat atnākušas? Laima pievērsās manai draudzenei, kad beidzot biju iekārtojusies.

-   Tā biju es, kas jums zvanija, Margarita paskaidroja. Bet šī ir mana draudzene Leonīda, viņa vienkārši atnāca līdzi, jo, nu, viņa nekad nav redzējusi šamani…

-   Tu viņai palūdzi, jo viena baidījies nākt, ZvaigznesKlints kundze pārtrauca manu draudzeni pusvārdā. Labi, lai sēž un skatās, ja jau tev tā drošāk. Tikai bez ķiķināšanas.

Piekrītošā bezrūpībā paraustīju plecus un iekārtojos ērtāk. Saule patīkami sildīja, un mani plakstiņi aizvien vairāk izjuta zemes pievilkšanas spēku.

-    Ko tu gribi uzzināt?

-   Es gribu iemācīties šamanisko meditāciju, Margarita lepni izslēja zodu. Acīmredzot pēdējie divi vārdi apzīmēja ko ļoti svarīgu un smalku.

-    Kāpēc? Laimai ar to nepietika.

-    Gribu atrast savu spēka dzīvnieku.

Nevilšus iespurdzos un izpelnījos nosodījuma pilnus skatienus no abām sarunā iesaistītajām pusēm.

-    Klusēju, pacēlu rokas padošanās zīmē. Jau klusēju.

Laima pārmetoši savilka uzacis un piedraudēja man ar pirkstu. Atkal iespurdzos un ar šausmām sapratu, ka labi nebūs. Dziļi iekšienē burbuļoja smieklu straume, kas draudēja izlauzties uz ārpusi. Centos nedomāt, kāds varētu būt Margaritas spēka dzīvnieks un kur tas varētu viņā mitināties. Tomēr, par spīti pūliņiem, acu priekšā pavīdēja vāveres tēls darbīgs, ašs, lunkans un ar kuplu asti. Nu gluži kā Mārdža! īsta vāvere! Iekodos lūpā, cenšoties apvaldīt smieklus. Tomēr nepamatotā jautrība negrasījās pierimt. Smējiens kāpa augšup un pa ceļam sāka purināt augumu.

Acīs sariesās asaras. Nodūru skatienu un klusu iekunkstējos, nesekmīgi mēģinot nomierināties un savākties. Man bija bail pacelt acis, jo zināju, ka no Mārdžas un šamanes plūstošais pārmetuma vilnis tikai veicinās jautrības lēkmi. Pārmetumu pilna spēka vāvere.

-   Man šķiet, labāk būs, ja tu tagad iesi prom, šamanes vēsā balss izlauzās cauri apvaldīto smieklu karstumam. Klusējot piekrītoši palocīju galvu, neuzdrošinoties pavērt muti, lai vārdu vietā no tās neizspruktu spurdziens.

Neveikli uzstīvējos kājās no ērtā sēžammaisa un, pamājusi draudzenei ar roku, devos uz durvju pusi, pa ceļam paķerot savas sandales.

Šamane panāca mani pie pašām ārdurvīm. Viņas mīkstā, bet stingrā plauksta satvēra manu elkoni un apstādināja, pirms biju izskrējusi kāpņu telpā.

-    Šeit ir mans telefona numurs, viņa iespieda man rokā vizītkarti. Pēc divām dienām sākas pilnmēness. Noteikti piezvani man!

Grasījos iebilst, izteikt savu izbrīnu, bet tā vietā atkal muļķīgi ieķiķinājos. Uzjautrinājuma asaras tecēja pāri vaigiem, bet smiekli raustīja vēderu konvulsijās.

-     Nekas, viss ir kārtībā, Laima domīgi saraukusi degunu, vēsi un nopietni palūkojās, un es gluži kā uz burvja mājienu nomierinājos.

-   Tagad ej, viņa izstūma mani caur atvērtajām durvīm kāpnēs. Un neaizmirsti piezvanīt!

Mārdža tā ari nepiezvanīja, lai izstāstītu, vai viņai izdevās atrast savu spēka vāveri. Visticamāk tas bija ilgstošs process, par kura norisi man nebija ne mazākās nojausmas, nedz arī vēlmes tanī iedziļināties.

Toties zvanīja Elīna, lai kopā ar mani paķiķinātu par draudzenes trakajām iedomām. Būdama labi apmaksāta, augsti izglītota un superracionāla juriste, Elīna Kalēja ne uz mirkli nešauboties ieskaitīja šādus šamaņus, dziedniekus un ekstrasensus krāpnieku rindās. Es pati nebiju tik pārliecināta, tomēr ari neatbalstīju Mārdžas pārlieku lielo aizraušanos ar ezoteriku un okultismu.

Bet salīdzinājumā ar draudzeni manas pašas dzīvē vienīgā aizraušanās tagad bija tikai darbs. Filips nedeva par sevi ziņu, un es negrasījos pirmā pārkāpt klusēšanas slieksni. No šī pavērsiena ieguvēja viennozīmīgi bija mana priekšniece. Beidzot sāku ierasties darbā daudzmaz laikus, mans pusdienu pārtraukums bija sarucis līdz nieka stundai, un es pat piedalījos kārtējā iknedēļas sapulcē, kas bija paredzēta darbinieku lietderības koeficienta paaugstināšanai. Vismaz es to tā saucu.

Viktorija Zimina Pētera meita jau desmito gadu vadīja reklāmas aģentūru VZ GURU ar dzelžainu tvērienu. No šiem desmit gadiem piecus mēs bijām pavadījušas, plecu pie pleca cīnoties par labākiem pasūtījumiem, svarīgākiem klientiem un izcilākiem rezultātiem. Tomēr krīzes gadi bija pamatīgi iedragājuši aģentūras finansiālo neatkarību, un nu jau gadu mēs darbojāmies kā tīkla aģentūra, iekļaujoties lielas, starptautiskas firmas draudzīgajā kolektīvā. Protams, ikdienas dzīvē tas neko daudz nemainīja pāris papildu atskaišu, ziņojumi, izpētes… īsāk sakot papīra darbs.

VZ GURU nebija no lielajām aģentūrām kopumā mēs bijām sešpadsmit uzcītīgi mērkaķīši, kas pētīja klientu tirgus, sagatavoja mediju plānus, sastādīja līgumus, iepirka reklāmas laikus un vietas, izgatavoja maketus un centās to idejas pārdot prasīgajiem un piekasīgajiem klientiem.

Es biju projektu vadītāja mērkaķītis, kura pienākumos ietilpa visu šo procesu uzraudzīšana un manipulēšana. Bet, tā kā biju īpaši uzcītīga, tad lielāko daļu no šiem darbiem paveicu pati atšķirībā no diviem maniem amata (sugas) brāļiem, kuru reliģiju sauca DELEĢĒŠANA. Protams, manām darba spējām bija arī zināmas robežas, tāpēc dažreiz šis tas tika iekavēts. Piemēram, kā šoreiz mans klients bija suņu un kaķu barības ražotājs no Latvijas, kas ļoti vēlējās iekarot šo pietiekami blīvo tirgu, un nu jau otro nedēļu no vietas mēs (es un firmas pārstāvis) mocījāmies ap vienu sausās barības iesaiņojumu. Viņam nepatika manis piedāvātais krāsu salikums, bet mani māca šaubas par klienta iedzimto daltonismu.

Piektdienā mani pacietības krājumi izsīka. Nervu nomierināšanas nolūkos un cerot iegūt svaigu skatījumu, es jau divas reizes biju iztīrījusi zobus. Darba galda atvilktnē vienmēr glabāju zobu suku un pastas tūbiņu ārkārtas gadījumiem, kuros ietilpa ne vien tikšanās ar klientiem vai vakara pasākumi uzreiz pēc darbadienas beigām, bet arī radošā apsīkuma mirkļi (savādi, bet šī nelielā higiēnas procedūra lieliski palīdzēja apkopot domas). Laikrādis bija sakļāvis trauslās rociņas ap pussešiem vakarā, saule likās apņēmusies izsvēpēt mūsu biroju, bet klients jau kārtējo reizi bija atsūtījis atpakaļ neapstiprinātu maketu ar daiļrunīgu piezīmi: "Pārstrādāt. Kaut kā tomēr neizskatās labi."

Jāni, vai tu, lūdzu, nevarētu aplūkot šo maketu un pateikt, kurš no mums ir idiots? beidzot padevos liktenim un vērsos pēc palīdzības pie kolēģa, kas drūmā apņēmībā klikšķināja kāršu spēli datorā, gaidot drukas paraugus no tipogrāfijas. Kurjers nesteidzās, un līdz ar to es nebiju vienīgā, kurai draudēja ilga piektdiena.

-     Leo, es ceru, tas bija retorisks jautājums? Jānis atmeta no pieres rudo matu loku un paraudzījās mani ar noguruša, dzīves izmocīta cilvēka skatienu, pirms paņēma manis pastiepto papīra loksni. Jūtu gaisā piparmētras un ledaina svaiguma aromātu… Vai tiešām jau ir tik ļauni, ka jāķeras pie zobu sukas?

Mana nelielā vājība uz mutes higiēnu nevienam birojā nebija noslēpums.

-    Diemžēl jā. Pēc divu nedēļu ņemšanās es vairs neesmu tik pārliecināta par savu veselo saprātu, skāņi pasmaidīju un sabruku vienīgajā no mapēm un papīriem brīvajā krēslā. Jānis Cielavs neizcēlās ar kārtības mīlestību, liekot man brīnīties, kā viņš pats sevi citreiz šeit atrod.

-    Kas suņiem nepatīk? viņš pārjautāja, pārlaidis skatienu ellīgajam attēlam ar pārlaimlgu suni zaļā pļavā. Ar to viņš bija domājis klientu. Mēs parasti izdomājām kodētus nosaukumus klientiem, jo citu firmu nosaukumus varēja izrunāt tikai pēc simt gramiem grādīgā.

-   Nezinu, īgni paraustīju plecus. Es jau desmit reizes esmu mainījusi zāles krāsu, debesu krāsu, suņa šķirni un purna izteiksmi. Bet joprojām nav labi. Viss! Es padodos! Man nav ne jausmas, kas atkal nav labi.

-    Kādi komentāri?

-     Klasika. Atgāžos krēslā un sacēlu kājas uz galda. Klienta iekšējais dzīvnieks nav apmierināts ar attēlu un nejūtas uzrunāts iegādāties šo produktu.

-    Kaut kas šeit nav īsti labi? Jānis pašķielēja garām rudajai lokai, citējot tik bieži dzirdēto un klientu iemīļoto skaidrojumu, kas pavadīja neapstiprinātus maketus.

-    Bingo! nošāvu kolēģi ar pirksta pistoli.

-   Feini. Jānis izskatījās tik apmulsis, cik es jutos. Leo, tiešām nezinu, kā tev palīdzēt. Varbūt noņem pļavu vispār nost? Atstāj vienkārši zaļu laukumu?

-   Tas bija sākotnējais variants. Pievēru nogurumā sūrstošās acis. Tātad, visticamāk, nostrādās.

-    Deviņdesmit procentos gadījumu klients atgriežas pie pirmā iesūtītā varianta. Cielavs apstiprināja no pieredzes.

Durvju zvans jautri iečiepstējās. Jānis ar vainīgu smaidu iegrūda lapiņu man rokās un traucās atvērt durvis. Birutiņa, biroja administratore un durvju sargs vienā personā, jau bija devusies piektdienas gaitās.

Kurjers bija ieradies ar Jāņa brīvlaišanas zīmi drukas paraugiem no tipogrāfijas.

Un tā es paliku birojā viena… vismaz uz mirkli man tā šķita.

-    Leonīda!

Kāds pārsteigums Viktorija Pētera meita bija uzkavējusies ilgāk.

-Jā, Vika, slinki atsaucos no savas ērtās sēdvietas.

-    Ienāc pie manis.

Bēdīgi nopūtusies, noliku pie malas lapiņu ar jautro sunīti un devos uz paklāju.

-    Kāpēc tu neej mājās? priekšniece mani aizdomīgi nopētīja, it kā darba laika neievērošana būtu skaidra terorisma pazīme.

-    Suņi mani ir galīgi nomocījuši. Šitas nav labi, tas nav labi. Piesēdu uz krēsla maliņas pretim priekšnieces platajam galdam. Viktorija bija pedante, gluži vai apsēsta ar kārtibu. Viņas darba galds parasti izskatījās tā, kā manējais varbūt dažas sekundes pēc ģenerāltīrīšanas.

-    Aizsūti viņiem maketa pirmo variantu. Gan jau aizies, Vika paraustīja trauslos, dārgā Armani blūzē tērptos plecus. Bet tu piesēdi. Gribēju aprunāties.

Tālumā ieskanējās trauksmes sirēna. Nu, vismaz manā prātā. Nogurums izgaisa kā nebijis, un es uzmanigi pārvietoju savu dienvidpolu no krēsla roku balsta uz sēdvietu. Domās drudžaini pārcilāju pēdējo dienu notikumus, cenšoties saprast, ko atkal esmu nogrēkojusies.

-    Nē, nē, viss ir kārtībā. Vika mierinoši pavicināja plaukstu, it kā izgaiņājot manas drūmās nojausmas. Pagaidām tu neko neesi sastrādājusi. Un, ja godīgi, tieši tas mani dara uzmanīgu. Pēdējā laikā tu esi izmainījusies… Tu ierodies uz darbu laikā, tu nerunā pretī. Tu esi kļuvusi tāda klusāka. Tev ir kādas problēmas privātajā dzīvē?

Es paliku, ar pārsteigumā atvērtu muti blenžot uz savu stingro, skarbo priekšnieci, kas līdz šim bija izrādījusi interesi tikai par manu LDK (lietderīgās darbības koeficientu).

-    Leonīda, mēs strādājam kopā jau vairāk nekā piecus gadus. Pa šo laiku esmu paspējusi tevi iepazīt. Tu vienmēr esi bijusi… бойкая, ворчливая[3] un dabiski slinka. es vienmēr esmu to piecietusi, jo tev ir vienreizēja tirgus izjūta. Tu saproties ar klientiem, izproti viņu vēlmes un spēj atrast labākos reklāmas risinājumus. Tāpēc es pieļauju, ka dažreiz tu izrunājies vai strīdies pretī. Bet šonedēļ tu ne ar vienu neesi pat skarbāku vārdu pārmijuši. Tu Birutai Эскимо[4] nopirki. Visi tavi darbi ir izdarīti saskaņā ar grafiku. Šodien ir piektdiena, ārā ir fantastisks laiks, bet tu sēdi šeit… Saki, kas ir noticis?

Man nebija, ko teikt. No vienas puses, jutos glaimota par šādu sava darba novērtējumu, bet no otras… vai tiešām biju tāda īgņa?

-    Leonīda? Kamēr grimu pārdomās, priekšniece bija apgājusi apkārt galdam un tagad piesēdusi uz tā maliņas man pretī.

-   Vika, es tiešām nezinu, ko tev atbildēt. Manas smadzenes drudžaini meklēja izskaidrojumu uzvedības izmaiņām, kuras līdz šim pat nebiju pamanījusi. Birutai garšo saldējums, un šonedēļ tik karsts laiks…

-    Leonīda, tev manis dēļ nav jāizliekas. Tevi kaut kas nomāc. Un ja es varu palīdzēt…

-    Mēs ar Filipu izšķīrāmies, mans bioloģiskais procesors beidzot atrada piemērotu atbildi. Toreiz, viņa prezentācijas laikā. Kad mani sakoda lapsa.

-    Vai tas būtu īstais iemesls? Viktorija paliecās uz priekšu, ar skatienu urbdamās manī, it kā cerot, ka salūzīšu un atklāšu kādu sirdi plosošu stāstu. Es jau labprāt… tikai nebija, ko atklāt.

-    Es tā domāju. Mēs tomēr bijām kopā divus gadus…

-    Kā jūtas tava roka? priekšniece negaidīti mainīja tematu, bet nenovērsa pētošo skatienu.

-     Labāk. Lai to apliecinātu, demonstratīvi vairākkārt savilku plaukstu dūrē un atkal atslābināju. Naktī vēl dažreiz smeldz, bet tā liekas sadzijusi. Rēta gan paliks.

Viktorija piekrītoši pamāja, šķietami apmierināta ar dzirdēto un redzēto.

-   Kas tu esi pēc horoskopa? viņa atkal mainīja tematu. Tik personīga saruna mums šo piecu gadu laikā notika pirmo reizi.

-    Nezinu, godīgi atzinos. Mārdža šo jautājumu man jau bija uzdevusi un, saņēmusi tikpat neizteiksmīgu atbildi, noprasīja manus dzimšanas datus lietas dziļākai izpētei. Rezultātus diemžēl toreiz nenoskaidroju.

-    Kad tev ir dzimšanas diena?

-     Astoņpadsmitajā augustā, izšāvu kā no lielgabala.

-    Khm… Lauva, Viktorija domīgi novilka. Varēju jau pati iedomāties. Tavi vecāki aizraujas ar horoskopiem?

-   Nu, negribētu teikt, ka aizraujas, bet tētis dažreiz pārlasa tos, kas publicēti avīžu pēdējās lapās. Zini, tos, kur rakstīts šodien nelabvēlīga diena iepirkumiem, un puķuzirnīšu sēju atlieciet uz vēlāku laiku.

Priekšniece piekrītoši pašūpoja blondās matu šķipsnas un atgriezās savā vietā galda otrā pusē.

-   Ej mājās, Leonīda, viņas balsī jautās nogurums. Ar suņiem tiksi galā pirmdien, ar to liekot saprast, ka savādā, intīmā saruna ir beigusies.

-   Tā ari darīšu. Piesvempos kājās no krēsla un jau biju pusceļā uz durvīm, kad mani panāca Viktorijas piebilde:

-    Starp citu, neaizmirsti rīt ir pilnmēness.

Es ilgu laiku sēdēju mašīnā savas mājas pagalmā, nespēdama piespiest sevi izkāpt no tās un doties uz dzīvokli. Mani bija pārņēmusi neizprotama trauksme, un auto salona šaurība sniedza mierinošu drošības izjūtu. Pulkstenis tuvojās deviņiem, un saules stari bija zaudējuši svelmi, bet ne spozmi, ņemot vērā, ka gada īsākā nakts bija gaidāma pēc pāris nedēļām. Beidzot, dziļi ievilkusi elpu, atvēru durvis un kā bulta izšāvos no Mini, pa ceļam pār plecu nospiežot aizslēgšanas pogu uz auto pults.

Laimīgā kārtā dzīvoklis pa dienu nebija tā uzkarsis, lai, atverot logu, pēc pāris minūtēm, karstums nesāktu piekāpties.

Ielēju sev glāzi aukstas ledus tējas un apsēdos virtuvē pie bāra letes. Iezvanījās telefons tā displejā mirgoja Mārdžas vārds. Uz mirkli apsvēru iespēju pacelt un atbildēt, bet tad nevēlēšanās runāt ņēma virsroku, un zvans palika neatbildēts. Turklāt zināju, ko viņa grasās teikt. Vai drīzāk pārmest kāpēc šodien izlaidu aerobikas nodarbību… Margarita šinī jautājumā darbojās kā mana sirdsapziņa. Pēc katras nobastotas nodarbības viņa zvanīja, lai nolasītu lekciju par veselīga un sportiska dzīvesveida nozīmi, it sevišķi sievietēm vecumā pēc trīsdesmit. Šovakar man nebija noskaņojuma klausīties pārmetumus par nesaudzīgu apiešanos ar savu trauslo dvēseles ietvaru, ko nezinātāji sauc par ķermeni. Tā vietā noķeksēju no palodzes kaudzīti ar sieviešu žurnāliem un nolēmu pameklēt tajos saprotošu un atsaucīgu attieksmi. Kādu rakstu, kas nomierinātu manu sirdsapziņu, paužot man līdzīgu uzskatu, ka sports ir nevajadzīgs un pat bīstams stress organismam un tā vietā labāk veltīt laiku garīgai sevis bagātināšanai (protams, modes žurnālu šķirstīšana gan neietilpa šinī kategorijā, bet uz to es biju ar mieru pievērt acis). Glancētā prese man bija kļuvusi par sava veida atkarību, kurā kautrējos atzīties pat draudzenēm. Jā, tas bija sācies kā profesionāla nepieciešamība lai uzraudzītu, ko un kā reklāmas jomā dara konkurenti, un varbūt smeltos jaunas idejas no ārzemju izdevumiem. Sākumā es iztiku vien ar tiem žurnāliem, kurus abonēja aģentūra. Bet, laikam ejot, ar to bija par maz! Jo pasaulē taču ir tik daudz skaistu, spīdīgu izdevumu, no kuru lappusēm pretī raudzījās ne tikai interesanti reklāmas risinājumi, bet kā no pilnības raga bira arī padomi katrai dzīves situācijai! Un tagad jau es krietnu daļu savas Ziemassvētku prēmijas tērēju abonementiem… Elle, Vogue, Glamour, Marie Claire, Allure… un, protams, gandrīz visi Latvijas izdevumi! To košie vāki rotāja manas istabas un sildīja sirdi.

Tomēr šodien lasīšana nevedās. Virsraksti neuzrunāja, košās krāsas kaitināja, bet modeļu stingie skatieni biedēja. Savāds nemiers bija pārņēmis ne vien mana ķermeniskā trauka saturu, bet ari katru trauka šūniņu. Tas pats satraukums piespieda mani piecelties no krēsla un pārvākties uz dīvānu, tad atpakaļ uz krēslu, tad guļamistabu, tad atkal dīvānu… līdz beigās nokļuvu dušā, kur uz mirkli atradu mieru zem spēcīgas vēsa ūdens strūklas. Tā likās aizskalojam tukšās, piņķerīgās domas, kas gluži kā uzmācīgas mušas zumēja mana smadzeņpoda dziļumos. Nevarētu teikt, ka tie bija dziļdomīgi, filozofiska rakstura apcerējumi par nopietnām, eksistenciālām lietām. Drīzāk domas līdzinājās Hameleonu rotaļām, kur ik pa desmit minūtēm no jauna atkārtojās viens un tas pats. Roka smeldza un īdēja, lai gan, apskatot tuvāk izveidojušos un vietām jau atlupušo kreveli, nespēju saskatīt zumoņas iemeslu. Tur nebija nekāda iekaisuma, sastrutojuma, netīrumu vai jebkā cita, kas varētu izraisīt nepatīkamās sajūtas. Nospriedu, ka tas ir smalks psihosomatisks simptoms, kas atkārtojas ik reizi, kad iedomājos par Filipu, mūsu pēdējo sarunu un savu privāto dzīvi kopumā.

Tas izdzina mani no dušas atpakaļ uz dīvāna, no kura pozīcijām caur atvērto logu pamanīju, ka neesmu vairs viena. No satumsušajām, viegli violetajām debesīm manī raudzījās baltā, gandrīz apaļā Mēness acs. Tikai pavisam nedaudz pietrūka līdz tās apaļajam maksimumam pilnmēnesim, par kuru šonedēļ tiku brīdināta jau vairākkārt.

Nekad iepriekš nebiju izjutusi šīs dabas parādības ietekmi. Nevarēju lielīties (vai sūkstīties) ar hiperjutīgu uztveri, kas liktu man reizi mēnesī slikti (vai tieši pretēji labi) gulēt, murgot, piedzīvot galvassāpes vai kādas citas nepatīkamas izjūtas. Puse no mūsu biroja dāmām regulāri apsprieda pilnmēness ietekmi uz viņu pašsajūtu, savā starpā sacenšoties ar simptomu dramatismu. Pagaidām viennozīmīga uzvarētāja bija Biruta viņas trumpi, mēnessērdzīgumu, pagaidām neviena nebija pārspējusi. Varbūt, tuvojoties Jēzus vecumam, ari es sāku beidzot izjust to, ko jūt katra kārtīga sieviete? Varbūt ari mēnešreizes man tagad būs sāpīgas?

Lai aizskalotu šausmīgās aizdomas, iedzēru lielu malku ledus tējas un nevilšus sarāvos. Kaut ko tik pretīgu sen nebiju garšojusi! Laikam pat ledusskapja drošās sienas bija padevušās jūnija svelmei un ļāvušas tai piekļūt manam mīļākajam dzērienam.

Rūgtā garša vēl uzkavējās mēles galā, liekot man riebumā pārklāties ar aukstiem sviedriem. Vai tomēr pie vainas bija kas cits? Pataustīju pieri tā bija mikla un karsta. Varbūt, sēžot mašīnā, biju noķērusi karstuma dūrienu? Karstuma vilnis lika sagriezties galvai un aizslaucīja visas citas domas. Piespiedu sevi piecelties un plašāk atvērt logus, cerot uz nelielu caurvēja pūsmiņu. Tomēr vakara siltais gaiss palika nemainīgi stings un smacējošs.

Glābiņu nolēmu meklēt dzīvokļa vēsākajā telpā sabruku uz vannas istabas flīžu grīdas un piespiedu karsto pieri pie gludās virsmas. Atvieglojums bija īslaicīgs un neapslāpēja ugunsgrēku, kas manī plosījās. Pavisam noteikti es biju noķērusi karstuma dūrienu, turklāt pamatīgu! Sakarsušo smadzeņu tālākajā stūrītī uzplaiksnīja doma par palīdzības meklēšanu, bet, tā kā telefons joprojām gulēja virtuvē uz letes, tikpat labi tas varēja atrasties uz briestošā Mēness. Es trīcēju kā apšu lapa, nespējot piecelties kājās un tādējādi laupot sev cerību aizkļūt līdz tam.

Šņukstot un vaimanājot gulēju uz grīdas un raudāju aiz žēluma pati pret sevi. Tā bija karma, liktenis vai likteņa ironija. Biju noraidījusi Filipa ierosinājumu sākt kopdzīvi un tagad miru vientulībā uz sava netīrā dušas paklājiņa, kuru noteikti izmazgāšu, ja vien pārcietīšu šo nakti.

Pamazām karstums atkāpās, bet ne tā līdzzinātājs nežēlīgais vājums. Tas turēja mani savās ķetnās kā klaidonis runcis desas gabalu. Iekšējā svelme pierima, un tās vietā nāca zobus klabinošs sals. Neuzticēdamās saviem trīcošajiem locekļiem, es neriskēju celties augšā, tik vien kā pasniedzos, no veļas groza noķeksēju tur nomesto lielo pelddvieli un pārvilku to sev pāri kā segu. Par spīti aukstumam un neērtībām, ieslīgu vieglā, saraustītā miegā.

Pamodos gluži stīva, mana kreisā roka bija notirpusi līdz galējai nejutībai, bet ceļi sāpigi atgādināja par flīžu cietības pakāpi. Baidīdamās no galvas reiboņiem, kas jau tagad mēģināja mani noturēt uz vietas, necentos piecelties kājās tāpat četrrāpus pārlīdu uz lielo istabu un saritinājos uz dīvāna. Pulkstenis pie sienas rādija trīs. Nakts bija tikai pusē. Es nevarēju zvanīt draudzenēm, raut viņas laukā no siltajām migām tikai tāpēc, ka pašas muļķības pēc biju pārkarsusi, sēžot mašīnā pie mājas. Tomēr kādam man vajadzēja piezvanīt. Filips nekādā ziņā nebija šis kāds. Mans vārais skatiens gluži kā noklīdis suns malstījās apkārt žurnālgaldiņam un nejauši uzdūrās baltam papīra četrstūrītim, kas vīdēja zem šīsnedēļas tenku žurnāla. Tas bija man aizsniedzamā rādiusā. Uz tā vīdēja vārds un telefona numurs. Un piepeši man likās, ka šis ir vienīgais cilvēks uz visas plašās pasaules, kam varu, drīkstu un man ir ari morālas tiesības piezvanīt! Jo ilgāk blenzu uz kartītē atzīmētajiem cipariem, jo stingrāka kļuva mana pārliecība. Tā sacietēja gluži kā cements un deva pamatu turpmākai rīcībai.

-    Labvakar, nočerkstēju klausulē, kad pīkstieni pārtrūka un otrā galā atsaucās cilvēciska, samiegojusies balss.

-    Laima, šeit jums zvana Leo… Piedodiet, ka tik vēlu traucēju…

Pār mani nāca apskaidrība! Es taču būtu varējusi piezvanīt tētim! Viņš būtu klāt kā likts! Cik tad te no Berģiem ko braukt? Pusstunda? Ne vairāk.

-    Leo? Vai tu vēl tur esi? šamane neizklausījās nedz pārsteigta, nedz dusmīga, it kā būtu gaidījusi manu zvanu.

-    Priecājos, ka tomēr piezvanīji. Tas ir sācies, ja?

-    Piedodiet, nomurmināju, sakautrējusies par savu nesaprātīgo, egoistisko rīcību. Piedodiet, ka zvanīju. Viss ir kārtībā. Man tiešām nevajadzēja…

-   Nē, nē, viss ir labi! kundze pārtrauca mani pusvārdā.

-    Nevajag atvainoties. Tu darīji pareizi, ka piezvanīji. Tev ir slikti, vai ne?

-Jā… kā jūs zinājāt…?

-    Pirmajā reizē tā ir ar visiem. Tev piens mājās ir? Pēdējās miega paliekas bija pagaisušas no šamanes balss, un tagad tā skanēja gluži lietišķi.

-    Nē, manuprāt, nav gan. Es nedzeru pienu.

la bija taisnība jau kopš pusaudzes gadiem ciest nevarēju pienu. Es pat kafiju dzēru melnu un bez cukura. Piens manās mājās bija tikpat reta parādība ka zemestrīce Latvijā.

-    Vai vari kādu palūgt tev to atnest? Vai pati aiziet nopirkt?

-    Nē, es dzīvoju viena… Bet kamdēļ…?

-   Tev ir jādzer piens. Daudz piena. Tas palīdzēs nomākt karstuma sajūtu. Šonakt vēl tas nav tik svarīgi. Drīz jau būs gaišs, bet nākamajā naktī tev noteikti ir jāsagādā daudz piena.

-   Labi, ņemšu vērā, nomurmināju klausulē. Tagad, kad abi negantie sabiedrotie sals un karstums bija atkāpušies un Mēness bija aizvācis savu bālo, draudīgo vaigu no loga, miegs sāka klauvēties pie apziņas durvīm. Laimas vārdi skanēja kā caur miglu, un nebiju pārliecināta, vai no rīta šo sarunu maz atcerēšos.

Laikam jau šamane saprata manu stāvokli, jo pēdējais, ko dzirdēju, bija solījums rīt piezvanīt. Un tad pūkainā tumsa mani aprija.

Mani pamodināja skaļš troksnis, kas gluži kā lode ieurbās apziņā, liekot tumsai sašķīst sīkos gabaliņos. Pa Valdemāra ielu aiztraucās kārtējais mocis. Vasara bija pilnbriedā. Spriežot pēc garajām ēnām uz sasilušās koka grīdas, diena jau bija krietni pāri pusei. Piepacēlu vaigu no dīvāna mīkstā pārsega un palūrēju uz sienas pulksteni. Tā rādītāji nebija mainījuši savu atrašanās vietu kopš pēdējās apskates reizes. Vēl joprojām trīs. Es biju gulējusi divpadsmit stundas. Mēle likās piekaltuši pie aukslējām, un elpa nepatīkami karsēja lūpas. Ar grūtībām pakustināju žokli, cenšoties atjaunot siekalu plūsmu. Garša mutē bija izcili pretīga. Tā atgādināja par iepriekšējo vakaru. Karstuma dūriens vai vienkārša saaukstēšanās? Tuksnesis uz mēles piespieda mani piesvempties no guļvietas un aizvilkties līdz virtuvei pēc glāzes ūdens. Tomēr no krāna līstošās veldzes smarža aizslaucīja ieaudzināto pieklājību es alkaini pieplaku ūdens strūklai, ļaujot tai tecēt gan rīklē, gan gar zodu, saslapinot T krekla krūtežu. Kad slāpes bija pierimušas, sevi pieteica vājums un galvassāpes. Es jutos kā asfalts pēc ceļa ruļļa. Sameklēju glābējdraudzenes pretsāpju tabletes un, iemetusi pārīti mutē, atgriezos uz dīvāna.

No loga plūstošais siltais vējš maigi glāstīja pieri, izgaiņājot dullumu un reiboņus. Jau pēc pāris minūtēm zāles iedarbojās un sāpes atkāpās. Labsajūtā nopūtusies, atlaidos dziļāk dīvānā un apsvēru savu turpmāko dienas plānu. Man vajadzēja aizkļūt līdz veikalam, iegādāties ko ēdamu un… pienu. Šī doma lika man saausīties. Es pienu nedzeru. Jau sen. Kāpēc lai gan es pirktu pienu? Turklāt speciāli ietu uz veikalu, lai nopirktu dzērienu, kuru nelietoju? Mans skatiens atdūrās pret mobilo telefonu, kura displejā mirgoja neatbildēti zvani un īsziņa. Ak Dievs! Es taču vakar zvanīju tai šamanei! Svešam cilvēkam! Nakts laikā! Lai gan… varēja būt arī ļaunāk. Es varēju piezvanīt Filipam. Paķēru mobilo ierīci, lai pārliecinātos, ka nelabojamais nav noticis. Uzticamais draugs rādīja trīs neatbildētus zvanus pa vienam no tēta, Mārdžas un Viktorijas. Pirmie divi šķita izskaidrojami un loģiski tētis cerēja iegūt darba rokas uz brīvdienām, bet Mārdža nolasīt vakardienas izlaisto lekciju. Izbrīnu radīja Viktorijas zvans priekšniece reti kad traucēja brīvdienās (tās viņas izpratnē bija svētas), turklāt nekādi steidzami, nepabeigti darbi, kas tomēr prasītu šī baušļa pārkāpšanu, man nebija palikuši. Nospriedu, ka šis noslēpums paliks neatklāts, jo nejutos pietiekami spēcīga, lai tagad ar kādu tērzētu.

Veikala jautājums joprojām bija aktuāls. Palūkojos uz pulksteni stunda bija pagājusi nemanot. Piemājas pārtikas veikaliņš sestdienās strādāja tikai līdz pieciem. Ja negribēju sevi apgrūtināt ar ceļojumu uz Rimi, man bija jāpasteidzas.

Atgriezusies no krusta gājiena uz pārtikas bodi, izkrāmēju savus guvumus uz letes un domīgi tajos noraudzljos. Ar mani tiešām nebija labi. Starp pirkumiem gozējās divas paša treknākā piena pakas, liela burka krējuma, vistas aknu pastēte, zivju bumbiņas tomātu mērcē, gabals doktordesas un paciņa nomierinošas tējas.

Tomēr, par spīti acumirklīgajām šaubām, kopumā tas viss garšoja labi. Pirmo es izēdu pastēti. Bez maizes vai sausiņiem. Kad pirmais izsalkums bija rimis, es nedaudz paknakstljos ar zivju bumbiņām (dievigi!) un nejauši izēdu pusi no krējuma burkas. Līdz ar to ari pusdienas šķita ieturētas un beidzot sāku justies salīdzinoši labi. Ieslēgusi televizoru, kur rādīja kaut kādu izmeklēšanas seriālu, iekārtojos uz dīvāna, blakus nolikusi šķīvīti ar kubiņos sagriezto desu, bet uz atvērtā loga palodzes dzesējās liela baldriāna tējas krūze. Dīvāns pakalpīgi piekļāvās auguma izliekumam, un piepeši mani pārņēma dziļa un absolūta labsajūta. Drudža atstāto slābanumu un vājumu nomainīja patīkams gurdums un miers. Domas riņķoja un zumēja kā apdullušas kamenes un it nemaz nevēlējās iedziļināties uz ekrāna notiekošajā. Blondās izmeklētājas domīgi sarauktās uzacis atgādināja Viktoriju. Es pasvārstīju rokās telefonu, apsverot iespēju zvanīt priekšniecei.

Tomēr iepriekšējās nakts mantojumā atstātais nogurums pamazām sāka ņemt virsroku. Plati nožāvājusies, nolēmu, ka vispirms nedaudz nosnaudīšos (minūtes piecpadsmit) un tad piezvanīšu Vikai. Man vienkārši vajadzēja atpūtināt acis.

Jau atkal mani pamodināja troksnis šoreiz gan tas nāca nevis no ielas, bet gan ārdurvju puses. Kāds centīgi spieda durvju zvanu. Man bija ciemiņi. Vēli ciemiņi, to apliecināja pulkstenis pie sienas tā rādītāji tuvojās vienpadsmitiem.

-    Kas tur? apjautājos jau pa ceļam uz durvīm.

-    Šeit Laima.

Tādu atbildi nebiju gaidījusi un paliku sastingusi ar atslēgām rokās. Es pazinu tikai vienu Laimu šamani, kuru kopā ar Mārdžu bijām apmeklējušas. Tomēr nespēju saprast, kādi vēji būtu viņu šurp atnesuši, turklāt tik vēlā vakara stundā.

-    Leo? Mums jāaprunājas. Es varu palīdzēt, ārdurvis slāpēja kundzes balsi, tomēr rūpes bija labi saklausāmas. Mans iepriekšējās nakts zvans laikam viņu bija krietni sabiedējis. Lai vai kā es biju atvainošanos parādā.

-     Laima, atvērusi durvis, uzrunāju viešņu. Nāciet iekšā. Es gan ciemiņus negaidīju…

-    Šī nav pieklājības vizīte. Kundze pārlaida man vēsu, bet vienlaikus ziņkārības piesātinātu skatienu un paspraucās garām, dziļāk dzīvoklī.

Ja šī nebija pieklājības vizīte, tad noteikti atriebība par iztraucēto nakts mieru. Aizslēdzu ārdurvis un pievērsos negaidītajai ciemenei, kas jau bija paspējusi noaut ādas iešļūcenes un ar basām kājām dipināja uz manu virtuvi. Mana mitekļa iekārtojums no Laimas kundzes izpelnījās vien īsu, neieinteresētu skatienu. Gluži kā sari tērpta māmuļa viņa taisnā ceļā devās pie ledusskapja.

-   Redzu, tu ņēmi vērā manu padomu un nopirki pienu, mani uzrunāja šamanes dibengals, jo galvgalis atradās baltā, aukstā skapja dziļumos.

-   Jā… par vakardienu…

-    Es tiešām priecājos, ka tu atmeti to muļķīgo iedomību… vai drīzāk kautrību? Protams, labāk būtu bijis, ja tu būtu zvanījusi agrāk, pirms es paspēju aiziet gulēt, bet… labāk vēlu nekā nekad. Beidzot Laimas kundze iznira no manas sadzīves tehnikas, paredzētas pārtikas uzglabāšanai.

-   Tavas pusdienas? viņa ar zodu pamāja desas šķīvīša virzienā.

-    Jā. Nē, drīzāk uzkoda, paraustīju plecus. Varbūt vēlaties tēju? Vai ko citu?

-    Glāzi piena. Šamane žilbinoši uzsmaidīja un uzslēja savu apaļo dibenu uz bāra ķebļa pie letes. Atspiedusi zodu uz plaukstas, viņa vērtējoši mani nopētīja pāri neskaitāmajiem lielajiem gredzeniem, kas rotāja nedaudz apaļīgos pirkstus. Garie, tumši sārti lakotie nagi lampas maigajā gaismā spīdēja kā ar asinīm slacīti. Šajā sievietē jautās mierīgs, bet vienlaikus draudīgs spēks. Tumšās acis neatlaidīgi vērās mani, liekot nervozi pieglaust sagulētos matus.

-    Mums ir atlikusi pusstunda. Vai ir kaut kas tāds, ko vēlies man pajautāt?

Nespēju iedomāties, par ko ir runa.

-    Pusstunda līdz kam?

-    Līdz pusnaktij, protams! Laimas kundze nepacietīgi iesaucās, saraucot biezās uzacis dusmīgā valnī. Vai tu jūties gatava?

-    Atvainojos, bet… es tikko pamodos, man vakar bija ļoti slikti karstuma dūriens vai saaukstēšanās, tāpēc ari naktī jums zvanīju…

-    Kāda saaukstēšanās! Tu vakar sāki savu transformāciju! šamane izskatījās šokēta, it kā es tikko būtu zaimojusi Dievu mūķenes klātbūtnē.

-    Laima, piedodiet, bet es tiešām nesaprotu, par ko ir runa! Atvainojos, ka izrāvu jūs no gultas nakts vidū…

-    Tu pārvērtīsies par dzīvnieku, šamane pārtrauca mani pusvārdā, ar informācijas veseri iegāžot tieši pa smadzenēm. Kopš tevi sakoda lapsa, divdabja gēns ir aktivizējies. Šonakt ir pirmais pilnais pilnmēness kopš tā brīža. Un šonakt tu pārvērtīsies par dzīvnieku.

-    Par dzīvnieku? Khm? uz mirkli pievēru acis. Dusmu vilnis aizskaloja miera un apgarotības sajūtu, kas manī mita kopš pamošanās. Laima, man šķiet, labāk būs, ja jūs tagad dosieties…

-    Nemuļķojies! Tev vairs nav atlicis daudz laika! Jāsāk gatavoties, kundzīte manī zīmīgi paraudzījās, un neizskatījās, ka viņa grasītos pamest ērto sēdvietu.

-      Laima, es tiešām nezinu, kā jūs dabūjāt manu adresi…

-    Tavs astrālais ķermenis mani šeit uzaicināja.

-    Ko…?

-    Es jokoju. Kundze pacēla gaļīgās rokas padošanās zīmē. Tava draudzene Margarita pateica, kur tu dzīvo. Bet, ja nopietni tev šonakt draud nopietns pārbaudījums. Tici man, iepriekšējais vakars salīdzinājumā bija bērnu spēle. Es esmu pieredzējusi, kā divdabji iziet cauri savai pirmajai transformācijai. Tas var būt ļoti… ļoti nepatīkami.

Kaut kas Laimas kundzes vārdos lika man ieklausīties. Es biju par mata tiesu no tā, lai sagrābtu viņu aiz zaļā sari apkakles (vai aptinuma? notinuma? vai sari vispār var būt apkakle?) un izmestu aiz durvīm, tomēr kaut kas neļāva man pakļauties šim pirmatnējam impulsam.

-    Un ko jūs gribat teikt es pārvērtīšos par vilku?

-     Ne noteikti. Viņa paraustīja plecus, it kā mēs apspriestu kāda sacepuma recepti. Jā, lielākā daļa transformāciju skar tieši divdabjus ar vilka gēnu, tomēr gadās ari citi dzīvnieki. Tavā gadījumā nedomāju, ka tas būs vilks. Man ir savas aizdomas, bet pagaidām es tās labprāt paturētu pie sevis.

Apsēdos uz ķebļa iepretim negribētajai viešņai un ielēju sev pilnu glāzi auksta piena. Vai nu to izraisīja tikko dzirdētais, vai ari karstuma dūriens negribēja atkāpties, bet jau atkal kāds bija iekurinājis ugunskuru man krūtīs. Uz pieres izspiedās sīkas sviedru lāsītes, bet mute izkalta kā tuksnesis.

-    Ļaujiet man saprast jūs sakāt, ka es pārvērtīšos par dzīvnieku, ne vilku… kaut ko citu… Vai runa ir par garīgu transformāciju? Nu, tiem… spēka dzīvnieka meklējumiem? jau uzdodot jautājumu, daļa no manis zināja atbildi.

-   Nē, runa ir par ķermenisku, fizisku transformāciju. Tā, protams, ir atgriezeniska. Līdz ar pirmajiem saules stariem tu atgūsi cilvēka izskatu, bet tanī pašā laikā tev jāsaprot, ka viss, kas ar tevi notiks, būs pa īstam. Pati esmu transformācijas tikai redzējusi, bet ne piedzīvojusi, tāpēc man grūti spriest, kas ar tevi notiks garīgā ziņā. Vai tu jutīsi izmaiņas uztverē, domāšanā… to nemāku teikt. Cik esmu dzirdējusi no citiem divdabjiem, to ir ari grūti aprakstīt vārdos. To var saprast, tikai piedzīvojot.

-   Un tas viss tāpēc, ka mani sakoda lapsa? Vai tā ari bija tas, nu… kā jūs to saucat? neticīgi nogrozīju galvu. Tomēr šī skepse bija tikai ārēja. Daļa no manis piekrītoši māja un nez kāpēc priecīgi ūjināja.

-    Divdabis? Nē, tā bija parasta lapsa. Tā sajuta tavu smaržu, dzīvnieka smaržu. Tu strīdējies ar savu draugu, tev bija spēcīgas emocijas, tu sāki svīst, smarža pastiprinājās, un lapsa reaģēja. Kā jau teicu, tā bija pavisam parasta lapsa. Viņas upuris gan ne.

-    Bet… kāpēc tieši tagad?

-    Nezinu, varbūt pārejas vecums. Divdabja gēna aktivizācija ir atkarīga no dzīvnieka koduma. Saki: vai tevi iepriekš jelkad kāds dzīvnieks ir sakodis? Suns, kaķis, kāmītis…? Vienalga kas, bet ar siltām asinīm un zīdītājs?

Noliecu galvu virs glāzes ar balto dzērienu. Noslaucīju sviedrus no virslūpas un piespiedu plaukstas pie letes virsmas, kur tās mikli pielipa, atstājot mitrus nospiedumus. Domas virpuļoja, un tikai ar piespiešanos atradu atbildi uz šamanes jautājumu.

-    Nē, šī bija pirmā reize, ar grūtībām noriju siekalas, cīnoties ar dedzinošajiem viļņiem, kas apskaloja mani no iekšpuses.

-    Redzi, šeit tev ir atbilde laimīgas sakritības dēļ tu līdz šim netiki sakosta.

-    Domāju, jūs kā šamane neticat sakritībām.

-    Protams, neticu. Tas ir tikai tāds izteiciens, Laimas kundze nosmīkņāja. Uz īsu mirkli manī parādījās cerība, ka Mārdža vienkārši nolēmusi mani izjokot. Nolīgusi Laimas kundzi, lai tā mani pabaida ar stāstiņiem par vilkačiem, iebaro pienu, pabrauc pa ausīm…

Es nepaspēju pabeigt iesākto domu karstums kā komēta notrieca mani no augstā ķebļa uz grīdas. Reiboņi grieza grīdas flīzes nevaldāmos virpuļos, bet asas sāpes ietriecās deniņos, draudot pāršķelt galvu kā nogatavojušos arbūzu. Sviedri un asaras lija pār krampjaini savilktajiem vaigiem, lejup gar kaklu un tālāk treknās pilēs steidzās pretim grīdai. Nevaldāmas spazmas plosīja visu ķermeni, vēders raustījās konvulsijās, bet apakšstilbus graizīja krampji.

Manā izplūdušajā, asarām aizmiglotajā redzeslaukā parādījās roka ar vīkšķi papīra dvieļu. Pateicībā pamāju ar galvu, apslaukot seju un kaklu. Man rokās tika iespiesta ūdens pudele, bet tās saturs bija stiprināts dzēriens garšoja rūgti, bet veldzējoši, aizskalojot rāvaino siekalu piegaršu.

-    Nāc, apsēdināsim tevi dīvānā. Stingras, siltas rokas satvēra mani aiz padusēm un uzmanīgi piestutēja stāvus. Ceļi ļodzījās kā silts galerts. Smagi balstoties uz Laimas kundzes izpalīdzīgā pleca, nomainīju savu atrašanās vietu. Mēbeles mīkstais sēdeklis mazināja sāpes mugurā un kājās.

Krāsu karuselis grieza pasauli aizvien ātrāk. Gan skaņas, gan gaisma likās plūstam no tālienes, klusināti un it kā atrodoties citā dimensijā.

Laimas kundzes plaukstas atglauda manus matus no slapjās pieres un saņēma tos ciešā zirgastē pašā galvvidū. Nedaudz par ciešu, tie sāpīgi rāva ādu uz deniņiem, bet man nebija spēka ne sūdzēties, ne pacelt roku, lai izjauktu frizūru.

-    Šeit būs piens. Dzer.

Aukstā, aprasojusī glāze gluži vai hipnotizēja. Kā nemaņā pacēlu to pie lūpām un dzēru sākumā nelieliem, uzmanīgiem, bet tad aizvien lielākiem un alkpilniem malkiem. Piens slīdēja lejup pa rīkli, sniedzot neizprotamu labsajūtu. Tas bija dievišķīgs dzēriens, nektārs! Es gribēju tajā peldēties, ienirt un izbaudīt tā zīdaino, nomierinošo pieskārienu. Tik vēss un maigs, gluži kā auksta komprese uz drudža mocītas pieres.

Tomēr ekstāzei nebija lemts ilgs mūžs. Karstums atgriezās un šoreiz ar jaunu sparu. Vienu brīdi man bija bail, ka sadegšu no iekšpuses, gluži kā Discovery rādītajos pašaizdegšanās gadījumos. Bet, kad tas bija pāri, pienāca laiks pienam. Un no jauna es izbaudīju tā dziedinošo spēku, balzamu manai izmocītajai dvēselei.

Pēc kārtējā svelmes uzbrukuma laimīgā kārtā atslēdzos pārgurums, sāpes un bailes ņēma virsroku, mans izmocītais ķermenis nospieda slēdzi, un es iegrimu mierpilnā tumsā.

3

Leo, laiks celties! Brokastis drīz būs gatavas, klusa, sveša balss murmināja pie auss. Neatverot acis, es tās uzmanigi pakustināju. Likās, ka plakstiņu iekšpuse pa nakti būtu pārvērtusies smilšpapīrā, un tagad katra kustība nodarīja sāpes. Jau atkal laikam biju aizmirsusi izņemt kontaktlēcas. Domās atzīmēju, ka pienācis laiks iegādāties tās jaunmodīgās, ar kurām varēja arī gulēt. Mirkli paliku neredzīgi guļam, mēģinot atcerēties, kur esmu un kam pieder šī svešādā, attāli pazīstamā balss.

Ožu kairināja patīkama ceptas gaļas un kafijas smarža. Tās laikam bija piesolītās brokastis.

Pavēru vienu aci spraudziņā, baidoties no gaismas uzbrukuma. Pēc pirmā trieciena biju gatava noraudzīties pasaulē ar plaši atvērtu skatu. Saules stari krita caur atvērto logu, uzsildot grīdas dēļus un liekot tiem izplatīt meža un lakas aromātu. Piecēlos sēdus un palūkojos uz virtuvi. Pie manas plīts šiverēja apaļīga sieviete, tērpta zaļā sari, biezā mezglā saņemtiem rudiem matiem.

Labrīt, guļava! sajutusi manu skatienu, kundzīte priecīgi uzsauca un pāri plecam piemiedza man ar aci. Mārdžas šamane. Laimas kundze. Līdz ar vārdu atgriezās arī atmiņas par nakts notikumiem. Iespējams, šī sieviete bija tā, kas mani saindēja. Un nu viņa ir atgriezusies, lai turpinātu savu grēcīgo darbu…

-    Leonīda, tu beigsi vienreiz domāt muļķības! Labāk ieej dušā, aizskalo vakardienas sliktumu! Laimas kundze nedaudz dusmīgi mani apsauca. Laikam biju domājusi skaļi.

Bet par dušu viņai bija taisnība, tā nenāktu par ļaunu. Vannas istabas spoguli uzmanīgi nopētiju savu atspulgu. Man mugurā bija vakardienas drēbes no sviedriem gluži vai pelēkais T krekls, kas smirdēja pēc izgāztuves. Mati slējās ap seju taukainās pinkās, bet āda ap acīm un muti bija ieguvusi nedaudz pelēcīgu nokrāsu. Es izskatījos kā šausmenes varone.

Tomēr vēsā ūdens strūkla un zobu pucēšanas pusmaratons krietni vien palīdzēja. Pēc mazgāšanās atkal sāku justies kā cilvēciska būtne. Varbūt gluži ne cilvēks. Cilvēkveidīgais pērtiķis būtu tiešāks apzīmējums.

-    Nu, kā tu jūties? Laima atbalstījās ar elkoņiem uz letes man iepretim, pirms tam pastumjot man tuvāk šķīvi ar ceptu bekonu un divām viegli apceptām olām. To taukainās, šķidrās acis manī līdzjūtīgi noraudzījās.

-     Es nezinu, vai spēšu ko ieēst… pagrūdu maltīti tālāk.

-    Tev ir jāēd. Tev ir jāatgūst veselība, Laimas kundze uzstāja, atkal nolikdama šķīvi man priekšā un uzmetot bargu skatienu.

Ar smagu nopūtu padevos liktenim. Tomēr, par spīti manām sākotnējām šaubām, ēstgriba atgriezās līdz ar pirmo kumosu. Ja godīgi tā pat nebija ēstgriba, tas bija vilka cienīgs izsalkums.

Mana mute palika pusceļā.

-    Vai es… vai es vakar pārvērtos par vilku? Man bija bail uzlūkot samani. Ja nu tiešām tas viss bija izsmalcināts joks un es tagad padaru sevi par muļķi?

-Nē.

Mana sirds nokrita pāris stāvu zemāk. Par spiti jaunās dienas karstumam, manas pēdas piepeši kļuva gluži ledainas.

-    Tu nepārvērties par vilku. Laimas kundze mierīgi turpināja, šķietami nemanot satraukumu manā sejā. Tu pārvērties par kaut ko gluži citu. Un man jāsaka, ka tas bija pat tīri jauki. Tu neko neatceries?

-    Diemžēl nē, tikko dzirdami noblēju, nebūdama gan pārliecināta, vai tur maz ir ko nožēlot.

-     Khmm… Nu, tas nav nekas neparasts. Lielākoties neviens neatceras savu pirmo reizi. Tāpēc. Viņa piepeši novērsās un sāka rakņāties savā izcili lielajā auduma somā, kas atgādināja Salaveča maisu. Tāpēc es to nobildēju.

-    Ko tad? galva vēl joprojām atteicās strādāt.

-    Tevi, protams! Pēc pārvēršanās. Pašu procesu nevar piefiksēt dabas maģija, saproti pati… Viņa palūkojās manī no biezo uzacu tiltapakšas, it kā mēs apspriestu ko vispārpieņemtu un plaši zināmu. Bet te nu tu esi.

Viņa beidzot atrada to, ko meklēja somas dziļumos, un tagad stiepa man pretī mobilo telefonu, kura displejā mirgoja attēls. Pirms paņemt to un aplūkot tuvāk, dziļi ievilku elpu un noliku dakšiņu, cenšoties apvaldīt trīcošās rokas. Nebija tā, ka es ticētu par visiem simts procentiem, bet zināma daļa manī šaubījās par to, ko vispār zināju vai vismaz man šķita, ka zinu.

Attēls nebija īpaši skaidrs un labas kvalitātes. Kā jau ar mobilā telefona kameru fotografēts, tas bija miglains, graudams un izplūdis. Bet, par spīti visiem augšminētajiem trūkumiem, fonā pazinu savu dzīvokli mīļoto dīvānu, logu ar plato palodzi, žurnālgaldiņu… uz kura atradās kaut kas jauns, līdz šim manā interjerā nebijis. Sākumā tas izskatījās pēc tumši rudas kažokādas cepures. Bet tad pamanīju, ka cepurei ir četras kājas, resna, uzpūsta aste un neliela, apaļa galva ar pieglaustām, smailām austiņām.

-   Kas tas ir? pirms uzdevu jautājumu, man nācās vairākkārt nokrekšķēties, lai atbrīvotu rīkli no negaidītā sausuma.

-    Pagaidi, te ir viena labāka bilde. Laimas kundze izņēma telefonu no maniem stingajiem pirkstiem, atrada vajadzīgo un nodeva to manam vērtējumam. No displeja pretī raudzījās oranžas, apaļas acis ar plaši ieplestām zīlītēm. Atvērtajā mutē bija manāmi sīki, asi zobiņi un rozā mēle. Attēls bija iznācis ļoti kvalitatīvs par spīti ierīcei, kas to bija radījusi.

-    Kas tas ir? čerkstoši atkārtoju jautājumu. Manas smadzenes nespēja piemeklēt nosaukumu dzīvniekam, kurš vērās manī ar nedaudz izbrīnītu un nobijušos skatienu.

-    Bet mīļā! Laimas kundze pārsteigta iesaucās, brūnajām acīm skenējot mani kā diviem lāzeriem. Tas ir kaķis!

-   Kaķis…? gluži kā robots atkārtoju. Jūs gribat teikt, ka es pārvērtos par… kaķi? Parasto, mājas kaķi?

-    Nu, ne gluži. Šamane atkal atņēma man telefonu un, piebāzusi to tuvāk nedaudz līkajam degunam, cieši nopētīja. Nē, nedomāju, ka tas ir mājas kaķis. Spriežot pēc kažoka krāsas, ķermeņa proporcijām un acīm, es drīzāk teiktu, ka tas ir Burmas kaķis. Šķirnes.

Viņa veltīja man laimīgu smaidu, pilnīgajām lūpām izliecoties īsteni češīriskā smaidā. Man laikam vajadzēja justies lepnai es nebiju parastais miskastnieks. Burmas kaķis. Šķirnes.

Mana apziņa bija iemācījusies šo neganto triku pie pārslodzes tā vienkārši atslēdzās. No vienas puses, labi tas pasargāja mani no liekiem pārdzīvojumiem, bet, no otras, palīdzēja iegūt jaunas traumas. Gluži kā šoreiz es atslēdzos, sēžot uz augstā bāra ķebļa, un pa ceļam uz grīdu ieguvu skaistu, lillīgu punu pašā pieres vidū, atdauzot to pret leti.

Laimas kundze nebija papūlējusies mani aizgādāt līdz mīkstākai guļvietai (dīvāns, gulta, krēsls), bet gan veikusi reanimāciju turpat uz cietās virtuves grīdas. Viņa uzlēja man krūzi auksta ūdens. Nežēlīgi, bet, jāsaka, arī ļoti iedarbīgi.

Es blenzu griestos, nespēdama piecelties vai izdomāt, ko tagad teikt. Viens bija skaidrs Mārdžas praktiskais joks bija izdevies. Viņa bija panākusi savu es biju stīva no bailēm, ar punu galvas vidū un jaunu skatu uz dzīvi.

-    Laimas kundze, manas balss trauslums izbiedēja mani pašu. Es domāju, labāk būs, ja jūs tagad iesiet prom.

-   Tu esi pārliecināta? Nevajag palīdzēt? viņas bažīgā seja iepeldēja manā redzeslokā. Gravitācija vilka lejup šamanes vaigus, padarot viņu nedaudz līdzīgu buldogam.

-    Nē, tālāk es tikšu galā pati, mēģināju iedrošinoši pasmieties, tā vietā izdvešot kanārijputniņa cienīgu čiepstienu.

-    Labi, tad tiešām došos. Man uz divpadsmitiem ir pieraksts, klients nāk. Tu piezvani, kad jutīsies labāk. Es vakar nepaspēju tev vēl šo to izstāstīt. Mums ir, par ko parunāt.

Jutu, bet ne redzēju (baidījos pagriezt galvu sānis), kā Laimas kundze pieceļas kājās, savāc savu Salatēta maisu, un jau pēc mirkļa noklaudzēja ārdurvis, atstājot mani klusumā, mierā un vienatnē uz patīkami vēsās virtuves grīdas.

Mārdža man vēl redzēs velnu. Es viņai vēl par šo atriebšos. Mēs mēdzām izjokot viena otru, bet mūsu praktiskā rakstura negantības nekad nebija sasniegušas šādus apmērus. Parasti mēs aprobežojāmies ar viltus zvaniem no kriminālpolicijas vai ieņēmumu dienesta, ar samainītiem mobilā telefona uzstādījumiem vai auto pārdzīšanu uz blakus šķērsielu, kamēr viena no mums cītīgi atjaunoja muskuļu tonusu aerobikas nodarbībās. Elīnas joki parasti bija skarbāki, mazāk uzjautrinoši un vairāk deva pa nerviem. Mārdža parasti bija maigāka un centās pārlieku nesabiedēt. Bet šoreiz… viņa bija pārspējusi mūsu draudzeni juristi neganto joku piekritēju par visiem simts procentiem.

Es ilgi nogulēju uz cietās flīžu grīdas, dusmās purpinot un kaļot atriebības plānus. Turklāt nespēju izlemt: vai atklāt Mārdžai, ka esmu atkodusi viņas nedarbu, vai noklusēt un izlikties, ka esmu uzķērusies, un paskatīties, cik tālu draudzene būs gatava aiziet ar šo visu.

Kad saule sāka sliekties uz vakara pusi, beidzot pieslējos no neērtās guļvietas. Par brīnumu, mans augums nebija tik stīvs, kā biju paredzējusi, un es pat jutos labi atpūtusies un mierīga. Ugunskurs krūtīs šķita apdzisis. Vēderā dziedāja varžu koris, jo vēlās brokastis tā arī nebiju pabeigusi. Tagad atdzisis un apkaltis, Laimas kundzes gatavotais ēdiens neizskatījās diez ko pievilcīgi.

Ledusskapī glabājās vakardienas maltītes pārpalikums izēdu atlikušo krējumu ar vārīto desu un izlaizīju tukšu aknu pastētes bundžiņu. Tas lika justies vēl labāk un mierpilnāk.

Negulētā iepriekšējā nakts smagnēji sēdēja uz plakstiņiem un bēra smiltis acis. Lai gan pulkstenis rādīja vien septiņus, es izlēmu, ka nav vērts pretoties miega maigajai varai un šodienai var pielikt treknu punktu. Devos gulēt, cerot, ka nākamā, lai gan ari darbdiena, būs kaut nedaudz labāka par šīm sasodītajām brīvdienām. Atverot lēcu konteineru, lai beidzot ļautu saviem redzokļiem atpūsties no silikona uzlabojuma, ar pārsteigumu konstatēju, ka tajā jau peld viens pārītis, zilganos sānus tirinādams. Apmulsusi papurināju galvu un automātiski pacēlu roku pie deguna, lai pārliecinātos, ka uz tā netup nīstās brilles. Tukšā virsdegune izraisīja jaunu šoka vilni. Es uzmanīgi pieturēju plakstiņus un ar pirkstu pārlaidu radzenei, lai pārliecinātos, vai neizprotamā kārtā neesmu kļuvusi par divu kontaktlēcu pāru laimīgo īpašnieci. Tomēr šeit mani sagaidīja nākamais pārsteigums. Acs bija tukša. Strauji palūkojos apkārt viss bija ass un skaidrs, bez ierastās miglas, kad mēģināju pasauli skatīt bez palīglīdzekļiem. Aizdipināju uz vannas istabu, lai pie spoguļa labā apgaismojumā pārliecinātos par to, ko tikko man pavēstīja tauste, bija noticis brīnums, es biju atguvusi asu redzi vienas dienas laikā! Neticībā un apmulsumā vēros savā atspulgā, prātojot, ka uz rītdienu man jāieplāno vēl viens darbiņš okulista apmeklējums. Lai nostiprinātu ticību brīnumam, man bija nepieciešams profesionāļa viedoklis.

Birojā ierados neierasti agri. Agri ne tikai man, bet birojam kopumā. Oficiāli darba diena sākās ap deviņiem, bet pirms deviņiem parasti šeit sastopama bija tikai Viktorija, kuru šādi rīkoties piespieda dzīve meitām skolā bija jābūt nedaudz pēc astoņiem.

Šinī pirmdienas rītā es slēdzu vaļā biroja durvis brīdi, kad līdz astoņiem vēl bija kādas desmit minūtes. Darbaholismā nebija vainojama mana neesošā uzcītība, atbildības izjūta vai tieksme sevi pierādīt priekšniecības acis. Šoreiz iemesls bija daudz vienkāršāks ja iepriekšējā vakarā aiziet gulēt ap septiņiem, tad ilgāk par pussešiem nogulēt nemaz nav iespējams.

Un šīs nebija vienīgās brīnumainās pārvērtības manā dzīvē pamodusies tādā agrumā, es biju sajutusies tik neparasti mundra un dzīvespriecīga, enerģijas un spara pārpilna, ka ilgāk noslaistīties pa gultu nebija iespējams. Tāpēc, mirkļa iedvesmas vadīta, izvilku no skapja dziļumiem sporta tērpu un devos skrējienā pa tukšajām, vēl snaudošajām Rīgas ielām, kuras neierasti maigas un apgarotas darīja uzlecošās saules pirmie stari.

Man nekad nav patikusi skriešana skolas laikā vienmēr vilkos visiem astē. Ne sprints, ne garie gabali nebija mana stihija. Vienmēr turējos pie uzskata, ka sports ir stress organismam. Un te piepeši ne no šā, ne no tā pirmdienas rītā es skrēju slaikā riksītī, izbaudot katru soli, neierasto brīvības izjūtu un vieglo vējiņu, kas purināja zirgastē saņemtos matus. Turklāt to visu darīju ar platu smaidu un dziesmu sirdī. Skrējiens ilga gandrīz stundu, bet, atgriežoties dzīvokli, ar izbrīnu konstatēju, ka esmu tikai nedaudz aizelsusies. Šos nopelnus gan piedēvēju Mārdžas vaditajām aerobikas stundām, kuras brīvprātīgi piespiedu kārtā apmeklēju jau pusgadu divas reizes nedēļā.

Kad ap pusdeviņiem Viktorija slēdza vaļā biroja durvis, viņa gandrīz apsēdās no pārsteiguma, pamanot mani iznākam no kopētāja telpas ar jaunām suņu barības iesaiņojuma maketa idejām rokās.

-   Kaut kas noticis? priekšniece bažīgi uzsauca "labrīt" vietā.

Pusceļā apstājos, apsverot atbildi. Kaut kas bija noticis, bet kas īsti… grūti bija teikt. Man pašai trūka izskaidrojumu trakajām brīvdienām un neierastajam darba nedēļas rītam. Jutos citādi, kaut kas bija mainījies. Bet izmaiņas bija tik netveramas un to iemesls tik neizskaidrojams, ka varēju pat necensties.

-    Nē, kāpēc tā jautā? paraustīju plecus tēloti vienaldzīgā neizpratnē. Kafiju dzersi? Gribu ar tevi pārspriest iespējamo risinājumu suņiem.

Viktorija sastinga sava kabineta durvīs un caururba mani ar skatienu, vilcinoties ar atbildi. Galu galā, nespējot rast skaidrojumu manai īpatnējai uzvedībai, priekšniece piekrītoši pamāja, blondajam karē līgani nošūpojoties.

-Jā, uztaisi gan. Jāiedzer, pirms sākas lielais karstums. Šodien atkal solīja pāri trīsdesmit grādiem. Tādu jūniju es neatceros, viņa izklaidīgi izmeta pār plecu un nozuda aiz matētā stikla durvīm.

Ar divām kafijas krūzēm rokās un padusē iespiestiem maketiem uzmanīgi ielavierēju priekšnieces plašajā kabinetā, ar kāju aiz sevis aizverot durvis. Viktorijai nepatika, ja tās stāvēja atvērtas. Nedomāju, ka priekšniecei bija kas slēpjams vai tādējādi viņa vēlējās nodalīt sevi no pārējiem darbiniekiem. Drīzāk es to uztvēru kā nelielu rakstura dīvainību. Tādu pašu kā, piemēram, mana darba galda organizācija. Rēķini, līgumi, maketi, skices, paraugi tie visi vienā jūklī vienmērīgi klāja galdu. Kā izņēmums bija rakstāmpiederumi. Tiem bija paredzēti pat divi turētāji: viens zīmuļiem un otrs pildspalvām. Tos nekādā gadījumā nedrīkstēja sajaukt kopā. No šādas domas vien man uzmetās zosāda.

-   Tava kafija, noliku krūzi ar karsto dzērienu uz nevainojami kārtīgā, no papīriem brīvā galda baltās stikla virsmas. Otra Viktorijas vājība bija baltā krāsa viņas kabineta sienas bija krēmbaltas, balto dēļu grīdu klāja sniegbalts, pūkains paklājs, lielos logus rotāja šampanieša krāsas aizkari, bet dokumenti glabājās baltos, lakotos koka plauktos, stūri sānus aicinoši pleta ziloņkaula krāsas ādas dīvāns, un tam līdzās atradās balts stikla žurnālgaldiņš. Vienīgie krāsas uzplaiksnījumi šinī ledus karalistē bija koši sarkanais dators uz darba galda un sarkans amariļļa zieds uz nelielā galdiņa atpūtas stūrīti. Viktorijas iemīļotā rīta kafijas krūze bija no plāna, trausla porcelāna, gandrīz vai caurspīdīga, ar sārtu ziedu rotājumu uz… protams balta fona!

Uz mirkli atrāvusi skatienu no datora ekrāna, Vika ar īsu galvas mājienu pateicās un norādīja uz krēslu sev pretī, aicinot mani apsēsties.

-    Kā pagāja brīvdienas? Ko labu darīji? priekšniece nevērīgi apjautājās, turpinot klabināt taustiņus. Lai arī jautājums bija domāts it kā starp citu, pieklājības pēc, tomēr viņas balsī saklausīju nelielu saspringumu un tādas kā gaidas.

-    Neko labu nedarīju, godīgi atzinos, būdama nedaudz pārsteigta par sarunas virzību. Nekad iepriekš mēs nebijām šādi saviesīgi, pseidodraudzīgi pļāpājušas. Biju noķērusi karstuma dūrienu, tā ka visas brīvdienas pavadīju mājās.

Kaut kas manis sacītajā Vikai likās ļoti intriģējošs, jo viņa acumirklī atrāvās no rakstudarba un pievērsa man nedalītu uzmanību.

-    Un kā tu tagad jūties?

-    Labāk, paldies, pateicīgi pamāju, lai gan šāda rūpju izpausme lika justies neērti. Patiesībā tik labi, ka šorīt pamodos jau pirms sešiem un apskrēju apli pa rajonu.

-   Tu līdz šim neesi draudzējusies ar sportu? Tas izskanēja gandrīz kā apgalvojums, un tikai nelielā intonācijas izmaiņa teikuma beigās liecināja, ka tas tomēr bija domāts kā jautājums.

-    Nē. Es esmu slinka.

-   Tev ir labs augums. Nav ari iemesla saspringt, Viktorija vēsi piezīmēja, bet zilajās acīs iemirdzējās ziņkārība. Viņa mani pētīja kā trusi ar divām galvām. Sajutos neomulīgi un nolēmu: lai ari cik glaimojoša nešķistu priekšniecības piepešā interese par manu personu, tomēr ir pienācis laiks atgriezties pie darba lietām. Slēdzot tēmu, piekrītoši pasmaidīju un iedzēru lielu malku kafijas. Neparasti rūgtais dzēriens apsvilināja kaklu, un es tik tikko noturējos, lai to neiespļautu atpakaļ krūzē.

-   Kas notika? Vika bažīgi apvaicājās, pamanījusi manu sašķobīto, saverkšķelēto seju.

-   Tā kafija ir nedzerama! sašutumā izsaucos, norādot uz savu krūzi. Nenormāli rūgta un karsta!

-   Pielej pienu un pieliec cukuru, priekšniece atcirta ar zināmu atvieglojumu.

-    Es vienmēr dzeru melnu… iesāku, bet apklusu zem Vikas smagā skatiena. Nav svarīgi… Klau, gribēju, lai tu aplūko šos te uzmetumus. Man pa brīvdienām prātā iešāvās dažas idejas suņiem. Ļoti vēlētos šonedēļ nodot uz druku. Mēs jau vairāk nekā pusmēnesi ar viņiem cīnāmies.

Steidzīgi izklāju priekšniecei priekšā pārstrādātās skices. Mirkli aplūkojusi tās, Viktorija izvēlējās divas vienā es biju atteikusies no domas par konkrētas šķirnes suni, tā vietā priekšroku dodot parastam mājas krancītim, bet otrā bija attēlota eleganta levrete ar kristāliem rotātu kakla siksnu uz stilizēta pilsētas fona.

-    Šīs ir labas. Parādi suņiem, bet domāju, ka viena no tām būs īstā.

-   Paldies, atviegloti uzelpoju. Mirkļa iedvesmas vadīta, biju izvēlējusies nedaudz netradicionālu skatījumu uz to, kādam jābūt suņu barības iesaiņojumam, bet dažreiz risks sevi attaisno. Savācu lapas no priekšnieces galda, iespraudu tās atpakaļ padusē un jau grasījos doties prom, kad Vika kārtējo reizi šorīt mani pārsteidza.

-    Leonīda, ja tu nejūties labi, tad vari paņemt kādu dienu brīvu.

-    Nedomāju, ka tas būs nepieciešams. Bet katrā ziņā paldies!

-   Es nopietni ja jūti, ka nāk virsū vājums, nemiers vai nelabums, droši saki man un ej mājās. Tie dūrēji… tie ir tik neparedzami.

Man nebija, ko teikt. Acīmredzot šī būs brīnumaino pārvērtību nedēļa.

īsi pirms pusdienas laika uz īsu brīdi izskrēju no biroja, lai apciemotu netālu esošo briļļu veikalu, kurā uz vietas varēja pārbaudīt redzi pie dežurējošā acu ārsta. Degu nepacietībā saņemt jelkādu skaidrojumu tam, ka vēl aizvakar man bija nepieciešamas biezas brilles pasaules uztveršanai, bet tagad es varēju saskatīt katru mazāko plaisiņu mājas sienā pāri ielai.

-    Ideāli, jūsu redze ir nevainojama, acu ārste, sirma kundze ap gadiem sešdesmit, steidza mani iepriecināt pēc tam, kad, manis mudināta, jau trešo reizi bija lūkojusies manās acu dzīlēs.

-    Bet kā tas var būt? Vēl aizvakar man bija stipra tuvredzība, bet tagad es redzu kā vanags! Nebiju mierā ar šādu īsu secinājumu man vajadzēja paskaidrojumus.

-    Grūti teikt, viņa paraustīja plecus un sakārtoja plānos briļļu rāmjus uz deguna kumpuma, pirms tie paspēja noslīdēt. Varbūt hormonālas izmaiņas? Es ieteiktu jums aiziet pie ģimenes ārsta, uztaisīt kādu asins analīzi.

-     Bet vispār jūsu praksē ir bijuši šādi vai līdzīgi gadījumi? turpināju spiest.

-    Ja godīgi, tad nē. Katrā ziņā ne tik radikāli, kā jūs apgalvojat. Redze var uzlaboties par pusi, maksimums, vienu dioptriju, bet tā kā jūsu gadījumā par veselām četrām un tik strauji… tiešām nemācēšu jums palīdzēt. Bet varat priecāties citi maksā bargu naudu, lai ar operācijas palīdzību sasniegtu līdzīgu efektu.

Lidz ar to es atgriezos darbā tikpat gudra, kā aizgājusi, toties ar patiesi ideālu redzi. Manas izjūtas šinī jautājumā bija divējādas brilles es biju nēsājusi kopš pusaudžu vecuma, tāpēc jutos atvieglota, tiekot no tām vaļā. Bet neziņa par notiekošo viesa sirdī nemieru, ka rīt viss varētu atgriezties vecajās sliedēs.

Par spīti sākotnējai skepsei, tomēr izmantoju Vikas lielisko piedāvājumu. Ap pēcpusdienu piepeši sāku justies krietni sliktāk miegs kā rūgta nāve mācās virsū, reiba galva, un neizprotama trauksme ielaida savus garos nagus manā nabaga nomocītajā miesā. Sākotnēji vainoju karstumu (aiz loga jau atkal bija īstena Āfrikas svelme), tad agro celšanos (pusseši nav nekāda joka lieta), un galu galā mani sāka mākt aizdomas, ka karstums tomēr nav atkāpies. Lai kas arī būtu pie vainas, es atprasījos no darba, kāpu savā sarkanajā Mini un traucos mājup ar vienu gaišu domu galvā saritināties gultiņā kā kaķītim, uzlikt astīti uz deguna un pašņākuļot kādas sešsimts minūtes. Mājās pārrados nedaudz pirms četriem un uzreiz īstenoju viltigo plānu.

Bet plānoto minūšu vietā diemžēl tika realizētas tikai kādas divsimts. No saldā miedziņa mani iztraucēja sasodītais mobilā telefona zvans. Elīnas draugs Saša bija devies komandējumā, atstājot viņu vienu uz pāris nedēļām. Racionāla būdama, viņa bija sīki izplānojusi savu brīvo laiku, lai nelaistu postā nevienu sekundi. Šodien viņas plānotājā bija ieraksts "Sushi + Leo ~ 19.30".

Protams, es par to biju informēta jau iepriekš, bet, tā kā man nav tik smalka plānotāja, tad atbilstošu ierakstu veicu smadzeņu krokās, kuras diemžēl pēc karstuma viļņiem bija nedaudz iztaisnojušās un šo svarīgo informāciju izdzēsušas. Vienkāršāk sakot, es aizmirsu.

Par to man nācās noklausīties veselu tirādi ar pārmetumiem, kuru noslēdzošais secinājums mani tīri vai apmierināja"Elīna + sushi + Leo pēc ~1 h pie manis mājās". Tas man deva laiku ieiet dušā, piekārtot māju un ielikt baltvīnu ledusskapī (zinu, ka tam ir jābūt istabas temperatūrā, bet ko darīt, ja istabā ir +30 °C?).

Tu matus esi nokrāsojusi? Elīna sveiciena vietā izmeta, kad pēc trešā zvana atvēru ārdurvis (mājas kārtošana aizņēma nedaudz vairāk laika, kā biju plānojusi).

-    Nē, kāpēc tu domā…? palūkojos uz sevi lielajā spogulī pie durvīm, kamēr draudzene devās tālāk uz virtuves daļu un sāka krāmēt uz letes kastītes ar risu rullīšiem.

-   Tu izskaties rudāka.

Satvēru matu šķipsnu starp pirkstiem un pastiepu deguna priekšā. Varbūt viņai ir taisnība, bet varbūt…

-    Tā ir tikai vakara saules atblāzma, noņurdēju un aizslēdzu durvis. Elīna vienmēr izdomā, kā mani pakacināt. Nu labi ne tikai mani. Tas, kā viņa kacina Mārdžu.J Dievs atpestī! Bet tāds nu reiz bija mūsu juristes raksturs. Varbūt tas veidojās darba ietekmē.

-    Kas jauns žurnālos? Simt neparastas seksa pozas, padomi, kā no šalles pareizi pagatavot elegantu blūzi un kāpēc tikties ar precētu vīrieti? draudzene pa ceļam cauri dzīvojamai istabai pamanīja pie dīvāna izmētāto spidīgo žurnālu vākus un nekavējās iedzelt. Viņa vienmēr pamanījās mani pavilkt uz zoba par manu kaunpilno mīlestību uz šo nebūt ne vērtīgo informatīvo avotu. Nosarkusi kā skolas skuķis, pasteidzos aizvākt grēkāžus tālāk prom no acīm.

-   Es atnesu četrus dažādus suši. Ceru, ka esi izsalkusi. Elīna šiverēja pa manu virtuvi kā pa savējo. Pat es nezināju, ka man ir tāds ļoti elegants trauku komplekts suši servēšanai. Pamanījusi manu izbrīna pilno skatienu, draudzene paskaidroja:

-    Es tev to pirms diviem gadiem uzdāvināju. Kā jau paredzēju, lietots tas netiek.

-    Toties es ieliku vīnu ledusskapī. Man arī bija savas trumpja kārtis.

-   Malacis, meitēn. Tagad auksts vīniņš būs tieši laikā. Draudzene izvilka divas glāzes uz augstām kājiņām no augšējā plaukta. Bet varbūt tu nemaz nevari dzert? Kā ir ar to pārkaršanu?

-   Ai, ar smagu nopūtu atmetu ar roku. Man ir aizdomas, ka Mārdža izlēmusi mani izjokot.

-   Margarita? Hoho! Tas ir interesanti. Elīnas pelēkajās acīs iedegās liesmiņas. Sēdies un stāsti!

Viņa pastūma man tuvāk bāra ķebli, norādot uz uzklāto ēdamvietu. Uz sarkana šķīvīša ar melniem hieroglifiem gozējās rīsu rullīši un maigi sārtās marinētā ingvera lapiņas. Vēl pirms mirkļa doma par ēšanu mani izsauca riebumu, bet tagad vēders priecīgi iekurkstējās, bet mutē saskrēja siekalas. Es savu mūžu neesmu ēdusi tik daudz, cik pēdējās dienās.

-   Tātad atceries mēs ar Mārdžu gājām pie tās vienas šamanes? Lai atrastu Mārdžas spēka dzīvnieku? iesāku stāstu ar pilnu muti, nespējot pretoties diviem kārdinājumiem vienlaikus vēlmei apmierināt izsalkumu un izstāstīt savu sāpi. Tad lūk, jau toreiz tā šamane mani brīdināja par pilnmēnesi, tā iedarbību, bla, bla, bla… Nu, parastie teksti.

-    Pagaidi, bet kāpēc tu vispār gāji pie viņas?

-    Man jau neko nevajadzēja! Es tikai aizgāju līdzi Mārdžai. Lai viņai drošāk! Bet ne par to ir stāsts. Toreiz par tiem šamanes tekstiņiem ieķiķināju, un mani izdzina laukā. Vairāk par to nemaz nedomāju, līdz piektdienas vakarā man palika pavisam slikti… detaļas nestāstīšu… mēs tomēr ēdam… Bet, īsāk sakot īsti s…īgi! Uz rīta pusi jūtu jāsauc kāds palīgā. Jūs man negribējās tramdīt, Filipam zvanīt kauns, vecāki tomēr Berģos dzīvo… Izdomāju piezvanīt tai šamanei. Viņa pacēla, parunājās, ieteica izdzert pienu. Bet tu jau zini es ar pienu esmu uz JŪS. Tad man palika tā kā vieglāk, un es aizmigu. Nākamajā dienā bija tīri labi, bet drošības pēc tomēr nopirku to pienu. Domāju ja vajadzēs, tad pamēģināšu iedzert, bet, ja nenoderēs, tad izbarošu sētas kaķiem. Kā jau teicu pa dienu man bija labi, bet uz vakaru atkal tik slikti palika… un, ko domājies ap kādiem vienpadsmitiem vakarā negaidīti ierodas tā šamane!

-    Kur ierodas? Pie tevis mājās? Elīna neizpratnē pārtrauca mani. Tas likās tik neticami, ka pilnīgi svešs cilvēks gandrīz nakts vidū uzrodas, lai palīdzētu.

-Jā! Pie manis mājās! Lai uzsvērtu situācijas dramatismu, plati iepletu acis un zīmīgi palocīju galvu.

-    Bet kā viņa uzzināja adresi?

-   Labs jautājums! Redzu, ka loģika ir tava stiprā puse. Atzinīgi novērtēju draudzenes reakciju. Kā vēlāk noskaidrojās, viņai Mārdža iedevusi!

-    Ahā… Elīna novilka, aizdomīgi piemiegusi acis. Ja suši būtu siltais ēdiens, tad uz šo bridi tas jau būtu atdzisis mans stāsts bija to izkonkurējis.

-   Tad, lūk, šī šamane man sāk stāstīt, ka atnākusi man palīdzēt, jo, raugi, mani esot sakodusi lapsa un tagad es pārvērtīšoties par dzīvnieku. Un tā katru pilnmēnesi!

-    Par vilku? Tu tagad esi vilkacis? Elīna nospurdzās vīna glāzē.

-    Nē, mīļā sirds, ne par vilku! Par tādu dzīvnieku, kādu to nosaka kaut kāds tur gēns.

-    Kāds gēns?

-    Ai, neprasi, neatceros. Nosaukums bija kaut kas no latviešu valodas gramatikas.

-     Apstākļa gēns? Lietvārdgēns? īpašgēns? juristes daba draudzenē nevarēja atstāt šo svarīgo jautājumu novārtā.

-   Nē… liecies mierā! novicināju roku, cenšoties atgriezties pie stāsta.

-    Nominatīvs? Ģenitīvs?

-    Elīna! mani jau sāka mākt dusmas.

-    Vietniekgēns? Divdabis?

-Jā! Tas ir īstais!

-    Kurš vietniek?

-    Nē, tas otrs. Divdabja! Jā, viņa teica, ka tas esot divdabja gēns. Atviegloti uzelpoju draudzene bija panākusi savu, un es beidzot varēju stāstīt tālāk. Tad lūk šis divdabja gēns tiekot aktivizēts pēc dzīvnieka kodiena…

-    Kā viņa zina, ka tevi sakoda? Mārdža pateica?

-    Nē, viņa toreiz bija klāt. Piedalījās tajā prezentācijā un redzēja, kas notika. Bet tas nav tik svarīgi! Tu ļausi man pabeigt?

-Jā, piedod, stāsti tālāk. Draudzene pacēla rokas padevības žestā. Tomēr man jau liekas, ka katram sīkumam ir nozīme. Eventuāli tie var izšķirt lietas gaitu.

-    Droši vien, piekāpos, jo nevēlējos strīdēties. Man vajadzēja draudzenes objektīvo viedokli, nevis strīdu. Lai kā ari nebūtu, viņa zināja, ka mani sakoda. Un ka es tagad pārvērtīšos par kaut kādu dzīvnieku atkarībā no tā sava gēna.

-    Par ko tad tu pārvērties?

-    Neskrien notikumiem pa priekšu! Kā jau teicu mēs šo visu izrunājām un tad man atkal kļuva ļoti slikti, un es atslēdzos. Pamodos jau no rīta, kad tantuks bija pagatavojis man brokastis.

-    Tad tu neko neatceries? Ne par ko tu pārvērties, ne vai vispār tas notika? Elīnas pelēkās acis raudzījās manī nopietni un aizrautīgi, bet plāno lūpu kaktiņos bija iegūlusi ironiska rieva.

-    Neko neatceros. Bet Laimas kundze man rādīja telefonā bildītes, kur es biju nofotografēta pēc pārvēršanās.

-    Nu, un kas tad tu esi?

-    Tu smiesies.

-Nē.

-    Apsoli?

-    Tu nevari no manis prasīt kaut ko tādu. Es varu tikai apsolīt, ka centīšos nesmieties. Elīna atbildēja, nezaudējot nopietnības masku. Smagi nopūtos ar zaudējuma sajūtu sirdī.

-    Kaķis. Es esot kaķis.

-   Oho! Elīna pielieca galvu, ļaujot brūnajām matu cirtām noslīdēt gar vaigu un aizsegt manam skatienam tās izteiksmi. Parastais? Miskastnieks?

-    Nē. Šķirnes Burmas kaķis.

Tas pielika visam punktu. Zem smieklu lēkmes spiediena sabruka draudzenes uzsvērtā nopietnība.

-Jā, smejies vien! Bet ja tu zinātu, ko man tikai nācās piedzīvot! pa jokam aizvainoti centos Elīnu apsaukt.

-    Burmas kaķis! Tantukam iztēle strādā! Bet kur viņa tik īsā laikā to minci dabūja? Varbūt no kaimiņiem aizņēmās? starp smieklu elsām draudzene iemanījās pasviest pat labu ideju.

-    Mums kaimiņiem nav kaķu, bēdīgi noburkšķēju.

-     Un tagad tu domā, ka Mārdža šito visu ir sadomājusi un izspēlējusi ar tevi joku? nedaudz nomierinājusies, Elīna pievērsās sākotnējai problēmai.

-Jā, tādas ir manas aizdomas. Vienīgais skaidrojums šai situācijai un visam notikušajam, pabakstīju ar irbulīti suši rullīti. Elinas jautrība bija laupījusi man ēstgribu.

-   Nē, teikšu tev vienu mūsu Margarita uz ko tādu nav spējīga. Draudzene mierinoši uzlika roku man uz pleca un nedaudz saspieda. Viņa nav tik… izsmalcināti kreatīva. Mārdžas joki parasti ir daudz bērnišķīgāki želeja sporta kurpēs, auksta ūdens bumba dušā, atskrūvēts sālstrauciņš… nu, tu jau pati zini. Nē, domāju, šeit ir darīšana ar smalku krāpšanas plānu. Tu esi viltīgas mahinācijas upuris.

Elīna izskatījās apmierināta ar secinājumu. Lai gan… jo vairāk par to domāju, jo ticamāk tas šķita. Mārdža nevarēja būt pie vainas. Tas bija Laimas kundzes pirksts!

-   Droši vien tev ir taisnība… piekrītoši novilku. Bet ko man tagad iesākt? Aizmirst? Necelt klausuli, kad tā šamane zvana? Viņa zina, kur es dzīvoju…

-     Nē, nekā tamlīdzīga! Elīnā atmodās kaujinieciskais juristes gars. Tev viņa ir jākonfrontē un jāpieprasa paskaidrojumi! Ja tu pati to nevari izdarīt, es iešu tev līdzi! Mēs to veco raganu noliksim pie vietas!

-   Bet tas vēl nav viss… pārtraucu draudzeni pusvārdā. Ir vēl kaut kas. Bet tam man nav skaidrojuma.

Elīna ziņkāri palūkojās mani, gaidot mīklainā izteikuma turpinājumu.

-   Man vairs nevajag ne brilles, ne lēcas. Šodien biju pie acu ārsta mana redze ir ideāla.

-    Tu uztaisīji operāciju? Elīna pārmetoši iesaucās, nospriezdama, ka esmu noslēpusi šādu nozīmīgu notikumu savā dzīvē no labākās draudzenes.

-    Tur jau tā lieta, ka ne! mierinoši satvēru viņu aiz delnas. Tas ir noticis pats no sevis! Vakar vakarā gribēju izņemt lēcas un konstatēju, ka nemaz neesmu tās ielikusi, bet redzu perfekti! Neprasi, kā un kāpēc, nezinu! Biju šodien pie acu ārstes, ari viņa raustīja plecus un tik vien pateica, ka varbūt hormonālas izmaiņas, lai ejot pie ģimenes ārsta.

Elīna nodūra skatienu galdā, apsmadzeņodama tikko dzirdēto.

-   Tu domā pie vainas tā šamane? viņa izdarīja savus secinājumus.

-    Iespējams, paraustīju plecus. Varbūt viņa man kaut kādas zālītes iebaroja, varbūt viņa ir dziedniece… Kas to lai zina!

-Tad vēl jo vairāk! Tev ir jākonfrontē tā ragana unjāpieprasa, lai viņa paskaidro, ko ir ar tevi izdarījusi. Ja tās ir zālītes vai jebkas cits, tad tev ir jāzina, vai efekts ir ilglaicīgs vai pārejošs! To nedrīkst atstāt pašplūsmā!

Draudzene pacēla glāzi tostam, un es priecīgi saskandināju. Izkratījusi sirdi, paraudājusi uz pleca un ieguvusi zināmu rīcības plānu, sāku justies labāk.

4

Lai ari vakariņas ar Elīnu noslēdzās uz ļoti patīkamas nots mums vienojoties, ka kopīgiem spēkiem tiksim galā ar manu nelielo problēmu, apciemosim Laimas kundzi un noskaidrosim, kas bija šis smalkās manipulācijas pamatā, tomēr nākamās nedēļas laikā rīcība nesekoja Elīnas smalkais plānotājs bija pilns ar dažādām aktivitātēm, starp kurām atrast brīvu pusstundu bija gandrīz neiespējama misija. Savukārt es nemaz neuzstāju Laimas kundze mani netraucēja, bet jaunās, brīnumainās pārvērtības (ieskaitot zaudētās dioptrijas) sāka iepatikties. Lai ko arī vecā šamane man būtu nodarījusi, tas nāca tikai par labu. Katrs rīts man iesākās ap pussešiem ar bailīgu redzes pārbaudi un atvieglotu nopūtu, ka joprojām tā atbilda normai "ideāla", tad turpinājās ar ašu skrējienu apkārt rajonam, līdz ar to darbā biju jau pirms astoņiem, un tas savukārt deva laiku saplānot darbus jaunajai dienai, sagatavot uzdevumus maketētājiem, tekstu redaktoriem un radošajiem māksliniekiem. Turklāt es atklāju, ka arī lielākā daļa aģentūras klientu sāk darbu jau astoņos, līdz ar to šī pusotra stunda, pirms mūsu birojs sāka dzīvot ar pilnu krūti, tika pavadīta ļoti efektīvi un lietderīgi. Lieki teikt, ka Viktorija bija sajūsmā par pārmaiņām darbi ritēji raiti un bez aizķeršanās. Tāpēc viņa man atļāva saīsināt darba dienu un beigt to jau ap četriem.

Tā bija īstena svētība, jo ap to laiku man katru dienu uzmācās varoņmiegs. Man bija bail aizmigt mašīnai pie stūres pa ceļam uz mājām. Parasti es tikko paspēju atslēgt dzīvokļa durvis, noaut sandales un ierāpties gultā, pirms apziņa svētlaimīgi atslēdzās. Kad biju kārtīgi izgulējusies, ap astoņiem sākās manas dienas otrā maiņa devos uz aerobikas nodarbību pie Mārdžas (liekot viņai neticībā bolīties), iepirkties vai vienkārši paskriet pa rajonu un gulēt gāju tikai pēc divpadsmitiem. Turklāt pārsvarā jutos mundra, apmierināta ar dzīvi un vienkārši laimīga. Pa šīm visām dienām man ne reizi prātā neienāca doma piezvanīt Filipam, aizbraukt pie vecākiem vai kaut vai sevi pažēlot. Nebija, par ko, mana dzīve bija lieliska!

Otrās nedēļas beigās, tuvojoties latviešu galvenajiem svētkiem Jāņiem, jau biju aizmirsusi trakos pilnmēness nakts piedzīvojumus. Arī debesis bija tukšas bālais atgādinājums netraucēja ar nosodošu skatienu.

Svētkus biju apsolījusi pavadīt Saulkrastos, Mārdžas vasarnīcā, jautrā kompānijā ar viņas ģimeni, vīra draugiem un vecākiem. Arī Elīna ar Sašu pieteicās ciemos, tomēr ar viņiem rēķināties nevarēja. Būdami aizņemti cilvēki (arī Elīnas draugs bija jurists), viņi varēja izdomāt izmantot svētkus lietderīgi un nedaudz pastrādāt līgumi, šmīgumi…

Tomēr manus plānus izjauca negaidīts telefona zvans Ligu vārdadienas rītā. Tikko biju atgriezusies no ikrīta skrējiena un, priecīgi dungojot, baudīju siltu dušu, kad spalgie treļļi izrāva mani no svētlaimes.

Leo klausās, noteicu klausulē, pirms tam nepalūkojoties displejā. Nejau tāpēc, ka negribētu zināt, kas zvana, bet gan baidoties ielaist acis šampūna putas. Mati baltās, pinkainās krēpēs krita pāri pierei.

-    Sveika! Vai nepamodināju? sievietes balss mundri apjautājās, pieņemot, ka pazīstu zvanītāju.

-    Nu… ne gluži. Bet kas, lūdzu, zvana?

-    Šeit Laima.

Mana sirds nokrita papēžos un likās iekārtojamies tur uz palikšanu.

-    Gribēju apvaicāties, kā klājas. Kopš pārvēršanās tu man tā arī neesi piezvanījusi.

Vai tas bija pārmetums viņas balsī, vai arī man tas tikai izklausījās?

-   Jā, tieši tā. Un es nevēlētos, ka arī jūs man vēl zvanāt, apņēmīgi noteicu un atvienoju sarunu. Cieti.

Labais noskaņojums bija pagaisis. Ūdens vairs nešķita mierinošs, bet drīzāk kaitinoši skaļš un slapjš. Izskaloju putas no matiem un aizgriezu krānu. Dusmīgi purpinot par cilvēku nekaunību un sabojāto rītu, izkāpu no dušas un aptinos ar lielo vannas dvieli. Mazāku dvieli aptinu ap galvu kā turbānu. Nikni palūkojos uz sevi spogulī. Taisnības labad jāsaka, ka izmaiņas bija parādījušās ne tikai manā dzīvesveidā, bet arī izskatā. Mati tiešām izskatījās rudāki (spriežot pēc mitrajām šķipsnām, kas spraucās no dvieļa apakšas), sejas vaibsti nedaudz, bet tomēr pamanāmi asāki, acis tās vienmēr man bijušas tumši brūnas, bet tagad tajās bija manāmi zeltaini krikumiņi, liekot varavīksnenēm izskatīties gaišākām, gandrīz tumša medus krāsā.

Pārlaidu roku pār seju, cenšoties aizgaiņāt slikto omu un nelāgās aizdomas, kas centās sevi pieteikt.

Durvju zvans izrāva no drūmās apceres. Nomainījusi vannas dvieli pret šortiem un T kreklu, devos palūkot, kas nolēmis mani apciemot tādā rīta agrumā pulkstenis bija tikai nedaudz pāri astoņiem.

-    Labrīt! mani pārsteidza možs, mundrs uzsauciens no cilvēka, ko vismazāk vēlējos redzēt uz sava sliekšņa.

-    Laimas kundze…

-    Zinu, zinu! Tu jau man pa telefonu teici, ka nevēlies runāt. Neuztraucies, tev nenāksies to darīt. Runāšu es, bet tu klausīsies, kundzīte izrieza elkoņus un paspraucās man garām, sāpīgi iedunkājot sānus. Dusmīgi saviebusies, ievilku elpu, lai patriektu neaicināto viešņu.

-    Kuš! Laimas kundze ar plašu vēzienu mani apklusināja. Šodien viņa bija tērpta gaiši zaļā sari, rotātā ar sīkiem spīdumiņiem un santīma diametra spogulīšiem. Uz kuplās krūtežas dusēja liela rota ar gaišu, pienainu akmeni sudrabainā ietvarā, kas atgādināja senu ziedu. Sprogainie mati bija saņemti resnā bizē pakauša lejasdaļā, un tās galu rotāja zaļa zīda lente. Salaveča maisu aizstāja neliela brūnas ādas somiņa ar garu lenci, bet kājas šamanei bija ieautas ādas sandalēs uz zema papēža, rotātās ar sīkām, krāsainām pērlītēm. Kopskats bija grezns. Izskatījās, ka Laimas kundze būtu saposusies uz svinībām.

-   Leo, es zinu, ko tu domā par notikušo ka tas bija sapnis, ļauns joks vai smalka krāpšana. Bet ar prieku varu tev apgalvot, ka nekas no iepriekšminētā ar tevi nav atgadījies. Viss tevis pieredzētais ir patiesība. Un pagaidām varbūt ir grūti to aptvert, pieņemt… bet ir pienācis laiks samierināties ar to, ka tava dzīve nekad vairs nebūs tāda kā agrāk. Es devu tev laiku aprast ar šo domu, izbaudit pārmaiņas un ļaut sev noticēt notikušā patiesumam. Domāju, pa šīm divām nedēļām tu piedzīvoji zināmas pārvērtības, vai ne? Un ar to es domāju ne tikai izmaiņas tavā izskatā. Šamane zīmīgi piešķieba galvu, apstiprinot to, ko vēl pirms pāris minūtēm pati biju apsmadzeņojusi, stāvot vannas istabā, satinusies dvielī un lūkojoties acīs svešiniecei ar manu seju. Ar to, kaķīt, es domāju visu tavu dzīvi. Vai tavi gulēšanas ieradumi nav mainījušies? Un attieksme pret fiziskām nodarbībām? Vai tava gaume ēdienu izvēlē nav kļuvusi citāda?

Ar katru nosaukto faktu šamane dzina šaubu ķīli aizvien dziļāk manā apziņā. Pirms tam gan pati dažreiz biju aizdomājusies, tomēr tagad, dzirdot, kā svešs cilvēks bezkaislīgi uzskaita pārmaiņas, kas nedeva mieru manas būtības racionālajai daļai un nekādi neiekļāvās rāmjos, kuros pati sevi biju līdz šim ielikusi, jutos kā saņēmusi aukstu dušu.

-Jā, stīvām lūpām nomurmulēju, nojaušot, ka šamane gaida atbildi. Es kādreiz dzēru melnu kafiju bez cukura. Tagad man tā garšo ar daudz, daudz piena un medu.

-    Kaķīt, tas ir tikai sākums, kundze paspēra dažus soļus tuvāk un uzmanīgi satvēra mani aiz plaukstas locītavas, novelkot sev līdzās uz dīvāna. Mans prāts bija sasalis un iesaldējis arī ķermeni. Mani locekļi likās kā no ledus auksti un nekustīgi. Bet domas drudžaini dauzījās zem plānās ledus kārtiņas, cenšoties izlauzt āliņģi un izkļūt brīvībā.

-    Esmu šeit, lai tev palīdzētu. Kā jaunulim šis tev būs grūts vakars jauns mēness apvienojumā ar saulgriežiem… pat nobriedušam divdabim tas būtu liels pārbaudījums. Šamanes apaļīgā roka mierinoši saspieda manus ļenganos, aukstos pirkstus. Jutu, kā rīta saules siltie stari glāsta ādu, bet tie nespēja atkausēt ledus kluci, kurā biju iesalusi. Man vajadzēja padomāt, man vajadzēja atelpu, atgūties… man bija jāsāk elpot! Ar troksni ievilku gaisu, plaušām jau sāpīgi atgādinot, ka neesmu pildījusi savu pienākumu pret tām. Kas ar mani notika? Vēl tikko biju taisnīgu dusmu pārpilna, cieši pārliecināta, ka mani krāpj un māna, un nākamajā bridi jau ticēju krāpniecei uz vārda! Vai tā bija hipnoze?

-     Leo, Laimas kundze uzmanīgi pabakstīja manu plecu, cenšoties atsaukt īstenībā. Elpo, galvenais, elpo.

-    Kas ar mani notiek? nazāli nočerkstēju un pacēlu skatienu uz logu. Piepeši viss likās tik dzidrs, skaidrs un ass. It kā kāds no jauna būtu noregulējis asumu manai redzei, manai apziņai. Domas norima un plūda vienmērigā tecējumā. Ledus kusa, vietā atstājot siltu pārliecību, tādu viegli kņudinošu, burbuļojošu sajūtu. Es jutu piepešu spēku pieplūdumu, bet tas bija mierpilns, bez agresijas. Pagriezu galvu un palūkojos šamanes līdzjūtīgajās acis.

-    Kas ar mani notiek? Ko jūs ar mani izdarījāt? atkārtoju bez atbildes palikušo jautājumu.

-    Tava apziņa atvērās. Tā pārgāja citā līmeni, augstākā, jutīgākā… tas droši vien stresa ietekmē. Tu tagad uztver daudz vairāk, redzi daudz vairāk un, galvenais… jācer, ka ari saproti daudz vairāk. Laimas kundze maigi pasmaidīja, asarai iemirdzoties acu kaktiņos. Tas pēdējais gan nāks ar laiku, bet nebaidies, es esmu šeit, lai palīdzētu.

-Jūs jau palīdzējāt. Ko jūs izdarījāt ar manu redzi? Kā jūs to panācāt?

-    Kas ir ar tavu redzi? šamane neizpratnē palūkojās mani.

-   Kā jūs panācāt, ka tā tagad ir tik ideāla? Kā jūs to uzlabojāt? Ar zālītēm? Jūs esat dziedniece? Man vairs nevajag brilles!

-   Ak, tas, viņa īsi iesmējās. Tu kādreiz nēsāji brilles, un tagad tev vairs tās nav vajadzīgas? Redze ir perfekta? Nu, mīļā, tā ir daļa no pārmaiņām, kas tagad skar tavu ķermeni. Tu kādreiz esi redzējusi kaķi ar brillēm?

Mirkli aizdomājos un tad noliedzoši papurināju galvu. Šī doma tiešām šķita absurda.

-    Bet tad… tad tas ir tāpēc, ka es tagad esmu… nu, tas divdabis? Vai jūs ari esat… tāda kā es? vēlējos noskaidrot viņas altruisma iemeslu. Šamane iesmējās, un viņas seja salūza neskaitāmās grumbiņās. Tās izskatījās kā nelieli kanjoni, iespiedušies ādā, kā dzīves upes izžuvušās gultnes. Spilgtā rīta saule padarīja tās vēl dziļākas, izteiktākas. Ar skatienu sekoju tām no mutes kaktiņiem, līdz augstajai pierei, tās bija hipnotiskas, aizraujošas…

-     Leo, šamane noklikšķināja pirkstus man deguna priekšā, cenšoties izvest no transa, kurā tik viegli ieslīdēju. Centies neaizpeldēt, centies saglabāt fokusu. Un, atbildot uz tavu jautājumu, nē, es neesmu divdabis, bet viena no manas dzīves sūtībām ir palīdzēt tādiem kā tu.

-   Kā jūs varat palīdzēt, ja nezināt, ko jūtu? mana balss skanēja gluži kā pa miegam, bezkaislīgi un attālināti. Tagad manu uzmanību piesaistīja kaktuss uz palodzes tā adatiņas stiepa savas kaulainās rokas pretim svelmei, un uz katra no tā pirkstiem dejoja nelielas liesmiņas.

-    Leo! ar plīkšķi šamanes plauksta saskārās ar manu vaigu. Sāpes un pārsteigums acumirklī izrāva no sapņainā stāvokļa.

-    Tev ir jāuzmanās! Šinī stāvoklī viss šķiet tik aizraujošs un jauns, bet, ja tu nebūsi uzmanīga, kāds var nozagt tavu dvēseli. It īpaši esi uzmanīga ar ūdeni, turklāt lielos apjomos nekādā gadījumā neej peldēties un nemazgājies vannā. Arī traukus labāk nemazgā ar rokām, bet trauku mašīnā. Ja tu neuzmanīsies un peldēsi kā tagad, ūdens uzsūks tavu dvēseli un aiznesīs prom. Protams, to var pēc tam atgūt, bet tas ir ļoti grūti un ne vienmēr izdodas. Tā ka esi uzmanīga! Tas kaktuss jau tevi tikko gandrīz uzsūca!

-    Kas notiks ar manu ķermeni bez dvēseles? Nolaidu skatienu uz savām rokām. Tas likās visdrošāk. Es tiešām neuzticējos pati sev un kaktusam. Žēl. Kādreiz tas augs man patika. Tagad laikam nāksies no tā atbrīvoties. Dvēseles rijošais monstrs.

-    Tas nomirs, šamane paraustīja plecus it kā tas būtu pašsaprotami. Bet par to parunāsim vēlāk. Ir daudzi divdabju dzīves aspekti, kas tev turpmāk būs jāņem vērā. Un, kā tu pareizi sacīji manas spējas palīdzēt tev ir diezgan ierobežotas. Varu izstāstīt pamata noteikumus, dot vadlīnijas, bet pilnībā izskaidrot ar tevi notiekošo diemžēl nespēju. Tieši tāpēc arī esmu ieradusies tev pakaļ. Sāc ģērbties, mēs esam ielūgtas uz pasākumu, kurā, domāju, tu atradīsi sev nepieciešamo atbalstu.

-   Tās būs Jāņu svinības? uzmanīgi paraudzījos Laimas kundzē. Vienīgais pasākums, kas, manuprāt, šovakar varētu norisināties.

-    0 jā! Bet pieļauju, ka šis būs nozīmīgākais Līgo vakars tavā mūžā, šamane nosmējās klusus, tumīgus smieklus. Bet sāc kustēties! Mūs gaida jau uz vienpadsmitiem, bet līdz Kolkai ir vairāk kā divu stundu brauciens.

-    Kolkai? domās vizualizēju Latvijas karti. Nē, nē, es nevaru draugi mani gaida Saulkrastos, tas ir pavisam uz otru pusi.

-    Leo, šamanes balss bija kā samta pātaga maiga, bet konkrēta. Leo, saproti mani pareizi. Es tev nepiedāvāju izklaides vakaru vai pastaigu gar jūru. Es tev piedāvāju palīdzību. Un, tici man tā tev noderēs. Kā jau iepriekš teicu, tava dzīve ir izmainījusies uz visiem laikiem. Tā nekad vairs nebūs tāda kā agrāk. Samierinies un sāc to pieņemt. Šis vakars būs daļa no tavas jaunās dzīves, tavas jaunās esības.

-    Sasodītā lapsa! neatradusi vairs nevienu citu, uz ko izgāzt dusmas, Laimas kundzes vārdu patiesuma satriekta, nolēmu nolādēt pašu ļaunuma sakni. Tā bija traka lapsa! To zvēru vajadzēja nospricēt!

-    Kaķīt, es atkārtošu vēlreiz lapsa bija parasta lapsa. Par divdabi nevar kļūt kodiena ceļā, lai ko ari nevēstītu mūsdienu kinematogrāfs. Par divdabi piedzimst. Un lapsas kodiens tevi tikai pamodināja. Lapsa juta tavu uztraukumu, bailes un dzīvniecisko smaku un reaģēja uz to. Kā jau teicu lapsa nav vainīga. Tas jau bija tevī.

-    Labi, labi, sapratu, ar nopūtu padevos. Pat uz lapsu neļāva paburkšķēt. Bet varbūt Laimas kundzei bija taisnība? Kāpēc tērēt laiku īgņojoties un bubinot, ja dzīve ir tik skaista? Saule spīdēja kā aptrakusi, putni dziedāja tai slavas dziesmas, liepas aiz loga klusu sačukstējās un ķiķināja, pa ielu aiztraucās kārtējais mocis, ar agresīvo rūcienu izraisot nervozu prieku. Visa pasaule likās saldu gaidu pilna. Tā gaidīja šovakaru, maģiskos saulgriežus un arī mani jaunu būtni, kas patlaban stāvēja ar katru kāju savā upes krastā. Man bija jāsaņemas un jāpārkāpj.

-    Ko lai es velku mugurā? Tas būs tāds smalks pasākums vai drīzāk pikniks? manī atgriezās dzīvesprieks un darbotiesgriba. Laimas kundzei bija taisnība līdz Kolkai divu stundu brauciens, bet pulksteņa rociņas jau tuvojās deviņiem.

-     Smalks pikniks, šamane plati pasmaidīja, viņas acīs iemirdzējās atvieglojums, redzot mani saspringstam kā mazu terjeru bumbiņas gaidās. Saviesīgajā daļā būtu ieteicams apģērbties tā smalkāk, bet uz vakara daļu tev noderēs džinsi, kāds T krekls un sporta kurpes.

-   Tur būs kādas sporta spēles? Orientēšanās? Vai dejas zaļā zālē?

-    Otrais.

-   Orientēšanās? Nekad neesmu tādā piedalījusies. Man šķiet, es varētu trijās priedēs apmaldīties… atstāju šamani sēžam uz dīvāna viesistabā un pati devos uz guļamistabu apģērba medībās. Kā jau vienmēr man nebija, ko vilkt mugurā. Es pūtu un elsu kā āpsis pēc ziemas miega, cenšoties atrast kaut ko pietiekami smalku, bet ne pārāk elegantu, tieši atbilstošu smalkam piknikam.

-   Tur būs daudz cilvēku? apjautājos no skapja dziļumiem, cenšoties sašaurināt meklēšanas loku.

-   Tu domāji viesu? Jā, droši vien. Katru gadu ir citādi, tāpēc grūti spriest. Tev palīdzēt?

-   Nē, nē, paldies! Es tikšu galā. Tur būs pusdienas kādā restorānā vai zaļā pļavā?

-    Jūras krastā. Tur būs zviedru galds, kāda liela telts, varbūt kāds ugunskurs.

-    Izklausās jauki.

-   Jā. Tas ir jauki, bet mēs nokavēsim, ja tu nepasteigsies.

-   Tūlīt, tūlīt. Tā ko jūs sakāt par šo? beidzot izniru no guļamistabas, tērpusies tumši zilās uzvalka auduma Isbiksēs un platā zili svītrainā jūrnieku stila blūzē ar zelta podziņām uz pleciem. Kājās man bija iemīļotās tumši zilās ādas sandales, bet matus es biju saņēmusi ciešā mezglā uz pakauša. Pie jūras mēdz būt vējains, un, lai vakara gaitā nepārvērstos par izspūrušu purva velnu, somā noglabāju ari tumši zilu vasaras cepuri ar nagu.

-    Lieliski, tu izskaties lieliski! šamane atzinigi novērtēja manu stilā ieturēto ietērpu.

-     Tas labi, tagad es ātri uzkrāsošos, un tad varam braukt.

Vannas istabā pie spoguļa uzklāju sejas krēmu ar UV filtru (diena solījās būt saulaina, negribēju vakaru sagaidīt ar sarkanu degunu), nopūderējos, ieēnoju acis ar dūmakaini pelēkzilu kontūrzīmuli un beigās uzklāju divas kārtas skropstu tušas. Tā izcēla mana skatiena dziļumu un padarīja to noslēpumaināku. Uzklājusi gaišu lūpu spīdumu un nosūtījusi savam spoguļattēlam gaisa skūpstu, biju gatava doties uz ballīti jūras krastā.

Tiklīdz mēs iekārtojāmies mana miniatūrā Mini salonā, Laimas kundze mani kārtējo reizi pārsteidza.

-   Vai tev nebūs nekas pretī, ja mēs pa ceļam nerunāsim?

-    Kādā ziņā? izbrīnīta palūkojos šamanē.

-    Nu, ja mēs brauksim klusējot? Es neuzticos auto, tie mani dara tramīgu, kundze kautrīgi atzinās, ar apaļo pirkstu noslaukot sīku sviedru lāsīti no virslūpas.

-    Protams, kā vēlaties. Bet pret mūziku jums, cerams, nav iebildumu?

-Vispār jau ir…

0! Mani gaidīja fantastiski aizraujošs brauciens divu stundu garumā absolūtā klusumā. Mana sejas izteiksme laikam bija daiļrunīgāka par vārdiem, jo Laimas kundze steidzīgi piebilda:

-    Sākumā ir nepierasti, bet pēc tam tu sapratīsi, cik skaista var būt asfalta dziesma. Dod tai iespēju sevi pierādīt.

Es biju atvērta jaunām idejām… mana apziņa bija sasniegusi jaunu līmeni… bet asfalta dziesma! Izmisumā pacēlu acis pret debesīm. Tomēr, palūkojoties uz šamanes noslēgto, nopietno sejas izteiksmi, sapratu, ka citas izvēles man nav šodien topā būs ceļa piķis!

Pirmā pusstunda bija mokoša klusums un karstums smacēja, piebāza galvu ar vati un vēl uzvilka tai plastmasas maisiņu. Otrā pagāja pārsteidzoši ātri. Piepeši pamanīju, ka zāle ir zaļāka, bet debesis zilākas. Trešajā krāsu daudzveidībai pievienojās skaņas putnu dziesmas skaļumā pārspēja motora rūkoņu, bet riepas zīdaini šalca uz sakarsušā asfalta. Ceturtajā pusstundā jau braucu, plati smaidot, izbaudot labsajūtu, ko sniedza klusums un divvientulība ar savām domām. Nemaz nebija tik ļauni, kā sākotnēji baidījos!

Laimas kundze visu ceļu likās snauduļojam, smagie plakstiņi sedza acis, bet lūpu kaktiņi atslābuši noslīdēja. Viņas seklā, vienmērīgā elpa liecināja ja ne par miegu, tad vismaz dziļu atslābumu. Kad, tuvojoties Kolkai, šamane piepeši ierunājās, es izbīlī salēcos biju jau piemirsusi, ka viņa māk komunicēt ari ar vārdiem.

-   Brauc cauri pilsētai uz Kolkas ragu, nepavērusi acis, šamane deva norādījumus.

-   Es domāju, jūs guļat, ar troksni izpūtu gaisu, cenšoties nomierināt satrauktos sirdspukstus.

-    Domā mazāk, mana līdzbraucēja negaidīti atcirta, bet tad mēģināja nogludināt asumu. īsteni redzošie vienmēr ir modri. Pat tad, kad guļ.

Lai gan viņas sacītais neko nepaskaidroja, es piekrītoši pašūpoju galvu.

Mans mazais Mini jau drīzumā ieripoja autostāvvietā pie Kolkas raga. Pie iebrauktuves ceļu aizšķērsoja šlagbaums un divi nopietna paskata viri, tērpti tumši zilās uniformās ar uzšuvēm, kuru uzrakstus nepaspēju saskatīt. Augumā mazākais un gruntīgākais pienāca pie mana loga un ar žestu lika to atvērt.

-    Labdien! Vārds, uzvārds?

Jau vēru muti, lai nosauktu savējo, kad Laimas kundze negaidīti atmodās no sava transam līdzīgā stāvokļa.

-     Laima Zvaigzne-Klints ar pavadoni, pārliekusies man pāri, kundzīte gandrīz izbāza galvu pa logu, lai veltītu apsargam apburošu smaidu.

Iespaids bija satriecošs gluži kā bruņurupucis būtu pabāzis purniņu no savas mājiņas. Arī apsargam tā šķita, jo viņš izbīli nevilšus dažus soļus atkāpās. Nodūris skatienu, vīrietis mulsi raudzījās sarakstā, piestiprinātā pie melnas kartona pamatnes. Saule cepināja, bet tumšā uniforma karsēja vēl vairāk. Uz viņa gludi skūtās galvas veidojās sviedru lāses un sāka ceļu lejup pāri krunkās sarauktajai pierei. Izšķirstījis vairākas lapas, viņš beidzot atrada meklēto un pamāja pāriniekam, lai tas paceļ barjeru.

-    Patīkamu dienu, dāmas! ar žestu norādījis, ka varam braukt, apsargs atgriezās posteni.

Autostāvvieta bija pilna ar mašīnām, tāpēc man nācās apmest vairākus lokus, pirms atradu brīvu vietu zem kādas kuplas priedes. Mana veiksme koka ēnā auto vismaz tik ļoti neuzkarsls! Pirms paspēju noslāpēt motoru, Laimas kundze jau izlēca no mašīnas un aiztraucās apsveicināties ar kādu pavecu pāri, kas bija ieradies īsi pirms mums un tagad slēdza ciet savu transporta līdzekli apbružāta paskata žiguli.

Jau grasījos sekot šamanei, kad iezvanījās mobilais. Nepacietīgi izķeksēju miera traucētāju no somas, šķendēdamās par karstumu, kas iestājās, līdzko kondicionieris pārstāja pūst auksto gaisu salonā. Bet tad ieraudzīju zvanītāja vārdu telefona displejā un man kļuva vēl aukstāk.

-Jā, es klausos, novaidējos klausulē, atspiedusi nosvīdušo pieri pret stūri.

-   Nu, kur esi? Uz cikiem tevi gaidīt? Mārdžas mundrā balss trieca vainas dunčus man dziļi sirdī.

-    Mīlulīt… kautrīgi iesāku. Es esmu Kolkā.

-    Kolkā?! Cikos tad tu būsi pie mums?

-   Es nebūšu. Lai remdētu riebumu, ko šobrīd jutu pret sevi, viegli uzsitu ar pieri pa stūri. Klausulē iestājās klusums, kas aukstumā varēja sacensties ar leduslaikmetu.

-    Kāpēc?

-   Mārdža, piedod. Es aizmirsu tev piezvanīt un pateikt, ka netieku. Mani uzaicināja uz vienu pasākumu Kolkā… tas ir ar darbu saistīts! samelojos, jo sapratu, ka nespēšu tagad sākt stāstīt par Laimas kundzi, brīnumainajām pārvērtībām un to, kāpēc izvēlējos atrasties Kolkā, nevis Saulkrastos kopā ar saviem draugiem.

-   Skaidrs… Mārdžas balsi ieskanējās metāliskas notis. Darbs, tu saki? Bet vismaz pabridināt tu varēji!

-    Zinu, zinu! Tici man, jūtos kā pēdējā draņķe! Bet es pavisam aizmirsu! Tas viss tik negaidīti, ātri… Man izlidoja no galvas, lūdzoši centos paskaidrot, nepārstājot ritmiski dauzīt pieri pret stūri, sodot sevi par aizmāršību. Es biju slikts, slikts cilvēks. Un vēl sliktāka draudzene.

-    Labi, beidzot Margarita vēsi noteica. Izklaidējies. Lai tev jauks vakars.

Klausulē atskanēja īsi, kaitinoši pīkstieni viņa bija pārtraukusi sarunu.

-    Sasodīts! iebļāvos un uzsitu ar plaukstu pa stūri, liekot mazajam auto nošūpoties. Brīnumainas vai ne, bet izmaiņas dzīvē negatīvi ietekmēja manas attiecības ar draugiem.

No sevis šaustīšanas mani izrāva ass klauvējiens pie loga Laimas kundze nepacietīgi māja ar roku, aicinot pievienoties.

-   Kaut kas noticis? viņa apjautājās, pamanījusi manu neapmierināti saraukto degunu, kad beidzot izrāpos no mašīnas.

-   Aizmirsu piezvanīt draudzenei un pateikt, ka nebūšu šodien, bēdīgi nopūtos un mašīnas sānu spogulītī pārbaudīju savu izskatu. Ar plaukstu pieglaudu izmukušo matu šķipsnu un uzklāju jaunu kārtu lūpu spīduma.

-Tas gan nav jauki, šamane nosodoši pašūpoja galvu, bet viņas balsī saklausīju vienaldzīgas notis. Bet nu ejam mūs jau gaida. Uzrunu esam nokavējušas, bet vismaz varēsim uzreiz ķerties pie ēšanas. Esmu izsalkusi kā zirgs!

Mēs devāmies jūras virzienā pa izgreznotu taku tās abās pusēs vijās ozollapu un ziedu virtenes, norādot ceļu. Aiz kokiem jau varēja just sāļo, vēso jūras elpu. Dziļi ieelpoju, un līdz ar smaržīgo gaisu manī ieplūda arī negaidīts miers. Kas izdarīts, izdarīts nebija jēgas turpināt sevi šaustīt. Turklāt es nebiju vienīgais ciemiņš, ko Mārdža šovakar gaidīja. Gan jau viņi iztiks ari bez manas ievērojamās personas.

Taka aizveda mūs uz palielu meža un kāpu ieloku, kas sāniski raudzījās mirdzošajos jūras viļņos, tomēr to neplosīja satrauktie vēji, kas pa pludmali dzenāja smilšu vērpetes. Šeit bija klusi, vēsi un mierīgi. Ielokā bija uzslieta liela telts, kas pasargāja no saules stariem bagātīgo ēdienu klāstu un pašus ēdējus. Apaļi, ar baltiem galdautiem klāti galdiņi gozējās gan telts ēnā, gan smilšainajā klajumā. Tie, kas vēlējās sauļoties un ēst, varēja to mierīgi apvienot. Tomēr lielākā daļa viesu pulcējās zem brezenta jumta, kur svelme netika klāt. Viesu bija daudz no pirmā acu uzmetiena šķita, ka vairāk nekā simts. Tērpti lielākoties baltā, kungi un dāmas spietoja ap zviedru galdu, krāmējot uz baltiem šķīvjiem krāsainu ēdienu. Starp ēdējiem gluži kā darbīgas bitītes rosījās tumšās uniformās tērpti apkalpotāji, novācot netīros traukus un papildinot gardumu krāvumus.

-    Nāc, ejam, šamane mērķtiecīgi vilka mani telts virzienā. Paēdīsim, un tad es tevi iepazīstināšu.

-   Ar ko? ļāvos viņas stingrajam tvērienam, bet vēlējos arī noskaidrot, kas gan ir šī noslēpumainā persona, ar kuru Laimas kundze tik ļoti alka mani sapazīstināt.

-     Pēc tam, Leo, šamane nepacietīgi attrauca un iespieda man rokās šķīvi. Ej, uzliec sev kaut ko. Domāju, ka atradīsi šeit uzkodas ari savai gaumei.

Viņa nebēdnīgi piemiedza ar aci, liekot saprast, ka tas ir mājiens attiecībā uz manām brīnumainajām pārvērtībām.

Protams, starp daudzajiem izsmalcinātajiem ēdieniem nebija grūti atrast kaut ko ari manai gaumei. Patiesībā ilgi nevarēju izlemt, kuram no kārdinošajiem kārumiem būs tā laime nokļūt manā šķīvī. Negribēju izskatīties pēc badīgas rīmas, kas sakrāmē visu un ar kaudzi, tāpēc rūpīgi izvērtēju visas iespējas. Pēc pārdomu mirkļa izredzēto našķu kārtā iekļuva mazsālīta laša rullīši uz miniatūrām kartupeļu pankūciņām, siera groziņi ar zemeņu rotājumu, mini desiņas ar bekona kažociņu, nesaprotama paskata maizīte ar debešķīgu zosu pastēti un kaperiem, īkšķa lieluma lazanja…

-   Varbūt pietiks? klusa balss nošņācās man pie elkoņa. Pēc tam varēsi atnākt pēc papildporcijas.

Laimas kundzes šķīvis bija piekrauts tikai nedaudz pieticīgāk, bet viņa laikam nespēja saskatīt baļķi savā acī. Atradušas brīvu galdiņu, mēs priecīgi ķērāmies pie uzkodām. Patīkams vēsums pūta uz spranda, izkliedējot karstuma izraisīto noguruma sajūtu un veicinot apetīti. Pametu acis augšup un ieraudzīju manas labsajūtas iemeslu. Liels kondicionieris pūta auksto gaisu. Šika ballīte tādu greznību kā kondicionieri brīvā dabā pašā vasaras karstumā varēja atļauties tikai nedaudzi.

Ēdiens bija lielisks tas ne tikai labi izskatījās, bet vēl labāk garšoja. Kad biju pievārējusi pirmo porciju, devos pēc papildinājuma. Cilvēku pūļi pie zviedru galda jau bija paklīduši, un vairs nevajadzēja gaidīt rindā, lai uzliktu uz šķīvja kādu īpašu kārumu. Kad atgriezos pie galdiņa, ar pārsteigumu konstatēju, ka mums ir piebiedrojies kāds sirms kungs, ar kuru Laimas kundze aizrautīgi pļāpāja.

Leo! Vēlos tevi ar kādu iepazīstināt, šamane iesaucās, pamanījusi mani tuvojamies ar pilno šķīvi.

Uzsmaidīju sirmajam kungam, kas, piecēlies kājās, stiepa pretī brūni nosauļotu, stiegrainu roku. Nolikusi šķīvi, atņēmu sveicienu. Viņam varēja būt nedaudz pāri sešdesmit, sirmie mati īsā ezīti slējās stāvus gaisā. Brūno, saules skarto seju vagoja dziļas grumbas, pulcējoties tēraudzilo, vērīgo acu kaktiņos un ap šaurā svītriņā savilkto muti. Stūrainais zods izaicinoši izvērsts, bet nedaudz līkais, palielais deguns likās sliecamies tam pretī. Sirmas, biezas uzacis meta tumšu ēnu pāri sejai, piešķirot tai bargu, drūmu izskatu. Bet tad kungs negaidīti pasmaidīja plašu baltzobu smaidu, kas šķita izgaismojam viņa vaibstus no iekšpuses, it kā mana saule būtu uzlēkusi aiz skarbā skatiena.

-    Uldis Erdbergs, jūras kapteinis, viņš cieši paspieda manu plaukstu un stādījās priekšā. Viņa roka bija sausa, silta un stingra, gluži kā saulē sasilusi priede.

-    Leonīda Fēliksa… es mulsi apklusu, reklāmas projektu vadītāja?

-    Prieks iepazīties, Leonīda, Erdberga kungs turpināja iesākto, viņa balss ducināja kā attāls pavasara pērkons. Laimas kundze jau man paspēja par tevi nedaudz pastāstīt.

-    Redz, kā? pārsteigumā saraucu uzacis, nespējot iedomāties, ko tādu Laimas kundze būtu varējusi izstāstīt.

-     Piesēdīsim? sirmais kungs ar vienu ātru, līganu kustību pievilka krēslu no blakus galdiņa un aicināja mani to izmantot. Jāatzīst, ka viņš kustējās apbrīnojami viegli un lunkani, ņemot vērā cienījamo vecumu. Slepus pārlaidu vērtējošu skatienu vīrieša slaidajam augumam. Sniegbaltais krekls un tumšās lina bikses droši vien slēpa atlētiskus, stiegrainus locekļus. Krekla atlocitās piedurknes atklāja muskuļotas rokas.

-    Nevēlējos jūs traucēt, pirms esat paspējušas ieturēties, bet ziņkāre ņēma virsroku pār labām manierēm, Erdberga kungs silti nosmējās.

-    Leo, Uldis ir šī pasākuma namatēvs un arī cilvēks, ar kuru vēlējos tevi iepazīstināt, šamane uzrunāja mani, nenovēršot aizgrābtības pilnu skatienu no sirmā kunga. Izcila personība un ne tikai.

-     Laima, nemulsini meitēnu, Erdberga kunga lielā plauksta apsedza šamanes apaļīgo rociņu, liekot viņai nosarkt kā jaunai meitenei.

-    Priecājos iepazīties, pieklājīgi nosmaidīju. Pasākums ir lielisks ēdiens ir apbrīnojami gards.

-    Man prieks, ka jums patīk, namatēvs apmierināti pašūpoja galvu. Vai Laima jau tev ir kaut ko stāstījusi par mums? Mūsu apvienību?

-Jāatzīstas, ka nē. Šodien viņa ir īpaši noslēpumaina, uzmetu zīmīgu skatienu šamanei. Ne tikai šodien, bet, cik vien mēs bijām pazīstamas, noslēpumainība bija viņas stiprā puse.

-     Laima? Erdberga kungs vaicājoši paraudzījās šamanē.

-    Varbūt iesākumam, lai kļūtu skaidrāks, ir jāpastāsta, ka Uldis, kā jau teicu, ir ne tikai lielisks cilvēks, bet ari kas vairāk Uldis ir divdabis. Gluži kā tu pati, Leo, šamanes brūnais skatiens beidzot pievērsās man, uzsverot viņas vārdu nozīmīgumu.

-     0! manam pārsteigumam nebija robežu, līdz ar to verbāli izpaudos diezgan ierobežoti, izraisot patiesus uzjautrinājuma smieklus namatēvā.

-Jā, Leonīda, man ir tas gods būt divdabja gēna nēsātājam. Reizi mēnesī mana otrā daba ņem virsroku un es pārvēršos par vilku, Erdberga kungs nopietni paskaidroja, bet no zilajām acīm nepazuda sirsnīgs smaids.

-Jūs esat vilkacis?

-   Jā, no tiesas. Es esmu vilkacis, kungs apstiprinoši palocīja galvu.

-   Un ne tikai! šamane iejaucās sarunā. Uldis ir vilkaču apvienības virsvadītājs!

-     Vilkaču apvienības? pārjautāju, baidīdamās, ka esmu pārpratuši. Vai tad tādu kā jūs ir daudz?

-    Daudz vairāk, nekā tu spēj iedomāties, Erdberga kungs uzsmaidīja. Palūkojies apkārt, lielākā daļa viesu šeit ir divdabji, un gandrīz visi no tiem ir vilkači.

Man aizsitās elpa, un no gaisa trūkuma sagriezās galva, liekot pieķerties galda malai, lai noturētu lidzsvaru. Tā nevarēja būt taisnība! Tik daudz!

-    Es zinu, sākumā tas šķiet neticami. Mēs esam mācīti, ka mums līdzīgas būtnes mīt vien pasakās, bet te pēkšņi atklājas, ka divdabji ir īsti, dzīvi cilvēki, kas ikdienā dzīvo parastas, ikdienišķas dzīves… Piemēram, Jānis Žurkalis ir grāmatvedības nodaļas vadītājs vienā no ministrijām. Erdberga kungs norādīja uz pāri manu vecāku vecumā. Bet viņa sieva, Maija, ir šuvēja. Abi satikās jau pēc tam, kad bija atklājuši, ka ir divdabji. Ir mums arī jauktie pāri piemēram, Žanna Loginova ar vīru Valēriju. Viņš tikai nesen uzzināja, ka viņa pedantiskā, akurātā sieva, kas pa dienu strādā kosmetoloģijas salonā, reizi mēnesi pārvēršas par ļoti spalvainu un zobainu vilku. Sākumā viņiem gāja grūti, pat pie ģimenes terapeita nabagi dabūja iet.

Erdberga kungs norādīja uz viesiem un īsumā aprakstīja to dzīvesstāstus.

-    Kā redzi, tu neesi tāda vienīgā, viņš uzmundrinoši palūkojās manī no biezo uzacu ēnas.

-    Jā… laikam… stīvām, nejūtīgām lūpām nomurmināju. Viņa skaidrojumi nelika man justies labāk, bet tieši pretēji. Aukstas sviedru lāses izveidojās starp lāpstiņām un ritēja lejup pa mugurkaulu. Iedzēru lielu malku minerālūdens Laimas kundzes ciešā skatiena pavadībā. Lai apliecinātu, ka ar mani viss ir kārtībā, pāris reizes nokrekšķējos un vērsos pie namatēva ar jautājumu:

-    Un ar ko nodarbojaties jūs?

-    Es esmu izbijis Jūras spēku virsnieks, jūras kapteinis. Bet tagad jau pāris gadus atpūšos, esmu pensijā. Tā ka mana ikdiena sastāv no dārza ravēšanas un seriāliem. Erdberga kungs atgāza galvu un skaļi iesmējās.

-    Tad jau jūs esat īstens jūras vilks, man nevilšus paspruka. Laimas kundzes izbrīnā ieplestās acis lika saprast, ka esmu izrunājusies aplami. Es atvainojos.

-     Nē, nē! Nav par ko, tev taisnība es esmu jūras vilks! tagad namatēvs smējās jau pilnā kaklā, ar plato plaukstu ik pa laikam uzšaudams pa galdu, liekot šķīvjiem džinkstoši palēkties. Tas piesaistīja apkārtējo uzmanību, uz mirkli iekļaujot mūs visu uzmanības lokā.

-    Ziķerīgs meitēns, Erdberga kungs vērsās pie šamanes, slaucīdams smieklu asaras no grumbainajiem vaigiem. Domāju, viņa viegli iederēsies.

-    Tas labi, jo patiesībā, Uldi, mums nepieciešama tava palīdzība, šamane nopietni iesāka. Viņas balss tonis acumirklī apslāpēja namatēva jautrību.

-    Es klausos, Laima. Tu zini, tevis labā darīšu visu, kas manos spēkos. Tu mums esi tik daudzas reizes palīdzējusi… nezinu, vai jelkad spēsim šo parādu atdot.

-    Uldi, nedaudz minstinoties, Laimas kundze turpināja. Leo šis būs pirmais jaunais mēness un pirmie saulgrieži…

-    0! Tagad bija pienākusi kārta vilkaču vadītāja verbāli ierobežotajam pārsteigumam. Viņa skatiens nopietni un smagnēji uzgūla manai sejai. Būs smagi… Tu gribi, lai viņa skrien ar mums?

-     Tas būtu lieliski… šamane tika pārtraukta pusvārdā.

-    Bet protams! Tu taču zini mēs ar prieku uzņemam visus jauniņos. Pareizi darīji, ka atvedi Leonīdu šurp. Šeit ir viņas īstā vieta, jūras vilks man iedrošinoši uzsmaidīja.

Šonakt tu varēsi skriet ar mums, un pēc tam es jutīšos pagodināts, ja vēlēsies pievienoties mūsu apvienībai.

-   Uldi, Laimas kundze pacēla roku, signalizējot, ka vēl nav pabeigusi savu sakāmo. Ir neliela aizķeršanās. Leo nav vilkacis… viņa ir nedaudz citāda…

-    Ak tā? Un tas būtu? pensionētais jūras kapteinis likās nedaudz nepatīkami izbrīnīts.

-    Viņa ir… šamane saminstinājās. Leo ir kaķis.

-    Kaķis? vilkacis pārjautāja, it kā baidīdamies, ka ir pārklausījies. Kāds kaķis? Parastais?

-   Nē, laikam šķirnes, bet tas nav tik svarīgi. Galvenais Leo nav vilkacis.

-    Cik liels kaķis? sirmais kungs nevarēja norimt. Tā kā lūsis? Lielāks?

-    Nē, drīzāk mazāks. Uz šamanes virslūpas mirdzēja sīkas sviedru lāses. Varbūt tikai nedaudz lielāks par parasto kaķi.

-    Kaķis… tu saki, Erdberga kungs domīgi novilka, nolaidis skatienu uz dūrēs savilktajām rokām. Tad viņa ar mums skriet nevarēs. Man ļoti žēl.

-    Bet, Uldi… Laimas kundze lūdzoši novilka.

-    Saproti mani pareizi ja būtu tikai vecie, bet šoreiz mums ir ari jaunuļi, viņš ar zodu norādīja uz cilvēku bariņu, kas nervozi midījās telts attālākajā nostūri. Tie bija trīs jauni vīrieši un divas sievietes ar izbiedētiem tramīgu zvēru skatieniem.

-   Par tiem es galvot nevaru. Leonīda var ciest, vilkacis noraidoši pašūpoja smagnējo galvu.

-    Bet, Uldi…

Pagaidi, jūras kapteinis pavēloši pacēla plaukstu, liekot šamanei atkal apklust. Tas nenozīmē, ka es atsakos palīdzēt. Pirmais jaunais mēness un saulgrieži, tā nav nieka lieta. Neviens mūsējais tādā naktī nedrīkst būt viens, bez zinoša atbalsta. Kā jau teicu, tu pareizi darīji, ka atvedi viņu šurp.

Piepeši vilkacis asi nosvilpās, un jau pēc pāris mirkļiem viņam blakus uzradās jauns vīrietis, nedaudz aizelsies no skriešanas.

-   Rego, šī ir Laima Zvaigzne-Klints un viņas māsasmeita Leonīda, vilkacis mūs stādīja priekšā. Leonīdai šonakt ir pirmais tukšinieks. Viņai vajadzētu skriet ar mums…

Par Rego uzrunātais ziņkāri palūkojās manī. Viņš bija nedaudz vecāks par mani ap gadiem trīsdesmit pieciem, sešiem. Ugunīgi ruds ar spilgti zilām, pētošām acīm. Stūraino, brūni nosauļoto seju klāja sīki vasarraibumi, bet kreiso uzaci pāršķēla balta rēta.

-    Ir aizķeršanās, tikmēr vilkaču vadītājs turpināja. Viņa nav mūsējā. Jaunā dāma ir kaķis…

Ziņkāri Rego skatienā acumirklī nomainīja nepatika. Jauki, vecais labais suņu-kaķu konflikts turpinās!

-    Līdz ar to viņai vajadzētu atsevišķu nostūri un kādu, kas palīdz. Erdberga kungs likās nemanām padotā neapmierinātību. Sameklē Hari, atsūti viņu pie manis. Šonakt viņam būs īpašs uzdevums.

-     Kāpēc mums jāpalīdz svešajam? Rego dusmīgi norūca. No platajām, muskuļotajām krūtīm likās nākam gluži vai dzīvnieciska skaņa.

-   Tāpēc, ka es tā teicu, vilkaču vadītājs uzsita ar dūri pa galdu, liekot man un šamanei izbīlī salēkties. Ari Rego nepatikā saviebās, it kā galda vietā būtu bijis viņa vaigs.

-    Skaidrs, viņš izgrūda caur sakostiem zobiem un nozuda starp viesiem. Nelielais konflikts nebija paslīdējis garām nepamanīts vērīgajai publikai, kas tagad aizrautīgi sačukstējās.

Acīmredzot Erdberga kungs kā izbijis militārists necieta pretimrunāšanu un subordinācijas neievērošanu.

-    Dārgās dāmas, jums nav, par ko uztraukties. Es apsolīju palīdzēt un savu solījumu pildīšu. Man ir plāns, kā mēs varētu jaunajam divdabim palīdzēt pārciest šo smago nakti, vilkacis galanti palocījās šamanes virzienā, bet man dāvāja tēvišķu smaidu.

-    Tu sauci? samtaina balss nodūca kaut kur virs mūsu galvām. Pārsteigumā palūkojos uz augšu gara auguma jauneklis nopietni vērās virsvadītājā.

-Jā, Hari, mēs jau tevi gaidījām. Man ir uzdevums tev. Es zinu, cik ļoti tu gaidīji saulgriežus, bet šonakt tev būs jāizpalīdz kādai jaunai dāmai, sirmais kungs paskaidroja. Tumšmatainais vīrietis pievērsa savas medus krāsas acis šamanei un apburoši pasmaidīja:

-    Esmu pagodināts.

Viņš pieliecās un, satvēris slaidajos pirkstos Laimas kundzes plaukstu, pacēla to pie lūpām. Kundze nosarka un mulsi ieķiķinājās kā jauna meitene.

-     Ak! Diemžēl, jaunekli, es neesmu tā, kurai šonakt nepieciešama jūsu palīdzība, viņa koķeti nolaida acis. Mana māsasmeita Leonīda, viņai šonakt ir pirmais… kā jūs to saucat…? Tukšais?

Vīrietis piemiedza ar aci šamanei un pievērsās man. Kad viņa skatiens beidzot apstājās pie manis, uz mirkli likās, ka tā tveice mani izkausēs kā pērno sniegu. Viņš bija izskatīgs! Tas nebija īstais vārds! īstens skaistulis! Tumsnējs, melniem matiem, taisnu ērgļa degunu, sārtām, jutekliskām lūpām, aiz kurām mirdzēja balti, līdzeni zobi. Es biju gatava grimt šinī samtainajā skatienā mūžīgi… Un kas par augumu! Peldētāja platie pleci un šaurie gurni, spēcīgas, muskuļotas rokas vīdēja zem plānā, baltā krekla, kas lieliski izcēla melnīgsnējo ādas krāsu.

-     Harijs, viņš, iepazīstinot ar sevi, pastiepa pretī roku un satvēra ciešā tvērienā manējo. Rokasspiediens bija stingrs, noteikts, bet ne tāds, kas likās salaužam visus kauliņus. Man patika vīrieši, kas nebaidījās paspiest sievietei roku, turklāt nedarīja to tā, it kā viņam būtu sveicienam pastiepta jēla zivs satverot tikai pirkstus.

-   Leo, automātiski saīsināju savu vārdu, klusībā cerot, ka mēs kļūsim par labiem draugiem. Un varbūt ari ne tikai…

-    Hari, īsi pirms pusnakts tev būs jāaizved Leonīda pie manis uz Mežmaļiem. Tur būs klusi un neviens netraucēs. Domāju, ka zināsi, ko iesākt. Erdberga kungs turpināja, neliekoties ne zinis par Laimas kundzes sasārtumu un maniem acu zibšņiem. Leonīda, Haris tevi aizvedīs uz manu lauku īpašumu. Tur tev būs ērti plaša māja un vēl plašāki meži visapkārt. Neviens netraucēs.

Zinu, ka bija pienācis laiks noskaidrot, kas tad īsti mani šonakt sagaida, kas visus darīja tik ļoti bažīgus, bet es nespēju beigt grimt medus krāsas lamatās.

-      Ja kaut kas noiet greizi vai nepieciešams kāds padoms, zvani man, vilkaču virsvadītājs nodeva rīkojumu padotajam un tad, pagriezies pret mani, iedrošinoši uzsita lielo ķetnu uz pleca, liekot sāpēs saviebties. Zinu, ka tas ir bailīgi. Atceros pats savu pirmo reizi. Bet vari neuztraukties, tu būsi drošās rokās. Labi, dāmas, mēs tagad jūs pametīsim. Uz tikšanos vēlāk!

Harijs uz atvadām galanti paklanījās šamanei, bet man veltīja šķelmīgu smaidu, un abi kopā ar jūras kapteini iejuka starp viesiem, atstājot mūs ar Laimas kundzi apbrīnas un mulsuma pilnā klusumā.

-   Lielisks cilvēks… Šamane ar jūsmīgu nopūtu noraudzījās pakaļ vilkaču platajām mugurām.

-   Un kā vēl! Nespēju aizmirst silto, pārliecinošo Harija rokasspiedienu.

-    Pareizi darījām, ka atbraucām šurp, Laimas kundze piebilda. Bet nu mums vēl ir laiks līdz pusnaktij iesim paklausīties mūziku?

-    Kādu mūziku? tikai tagad mana apziņa piefiksēja tālumā ģitāras un vijoles skaņas, kuras, likās, no pludmales nesa jūras vējš.

-   Tev patiks, šamane satvēra mani aiz elkoņa un piecēla kājās. Palīdzēs novērst domas no vakara.

-    Starp citu, par vakaru, ļāvu Laimas kundzei izvērt roku cauri manam elkonim, un, tā saķērušās, mēs lēnām devāmies mūzikas virzienā. Kas īsti mani sagaida? No kā man būtu jābaidās?

-    Godīgi sakot, nemācēšu tev to izskaidrot. Katrā ziņā ne to, kas tevi sagaida, bet varu paskaidrot pamatbūtību, šamane atglauda no pieres vēja pluinītu matu cirtu un domīgi paraudzījās tālumā. Divdabji ir cieši saistīti ar mēness fāzēm. Un pilns cikls sevī ietver ne tikai pilnmēnesi, bet ari jaunu mēnesi kad debesis ir tukšas un tumšas. Pilnmēness laikā divdabis izjūt spēcīgu tieksmi ļauties savai otrai dabai, ļaut tai pārņemt vadību, pārvērsties… varētu teikt pilnveidoties, pilnbriest… Turpretī jaunā mēnesī notiek pretējais divdabis izsīkst. To pārņem tukšums un iznīcības sajūta. Diemžēl tas ir ari viss, ko zinu un varu pateikt. Bet neuztraucies, šis Harijs izskatījās pieredzējis. Ja Uldis ir izvēlējies viņu kā tavu atbalstu šonakt, tad es viņam ticu. Viņa izvēle ir nekļūdīga.

Laimas kundze turpināja runāt, bet viņas vārdus aiznesa vējš, pirms tie paspēja sasniegt manas ausis un apziņu. Man nedeva mieru sākumā sacītais pilnmēness nāk ar piepildījuma sajūtu, bet jauns mēness ar tukšumu. Kas gan tik baiss un grūts varētu būt tukšumā? Ja nekā nav, tad nav arī, no kā baidīties. Vai ari šis nekas ir tik biedējošs? Protams, drīz to noskaidrošu pati uz savas ādas, bet pagaidām saule sildīja, jūras vējš veldzēja, vēders bija pilns, bet no pludmales plūda brīnišķa mūzika es jutos labi un gluži kā Skārleta nolēmu uztraukties vēlāk.

Ir laiks, silta plauksta satvēra manu elkoni un pamodināja no vieglās snaudas, kurā ieslīgu, klausoties divu apburošu hipiju uzstāšanos. Uz improvizētas skatuves jūras krastā vairākas stundas no vietas dziedāja un jokoja divi nenosakāma vecuma muzikanti ar garām, nedaudz iesirmām bārdām, krāsainām lentēm brīvi krītošajās matu krēpēs, tērpti ādas vestēs ar bārkstīm uz kailās miesas un vecos, padilušos džinsos. Par spīti šaubīgajam paskatam, abi mākslinieki spēja izvilināt visskaistākās un sirdi skarošās melodijas no saviem instrumentiem apbružātas ģitāras un vijoles. Viņu repertuārā neietilpa tik raksturīgās līgodziesmas, bet to vārdi, vienalga, vēstīja par saulgriežu nakts maģiju un brīnumiem, kurus var sagaidīt. Klausoties noslēpumainajos vēstījumos, es biju padevusies miega varai un atbalstījusies pret saulessarga kātu, nedaudz iesnaužoties. Atverot acis, pirmais, ko pamanīju, debesis bija kļuvušas tumšākas, bet saule paslēpusies aiz koku galotnēm. Jūra sārti mirdzēja un zīdaini šalca, ļaujot manai apziņai lēnām atgriezties. Miegaini pavēros apkārt, meklējot nelieti, kas mani izrāva no šīs svētlaimes.

-    Līdz pusnaktij palikusi apmēram stunda, man pierikotais atbalstītājs tupēja līdzās un skaidroja, redzēdams, ka īsti nespēju pamosties. Mums jābrauc kamēr iekārtosimies, kamēr tev izskaidrošu, kas un kā…

Piekrītoši pamāju ar galvu, neuzticēdamās miega izsausinātajai rīklei.

-   Ņem, padzeries, Harijs pastiepa pretī pudeli ar aukstu ūdeni. Kārigi ielēju mutē veldzi un jau pēc mirkļa jutos labāk.

-   Jā, braucam gan, apņēmīgi pierausos kājās, nopurinot smiltis no biksēm. Es tikai pateikšu Laimas kundzei…

-    Par viņu vari neuztraukties. Es jau teicu, ka eju tevi savākt, un kundzīte novēlēja labu vakaru. Viņa lika pateikt, lai tu neuztraucies, gan jau kāds līdz Rīgai aizvedīšot, Haris nodeklamēja kā pantiņu un, izbiedēdams mani, pieliecās, lai notrauktu smiltis man no sēžamvietas. Tu nu gan esi novārtījusies.

-     Es laikam nedaudz iesnaudos, plati nožāvājos, apliecinādama savu vārdu patiesumu. Brauksim ar manu auto?

-   Katrs ar savu. Ceru, tu neesi no tiem svētdienas braucējiem, kas velkas kā nāvei parādā?

-    Nē, es skrienu tā, ka šī nevar mani noķert, nosmīnēju pretī, pie sevis brīnīdamās par šādu jautājumu.

Iemesls man kļuva zināms, kad nonācām līdz autostāvvietai. Līdzās manam miniatūrajam pārvietošanās līdzeklim dīžājās spīdīgs, melns motocikls.

-   Tavējais? es minēju un norādīju uz motorizēto divriteni.

-    Manējais gan, Harijs lepni paslēja zodu. Suzuki VZR 1800.

No šī vārdu, ciparu un burtu savirknējuma es pazinu tikai pirmo. Suzuki tā sauca Čo-Čo-sanas kalponi Pučīni operā Madame Butterfly.

-    Iespaidīgi, drošības labad atzinīgi pašūpoju galvu, negribēdama izrādīt, ka nenieka nesaprotu, bet, spriežot pēc Harija sejas izteiksmes, šeit bija, ar ko lepoties.

-     Un kā vēl, viņš apmierināti pasmīnēja un iedarbināja metāla zvēru, kas ar skaļu rēcienu acumirklī atdzīvojās. Tad tu domā, ka tiksi līdzi?

-    Dievs, esi žēlīgs, pie sevis klusām nomurmināju, bet skaļi apliecināju pretējo. Tu vēl neesi dzirdējis, kā šis mazulītis rūc.

Uzmundrinoši papliķēju pa Mini jumtu un piesēdos pie stūres. Salonā valdošais karstums acumirklī izsita uz pieres sviedru lāses. Nolaidu logu, ļaujot vakara vēsmai sevi apžāvēt.

-    Esmu gatava! Rādi ceļu! centos pārkliegt Harija metāla tīģera un mana sarkanā čivavas apvienoto kori.

īkšķis uz augšu, un es paliku smalku putekļu mākoni, bēdīgi noraugoties uz strauji attālinošos sarkano bremžu lampiņas actiņu.

-    Sasodīts, klusu nolamājos. Kas mani raustīja aiz mēles!

Iespiedu gāzes pedāli grīdā un centos nepazaudēt no redzesloka Harija moci. Laimīgā kārtā brauciens nebija ilgs. Burtiski pēc piecpadsmit minūšu trakas līkumošanas pa grants ceļiem, kas likās vedam nekurienē, mēs beidzot no meža izbraucām klajumā, kura vidū slējās guļbaļķu māja. Tās priekšā pletās iekopts akmeņdārzs ar rododendriem un sīkām, smaržīgām puķītēm studentu neļķltēm. Māja šķita nesen celta, tā bija plaša, cik varēja spriest no ārpuses.

Izkāpusi no auto, nevilšus izstaipījos, baidīdamās, ka no trakās braukšanas ļodzlgie ceļi nespēs mani noturēt. Ieelpoju smaržīgo, vēso meža gaisu. Satumsušās priedes šalca kā jūra, kas bija palikusi tālu aiz muguras.

-   Tev ir, ko pārģērbt? Harijs bija nolicis moci pie mājas pakša un tagad nāca uz manu pusi, vērtējoši nopētīdams manu apģērbu. Citas drēbes ir līdzi?

-   Jā, attapos atbildēt. Ir gan. Vai man pārģērbties?

-   Būtu labi. Protams, ja vien tev nav žēl sasmērēt šis. Harijs norādīja uz manu pašreizējo ietērpu un paraustīja platos plecus. Pat pustumsā viņa acis mirdzēja kā divi medaini bezdibeņi. Es mulsi novērsos un pārlaidu roku pār biksēm.

-    Es labāk uzvilkšu džinsus.

-    Prātīgi, Harijs noteica un novērsies paraudzījās uz tumšo mežu mums apkārt. Zini, kādā bridi es arī iziešu, bet tikai uz neilgu laiku. Tev nav, par ko baidīties.

-    Pagaidi, es pat nezinu, no kā man būtu jāsāk baidīties! Man neviens neko nav paskaidrojis, piepešs nemiers sagrāba mani un uzmeta augstu baiļu kalnā. Pastiepos un satvēru pavadoni aiz plaukstas locītavas, neļaujot doties prom. Mani pirksti pat nespēja apvīt plato locītavu. Harijs pārsteigumā sarāvās, bet roku neatņēma.

-    Es nemāku to izstāstīt… viņš iesāka, bet pusvārdā apklusa. Negaidīta, spilgta gaisma pielēja klajumiņu, asi izgaismojot mūs. Izbailēs iespiedzos un atlēcu soli atpakaļ, ar muguru atspiežoties pret silto, metālisko mašīnas sānu.

-    Tā ir tikai pagalma lampa. Tā darbojas uz sensoriem. Ieslēdzas, ja kāds vakaros staigā, vīrietis aizrautīgi iesmējās. Viņa siltie smiekli atslābināja baiļu kamolu manā pakrūtē. Sasodīts, tas gan bija viens izskatīgs eksemplārs! jau kuro reizi nodomāju un pasmaidīju pati par savu pārspīlēto reakciju. Tā bija tikai gaisma.

-    Ejam iekšā, Harijs aicinoši pamāja un nozuda guļbūvē. Paņēmusi no mašīnas somu ar drēbēm, sekoju uzaicinājumam.

Mājai bija divi stāvi. Augšējā atradās trīs guļamistabas un vannas istaba, bet apakšējais sastāvēja no virtuves un ļoti plašas viesistabas. Dažs labs lauku kultūras nams nevarēja lepoties ar tik lielu aktu zāli.

-    Pārģērbies un tad nāc man palīgā. Mums jāiznes lielākā daļa mēbeļu uz virtuvi, Harijs deva norādījumus. Augšstāvā vari izmantot to istabu, kas ir no kāpnēm pa labi. Tā ir brīva.

Viņš šķita labi pārzinām vilkaču virsvadītāja meža mājas iekārtojumu. Droši vien bija biežs viesis šajā nostūri.

-    Mēs te parasti rīkojam pilnmēness skriešanos, viņš turpināja iesākto domu, kad nokāpu no otrā stāva, tērpusies vecajos, ērtajos džinsos un T kreklā ar lapsas attēlu.

-     Augšstāvā redzēju daudz gleznu. Vai to autors ir Uldis? nolēmu ignorēt noslēpumaino frāzi par pilnmēness skriešanu. Man tagad vajadzēja turēties saprāta robežās ar ikdienišķām sarunām, lai panikas lēkme nepaspētu iekarot prāta cietoksni.

-Jā, Uldis aizraujas ar glezniecību, kā redzēji lielākā daļa gleznu ir par meža un jūras tēmu. Tās viņam sirdij tuvas. Harijs pasmaidīja un, pirms aizgriezās, ar acs kaktiņu nopētīja manu jauno ietērpu. Cik savādi, es pilnīgi fiziski jutu, kā viņa skatiens pārslīd manam augumam, liekot asinīm vārīties. Kas ar mani notiek? Pusaudžu vecums jau sen kā beidzies!

-   Vai ir kāda dāma, kas mēģinātu dalīt viņa sirdi ar glezniecību? centos uzturēt sarunu.

-   Bija reiz viena daiļa būtne, Harijs uz mirkli sastinga ar krēslu rokās, domīgi noraudzīdamies grīdā. Bet viņa šinī cīniņā zaudēja. Tad vēl Uldis dienēja, un līdzās glezniecībai mita vēl arī mīlestība pret jūru. Un, kur divi, tur trešais lieks.

-    Kas notika?

-    Uldis salauza nabaga nārai sirdi, un viņa aiz bēdām padarīja sev galu.

Paraudzījos pār plecu uz Hariju, lai pārliecinātos, ka viņš joko. Tomēr vīrieša sejā bija manāma atsvešinātība, it kā stāsts būtu pārcēlis viņu citā pasaulē.

-    Ķeries dīvānam pie otra gala, un stumjam to laukā, pamanījis manu pētošo skatienu, viņš nopurināja sapņainumu un lika pie darba. Kamēr biju mainījusi tērpus, telpa jau bija atbrīvota no krēsliem, galda, maziem skapīšiem un malkas turētāja. Palicis bija vien dīvāns un divi klubkrēsli. Ātri tikuši ar tiem galā, atgriezāmies tukšajā telpā, kurā varēja dzirdēt pat atbalsi.

Harijs no skapja gaitenī bija izvilcis biezu vilnas segu un tagad, salocījis to vairākkārt, paklāja uz gludi noēvelētās dēļu grīdas.

-   Nāc šurp un gulies, viņš norādīja uz segu. Mirkli minstinājos, nevēlēdamās likties slīpi sveša vīrieša klātbūtnē.

-   Līdz pusnaktij palikušas vien desmit minūtes. Ja vilcināsies, nepaspēšu sniegt instrukcijas. Harijs piepeši izskatījās noguris. Ilgāk netiepos un paklausīgi nogūlos uz salocītās segas, kas smaržoja pēc aitām un skujām. Pavēros griestos un tikai tagad pamanīju, ka telpā nedega neviena lampa, tomēr bija pietiekami gaišs. Es palūkojos uz logu rindu, kas stiepās gar zāles sienu, cenšoties ieraudzīt gaismas avotu, bet tādu neredzēju. Likās, ka mājas sienas, grīda, griesti un katrs priekšmets telpā izstaro pats savu drusciņu gaismas, kas kopumā radīja pietiekamu fonu, lai visu saskatītu.

-    Ir ērti? Harijs pārliecās man pāri un paraudzījās sejā. Mani pārņēma traka vēlme pievilkt viņu klāt un tā kārtīgi noskūpstīt.

-    Jā, viss kārtībā, vājā balstiņā atteicu, cīnoties ar nelabo, kas draudēja izlauzties.

Man bija jābaidās, jāuztraucas, jānervozē… tā vietā es iekāroju cilvēku, kas bija atsūtīts šeit, lai man palīdzētu. Pievēru acis, lai izstumtu nekautrās domas no prāta.

-    Kas tu esi? viņa balss likās nākam no tālienes.

-     Kādā ziņā? jautājums mulsināja. Mēs taču it kā bijām iepazīstināti. Varbūt viņš to neprasīja man? Es pavēru vienu aci un palūkojos apkārt. Harijs bija notupies pie liela kamīna zāles stūri un kvēpināja kaut kādus smaržīgus zariņus. Nevienu citu telpā nemanīja, tātad jautājuma adresāts tomēr biju es.

-    Kāds dzīvnieks? viņš nepacietīgi noprecizēja.

-   Ā! Paies laiks, kamēr es pie tā pieradīšu. Kaķis. Es esot kaķis.

-   Tā jau man likās, viņš apmierināti noņurdēja. Tu smaržo citādi.

Protams, vilkacim vajadzēja būt apveltītam ar izcilu ožu… vismaz man likās, ka mans pavadonis bija vilks.

-    Un tu pats? drošības labad pārjautāju.

-    Vilks.

Nebiju kļūdījusies savā minējumā. Degošo zariņu dūmi sasniedza mani, un ar katru ieelpu to kodīgais aromāts iekļuva dziļāk plaušās, atslābinot un savādi nomierinot.

-   Šis tev ir pirmais jaunais mēness, vai ne? Viņš atkal bija lidzās, un es jutu silto, plato plaukstu uz savas pieres.

-   Jā, ar nejūtīgām lūpām apliecināju. Tagad gan sāku baidīties un šaubīties par savu veselo saprātu. Ko es darīju? Kāpēc atrados kaut kur dziļi mežā, divvientulībā ar šo neapšaubāmi izskatīgo, bet absolūti svešo vīrieti, kas, skaidri redzams, bija spēcīgāks par mani? Kāds velns mani dīdīja, kad piekritu doties Laimas kundzei līdzi? Vai tiešām biju noticējusi tām muļķīgajām pasaciņām par pārvēršanos, divdabjiem un to, ka tagad esmu kaķis? Kāpēc lai es uzticētu savu dzīvību un veselību svešiniekiem, kas pavisam noteikti bija nojūgušies, ja no sirds ticēja, ka ir vilkači? Jau grasījos celties augšā un tīt makšķeri pēc iespējas ātrāk, kad jaunas, līdz šim nebijušas sajūtas izskrēja cauri ķermenim kā zibens šautras. Tās sasaldēja manus locekļus, un aukstums līda aizvien augstāk, tuvāk sirdij.

Slāpēti iekliedzos un centos piecelties, tomēr locekļi neklausīja, un tik vien varēju kā pagrozīt galvu. Harija stingrā plauksta iespieda manu pakausi grīdā.

-   Kuššš… viņš nošņācās, bet viņa balss skanēja savādi, dzīvnieciski, ar rūcošu pieskaņu. Gribēju atvērt acis, bet viņa plauksta neļāva to izdarīt.

-    Atslābsti, ļaujies…

-   Es mirstu, caur aizžņaugto rīkli man izdevās izdvest skaņas, kas pat izveidoja sakarīgus, saprotamus vārdus.

-    Tu nemirsti… viņš pieliecās pie manis, un es jutu elpu uz savām lūpām. Elpo…

Vīrietis pūta dvašu man mutē, nepieskardamies ar savām lūpām manējām. Citreiz es būtu uzskatījusi to par ļoti erotisku vai nehigiēnisku pasākumu, bet tagad viņa saldi smaržojošā elpa bija kā dzīvības garants. Kamēr vien jutu to uz savām lūpām, tikmēr varēju paelpot. Tās karstums kausēja ledu, kas jau snaikstījās ap manām plaušām.

-    Tas ir saulgriezis. Dabas maģija izvērš visu uz āru, Harijs klusām runāja, un viņa rūcošās, samtainās balss skaņas nomierināja. Pirmā reize ir šausmīga, jo tu nesaproti, tu baidies ļauties. Ar katru nākamo paliks vieglāk.

Es dzirdēju viņa sacīto, bet ne tikai to vien dzirdēju ari saspringumu viņa balsi. Saulgriezis grieza ari manu pavadoni.

-   Elpo, Harijs atgādināja. Pilnu elpu. Ar katru ieelpu piepildi vēderu, tad krūšu dobumu, tad rīkli. Ar izelpu paliec tukšā.

Tas man atgādināja jogas nodarbības, kuras pāris reižu biju apmeklējusi. Tā elpošanas tehnika vienmēr man sagādāja raizes es neievēroju ritmu, jaucos, stresoju un nespēju atslābināties. Tagad no mana prāta stāvokļa bija atkarīga ne tikai fiziskā forma, bet ari dzīvība.

Pamazām ledus atkāpās. Ar katru pilno elpu tas likās noslīdam centimetru zemāk. Bet pirms tas bija paspējis pazust pavisam, tā vietā nāca tukšums. Sākumā es to sagaidīju ar atvieglojumu baiļu un panikas vietā iestājās miers. Bet tad pamazām tas pārauga vienaldzībā. Es jutu, kā sairstu pa gabaliņiem, izplēnu, un man bija vienalga. Necentos ar gribu saturēt sevi kopā, noturēties pie dzīvības. Man bija vienalga, vai plaušas sāp no gaisa trūkuma vai sarkana saule pulsē acu priekšā un balti zibšņi izgaismo apziņu. Man bija vienalga. Tukšums bija bezgalīgs. Piepeši sajutos tik vientuļa un apmaldījusies, ka nevilšus sāku raudāt. Man bija sevis tik ļoti žēl pamesta nomirt izplatījumā, tukšumā, vientulībā. Cauri bezgalīgajiem, melnajiem plašumiem pie manis plūda kāda klusa skaņa. Sākumā es to sajutu kā vibrāciju, bet, tā kā biju aizņemta ar žēlumu pret sevi, tad nepievērsu uzmanību. Tikmēr tā auga un pieņēmās spēkā, līdz piespieda sevī klausīties.

-    Elpo… elpo… tā dvesa, satricinot un pārsteidzot mani. Paklausīgi ievilku elpu, un acumirklī tukšums vairs mani neturēja. Es kritu cauri melnajam izplatījumam pretī sārtajai zvaigznei. Mans kritiens bija biedējošs, straujš. Izbailēs atkal aizturēju elpu, bet vibrācija mani panāca un atgādināja:

-    Elpo… elpo…

Vēl reizi sakopoju spēkus un dziļi ievilku elpu. Ar skaļu troksni mans kritiens izbeidzās, un es ar joni atvēru acis.

-   Viss ir labi, kāds mierinoši atkārtoja man pie auss un glāstīja matus. Tas ir beidzies. Tu esi drošībā.

Žēlabaini ieraudājos, atceroties tikko piedzīvoto, un kā bērns pasniedzos pretī mierinošā siltuma avotam man līdzās. Stingras rokas mani satvēra un ieslēdza lāča tvērienam līdzīgās skavās. Atspiedu pieri pret muskuļotu, cietu plecu un turpināju saraustīti elpot, baidoties, ka izplatījums atkal ievilks mani sevi. Mans ķermenis nekontrolējami trīcēja un raustījās, drēbes mirka aukstos sviedros, bet mati šķita pielipuši pie galvas, kā tikko no dušas iznākot.

-   Viss ir labi, Harijs turpināja atkārtot un nerima glaudīt manu muguru. Aizver acis, tev tagad jāpaguļ.

Baidījos paklausīt, nevēlēdamās atgriezties šausminošajā tukšumā, palikt viena un apmaldīties.

-    Guli, drīz jau rīts, viņš maigi uzstāja, un es padevos. Aizvēru acis, un jau pēc mirkļa nogurums un nespēks izslēdza mani.

5

Tie, kas saka, ka putnu dziesmas ir skaistas, dvēseli priecējošas, nekad nav pamodušies piecos no rīta meža vidū ar sāpošu galvu. Spārnotie nezvēri aiz loga kliedza tā, it kā pastarā tiesa būtu klāt. Klusu nolamājos un, pagriezusies uz otriem sāniem, apsedzu galvu ar spilvena stūri, cenšoties norobežot sevi no vīterošanas, čivināšanas un pavisam parastas ķērkšanas, kas apvienojās nebaudāmā, skaļā kakofonijā.

Sasodītie putni, ar smagu nopūtu padevos liktenim un, nospērusi segu, atvēru acis. Mans skatiens atdūrās pret guļbūves koka griestiem. Pārsteidzoši bet es zināju, kur esmu un kas ar mani šonakt bija noticis. Maģiskais saulgriezis nicīgi nosprauslājos un domās atgriezos pie izjūtām, kuru atmiņas vēl dzīvi pulsēja manī. Tās nebija patīkamas biedējošas un slidenas, aukstas kā rīta vardes.

Pagriezos uz vēdera un palūkojos uz logu rindu sārta saules gaisma snaikstījās gar palodzēm. Apsvēru iespēju doties nelielā skrējienā mans ķermenis bija pieradis pie ikrīta sporta devas un gluži kā narkomāns tagad dīca un neļāva ilgāk valstīties.

Piecēlos no guļvietas uz grīdas, brīnoties, cik neticamas gan ir manas pārvērtības, ja pāris stundu miegs uz cietas dēļu grīdas bija izrādījusies lieliska atpūta.

Paraudzījos apkārt manu pavadoni nekur nemanīja. Atcerējos Harija sacīto, ka viņš, iespējams, izies uz kādu bridi, un nospriedu, ka šis droši vien ir tas bridis.

Manas kājas bija basas, bet sporta kurpes nekur tuvumā neredzēju. Tās laikam bija palikušas mašīnā. Sameklējusi auto atslēgas, kas kvernēja uz kamīna dzegas, devos pakaļ apaviem.

Atverot mājiņas durvis, pirmais mani sveica vēsais, pēc rasas smaržojošais rīta gaiss. Priedes labvēlīgi pamāja savai jaunajai kaimiņienei, un es ar platu smaidu pasveicināju pretī. Uzmanīgi nokāpu pāris pakāpienu un nedroši spēru pirmos soļus uz skuju klātās zāles. Pēdējo reizi basām kājām pa zāli biju skraidījusi piecu gadu vecumā tad es uzkāpu uz stikla, sagriežos un ieguvu jaunu fobiju. Piesardzīgi aplūkojot katru centimetru, lēnām sāku mērot ceļu līdz mašīnai. Mitrā zāle kutināja pirkstu starpas, bet skujas maigi padevās zem pēdu spiediena. Čiekura asais sāns pamuka no mana ceļa, tikai nedaudz ieskrāpējot ādu. Sajūtas bija neaprakstāmi patīkamas! Pievēru acis un ar baudu pamīdījos uz vietas, iepazīstot jaunās izjūtas. Mirkļa uzplūdā izlēmu ļauties visam jaunajam un skriet bez apaviem. Paslēpusi atslēgas kabatā, pagriezos un pa melleņu mētru apslēptu taku, kas veda dziļāk mežā, laidos vieglā riksītī. Garām pazibēja priežu sārti pelēkie augumi, korinšu krūmi un zaļais sūnu paklājs. Dzeltenām skujām klātā taka sniedza elastīgu atbalstu, un ar katru atspērienu tā likās uzsviežam mani augstāk, tālāk uz priekšu. Es burtiski lidoju, tik tikko skardama zemi ar basajām pēdām. Kāju pirksti patīkami nostiepās, atstādami vieglu iespiedumu takā. Vējš glāstīja seju, kaklu, kailās rokas, aizslaucīdams nakts atstātās rūgtās mieles. Ar katru elpas vilcienu manas plaušas pildījās ar smaržīgo meža gaisu, padziļinot labsajūtu un mierpilno baudījumu.

Negaidīti mežs pašķirās, un taka izbeidzās pie neliela dīķīša, pilna ar brūnu ūdeni, ko ieskāva zemas niedres un smilgām apauguši, stāvi krasti. Nebūdama atklātu ūdenstvertņu cienītāja, es tam uzmetu tikai īsu skatienu, pirms griezties atpakaļ un turpināt skrējienu. Tomēr īsais skats izrādījās pietiekams, lai atmodinātu mani vēlmi sajust tumšā ūdens vēsos pieskārienus no skrējiena sakarsušajai miesai. Ilgi nedomājot, norāvu no sevis drēbes, tikai uz pussekundi iepauzējot, pirms atbrīvojos arī no apakšbiksēm. Doma par zivtiņām, kas skatīsies uz manu pliko dibengalu, nebija patīkama, bet izredzes doties mājās ar slapju apakšveļu bija vēl mazāk kārdinošas.

Un tā nu ar ieskrējienu es slaidā lokā kā lingas sviests akmens ielidoju dīķīša tumšajos apskāvienos kaila, gluži kā no mātes miesām nākusi.

Ūdenstvertne izrādījās dziļāka, nekā biju domājusi, manu galvvidu un tās virsmu šķīra vairāki desmiti centimetru, pirms pēdas pieskārās smilšainajam, mīkstajam pamatam un ar vieglu atspērienu sūtīja mani atpakaļ augšup pēc jauniem gaisa krājumiem. Ar troksni un šļakatu gūzmu es atkal parādījos virs ūdens, lai skaļi ievilktu elpu un izdvestu sajūsmas pilnu spiedzienu. Dīķis izrādījās dziļš un negaidīti auksts. Tas spirdzināja un aizskaloja miega paliekas, sliktās domas un šaubas. Gluži kā bērns es skaļi iesmējos un uzsitu ar plaukstām pa tumšo ūdeni, saceļot jaunu šļakatu vilni.

Izārdījusies, izspiegusies un izpriecājusies sajutu patīkamu gurdumu un atlaidos guļus uz ūdens, izplešot rokas un kājas, ļaujot tam turēt manu augumu tā aukstajos apskāvienos. Saule bija pakāpusies augstāk un tagad jau snaikstījās gar priežu galotnēm. Es raudzījos zilajās debesis, jūtoties tik labi kā nekad. Lai kas arī ar mani notiktu, sajūta bija lieliska. Pat putni likās apvaldījuši savu rīta sajūsmu un vienojušies par šodienas repertuāru, nevis uz pašu skaļāko atskaņoja katrs savu iemīļotāko melodiju.

Slinki paairējos, lai noturētos virs ūdens, un pievēru acis.

-    Vai drīkstu pievienoties?

Ar spiedzienu, kurā vairs nebija ne miņas no prieka, es nolaidu kājas un paslējos augstāk, gatava cīniņam ar negaidīto miera traucētāju. Rokas sānos iespiedis, dīķa malā stāvēja Harijs, tērpts saplēstos, dubļainos džinsos, basām kājām un bez krekla. Viņa tumšie mati izspūruši slējās uz visām pusēm un atgādināja vārnas ligzdu pilni ar skujām. Vērtējoši pārlaidu skatienu viņa augumam, klusumā iegūstot laiku un sakārtojot domas atbildei.

-    Droši, plati pasmaidīju. Es jau grasījos kāpt laukā.

-     Tu vari palikt, Harijs piemiedza acis rīta saulē. Viņa smaids bija velnišķīgi nevainīgs. Ha! Es jau nu uz to neuzķeršos. Neesmu no kautrīgajām, lai gan, redzot, ka viss mans apģērbs atrodas krastā līdzās viņa basajām pēdām, ūdens vairs nešķita tik dzestrs.

-   Negribēju tevi traucēt, bet man likās, ka te diviem vietas pietiks, viņš, nenolaidis skatienu no manis, sāka pogāt vaļā bikses. Neciešu nekaunību, bet katrā ziņā šo spēli var spēlēt divatā.

-   Tu netraucē. Tikai man laiks doties atpakaļ uz Rīgu. Ar pāris slaidiem vēzieniem es sasniedzu krastu un, izslējusies pilnā augumā, lēnām izkāpu no ūdens. Tagad mūs šķīra vien pāris desmiti centimetru. Uztvērusi Harija satumsušo skatienu, es pievirzījos nedaudz tuvāk un pasmaidīju:

-    Droši, ūdens ir lielisks.

Tikmēr viņš jau bija paspējis atbrīvoties no sava vienīgā apģērba gabala un tagad gluži sastindzis stāvēja man pretī. Harija žoklis saspringa un nervozi nokustējās.

-   Es priecātos, ja tu man pievienotos, viņš aizsmacis izgrūda caur sakostiem zobiem. Iekodu lūpā, lai apvaldītu smieklus. Pametusi acis lejup pa viņa kailo augumu, piebildu:

-    Redzu. Bet ne šoreiz.

Strauji atkāpos un aizgriezusies pieliecos, lai paceltu savas izmētātās drēbes. Man aiz muguras atskanēja skaļš plunkšķis. Nobrīnījos, kāpēc gan ūdens nenočūkstēja, jo mans pavadonis bija acīmredzami iekarsis.

Apģērbusies pagriezos atkal pret dīķi, kur tādā pašā zvaigznes pozā kā pirms neilga laiciņa es tagad zvilnēja Harijs.

-   Paldies par izpalīdzēšanu, pametu ar roku un laidos skrējienā atpakaļ uz meža māju.

-    Hei! Pagaidi! Vai varu tev kādreiz piezvanit? Harija uzsauciens apstādināja mani pussoli.

-    Nezinu, vai vari, pār plecu izmetu. Bet drīkstēt drīksti!

Rīgā atgriezos lieliskā noskaņojumā. Lai arī cik neticams liktos notiekošais, es izbaudīju katru mirkli. Rīts bija iesācies ar burvīgu skrējienu, veldzējošu peldi un elpu aizraujošiem skatiem. Man nebija iemesla sūdzēties.

-    Leo, ko dari? Elīna piezvanīja, tikko biju ienākusi uzkarsušajā dzīvoklī. Šogad Jāņi bija palikuši bez tradicionālajām lietusgāzēm, to vietā saņemot elpu aizraujošu svelmi.

-    Esmu mājās, tā gluži nebija atbilde uz jautājumu, bet nedomāju, ka draudzene vēlējās dzirdēt kaut ko par istabu vēdināšanu un caurvēju. Ar vienu roku pieturot mobilo ierīci pie auss, atvilku aizkarus, lai tie netraucētu gaisa apmaiņai. No plānā auduma izspurdza muša un devās iekarot manu dzīvojamo istabu. Tās zigzagu lidojums bija gluži vai hipnotisks savā apņēmībā, bet es varēju ar to mēroties. Zibenīgi pastiepusi roku, notvēru lidoni starp pirkstiem un acumirkli izbeidzu tā dzīves gājumu.

-    Klau, vai tev nebūtu nekas pretī, ja es piebrauktu pie tevis? Elīnas balss gan neliecināja, ka viņa ņemtu vērā kādus iebildumus.

-    Brauc. Gaidu. Manī nebija modies spartietes gars, bet smadzenes bija nodarbinātas ar ko citu tās pūlējās aptvert tikko notikušo. Es bez grūtībām biju noķērusi mušu lidojumā, lai gan kustību koordinācija un veiklība līdz šim nebija manas stiprās puses. Vēros uz beigto lidoni sev plaukstā un tad veicīgi iemetu to mutē. Mans ķermenis nekavējoties atsaucās uz tik negaidītu cienastu riebuma vilnis cēlās augšup no kuņģa, bet sastapās ar savādu pretinieku lepnumu par pirmo pašas iegūto medījumu. Es aizsedzu acis ar plaukstām un noskurinājos. Man vajadzēja iedzert ko stiprāku par ūdeni.

-     Saša šodien strādā, tāpēc mēs ar tanti Kjanti atbraucām pie tevis, Elīna paziņoja sveiciena vietā, kad pēc stundas ieraudzīju viņu uz sava sliekšņa. Viņa pastiepa man vīna pudeli, kuras iedzeltenā etiķete vēstīja, ka manās sakarsušajās plaukstās dus vēss Ruffino Chianti Classico Riserva Ducale.

Negaidīdama, līdz beidzu apbrinot uzrakstu, Elīna paspraucās man garām un noteiktiem soļiem devās uz virtuvi.

-   Labs? apjautājos ar cieņu balsī, svārstot pudeli rokā, un sekoju draudzenei.

-   Kā es varu zināt! Pudele taču ir ciet, Elīna izklausījās ne pārāk labā omā.

-    Es tikai jautāju… samierinoši piebildu un ieņēmu savu ierasto vietu pie bāra letes, kamēr draudzene sameklēja apaļvēderainas vīna glāzes.

-    Neesmu vīnzine, viņa paraustīja plecus un tad ar smagu nopūtu nolēma nogludināt manas sabužinātās spalvas. Man klients iedāvināja pateicībā par lieliski sastādītu līgumu, kas viņam nodrošināja pārliecinošu uzvaru tiesā.

-    Kaut kas atgadījies? piešķiebu galvu un jautājoši pavēros Elīnā. Viņa nav no tiem smaidīgākajiem un jautrākajiem cilvēkiem, bet arī šāda neapmierināti saraukta piere nebija viņai raksturīga.

-    Saša tik daudz strādā… Pirms atbildes viņa iedzēra lielu malku sarkanvīna, it kā tas piešķirtu drosmi atzīt rūgto patiesību.

-   Tu ari daudz strādā, iebildu, norādot, ka draudzene pati slimo ar darbaholismu.

-    Bet ne jau tik daudz! viņa izmisumā pameta rokas gaisā. Mēs vakar tā arī neaizbraucām pie Mārdžas. Saša līdz četriem rītā gatavoja dokumentus tiesas prāvai, kas notiks pēc divām nedēļām. Un šodien atkal tas pats nedomāju, ka viņš pat pamanīs manu prombūtni.

-    Vai esi ar viņu par to runājusi?

-   Ai, draudzene atmeta ar roku. Negribu izskatīties uzbāzīga, kašķīga un nesaprotoša. Man jau arī gadās situācijas, kad vairāki darbi saskrien vienlaikus.

-    Bet kā jau teici ne tik ļoti…

-   Leo, man bail, ka es ilgi to neizturēšu, Elīna nopietni pārtrauca mani pusvārdā. Man līdzās ir nepieciešams dzīvs cilvēks kāds, ar kuru aprunāties, aiziet uz kino, paēst vakariņas restorānā, kopā iet gulēt un celties… nemaz nerunājot par kopā pavadītiem atvaļinājumiem vai kādu ceļojumu! Saša to vien dara kā strādā! Un, tiklīdz viena lieta ir pabeigta, viņš tās vietā paņem nākamās trīs! Gluži kā daudzgalvainais pūķis vienu galvu nocērt, trīs ataug.

Viņa dusmīgi uzsita ar plaukstu pa leti, liekot vīnam glāzēs sašūpoties un notecēt, atstājot aiz sevis nedaudz eļļainus nospiedumus.

-    Vai esi prasījusi, kāpēc?

-     Runa nav par naudu, Elīna noliedzoši pašūpoja galvu. Viņš varētu atļauties gadu vispār nestrādāt. Man bail, ka vienkārši es esmu viņam apnikusi.

-    Ai, mīlulīt, satvēru draudzenes slaidos pirkstus un līdzjūtīgi paspiedu. Nedomā tā! Kā var apnikt tāda beibe kā tu! Tu esi gudra, skaista, sportiska. Tev ir lieliska humora izjūta, un uz tevi vienmēr var paļauties!

-   Aha. Elīna nošņaukājās, ar pirkstu galiem noslaukot vienu izmukušu asaru. Sportiste, komjauniete un vienkārši skaistule! Kura no mums gan tāda nav? Mēs visas esam labas, skaistas, neatvairāmas, bet nezin kāpēc tie dumjie vīrieši nemāk to novērtēt! Cik savādi, ne?

Ignorēju ironiju viņas balsī un turpināju pārliecināt par pretējo:

-    Protams, tev taisnība neviens nav bez trūkumiem, bet nedomāju, ka tavā gadījumā…

-    Tu gribi teikt, ka neuzskati mani par aukstu, bezemocionālu, pārlieku racionālu? Elīna dusmīgi pārtrauca mani pusvārdā.

-    Nu… es nosarku. Protams, tu neesi pats siltākais, iejūtīgākais un emocionālākais man pazīstamais cilvēks…

-    Es esmu bezsirdīga maita, un tas tagad man atspēlējas esmu iemīlējusies savā līdziniekā, Elīna noteica caur šņukstiem.

Negaidītā atzīšanās mani satrieca līdz pat sirds dziļumiem.

-    Par to mums jāiedzer, steidzīgi nomurmināju un aicināju draudzeni likt glāzi pie lūpām.

-    Labi, pietiek par mani, Elīna apņēmīgi noslaucīja miklo degungalu un pievērsa vēso, pelēko skatienu man. Stāsti, kā tev beidzās ar to šamani!

-    Nu… lēnām iesāku, drudžaini cenšoties izdomāt, ko un cik daudz draudzenei stāstīt. Mani izglāba mobilais glābējzvans.

-    Hallo! priecīgi iedziedājos klausulē.

-   Kur tu esi? Mārdža noskaldīja bez sveiki un labdien. Šodien lakonisms bija modē.

-    Mājās. Pie manis ir Elīna, mēs dzeram vīnu, uzmanīgi atbildēju. Pirmo reizi dzirdēju Mārdžu tik strupu un nopietnu.

-   Es atbraukšu. Gaidi, viņa jau grasījās nolikt klausuli, bet es izlēmu mainīt mūsu lokācijas vietu. Man nav nekas pretī uzņemt viesus, bet pēdējās nedēļās es pārāk daudz laika biju pavadījusi dzīvokļa četrās sienās. Prāts nesās uz izklaidēm.

-    Nē, pagaidi, steidzīgi iebildu, pirms saruna pārtrūka. Brauc labāk pie Jura uz "Mēnesi". Mēs tevi tur gaidīsim.

Nolikusi klausuli, pavēros Elīnā.

-    Kaut kas noticis. Mārdža izklausījās dusmīga.

-    Laikam tāpēc, ka vakar viņu uzmetām, Elīna domīgi iemeta mutē šokolādes konfekti un noskaloja ar malku vīna. Mēs brauksim pie Jura?

-   Jā, gribu galvu izvēdināt, pār plecu attraucu, dodamās uz guļamistabu, lai mājas šortus un veco T kreklu nomainītu pret kaut ko pieklājīgāku. Priecājos, ka Mārdžas zvans tik veiksmīgi bija licis Elīnai aizmirst par savu jautājumu.

Juris Mežinieks bija mana pirmā mīlestība un skolas biedrs. Mēs mācījāmies kopā pamatskolā, bet vidusskolu jau pabeidzām katrs savā Rīgas malā. Pirms gadiem pieciem nejauši satikāmies kādā manas aģentūras organizētā pasākumā, sākām pļāpāt un pavisam īsā laikā izveidojām ciešu, patiesu draudzību. Jurim piederēja neliels, omulīgs puspagraba bāriņš Tērbatas ielā ar romantisku nosaukumu "Mēness bārs". Mēs ar meitenēm bijām iecienījušas to kā lielisku izklaides vietu vakara sākumam. Tur varēja nedaudz paaugstināt grādus, pirms doties uz klubiem.

Pazīstot Jura darbaholismu un biznesa domāšanu, ne mirkli nešaubījos, ka, par spīti svētku dienai, bārs strādās kā vienmēr.

Un saprotama lieta es nekļūdījos. Pie āra galdiņiem jau pulcējās ļaudis, baudot silto novakari un aukstus dzērienus no aprasojušām glāzēm. Samaksājušas taksistam par atvešanu, mēs devāmies ieņemt vietas pie mums rezervēta galdiņa netālu no ieejas, līdzās saldi smaržojošam, milzīgam eņģeļtauru krūmam. Mana mīļākā vieta Juris rūpējās, lai tā vienmēr būtu brīva gadījumam, ja mēs izdomātu iegriezties.

Apsēdušās pītajos, platajos krēslos, mēs pamājām pazīstamajai oficiantei Lienei, dodot ziņu, ka karaliskās personas ir ieradušās. Blondīne priecīgi uzsmaidīja un devās paziņot par mūsu ierašanos bosam.

-    Ko manas meitenes šovakar dzers? pēc mirkļa pie galdiņa parādījās pats bāra īpašnieks bārdains, smaidīgs, ar pašām laipnākajām acīm, ko jebkad esmu redzējusi. Tas bija viens no iemesliem, kas man sestajā klasē lika Juri bez prāta iemīlēties. Otrs iemesls bija basketbols toreiz man likās, ka viņš spēlē vienkārši dievīgi.

-    Oho! Tev ir sejas apmatojums. Elīnas novērošanas spējas bija pastiprinājusi Kjanti tante, kuru pirms iešanas laukā no dzīvokļa pa divām bijām pievārējušas.

-   Jā, Juris pie sevis nosmējās un pakasīja vaigu. Es ar čomiem saderēju, ka izturēšu līdz septembrim.

-   Tu traks neesi? šausmās iesaucos. Vari iedomāties, kā tu izskatīsies, kad rudenī to noskūsi?

Juris bija tumsnējs, par spīti gaišajiem matiem un pelēkajām acīm. Viņš vienmēr ātri iedega un pat ziemā izskatījās kā nosauļojies. Vasara ar bārdu draudēja viņam ar pabaisu izskatu rudenī.

-Jā, viņš atkal mulsi iesmējās un pārlaida roku zodam.

-    Es par to nebiju iedomājies, laikam nāksies noskūt.

-     Pie velna! Elīna negaidīti iesaucās un uzsita ar plaukstu pa galdu, liekot mums abiem izbailēs saskatīties.

-    Nekā nebija! Tu nedrīksti padoties! Rudenī aiziesi uz solāriju un piesauļosi klāt to bārdu. Nekādā gadījumā neskuj nost!

Viņai nedaudz mežģījās mēle, darot mani bažīgu.

-    Klau, atnes kaut ko iekožamu Elīnai, kādu treknāku sviestmaizi, zīmīgi paraudzījos draugā. Un minerālūdeni.

-    Un tev ko? viņš saprotoši pamāja.

-    Man ari ūdeni.

-    Nedzersiet neko?

-    Pagaidām ne. Mēs gaidām Mārdžu, tad jau redzēsim, ko viņa teiks.

-    Skaidrs. Juris pagriezās uz projāmiešanu. Klau, tu neesi matus nokrāsojusi?

Es smagi nopūtos laikam tas jau bija kļuvis pārāk uzkrītoši.

-    Nē, tā tikai vakara saules atblāzma, piedāvāju jau gatavu atbildi, apzinoties, ka ilgi tā mani vairs neglābs.

Mārdža ieradās pēc pusstundas kad mēs ar Elīnu jau bijām paspējušas iekost un nedaudz atžirgt. Šādi iekšējie remontdarbi bija akūti nepieciešami, jo pirmie vārdi, Margaritai pievienojoties mūsu galdiņam, bija:

-    Meitenes, es šovakar gribu iedzert.

-    Kaut kas noticis? bažīgi paraudzījos draudzenē, kas likās izspūrusi nedaudz vairāk nekā parasti un kuras skatiens izklaidīgi klaiņoja apkārt.

-    Sākumā dzert, tad runāt, viņa noskaldīja, neielaižoties garās diskusijās un liekot mums ar Elīnu neizpratnē saskatīties.

Mēs nolēmām turpināt ar to, ar ko iesākām, pasūtījām pudeli sarkanvīna. Un, kad pirmie tosti bija noskaloti, Mārdža atklāja savas neparastās uzvedības iemeslus:

-    Pie mums šodien viesojas vīramāte.

-    0! mēs ar Elīnu līdzjūtīgi novilkām. Margaritas un Vējoņa kundzes attiecības nevarēja nosaukt par siltām bijusī mājturības skolotāja vienmēr atrada, kur piesieties. Salāti par sāļu, kūka par cietu, puķes nepareizi izravētas, celiņš nav izlīdzināts utt.

-   Tad nu mans pacietības mērs bija pilns. Es pateicu, ka man rit jāstrādā, un atbraucu uz Rīgu.

-    Rihards ar puiku palika Saulcīšos? Elīna noprecizēja.

-   Jā. Mārdža nopūtās. Sīkajam viņa ir babuļa, bet man… Vīramāte vellamāte!

-    Nepārdzīvo! Toties tev draud jauks vakars kopā ar mīļajām draudzenēm. Elīna apķēra Mārdžas plecus un mierinoši pievilka sev klāt.

-Jā, mīļajām gan. Mārdžas skatienā iedzirkstījās kaut kas negants. Tik mīļām, ka vakar neviena no jums tā arī neatbrauca pie manis un pat nepiezvanīja!

Mēs ar Elīnu vainīgi nodūrām skatienus.

-    Es gribēju, bet Saša…

-   Ar tevi viss ir skaidrs. Margarita pacēla slaido, brūno plaukstu, lai apturētu draudzenes taisnošanos. Darbs vienmēr pirmajā vietā. Bet Leo…

Viņas bēdīga kucēna skatiens svilināja trakāk par nātrēm.

-Jā, Leo… Elīna piepeši atdzīvojās un iztaisnoja plecus, sajūtot svaigu asiņu smaržu. Stāsti, kas tad tev vakar bija par tādu darba pasākumu, kas tik negaidīti izrāva tevi no mīlošās Margaritas apskāvieniem?

Es piepūtu vaigus un ar joni izlaidu gaisu, cenšoties pavilkt laiku garumā un atcerēties, ko īsti par vakardienas pasākumu jau biju teikusi draudzenēm. Melot negribējās, bet patiesība bija pārāk neticama, lai to stāstītu skaļi.

-   Leo? pazīstama samtaina balss pārtrauca manas pārdomas. Kompānija no attālāka galdiņa cēlās kājās, lai dotos prom, un kāds vīrietis mani nofiksēja ar savu medaino, valdzinošo skatienu.

-    Harij? pārsteigumā izdvesu un pielēcu kājās, lai apsveicinātos. Ignorējot manu pastiepto roku, viņš pieliecās un uzspieda skūpstu man uz vaiga, ar vienu roku pievelkot klāt aiz pleciem. Mans pulss nepalika atbildi parādā un palēcās par pāris desmitdaļām. Aizturēju elpu, lai to kaut nedaudz nomierinātu.

-    Hei, kā atkļuvi līdz Rīgai? Harijs neatlaida apskāvienu un, pieliecis galvu, uztvēra manu apmulsušo skatienu. Nevēlēdamās izlikties pārlieku kautrīga vai viegli samulsināma, es brīvo roku apviju viņam ap vidukli un, viegli balstoties pret cietajiem, džinsos tērptajiem gurniem, piekļāvos ciešāk.

-    Ļoti labi. Viss bija kārtībā, atbildēju uz jautājumu un pacēlu zodu augstāk, nenovēršot skatienu un izaicinot viņu pieliekties tuvāk un riskēt ar skūpstu.

-    Prieks dzirdēt, Harijs pasmaidīja pretī un pievērsa savu medaino skatienu manām lūpām. Es nevainīgi iepletu acis un iekodos apakšlūpā.

-   Klau, tu no rīta tā aizskrēji, ka es pat nepaspēju paprasīt tev telefona numuru… viņš klusināti iesmējās, bet turpināja vērot manu spēli ar apakšlūpu. Paturi šo.

Viņš pasniedza man moca ķiveri, ko turēja otrā rokā, un, neatlaidis manus plecus, no ciešo džinsu kabatas izvilka mobilo telefonu.

-    Sauc, tā bija pavēle, kurai nevarēju… un ja godīgi, tad arī negribēju pretoties. Pierakstījis telefona numuru, viņš atkal pievērsās man.

-    Ko tu rītvakar dari? Negribi pavizināties?

Tas izklausījās tā, it kā viņš mani aicinātu uz gultu. Vakars bija silts, bet man piepeši kļuva karsti. Ļoti karsti! Likās, ka viss viņa augums izstaro saules cienīgu svelmi, kuru nespēj apslāpēt ne baltais, vienkāršais T krekls, ne zilie džinsi. Pieliecos tuvāk, līdz mūsu pieres gandrīz saskārās:

-    Labprāt!

-    Tad gaidi manu zvanu, viņš uz atvadām uzspieda skūpstu man uz degungala un beidzot atlaida tvērienu. Tas bija tik negaiditi, ka es gandrīz sagrīļojos, zaudējusi atbalsta punktu.

-    Dāmas, Harijs galanti palocījās pret manām draudzenēm, kas stingiem skatieniem un puspavērtām mutēm noraudzījās šinī debešķīgajā parādībā.

Piemiedzis man ar aci, Harijs sekoja draugiem, kas jau gaidīja viņu, rūcinot varenus motociklus. Viņa Suzuki pievienojās rēcošajam korim un aizducināja pa kluso Tērbatas ielu kā vasaras negaiss.

-    Tās bija tās darba lietas, ar kurām tu vakar nodarbojies? Elīna pirmā atguvās no pārsteiguma, kad atkal ieņēmu savu vietu pie galdiņa.

Trīcošām rokām satvēru vīna glāzi un iedzēru lielu malku, cenšoties nomierināt satrakojušos hormonus un izkliedēt karstumu, kas svilināja augumu.

-    Aha, starp malkiem izdvesu, pāri glāzes malai lūkojoties draudzenēs.

-    Tad man nav ko tev pārmest, Mārdža atzinīgi palocīja galvu. Tas tik bija…

-    Viens karsts…

-    Meitenes! brīdinoši pacēlu rokas. Vienīgā brīvā šeit esmu es. "Iā ka tikai man ir tiesības siekaloties un izteikt neķītras piezīmes.

Viņas nogaidoši manī palūkojās.

-   Tas ir viens karsts tipiņš, svinīgi paziņoju un pacēlu glāzi tostam. Kurā es vēl neesmu iekodusies.

-    Ko?! draudzenes reizē iesaucās, glāzēm saskaroties.

-   Nemuldi! Elīna neticīgi nogrozīja galvu. Bet kā tad ar to aizskriešanu no rīta…?

-    Jā, mēs pavadījām nakti kopā, ķītri atzinos. Bet nekas tāds nenotika.

-    Nu nezinu. Mārdžu tas nepārliecināja. Viņš uz tevi tā skatījās. Un tu pati… brīnos, ka tev apakšlūpa vietā palika.

-    Tu, precētā madāma, to sauc par koķetēriju, pavīpsnāju un atgādināju draudzenei gadījumam, ja viņai jau būtu piemirsies.

-    Tu nekad nekoķetē, Elīnai bija savi novērojumi, kurus viņa nekavējās celt galdā. Tu nemāki! Nekad neesi mācējusi!

-    Nav tiesa, uzmetu lūpu par nepatiesajiem apvainojumiem.

-    Labi, ja tu netici man… Elīna paraustīja plecus, bet tad viņas skatiens atkal iemirdzējās. Juri, vari pienākt?

Viņa pamāja mūsu kopējam draugam, kurš tikko bija iznācis no bāra, lai aprunātos ar kādu no pastāvīgajiem apmeklētājiem. Atvainojies Juris mums pievienojās.

-   Saki, lūdzu, vai tu kādreiz esi redzējis, kā Leo koķetē? Elīna bija tieša kā veseris.

-   Leo…? Juris domīgi pavērās manī, un es atbildēju ar lūdzošu skatienu, liekot viņam iesmieties. Ja godigi, tad nē. Nedomāju, ka viņa vispār māk koķetēt. Skolā viņa man zilu aci uztaisīja. Ja tas skaitās…

-     Redzi! Mārdža uzvaroši iesaucās un uzsita ar plaukstu pa galdu. Tu nemāki! Kāds jājējs, tādi sedli.

Pēdējā piebilde samulsināja gan mani, gan Elīnu, liekot neizpratnē pavērties latviešu sakāmvārdu cienītājā

Margaritā. Viņas krājumā bija daudz dažādu izteicienu, ar kuriem viņa nevilcinājās dalīties. Reizumis tie bija unikāli paši par sevi, pat neņemot vērā situāciju, kurai tika pielāgoti.

-    Labi, lai paliek, Elīna stingri noteica un pacēla roku stopzīmē. Paldies, Juri, ja būs vēl kādi jautājumi, mēs tevi pasauksim.

Mana pamatskolas mīlestība jautājoši pavērās manī, bet es par atbildi tikai neizpratnē paraustīju plecus. Sak', pati nesaprotu, kas šeit notiek!

-    Tātad tu apgalvo, ka starp tevi un to dievīgo, seksīgo radījumu nekā nebija? Elīna turpināja nopratināšanu. Viņas mēlei atkal bija grūtības ar garākiem vārdiem "radījums" aizdomīgi izklausījās pēc "rhaidijuma".

Arī es pati jutu nelielu žvinguli, bet nebija zināms, vai no vīna vai nejaušās tikšanās.

-    Nē, nekas nebija, svinīgi apliecināju. Bet…!

Pacēlu rādītājpirkstu izsaukuma žestā, liekot draudzenēm saspringt kā medību suņiem.

-    Par nākotni galvot nevaru, atmetu galvu un skaļi iesmējos, redzot skaudības atblāzmu Elīnas un Mārdžas skatienos.

6

-     Kā nosvinēji Jāņus? Vikas vēsā balss zīdaini nošalca man pie auss, liekot izbilī palēkties. Es biju iegrimusi reklāmtekstā suņu mājaslapai internetā. Mūsu copywriter Zane bija nedaudz pārcentušies un tagad izklausījās, ka uzņēmums pārdod nevis suņu barību, bet gan seksa rotaļlietas un uztura bagātinātājus, kas paredzēti potences nodrošināšanai… suņiem.

-   Aaa… khm… nokrekšķējos, velkot laiku, lai apkopotu domas un rastu pēc iespējas normālāku atbildi, nevarēju taču stāstīt par kailo peldi meža dīķī vai neparastajiem cilvēkiem, kurus satiku pasākumā jūras krastā. Pat abām savām labākajām draudzenēm es vakar biju sniegusi tik vien kā miglainu pastāstiņu par klienta organizētu ballīti, ne ar pušplēstu vārdu nepieminot savu ceļabiedri šamani. Tā vietā es novervelēju:

-Jauki, jauki… biju vienā pasākumā Kolkas ragā. Ļoti… romantiski. Tādi netradicionāli Jāņi. Un tu pati?

Viktorija bija piesēdusi uz mana darba galda malas un sakrustojusi slaidās, iedegušās kājas. Šodien viņa bija ģērbusies netipiski visa melnā, sākot no zamšādas gladiatora tipa sandalēm, šauriem zīmuļsvārkiem un beidzot ar zīda bezpiedurkņu blūzi ar žabo. Pat rotas bija tumšas dārgas melnās pērles baltā zelta ietvarā. Viņa izskatījās kā modele no modes žurnāla vāka. Bagātīgs smaržu vilnis apskaloja mani ik reizi, kad priekšniece pakustējās, rozes kopā ar jasmīniem un kafiju pildīja telpu ar svaigu aromu.

-   Vai kaut kas noticis? priekšniecei neraksturīgā krāsu izvēle lika man pajautāt. Varbūt kāds bija miris, bet baidījos uzdot šādu jautājumu.

-    Viss kārtībā, viņa paraustīja trauslos plecus, bet uz mirkli domīgi novērsa skatienu un nedaudz nervozi sakārtoja blondo kārē aiz ausim. Šādi Vika izskatījās pēc elfa.

-    Es strādāju pie teksta mājaslapai, sarunas turpināšanai norādīju uz papīra lapu, ko studēju, kad priekšniece bija pienākusi. Gribi iemest aci?

-   Nē, viņa negaidīti pasmaidīja. Es tev uzticos. Starp citu, vai tu neesi matus nokrāsojusi?

Es skumīgi nopūtos un sakrustoju pirkstus sev priekšā uz krūtīm.

-   Zini, pēdējā laikā man bieži to jautā, bet nē neesmu gan. Tie tiešām izskatās rudāki, bet man nav ne mazākās nojausmas, kāpēc tā, nedaudz aizkaitināti paskaidroju.

-    Tev piestāv, Viktorija pārlaida man vērtējošu skatienu, nelikdamās satraukta par manu aso toni. Un kā tava pašsajūta? Ir labāk?

-    Nekad neesmu jutusies tik labi kā tagad.

-    Man prieks dzirdēt. Redzu, ka arī roka ir pilnībā sadzijusi. Pat rētu vairs neredz.

-   Jā, ar roku ari viss kārtībā, tas kļuva aizvien dīvaināk. Šī negaidītā interese par manu veselību, labsajūtu un pavadītajām brīvdienām darīja mani tramīgu. Varbūt Viktorijai trūka draudzeņu un viņa bija izlēmusi mani par tādu padarīt? Bet varbūt tā vietā, lai iztaujātu mani par medicīniskiem jautājumiem, viņa vienkārši varētu mani uzaicināt iedzert kafiju?

-     Labi, netraucēšu tev strādāt, Viktorija piecēlās, norādot, ka neparastā intervija ir beigusies. Ja vēlies, vari ari turpmāk strādāt līdz četriem. Izskatās, ka tāds darba grafiks kā patlaban ir efektīvs.

-    Paldies, man tas tiešām patiktu, pateicībā pasmaidīju. Šodien jau atkal biju ieradusies darbā pusastoņos, un biju pilnīgi pārliecināta, ka bez pēcpusdienas snaudas neiztikt.

Tomēr strādāšana nesanāca, jo iezvanījās mans mobilais. Zvanītāja bija Mārdža.

-    Leo, man ir lielisks piedāvājums!

-    Klausos ļoti uzmanīgi. Patiesībā es to darīju tikai ar vienu smadzeņu puslodi otru turpināju nodarbināt ar suņu reklāmtekstu.

-     Šovakar mēs varētu izmēģināt kaut ko jaunu. Mums klubā sāk darbu jauna trenere, viņa pasniedz jogu. Ko tu teiktu, ja ierastās aerobikas vietā mēs visas trīs aizietu uz jogu?

-Jogu, tu saki? domīgi nomurmināju, košļājot zīmuļa galu. Nu nezinu. Es esmu tik stīva kā baļķis.

-    Tieši tāpēc! Es Elīnai jau zvanīju, viņa nāks!

-   Elīna nāks? tas lika man saausīties un pieslēgt sarunai abas puslodes. Bet tu viņai paskaidroji, kas joga ir un ko tur dara?

-    Labi, ka viņa to nedzird. Tu paliktu bez okulāriem, Mārdža iebilda.

-   Ja jau tā, tad tā, es padevos. Cikos sākas?

-    Astoņos.

-    Bet kā tad ar tavu nodarbību?

-   Manējā ir pārcelta uz septiņiem, tā ka es jums pievienošos pēc tam. Tieši būs labi izstaipīt iesilušos muskuļus.

-    Labi, tad astoņos tiekamies klubā. Es būšu.

Jau mazotnē es biju īpaši stīvs bērnelis. Atceros, kā dārziņā mūs mācīja taisīt tiltiņu atmuguriski. Audzinātāja pielika katram mazulim vienu roku pie krustiem un ar otru lieca atpakaļ. Visiem bērniem ar lielākām vai mazākām sekmēm šis vienkāršais akrobātikas triks izdevās. Izņemot mazo Leo. Sasniegusi vienu attiecīgu punktu, es vienkārši rāvu kājas gaisā un gāzos gar zemi. Audzinātājas ilgi nomocījās, bet tad atmeta ar roku, atzīstot mani par pārlieku neelastīgu un spītīgu.

Skolā negāja daudz labāk fizkultūras stundas, kurās bija jānodarbojas ar akrobātiku, bija īstens murgs. Citas meitenes graciozi locījās un izvija savus augumus, bet es tupēju kā celms, nespējot pat pieliekties pie savām kājām. Toreiz tas veicināja dažādu kompleksu attīstību. Bet tagad nobriedušā vecumā tie bija sākuši aizmirsties un pārliecība par saviem spēkiem augusi augumā.

Mani nebiedēja iespējamais pazemojums, ja nespēšu izpildīt jogas pasniedzējas norādījumus. Tomēr manam nelielajam uztraukumam nebija pamata. Jau pašā nodarbības sākumā trenere paziņoja, ka katrs pilda norādījumus tik tālu, cik atļauj viņa ķermenis, un, ja rodas sāpes, nekavējoties ir jāatslābinās un jāiziet no pozas. Pati trenere bija apbrīnojami lunkana piecdesmitgadniece. Viņa bija galvas tiesu garāka par mani, šauriem pleciem un gurniem, superīsu matu griezumu, rotājumiem uzacīs un nāsīs, apkārusies ar dažādu koka krellīšu virtenēm, abas muskuļotās rokas greznoja austrumnieciski tetovējumi. Tērpta platās indiešu stila biksēs, viņa atgādināja eksotisku ziedu. Klusinātas meditatīvas mūzikas pavadījumā mēs sākām nodarbību. Jau pēc pirmajiem elpas vilcieniem es jutu, kā piepeši pasaule pierimst un iegūst apbrīnojamu dzidrumu. Lēni un plūstoši treneres Evas balss glāstīja prātu, liekot tam atslābt un neaizdomāties par norādījumiem, kurus tas saņem, bet vienkārši likt ķermenim tos izpildīt. Es elpoju un kustējos līdzi mūzikas ritmam, un jau pavisam drīz pamanīju ko savādu. Iesākumā bailīgi, bet tad ar katru aizritošo mirkli aizvien drošāk es atkārtoju treneres kustības līdz pat sīkākajai detaļai. Pozās savērpos tikpat dziļi un bieži vien pat dziļāk nekā pati jogiste. Manas kājas bez grūtībām novietojās aiz galvas, un es gluži viegli un nepiespiesti varēju nostāties svecītē uz sprandas. Šis jaunatklājums iedvesmoja. Ar entuziasmu un nepacietību sagaidīju katru jaunu āsanu, atklājot sevi līdz šim apslēptas šķautnes. Un es nebiju vienīgā, kas pamanīja manas jaunās, īpašās spējas.

-     Tagad stāsti kas tur tikko notika? Elīna bargi noprasīja, iespiedusi mani stūrī, līdzko biju iznākusi no dušas pēc nodarbības.

-    Kādā ziņā? tēloju neizpratni, lai gan pašā iekšēji dega apmierināta uguntiņa.

-     Leo, beidz izlocīties! Mārdža pievienojās draudzenei un, rokas sānos iespiedusi, aizšķērsoja man ceļu uz skapīti. Tu nekad iepriekš neesi bijusi tik lunkana. Es esmu tevi redzējusi izpildām staipīšanos pēc manām nodarbībām! Tu pat grīdu nekad neesi varējusi aizsniegt, un te pēkšņi…!

Mūsu trijotne sāka piesaistīt pārējo kluba apmeklētāju uzmanību. Dāmas, satinušās dviellšos, piepeši saausljās un šķita vairs nekur nesteidzamies.

-   Meitenes, ne šeit… nošņācu, ar skatienu norādot uz brīvajām ausīm mums apkārt.

-   Nē, mīļā sirds, šeit un tagad, Mārdža, samiegusi zilās acis aizdomīgā skatienā, piebāza degunu manējam. Atzīsties: tu ej pie kāda cita uz nodarbībām? Tā vietā, lai nāktu uz manējām, vai ne?

-   Nē… atmetu ar roku un centos paspraukties garām draudzenei.

-    Saki: tas ir saistīts ar to kaķa lietu? Šamanismu? Elīna nobloķēja manu atkāpšanās ceļu.

-   Kādu kaķa lietu? Mārdžas pārsteiguma un aizdomu uguns saņēma kārtējo degvielas devu. Kāpēc es neko par to nezinu?

-    Tāpēc, ka Leo domāja, ka tu pie visa esi vainīga, Elīna paziņoja ar uzvaras pieskaņu balsī.

-    Meitenes, varbūt apģērbsimies un aiziesim kaut kur izdzert pa tasei tējas? steidzīgi iejaucos, pirms bija sācies Trešais pasaules karš.

-   Es…? Mārdža sašutumā ievilka elpu un, pirms draudzene paspēja to izpūst, satvēru viņas roku dzelžainā tvērienā, bez vārdiem liekot norimt.

-   Es visu paskaidrošu, bet ne šeit. Man izdevās izlauzties no aplenkuma un ar steigu patverties pie skapīša ar drēbēm.

-   Jā, labāk paskaidro gan, Elīna indīgi nošņāca man pakaļ. Jo pagaidām tas viss izskatās ļoti nejauki.

Apzinājos, ka agri vai vēlu man nāksies viņām paskaidrot, kas īsti noticis ar mani un manu dzīvi. Tikai nespēju iedomāties, kā viņas uztvers manus skaidrojumus. Tas viss bija pārāk neticami, un man pašai bija grūti ar to visu sadzīvot.

-      Stāsti, Elīna pavēlēja, kad bijām iekārtojušās "Mēness bāra" ērtajos, pītajos āra krēslos. Uz galda kūpēja karsta zaļā tēja, un, par spīti tam, ka pulkstenis jau tuvojās desmitajai stundai un debesis sāka pamazām satumst, ārā valdīja patīkams, maigs vasaras vakara siltums.

-    Es Līgo vakaru pavadīju Kolkā ar Laimas kundzi, nolēmu sākt no vidusdaļas un tad atbildēt uz jautājumiem, jo tas deva iespēju kaut ko līdz galam tomēr neizstāstīt.

-    Kāpēc? draudzenes iesaucās reizē.

-    Jo tur pulcējās cilvēki, kas varēja man palīdzēt tikt galā ar jauna mēness izraisītām izjūtām. Vai drīzāk procesiem… Domīgi iemaisīju tējā medu.

-    Kādiem procesiem? Mārdža likās esam lielākā neizpratnē nekā Elīna, kura jau bija informēta par maniem pilnmēness nakts piedzīvojumiem.

-   Tie ir proporcionāli apgriezti tam, kas notiek ar mani pilnmēnesī.

-    Un kas notiek ar tevi pilnmēnesī? Mārdža vēl joprojām maldījās tumsā, bet man bija bail to izgaismot.

-     Es pārvēršos par dzīvnieku. Precīzāk par kaķi. Pēc tam kad Filipa ballītē mani sakoda lapsa, manī aktivizējās snaudošais divdabja gēns, un tagad katru pilnmēnesi es pārvērtīšos par kaķi. Pirmās reizes esot tās nepatīkamākās, tāpēc man nācās lūgt Laimas Zvaigznes-Klints palīdzību. Jauna mēness gadījumā viņa baidījās, ka nespēs tikt galā ar sekām, un aizveda pie man līdzīgajiem, tas ir, divdabjiem, kuriem bija tusiņš Kolkā. Tur es satiku Hariju, kurš palīdzēja man pārciest Jāņu nakti, kas, jāatzīstas, bija samērā šausmīga. Kā jau teicu, nekas tāds starp mums nenotika. No rīta es iekāpu mašīnā un atbraucu uz Rīgu.

-    Un tu gribi teikt, ka šis Harijs ari ir… divdabis? Elīnu pārsteidza tā mana stāsta detaļa, par kuru biju domājusi, ka viņa palaidīs garām. Juristes asais prāts bija nenovērtējams.

-   Pagaidi, tu gribi teikt… tu apgalvo, ka esi… vilkacis? Mārdžai bija cita rakstura problēmas.

-    Nē, mīlulīt, es neesmu vilkacis, satvēru viņas roku un piespiedu ieskatīties sev acīs. Es esmu kaķis. Vari mani saukt par… kaķaci?

Elīna iespurdzās. Tas bija apbrīnojami skeptiskāko un noliedzošāko reakciju biju gaidījusi tieši no viņas, bet pagaidām izskatījās, ka racionālā juriste pavisam mierīgi uztvēra jaunumus par izmaiņām manā dzīvē. Savukārt draudzene, kas vienmēr bija lepojusies ar savu atvērto uztveri un domāšanu, ezoterikas un visu astrālo lietu cienītāja Margarita likās cīnāmies ar neticības velniņu.

-Jūs mani nesat cauri, viņa satriekta papurināja blondās cirtas, kas darīja viņu līdzīgu gigantiskai pienenei.

-    To pašu sākumā Leo domāja par tevi. Elīna zīmīgi paraudzījās mūsu draudzenē. Viņa domāja, ka tu esi uzsūtījusi šamani, lai tā izjokotu Leo. Mēs pat grasījāmies kundzīti sūdzēt tiesā par krāpniecību.

-    Bet tas nav iespējams! Tās ir pasakas! Dabā nepastāv īsti, ķermeniski reāli vilkači! Mārdža neklausījās Elīnas sacītajā un turpināja visu noliegt.

-    Pastāv gan. Un par neiespējamo man ir daži argumenti, kas varbūt tevi pārliecinās. Vai esi pamanījusi izmaiņas manī? uztvēru Mārdžas tukšo, apjukušo skatienu. Mana matu krāsa un acis ir mainījušās. Jau vairāki cilvēki man to ir norādījuši. Es esmu kļuvusi veiklāka, lunkanāka un ātrāka. Es no rītiem eju skriet! Ceļos pussešos un stundu skrienu! Bet tas nav viss ir mainījusies arī mana garšas izjūta. Es dievinu pienu un krējumu. Kafiju dzeru baltu ar medu. Manas pusdienas lielākoties sastāv no vistas filejas vai kādas pastētes bundžiņas… Un ir vēl kas mana redze vienas nakts laikā no drausmīgas pārvērtās par izcilu! Jo, kā Laimas kundze saka, kur tu esi redzējusi kaķi ar brillēm?

-    Pagaidi. Mārdža apturēja manus runas plūdus ar paceltu roku. Tas vēl neko nenozīmē. Varbūt tev ir kaut kādas hormonālas izmaiņas? Tev šovasar apritēs trīsdesmit trīs, varbūt tas ir kaut kā saistīts?

-   Jā, noteikti! Hormonālas izmaiņas, un tāpēc Leo var savīties deviņos gredzenos un pakasīt dibengalu no tāda leņķa, ko nekādi nevar nosaukt par dabisku. Elīna iejaucās, pirms es paspēju atbildēt. Klau, Mārdžorij, no mūsu trijotnes es esmu pati racionālākā, bet, redzot pārmaiņas, kas skārušas Leo pēdējo nedēļu laikā… pat es ticu, ka viņa ir… kaķacis!

Elīna atkal iespurdzās.

-    Garlībs Merķelis kapā otrādi apgrieztos, ja dzirdētu mūsu jaunvārdu, pateicībā par atbalstu nosmīkņāju.

-    Un ko tagad? Margarita beidzot likās atgūstam spriestspēju. Kas notiks ar tevi tālāk?

-    Nezinu, gaisīgi paraustīju plecus. Ja godīgi, mani tas īpaši neuztrauc. Pagaidām nav tik ļauni. Ies laiks, un tad jau redzēs.

-    Gadījumā, ja kas, vienai no mums parādīsies jauns mājdzivnieks, Elīna nerātni piemiedza aci Mārdžai, kas diemžēl vēl nebija pietiekami atguvusies, lai spētu jokot.

-   Labāk pastāsti, kas tas bija par pasākumu un kas īsti ir ar to tavu Hariju! draudzene pārslēdzās uz mani, redzot, ka nespēs saņemt atbilstošu reakciju no Margaritas.

Es jau ievilku elpu, lai aprakstītu grezno pasākumu Kolkas ragā, kad mani pārtrauca telefona zvans.

-Tavējais, Mārdža bezkaislīgi noteica, turpinot domīgi raudzīties tālumā.

-    Hallo? uzmanīgi noteicu klausulē numurs man nebija pazīstams, un pulkstenis jau tuvojās pusvienpadsmitiem. Sveši zvanītāji tik vēlā vakara stundā nebija ierasta parādība.

-    Ko tu teiktu par naksnīgu izbraucienu?

Es acumirklī atpazinu samtainās, dobjās balss īpašnieku.

-   Kas man būtu jāsaka? noteicu klausulē un bez skaņas ar lūpām atveidoju Harija vārdu, dodot draudzenēm ziņu par vēlīnā zvanītāja identitāti.

-   Khmm… Man patiktu, ja tu teiktu, ka esi gatava sajust starp kājām lielu, spēcīgu… viņš ieturēja pauzi. Moci.

-    Tu uzminēji, pie sevis nosmējos. Tam es tiešām esmu gatava.

-    Kur man piebraukt?

Es nosaucu savu mājas adresi un pabeidzu sarunu. Nav ko izplūst liekās laipnībās.

-    Nu? Elīna nepacietībā paliecās uz priekšu, ziņkārības uguntiņām degot pelēkajās acīs.

-    Tas bija Harijs, drošības labad paskaidroju. Viņš prasīja, vai esmu gatava sajust starp kājām viņa moci.

Tas izsauca aizrautīgu smieklu vētru no abām Mārdža bija paspējusi atgūties un tagad atkal izklausījās pēc sevis.

-   Meitenes, piedodiet, bet man jāskrien uz mājām pārģērbties, iedzēru lielu malku tējas uz atvadām un paķēru savu somu no blakus krēsla. Samaksāsiet par mani?

-     Skrien, skrien, Elīna ar žestiem dzina mani prom. Tikai rit noteikti piezvani! Gribēšu dzirdēt visu un detaļās!

Es tik tikko paspēju ietūclties savos labākajos tumši zilajos džinsos, kas lieliski izcēla manas slaidās, garās kājas un stingro dienvidpolu, nomainīt veco, iemīļoto lapsas T kreklu pret baltu, piegulošu bezroku blūzīti ar ļoti kārdinošu izgriezumu un uzmest plecos džinsu jaku, kad pie mājas pieducināja vietēja mēroga negaiss. Mans princis metāla zirgā bija ieradies. Es neliku uz sevi gaidīt un nevilcinoties devos lejā.

Tur viņš bija, atspiedies pret dzelzs zvēra stūri, izskatīdamies tā, it kā tikko būtu atgriezies no filmēšanās Holivudā. Vasaras nakts pustumsā viņa smaids mirdzēja žilbinoši balts. Domās sev pateicos par atveltīto pusminūti zobu mazgāšanai pirms došanās laukā. Negribējās krist kaunā.

-    Čau! Harijs, mani ieraudzījis, atplauka un pārlaida vērtējošu skatienu manam ietērpam. Izskaties lieliski! Tu esi pirmā meitene, kura man nav jāsūta pārģērbties.

Jautājoši savilku uzacis un pastiepu pretī vaigu, gaidot savu sūri grūti nopelnīto skūpstu. Harijs paklausīgi pieliecās un sniedza man kāroto, ar rugājiem nedaudz noskrāpēdams ādu. No viņa uzvēdīja patīkami svaigs jūras aromāts.

-    Kādā ziņā? es pārprasīju.

-     Meitenes parasti uzvelk šortus un augstpapēdenes. Protams, izskatās seksīgi, bet uz moca nav diez ko ērti. Tev jau ir bijusi pieredze?

-    Nē, šinī ziņā esmu nevainīga.

-    Lieliski. Man patīk tās laupīt, viņš piemiedza savas seksīgās medus krāsas lamatas un pastiepa man pretī melnu ķiveri. Liec tik galvā, un laižam.

Ātri sapinu matus bizē, lai tie nepurinātos, un uzmaucu galvā aizsargājošo podu. Acumirklī apkārtējās skaņas pieklusa, un mani pārņēma savāda drošības sajūta, kas lieti noderēja, kad dzelzs nezvērs atdzīvojās un mēs sākām braukt.

Sākumā es krampjaini pieķēros Harija viduklim, baidoties, ka vēja brāzmas un kāds negaidīts līkums nolidinās mani nost no šaurā, nelielā sēdekļa. Bet tad ar katru nobraukto metru, ar katru motocikla izdvesto rēcienu es kļuvu aizvien drošāka un sāku izbaudīt braucienu. Vējš pluinīja manas drēbes, braucamais vibrēja un trīsēja zem manis, koki un mājas traucās garām kā sapnī. Un piepeši mani pārņēma absolūta brīvības sajūta. Tā iekutināja pakrūti, liekot priecīgi iesmieties un atlaist stīvo tvērienu. Protams, rokas es pilnībā nenolaidu, jo jāatzīst, ka turēšanās pie Harija bija brauciena patīkamākā sastāvdaļa. Viņa stingrais, muskuļotais augums izstaroja aicinošu siltumu, modinot vēlmi pieglausties ciešāk.

Diemžēl skrējiens ar vēju drīzumā beidzās gluži nemanot mēs bijām atbraukuši līdz Garciemam un tagad lēnām ripinājāmies cauri satumsušo privātmāju rajonam tuvāk jūrai.

-    Nu, kā bija? Harijs apturēja moci priežu ieskautā stāvlaukumā un, noņēmis ķiveri palūkojās uz mani pāri plecam.

-   Super! izdvesu, tiklīdz atbrīvoju savu smadzeņpodu no ķiveres apskāvieniem. Fantastiski!

Man trūka vārdu, lai aprakstītu sajūtas, bet tad nospriedu, ka nemaz nevēlos dalīties iespaidos ar savu šoferīti. Pārdzīvotais likās pārāk intīms, lai to tagad skaļi apspriestu.

-   Kas tas ir par motociklu? Ielas vai sacīkšu? Tagad es uz dzelzs rumaku raudzījos jau citām acīm.

-    Tas ir čopers, Harijs lepni atbildēja, bet, pamanījis apjukumu manā skatienā, piebilda. Krulznieks.

Tas neko nepadarīja skaidrāku, bet es tik un tā dziļdomīgi palocīju galvu, lai neizskatītos pēc pilnīgas dumiķes.

-   Atgādināsi, kā to sauca?

-    Suzuki Intruder.

-   Iebrucējs? Un kādiem iebrukumiem tas ir paredzēts? šķelmīgi pasmaidīju.

-    Kādu dienu parādīšu, Harijs nosmējās savus siltos, samtainos smieklus. Ejam, izlocīsim kājas gar jūru.

Viņš palīdzēja man nokāpt no motocikla un, vienā rokā turot ķiveri, ar otru apskāva manus plecus, pievelkot sev klāt.

Jāatzīst, ka romantiskas pastaigas gar jūru nakts laikā es nebiju baudījusi jau kopš vidusskolas laikiem. Tātad ļoti sen. Man šķita, ka vecums, kurā tādas klišejiskas nodarbes liek tauriņiem vēderā dejot, jau sen ir aiz muguras. Ak, cik ļoti es maldījos!

Tagad, ejot plecu pie pleca, gurnu pie gurna ar šo lielisko vīrieti, es jutu, ka kāds mazs naktstauriņš cītīgi trin savus pūkainos spārnus pret manām vēdera sieniņām.

Dziļi ieelpoju smaržīgo naksnīgās jūras gaisu vēsu, svaigu un sāļu, cerot, ka skābekļa pieplūdums liks norimt negaidītajam uztraukumam.

Mēs gājām klusējot, līdz iznācām pludmalē. Jūra, klusi šalcot, apsveicinājās, atspoguļojot satumsušās debesis.

-   Piesēžam, Harijs noteica un novilka mani sev līdzās vēsajās smiltis. Man nekas nebija pret, jo ceļi pēc straujā brauciena vēl likās nedaudz ļodzlgi. Atlaidis tvērienu, viņš atmeta rokas aiz galvas un atlaidās guļus. Es izstiepos līdzās.

Virs mums pletās samtainas, tumši violetas debesis. Šur tur mirdzēja pa zvaigznei, bet mēness vēl nebija sācis briest.

-    Jauki, es ierunājos, pārtraucot ieilgušo klusumu. Harijs likās iegrimis domās, bet, ja jau mums bija randiņš, tad sēdēt nerunājot likās nepieklājīgi.

-   Nav nekādas vainas, viņš noteica un, pagriezis galvu sāņus, pašķielēja uz mani. Nu, stāsti, kas tevi sakoda?

-    Lapsa.

-    Lapsa? Tu biji mežā sēņot?

-   Par agru, vēl nav sezona, pie sevis nosmaidīju. Nē, vienā pasākumā bija izstādītas dzīvas lapsas, kuras varēja paglaudīt. Visi, izņemot mani. Es tām neiepatikos.

-   Kas tas bija par pasākumu, kur varēja glaudīt lapsas?

-   Harijs izklausījās pārsteigts. Es bēdīgi nopūtos un atmetu ar roku, norādot, ka jautājumu nepagodināšu ar atbildi.

-    Bet tu pats? Kad tevi sakoda?

-   Sen, viņš paraustīja plecus un nemierīgi paknosījās.

-    Bērnībā, man bija kādi desmit gadi. Kaimiņu sunim bija iebildumi pret smilgu degunā.

-   Tad tu jau bērnībā sāki pārvērsties? Ko tavi vecāki par to teica? Neaizsūtīja tevi uz psiheni?

-   Nē. Harijs nosmējās dobjus smieklus. Protams, viņi bija šokā. Bet man paveicās kad mutere pamanīja, ka ar mani nav kaut kas labi, viņa aizskrēja pie pazīstamas burenes. Tā visu uzreiz saprata un nosūtīja pie vilkačiem. Uldis toreiz uzņēmās šefību pār mani. Varētu teikt, viņš man bija kā otrais tēvs.

-    Ko tavs īstais tēvs par to teica?

-   Fāters? Nebija īpaši priecīgs. Apņēmās no manis izaudzināt normālu cilvēku. Neskatoties ne uz ko.

-   O! mulsi noteicu, saklausījusi zināmu rūgtuma pieskaņu Harija balsī. Un kā viņam tas izdevās?

-    Tīri tā neko. Es negribēju likt vilties vēl vairāk, tāpēc darīju, ko spēju, lai attaisnotu viņa cerības un kļūtu par normālu, kārtīgu veci. Harijs paslējās augstāk uz elkoņiem. Man ir trīs maģistra grādi ekonomikā, biznesa vadībā un jurisprudencē. Divdesmit septiņu gadu vecumā es biju valdes loceklis vienā no Latvijas lielākajām bankām. Normāls, kārtīgs cilvēks.

To visu viņš stāstīja bez lielības vai iedomības, gluži kā uzskaitot faktus no vēstures grāmatas. Es apgriezos uz vēdera un, paslējusies uz elkoņiem, palūkojos viņam sejā.

-    Biji? Un kas notika pēc tam?

-     Pēc tam… Harijs vilcinājās, raugoties kaut kur tālumā, pāri jūrai. Pēc tam fa ters nomira, un man vairs nebija pienākuma attaisnot kāda cerības. Aizgāju no bankas, izmantojot krīzi, nopirku trīs biroju ēkas, un tagad man ir stabili, regulāri ienākumi bez lieka iespringuma. Atliek laiks patiesi svarīgām nodarbēm.

-    Un tās būtu?

-    Moci un meitenes, viņš uzspēlētā nopietnībā nočukstēja, pieliecies tuvāk, līdz mūsu pieres gandrīz saskārās.

-   Tad jau tev ir ļoti saspringts grafiks? nenovērsos, ar grūtībām valdīdama smieklus.

-    Es esmu pārguris! Harijs tēlotā izmisumā pameta gaisā rokas. Man neatliek laika pašanalīzei un dzīves mērķu uzstādīšanai!

-   Nabadziņš, savilku lūpas tūtiņā un līdzjūtīgi noklakšķināju mēli. Tev gan nav dzīvē paveicies.

-    Kā ir ar tevi? Kas aizpilda tavu dienu? viņš piepeši nomainīja tēmu.

-   Reklāma, nedaudz kaunīgi atzinos. Bieži vien cilvēki reaģēja diezgan asi, uzzinot, ka esmu starp tiem neliešiem, kas ir atbildīgi par zobu protēžu līmes un ēdamo lāču uzbāzīgajiem džingliem filmu un raidījumu laikā.

-    Strādā aģentūrā?

-   Jā, esmu projektu vadītāja.

-   Tad jau tava diena arī nav diez ko saspringta?

-   Tas ir mīts! Tagad bija kārta manam tēlotajam izmisumam. Nepatiess priekšstats, ka aģentūrās neko nedara, tikai dzer kafiju, nodarbojas ar pseido prāta vētrām un darbu sāk tikai ap pieciem vakarā!

-    Atklāsi, kā tad ir patiesībā? Harijs pārkārtojās uz sāna, atbalstīdams galvu uz plaukstas. Tagad mūsu acis atradās vienā līmenī. Viņš bija tik tuvu, ka varēju sajust viņa saldi smaržojošo elpu.

-    Patiesībā man ir grūta, grūta dzīve, savilku žēlabainu ģīmīti. Darbā esmu pirms astoņiem, priekšniece ir īsta ragana, kolēģi purva velni, bet par klientiem vispār labāk neizteikšos.

-    Ak, tu mazais nabadziņš, Harijs līdzjūtīgi noklakšķināja, līdzīgi kā pirms mirkļa to biju darījusi es. Tas lika man iesmieties, un, lai nezaudētu līdzsvaru, es atspiedu pieri pret viņa krūtīm. Harijs acumirklī saspringa un uz pussekundi aizturēja elpu. Es jutu vieglās trīsas, kas tikko manāmi izskrēja cauri viņa augumam.

-    Nāc, izraudies pie manas platās krūts, viņš teatrāli turpināja, ar brīvo roku pievelkot mani ciešāk klāt. Es ar prieku ļāvos, izbaudot viņa spēku un auguma siltumu.

-    Man dzīvē vispār nekad nav veicies, paslējos augstāk un murmināju Harija kakla bedrītē, it kā nejauši pieskardamās ar lūpām kailajai ādai.

-    Tev kāds ir darījis pāri? viņš paslēpa seju manos matos un satraukti ieelpoja.

-    Dzīve, paknibināju ar lūpām viņa kaklu, virzoties augšup. Dzīve mani ir nežēlīgi situsi, un nav neviena, kas galviņu noglaudītu vai kādu labu vārdu pateiktu.

-   To es varu, viņš caur nopūtu atbildēja, siltajai plaukstai pārslīdot pāri manai mugurai no skausta līdz pat astes kaulam. Harijs pievilka mani ciešāk klāt, un caur džinsiem es sajutu viņa uzbudinājumu.

-    0, liekas, tu vari ne to vien, ieķiķinājos un viegli iekodu viņam auss ļipiņā. Piepeša vēja brāzma sacēla ap mums smilšu vētru, liekot man ciešāk aizmiegt acis un sarauties. Negaidīti Harijs saspringa un atvirzījās atpakaļ, atbīdot mani nostāk.

-    Ko tu teiktu par kādu naksnīgu peldi? viņš uztvēra manu izbrīnīto skatienu. Domāju, ūdens būs silts kā piens.

Nesagaidījis atbildi, viņš piecēlās no smiltīm un sāka atbrīvoties no apģērba. Manam apjukumam nebija robežu. Palūkojos uz tumšo, satraukto jūru, kas piepeši likās draudīga un bīstama.

-   Nē, es laikam atteikšos, īgni nomurmināju. Neesmu nekāda dižā peldētāja, un nakts laikā līst jūrā negribas.

-    Labi, tad es ātri. Harijs paraustīja plecus un atstāja mani sēžam vienu smiltīs apjukušu un aizvainotu. Vai nu kaut ko nesapratu, vai ari es tikko dabūju kurvīti…

Kā jau solījis, mans naksnīgais pavadonis atgriezās pavisam drīz lepni nesot savu kailo, lielisko augumu kā balvu. Lai arī debesis bija tumšas, tomēr likās, ka visa apkārtne izstaro gaismu, un redzamība man nesagādāja ne mazāko grūtību. Iespējams, tā bija daļa no manām brīnumainajām pārvērtībām. Kaķi taču ir izslavēti ar savu lielisko nakts redzi, vai ne?

Pagaidījuši, kamēr Harijs apžūs, mēs atgriezāmies pie motocikla. Es gāju, nedaudz dusmīgi šļūkādama kājas, juzdamās kā bērns, kuram Ziemassvētkos konfekšu vietā uzdāvinātas vecmammas adītās zeķes. Nu, un ko lai iesāku ar tām zeķēm, pat ja tās ir siltas un noderīgas? Vai ari kā šinī gadījumā ko lai iesāku ar vīrieti, kas acīmredzami vēlējās palikt man tikai draugs?

Palūdzu mani aizvest uz mājām, jo pulkstenis jau tuvojās diviem naktī, bet nākamā bija darbdiena.

Atpakaļceļš vairs neizraisīja sākotnējo sajūsmu vējš likās ass un nepatīkams, mocis pārāk stipri kratījās un vibrēja, troksnis bija neizturams, un brauciens likās velkamies kā nāvei parādā.

Paldies par izbraucienu, pieklājīgi noteicu, nokāpdama no braucamā pie savas mājas kāpņu telpas un pastiepdama Harijam ķiveri. Viņš nesteidzoties noņēma savējo un uzmanīgi manī pavērās, līdz es sāku nervozi knosīties. Tad, negaidīti satvēris aiz plaukstas locītavas, viņš strauji parāva mani, liekot sagrīļoties un burtiski iekrist viņa apskāvienos. Man aizsitās elpa, un es nedaudz izbiedēti pacēlu skatienu. Harija acis vairs neatgādināja viršu medu, bet gan kaut ko tumšu un vilinošu. Viņš lēnām pieliecās un noskūpstīja mani. Viņa lūpas bija sāļas un karstas, tās garšoja pēc jūras un kaut kā ļoti uzbudinoša. Es jutu viņa karsto elpu uz savas mēles un ļāvos baudījumam. Ar katru sekundi uzbudinājums pieauga, liekot man alkaini iekunkstēties. Šis vīrietis prata skūpstīties!

Un tad piepeši viss beidzās. Harijs atrāvās no manām lūpām un, pieturēdams aiz pleciem, nostatīja mani atpakaļ uz kājām.

-    Ķiveri paturi sev. Vēl noderēs, viņš maigi noteica un, satvēris manu seju plaukstā, ar īkšķi maigi noglāstīja manas lūpas, it kā kavēdamies atmiņās par tikko izbaudīto tuvību. Rit piezvanīšu, kaķlt.

Krampjaini noriju siekalas, cenšoties izgaiņāt sarkano miglu, kas ieskāva manas smadzenes.

-    Tagad ej. Harijs pagrieza mani uz durvju pusi un uzšāva ar plaukstu pa dibenu. Tev rīt agri jāceļas.

7

Tonakt es gulēju vien pāris stundu sākumā traucēja iemigt Harija iekurtais ugunskurs apakšstāvā, bet tad jau pussešos mans sasodītais bioloģiskais modinātājs izrāva no gultas apskāvieniem, kuros mētājos, sapņojot vai drīzāk murgojot par tikšanās turpinājumu. Pirms manas miega multfilmas ieguva romantisku ievirzi tanīs dominēja viens savāds sižets, kurā es tupēju uz platas palodzes un raudzījos laukā pa logu uz savādi pelēku mežu. Es izjutu vienlaikus asas, smeldzošas ilgas atrasties tur, otrpus rūtīm, izbaudīt saldi smaržojošo gaisu un sajust mīksto sūnu klājumu zem kājām, kā arī dzīvnieciskas, stindzinošas bailes no tā, kas mani sagaidītu starp varenajiem koku stumbriem. Šīs divējādās sajūtas mani plosīja un draudēja pārplēst uz pusēm, līdz beidzot rīta saules stari izrāva mani no to apskāvieniem.

Rīta skrējiens atdeva man veselo saprātu un palīdzēja nolaist tvaiku. Līdz šim mana attieksme pret pretējā dzimuma pārstāvjiem bija krietni vien ieturētāka, bet tagad es knosījos kā nogribējusies kaķene.

Šī doma man lika nepatikā sarauties. Un ja nu hormonu uzliesmojumi bija daja no pārvērtībām? Ja nu tagad es vienmēr tā reaģēšu uz vīriešu klātbūtni? Nolēmu teoriju pārbaudīt dzīvē un domās uzbūru Džordža Klūnija tēlu. Nekā.

Apakšstāvā viss klusi un mierīgi. Tas varēja nozīmēt trīs lietas: vai nu ķīmiskās reakcijas uzsākšanai bija nepieciešams klātesošs sugas pārstāvis, vai ari bijušais Holivudas skaistulis bija zaudējis burvību manās acīs, vai ari viss bija kārtībā un pastiprinātā reakcija bija spēkā tikai attiecībā uz Hariju.

Iegrimusi šādās pārdomās, es atslēdzu biroja telpas un deaktivizēju signalizāciju, kad ar acs kaktiņu pamanīju kustību Viktorijas kabinetā. Savādi tagad, kad bija sācies skolēnu vasaras brīvlaiks, priekšniece darbā ieradās ap deviņiem, bet līdz šim laikam bija vēl atlikusi pusotra stunda. Turklāt, pat ja Vika jau bija ofisā, tad kāpēc viņa nebija atslēgusi signalizāciju un kāpēc tad drošības sistēma pilnā kaklā neauroja?

Noliku somu uz Birutas galda uzgaidāmajā telpā un uzmanīgi žagos uz Vikas kabinetu. Cauri matētā stikla sienām es skaidri redzēju, ka kāds lēnām staigā pa telpu, uz mirkli apstādamies pie rakstāmgalda. Lai neizbiedētu priekšnieci, gadījumā ja tomēr tā ir viņa un nevis kāds nelūgts viesis zagļa veidā, es lēnām pavēru durvis un uzmanīgi palūrēju iekšā, tik tikko aplocldamās ap durvju stenderi. Kabinets bija tukšs. Man par pārsteigumu, tajā nebija ne priekšniecības, ne asinskāru bandītu. Neizpratnē atrāvu durvis līdz galam un iegāju dziļāk. Biezais paklājs slāpēja manu soļu radīto troksni, radot iespaidu, ka žogos. Bailīgi paraudzījos zem rakstāmgalda, pieļaujot iespēju, ka zaglis varētu slēpties tur. Ar atvieglotu nopūtu konstatēju, ka esmu kļūdījusies. Domīgi saraukusi pieri un iespiedusi rokas sānos, es stāvēju tukšajā kabinetā, kur vēl pirms mirkļa biju manījusi šiverējam tumšu ēnu. Šādā pozā mani pārsteidza pati kabineta īpašniece, kas šorīt bija ieradusies negaidīti agri.

-    Leonīda, ko tu šeit dari? Vika aizdomīgi noprasīja, izbiedēdama mani līdz nāvei. Es iespiedzos un palēcos gandrīz līdz baltajai kristāla lustrai. Jāņem vērā, ka mūsu birojs atradās vecajā jūgendstila ēkā, kas lepojās ar augstiem, gandrīz trīsmetrigiem griestiem. Man bija talants augstlēkšanā.

-     Neko, steidzīgi atbildēju, ar plaukstas virspusi notraušot baiļu sviedrus no pieres. Man likās, ka te kāds staigā, un gribēju pārliecināties… bet, kā pati redzi, te neviena nav.

Izpletu rokas un pagrozījos, norādot uz tukšo gaisu sev apkārt. Viktorija pārlaida skatienu savam kabinetam un atkal nofiksēja mani tā gaiši zilajās tērauda spīlēs.

-    Tu redzēji kādu staigājam?

-   Nu, ne gluži, noliedzoši papurināju galvu, lēnām virzīdamās uz durvju pusi. Tikai ēnu. Cauri stiklam redzēju tumšu ēnu, un man likās, ka kāds varbūt ir ielauzies. Pati zini, kādi tagad laiki…

Viktorijas jautājums panāca mani durvīs.

-    Un neko citu? Ne cilvēku, ne…? viņa minstinoties apklusa. Kas gan vēl tas varētu būt? Uz divām kājām staigājoša kaza? Nesapratu, kādu atbildi Vika gaidīja.

-    Nē, tiešām kad atvēru durvis, kabinets bija tukšs. Man tikai izlikās.

-     Skaidrs, viņa pielieca galvu un likās caururbjam mani ar savu lāzeraci. Labi, ka nenobijies un pārbaudīji. Tagad tiešām… tādi laiki!

Piekrītoši pasmaidīju un ar atvieglojuma nopūtu aizšmaucu uz savu darba vietu, pa ceļam paķerot somu no Birutas galda.

Neparastais atgadījums ātri vien tika aizslaucīts no manas operatīvās atmiņas, un tā vietā stājās neskaitāmie darba pienākumi, kas nebija ne uz pusi tik biedējoši vai nesaprotami. Suņi bija apmierināti ar jauno mājaslapu, barības iesaiņojumi nosūtīti uz druku Polijā, un jau tika plānota reklāmas kampaņa Rimi lielveikalu ķēdē. Šonedēļ bija jāieraksta radio reklāma, un mana galvenā rūpe tagad bija izvēlēties aktieri, kurš izklausītos vissuniskāk. Klientam bija ideja, ka suņa lomu varētu ierunāt kāda dāma, tomēr mēs nonācām pie kopīga slēdziena, ka pircējiem varētu rasties negatīvas asociācijas ar sieviešu dzimtes suņu pārstāvi. Un kura no aktrisēm gan gribētu ierunāt kuci?

Darba diena jau tuvojās noslēgumam, kad negaidīti tiku izsaukta uz paklāja. Lielajā telpā, kuru es dalīju kopā ar diviem citiem projektu vadītājiem rudo Jāni un slinko Pēteri, gaisa temperatūra piepeši noslīdēja par dažiem grādiem, Sniega karalienei šķērsojot tās slieksni.

-     Leonīda, lūdzu, ienāc pie manis, Viktorija uzsauca no durvju ailes un jau pagriezās uz promiešanu. Viņas jau tā parasti vēsais balss tonis šoreiz bija ledains. Neizpratnē palūkojos uz rudo Jāni, meklējot atbalstu un draudzīgu līdzjūtību. Atšķirībā no daudzām citām reizēm nevarēju atcerēties, ka būtu kaut ko nogrēkojusies un ceļojums uz paklāju būtu pamatots.

-    Un nevajag tā saskatīties, priekšniece noskaldīja, pat nepalūkojoties atpakaļ. Es netaisos tev galvu nokost. Tikai aprunāties.

Domās atzīmēju, kas šodien par datumu, pēc maniem aprēķiniem sanāca divdesmit astotais. Tātad algas diena ir gluži blakus. Šāda negaidīta aprunāšanās varēja liecināt par divām lietām vai nu prēmiju, vai atvilkumu par kaut kādiem grēkiem, kurus ātrumā nespēju izburt no atmiņas dzīlēm.

-   Ar dievpalīgu, Jānis nočukstēja, kad gāju garām viņa galdam. Slinkais Pēteris neteica neko, jo pašā vasaras karstumā bijā noķēris angīnu un slaistījās pa mājām.

-    Par ko būs saruna? ķēros kazai pie ragiem, tikko spēru kāju Viktorijas kabinetā.

-   Aiztaisi durvis un apsēdies, priekšniece norādīja uz mīksto stūra dīvānu. Laikam jau tomēr prēmija.

Gluži kā labi dresēts mērkaķēns izpildīju dotās komandas un uzmanīgi piezemējos Vikai līdzās uz dīvāna.

-    Leonīda, es vēlējos aprunāties par šīrīta incidentu…

-   Ufff… atviegloti nopūtos. Manas ļaunākās aizdomas nebija piepildījušās. Vika, tiešām man likās, ka es kādu redzu…

-   Un tagad? viņa asi pārtrauca mani pusvārdā, dzenot dīvānā ar skaudro skatienu. Tagad tu kādu redzi?

-    Nesaprotu… sāku teikt, bet apklusu. Aiz Viktorijas kreisā pleca pamazām sabiezēja pēcpusdienas ēna. Tā likās izsūcam tumsu no sniegbaltā kabineta katra tumšākā kaktiņa. Tikko manāma, kā rīta dūmaka, it kā man acī būtu iekļuvusi skropsta mainīga, trausla ēna.

Pievēru acis un nevilšus noriju siekalas. Karstums un Viktorijas pratināšana darīja savu laikam tuvojās ģībonis.

-    Leonīda? priekšniece nelikās mierā. Viņas uzstājīgais tonis lika man atkal atvērt acis un bailīgi pamest skatienu pāri viņas plecam. Dūmaka vēl joprojām bija turpat.

-    Tev ir slikti? Viktorija paliecās tuvāk un raižpilni palūkojās man sejā. Tu dzirdi mani?

-    Viss kārtībā, atkal noriju siekalas un papurināju galvu, cenšoties izgaiņāt dūmaku.

-    Nekas nav kārtībā, Vika atcirta un strauji atliecās atpakaļ. Viņas trauslie pirksti nervozi uzsita asu ritmu pa stikla galdiņa virsmu. Tu vēl joprojām neesi atbildējusi uz manu jautājumu! Ko tu šeit redzi?

Un tad tas piepeši lēca man virsū izstiepies gaisā kā melna čūska, izbolītām, baltām acīm un mēmā rēcienā atieztu rīkli, kurā vīdēja siekalām klāti indeszobi. Divas kaulainas, dzeltennagainas rokas pastiepās pretī, cenšoties aizsniegt, sagrābt. Noplandīja melnās matu pinkas, un uzvēdīja sastāvējies gaiss, gluži it kā kāds būtu atrāvis vaļā pagraba durvis. Es noristījos un nāves bailēs pielēcu kājās, ar muguru atsitoties pret sienu.

-     Leonīda! Vikas balss izlauzās cauri baiļu sienai. Kas notiek?

-   Tas… tas… centos atrast vārdus, lai aprakstītu baiso nāves tēlu, kas snaikstījās pēc manis.

Negaidot Viktorija smagi nopūtās un, paraustījusi plecus, atkal nervozi uzsita ar pirkstiem pa galdiņu skaņas vibrācija gluži kā neredzama bulta ieurbās čūskā ar sievietes seju, liekot tai izgaist.

-   Varbūt paskaidrosi? priekšniece pēc neilga klusuma brīža pajautāja, kad es atkal biju sabrukusi atpakaļ dīvāna mīkstajos apskāvienos trīcoša, dreboša un baiļu sviedriem klāta. Mana sirds dauzījās kā negudra, un likās tūliņ izkāps pa izkaltušo rīkli.

-   Padzeries, Vika pastūma man tuvāk glāzi ūdens. Drebošām rokām satvēru auksto, aprasojušo stikla trauku un paklausīgi pieliku pie stingajām lūpām. Jau pirmais malks sniedza mierinājumu un likās atjaunojam normālu sirdsdarbību.

-    Kas notiek, Leonīda?

Noliku glāzi atpakaļ uz galda un, satvērusi galvu plaukstās, atspiedu elkoņus pret ceļiem. Karstā elpa dedzināja un smacēja. Man trūka gaisa.

-    Es nezinu, ar grūtībām izspiedu no sevis atbildi. Tiešām… nezinu.

-    Tu esi mainījusies. Es to redzu.

Kaut kas Vikas vārdos man lika pacelt galvu no rokām un uzmanīgāk viņā paraudzīties. Vai tiešām priekšniece runāja par manām brīnumainajām pārvērtībām?

-   Spriežot pēc tavas reakcijas, es teiktu, ka tu esi redzošā. Viktorija turpināja, eleganti iedzerot nelielu malku ūdens no savas glāzes. Bet ir vēl kaut kas… Kaut kas vairāk…

Piekrītoši palocīju galvu un apņēmīgi noriju siekalas.

-    Ir gan, mana balss bija čerkstoša un trīcoša. Ar mani ir šis tas pēdējā laikā noticis.

-    Es ceru, tu nesāksi man atkal stāstīt pasaciņas par šķiršanos no Filipa? Vikas balss bija vēsa un rāma kā pazemes ezers.

-   Nē, papurināju matus un atglaudu tos no sejas. Vilcinoties un nezinot, vai atklāt visu patiesību, izvilku matu gumiju no kabatas un saņēmu matus zirgastē. Šī darbība man sniedz savāktlbas un kontroles ilūziju.

-   Es tiešām esmu mainījusies. Kopš tās reizes, kad mani sakoda lapsa… manī ir aktivizējies divdabja gēns…

-    Tu neesi vilkacis, Viktorija noliedzoši papurināja blondo karē. Viņas pārliecība bija dzelžaina, un tas bija apgalvojums, nevis jautājums.

-   Nē, neesmu gan, biju vairāk nekā pārsteigta. Mans dzīvnieks ir kaķis.

-   Skaidrs! Tāpēc tu vari redzēt mirušos! Vika negaidīti dzidri iesmējās. Man jau tā likās!

-     Mirušos? Nesen pārdzīvotais izbīlis bija atstājis dāvanā pulsējošas galvassāpes, kas tagad traucēja aptvert priekšnieces sacīto. Kādus mirušos?

-    Nu… kaut vai to veco ведьму [5] , ko tev tikko uzrīdīju, prieks un dzidrums bija pazudis no Vikas balss, atstājot vien vēso lietišķumu.

-    Tad… tas, kas tikko… tas bija pa īstam? man žoklis pārsteigumā atkārās un atsitās pret balto dēļu grīdu. Tā biji tu?

-    Vecā Virglnija kādreiz dzīvoja šinī namā, viņa bija komandante. Tagad pieskata mūsu biroju. Kā jau pati teici tagad tādi laiki… Vika nopūtās un atmeta ar roku.

-    Pagaidi, pacēlu roku stopzlmē. Manai sāpošajai galvai bija par daudz informācijas. Tu gribi teikt, ka mūsu ofisā dzīvo miris cilvēks, kurš to uzmana un kuru tu esi… nolīgusi darbā?

-     Ne jau gluži nolīgusi… бабка[6] tik un tā slaistījās apkārt bez darāmā. Biedēja apmeklētājus un iedzīvotājus. Tad nu es viņu piesaistīju mūsu birojam un iedevu uzdevumu.

-    Nē… neticīgi papurināju galvu. Viktorija noteikti nesa mani cauri. Muļķoja kā mazo ezīti!

-    Tu pilnmēness naktis vari pārvērsties par kaķi, bet spoks nevar strādāt par sargu?

-    Pagaidi, man ar to visu ir jāaprod, smagnēji atlaidos dīvānā un, atgāzusi galvu, paraudzījos griestos, it kā kāds tur varētu būt uzrakstījis atbildes uz neskaitāmajiem jautājumiem, kas riņķoja man prātā kā pavasara mušas. Piepeši starp tiem visiem es atradu vienu, pašu svarīgāko, kas likās ietveram sevī skaidrojumu arī pārējiem.

-   Kas tu esi? paslējos augstāk un nopietni paraudzījos Viktorijā. Kā tu zināji, ka esmu mainījusies? Kā tu varēji izsaukt to veceni?

-    Es esmu ragana, ведьма. Es redzu auras, Viktorija mierīgi palūkojās pretī, un no viņas rūpīgi uzkrāsotajām lūpām tas atskanēja kā pati dabiskākā lieta, kurā kāds varētu atzīties. Es esmu spāniete. Es esmu studente. Es esmu pedante. Es esmu peldētāja.

-    Ragana… gluži kā garīgi atpalikusi atkārtoju tikko dzirdēto. Kāda ragana? Baltā vai melnā?

Viktorijas skatiens atbildēja uz manu jautājumu daudz daiļrunīgāk, nekā vārdi jebkad spētu, tik koncentrēta deva riebuma un nicinājuma sen nebija nākusi pār manu galvu.

-     Nav tāda iedalījuma, viņa dusmīgi nošņāca. Ir redzošie un varošie, mūs neiedala pēc krāsām, nacionalitātes vai dzimuma. Mēs strādājam ar enerģijām, un tām nav krāsas vai pozitīvu vai negatīvu vibrāciju. Protams, katram var būt savas vājības, bet teikt, ka kāds ir melnais vai tumšais… tā ir tumsonība!

-     Piedod, pacēlu rokas padošanās žestā. Es esmu jauniņā šinī lauciņā.

-   To var redzēt, Viktorija nicīgi nošņaukājās. Kas ir tavs pavadonis?

-    Kas, lūdzu?

-    Pavadonis kas tev palīdzēja pirmajā pilnmēnesī?

-    Skaidrs! Tā būtu viena šamane, varbūt esi par viņu dzirdējusi Laimas kundze.

-    Laima Zvaigzne-Klints? Viktorija domīgi palūkojās manī.

-   Jā, tā pati vien ir.

-     Esmu dzirdējusi, ka viņai ir liela pieredze ar divdabjiem. Vika atzinigi pašūpoja galvu. Protams, tu esi īpašs gadījums. Kaķu nav nemaz tik daudz. Kas tu esi? Lūsis vai kaut kas eksotiskāks?

-    Burmas.

-    Tas ir kā? Viktorija neticīgi iepleta acis. Tu esi mājas kaķis?

-     Šķirnes! pakratīju rādītājpirkstu, uzsverot savu īpašo statusu.

-    Bet augumā kā parastais mājas kaķis? viņa tomēr nelikās mierā.

-Jā, ar nopūtu atzinos. Parastais mājas kaķis. Klau, bet es tev ko gribēju vaicāt tu likies pārliecināta, ka neesmu vilkacis. Kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka tu redzēji mirušo. Оборотни[7] to nespēj. Es pat nedomāju, ka citi divdabji to spēj. Kaķi vienmēr ir bijuši pietuvināti viņsaulei. Viņi redz vairāk nekā parastie ļaudis, viņi redz mirušo garus. Ieteiktu tev iepazīties ar ēģiptiešu uzskatiem par kaķiem. Uzzināsi daudz ko jaunu par sevi.

-    Tu to nopietni? neticigi pārjautāju.

-    Protams! Ar katru pilnu mēness ciklu tevi aizvien vairāk izpaudīsies kaķa raksturs. Nedomā, ka, kļūstot par divdabi, tu tikai pārņem spēju fiziski pārvērsties par dzīvnieku. Tas ir daudz komplicētāk, sarežģītāk. Tu nebūsi cilvēkskaķis, bet gan būtne, kurā apvienotas īpašības no abām pasaulēm. Izmaiņas tevi norisinās gēnu limenl. Jau tagad tu esi atšķirīga no manis. Bet ar laiku izmaiņas kļūs aizvien izteiktākas. Domāju, tev par šo visu vajadzētu aprunāties ar savu pavadoni, viņai būtu tev jāizstāsta šādas lietas.

-     Protams, protams, nodurtu galvu knibinājos ap nagiem. Nevarētu teikt, ka saruna bija neinteresanta vai pēcpusdiena kopumā būtu garlaicīga, bet bioloģiskajam pulkstenim pretoties bija neiespējami. Miegs mācās virsū kā rūgta nāve. Ikvakara snaudiens bija klāt.

-    Tev laiks uz mājām, Viktorija negaidīti piecēlās no dīvāna. Pacenties neaizmigt pie stūres. Un, ja kādreiz vēlies par to aprunāties, droši nāc.

-    Paldies, piecēlos kājās un lēnām devos uz durvju pusi. Tad tu saki, ka Virgīnija apsargā biroju un ir nekaitīga?

-    Es teicu, ka viņa apsargā biroju, Viktorija ieturēja pauzi, uzsverot sakāmā svarīgumu. Bet neteicu, ka viņa ir nekaitīga. Tev un pārējiem darbiniekiem, protams, nav ko no viņas baidīties. Virgīnija savējos neaiztiek.

-    Klau, tu jau sen esi ragana? durvīs vēl pajautāju.

-    Tas ir stāsts citai reizei. Tagad nedomāju, ka ir vērts turpināt sarunu. Tu esi uz aizmigšanas robežas. Parunāsim citu dienu. Vika atgriezās pie sava darba galda un ieslēdza datoru, norādot, ka saruna ir beigusies. Līdz ritam, Leonīda!

Tā bija savāda diena, bet pavisam ikdienišķa nedēļa. Tovakar atgriezusies mājās, vēl ilgi prātoju par jaunatklājumiem: mana priekšniece bija ragana (zinu vismaz trīs kolēģus, kuri priecātos to uzzināt, tādējādi iegūstot pamatojumu jau iepriekš izteiktiem apgalvojumiem) un es varēju redzēt mirušo garus. Miegs un stress bija liedzis uzdot jautājumus, kas tagad atkal pacēla galvas kā pasaku pūķi. Vai varēju redzēt tikai mirušo garus vai vēl kaut ko citu? Kādu poltergeistu, mājas gariņu, lietuvēnu? Un ko nozīmēja būt par raganu? Vai Viktorija lidoja uz slotas, nolādēja konkurentus un piebūra jaunus klientus? Un kur viņa slēpa savu līko, kārpaino degunu? Es domās pielaboju priekšnieces tēlu, piešķirot tam jaunus vaibstus. Tā neizskatījās īpaši ticami, un ja godīgi tagad, kad zināju patiesību par viņas īsteno dabu, daudz kas ieguva skaidrojumu. Piemēram kā Viktorija vienmēr iemanījās atrast stāvvietu uz auto pārpilnas ielas un kāpēc viņa varēja mierīgi nemaksāt par stāvēšanu un nesaņemt soda kvīti vai klamburu. Kāpēc mūsu birojs bija vienīgais visā ēkā, kuram ne reizi netika applūdināti griesti vai paaugstināta nomas maksa. Un kā viņai vienmēr izdevās izskatīties tik lieliski un nevainojami, par spīti daudzajiem darba pienākumiem un intensīvajai ģimenes dzīvei.

Pēc ikvakara skrējiena, ar kuru šoreiz aizvietoju Mārdžas vadītās aerobikas nodarbības, es atgriezos mājās ar stingru apņemšanos nākamajā dienā izsaukt uz paklāja pašu priekšnieci un noskaidrot mani interesējošās detaļas. Diemžēl iecerei nebija lemts piepildīties, jo, kā par spīti, ierodoties darbā, e-pastā atradu iepriekšējā dienā izsūtītu Vikas vēstuli visam birojam. Viņa bija devusies divu nedēļu ilgā komandējumā uz ASV, lai iepazītos tuvāk ar jaunā klienta (saldēto vistas gaļas produktu ražotāja) uzņēmumu, reklāmas aģentūru, ar ko viņi sadarbojās Štatos, un pie reizes ari nedaudz atpūstos pēc saspringtā darba cēliena.

Tā es paliku ar visiem saviem jautājumiem.

Toties nedēļa pagāja vēja spārniem darba bija daudz, laika maz, un visu vajadzēja paspēt, pirms sadarbības personas no klientu puses devās ilggaidītajos un pelnītajos atvaļinājumos. Bija sācies aktīvais atpūtas laiks, kas nozīmēja nelielu saspringumu arī mūsu birojā.

Laimīgā kārtā kopš liktenīgās tikšanās ar veco Virgīniju mūsu ceļi vairs nekrustojās. Pāris reižu man likās, ka ar acs kaktiņu pamanu nozibam tumšu ēnu, kad no rītiem slēdzu vaļā biroju, bet nevarēju būt par to pārliecināta, jo bez Viktorijas klātbūtnes vecais spoks nedeva ziņu par sevi.

Patiesībā tas bija liels atvieglojums. Sākotnēji bažījos, ka tagad katrs rīts man sāksies ar čūskainu, pinkainu sveicienu no mirušās komandantes. Bet mūsu antipātijas acīmredzot bija abpusējas, un arī Virgīnija ieturēja distanci.

Ja darbā valdīja drudžaina rosība, tad personiskajā dzīvē bija iestājies klusums. Harijs nebija zvanījis kopš naksnīgā izbrauciena. Laimas kundze lika man mieru, bet es apzinājos, ka pienāks tas brīdis, kad man būs jāapciemo šamane. Viņa tomēr bija mana pavadone, un man bija jautājumi, uz kuriem vēlējos saņemt atbildes. Tikai pagaidām izbaudīju to, cik ārēji normāla šķita mana dzīve. To neapdraudēja ne pilnmēneši, ne jauni mēneši, ne veci spoki vai citas parādības. Viss likās iegājis ierastajās sliedēs un ritēja savu gaitu.

Līdz ar to nedēļas beigās man kļuva garlaicīgi. Ļoti garlaicīgi. Tik ļoti, ka tā vietā, lai piezvanītu kādai no sirdsdraudzenēm, es telefonā atradu Harija numuru un bez liekas vilcināšanās nospiedu savienojuma pogu.

-    Kas tad mums te zvana! Kādi cilvēki un bez apsardzes, Harijs nosmējās klausulē, kad savienojuma pīkstieni apklusa. Viņš izklausījās patiesi iepriecināts, dzirdot manu balsi.

-    Klau, ko tu dari šovakar? nevilku garumā ar lieku koķetēriju. Biju nogarlaikojusies un vēlējos pārmaiņas.

-   Ko tu vari piedāvāt? Harijs šķita tikpat atvērts piedāvājumiem, kā es gatava tos izteikt.

-   Man ir ielūgumi uz Kubas džeza vakaru Sapņu fabrikā. Negribi nākt?

-    Šovakar?

-    Šovakar, apstiprināju, klusībā skaitot lūgšanu, lai nesaņemtu kurvīti. Neciešu kurvīšus, man jau kolekcijā daži bija, un es nealku to papildināt ar vēl vienu.

-    Cikos man iebraukt tev pakaļ?

Tas laikam bija jā.

-   Esi pie manis ap astoņiem. Tu būsi ar moci?

-Jā, neaizmirsti ķiveri, Harijs atgādināja.

-   Neaizmirsīšu! laimīgi apsolīju. Tad gaidīšu tevi ap astoņiem!

Noliku klausuli un turpināju, apmierināti smaidot, vērties datora ekrānā. Piektdienas vakars saplānots.

-   Kas tad nu? Ko tik laimīga? Birutiņas dzēlīgā balss izrāva mani no svētlaimes.

-    Man ir randiņš, bet tev to nesaprast.

-    Kāpēc gan?

-    Tas lemts tikai tiem, kas kaut reizi mūžā ir bijuši uz randiņu. Nevainīgi paplikšķināju skropstas biroja administratores virzienā. Par atbildi saņēmu izbāztu mēli un pūcīgi uzmestu lūpu, Birutai atgriežoties pie sava darba galda.

-    Starp citu, Jāni, uzrunāju kolēģi, kurš bija iegrimis darbos un pat nešķita dzirdam nelielo vārdu apmaiņu. Paldies par ielūgumiem. Tev kāds klients piespēlēja?

-    Aha, viņš, nepacēlis galvu, apstiprināja. Jaunais ruma dzēriens sponsorē džeza vakaru. No šiem tad arī dabūju biļetes.

Forši! Paldies! Esmu tev parādā. Tad līdz pirmdienai, nobēru kā pupas, jo piepeši atcerējos visu darbu sarakstu, kas šodien vēl bija jāpaspēj. Pirmais sarakstā bija pēcpusdienas snaudiens, aiz kura nepacietīgi mīdījās nomas maksa par dzīvokli, kas bija jāpārskaita tā īpašniekam uz Angliju, pēc tam nāca daudz triviālākas, bet vienlīdz nozīmīgas lietas jāizmazgā mati un jāizdomā, ko vilkt mugurā uz šīvakara pasākumu. Matu mazgāšana pēdējā laikā bija kļuvusi par ļoti smagu un nogurdinošu nodarbi. Tie bija kļuvuši tik gari un biezi, ka saslapināt tos bija vienkārši, bet izžāvēt īstena neiespējamā misija. Citu rītu, kad steidzos vai vienkārši bija slinkums, es ļāvu tiem izžūt pašiem, bez tehniskas iejaukšanās. Un tad pusi dienas staigāju ar mitriem matiem un otru pusi ar nevaldāmām krēpēm. Ne viens, ne otrs variants nederēja randiņam ar sasodīti izskatīgu džeku.

Kā jau biju paredzējusi, no visām plānotajām aktivitātēm visvairāk laika aizņēma tieši pēdējā izdomāt, ko vilkt mugurā. Varbūt izklausās smieklīgi, bet, ņemot vērā vakara ieceres džeza koncerts Kubas ritmos un brauciens ar motociklu -, man bija, par ko palauzīt galvu. Bija jāapģērbjas vienlīdz ērti, praktiski un seksīgi. Līdz ar to pirmā izvēle bija džinsi. Lai arī aiz loga valdīja Latvijas klimatam neraksturīga svelme (jau kuro nedēļu!), doma par sēšanos uz motorizētā divriteņa, tērptai īsos šortos vai svārkos, uzdzina šermuļus. Varbūt biju pārlieku bailīga vai piesardzīga, bet vienmēr esmu uzskatījusi sargies pats, tad Dievs tevi sargās.

Ar tērpa augšdaļas izvēli grūtības neradās. Ziemassvētku izpārdošanu laikā es biju veikusi nesaprātīgu pirkumu blūzīti, kas atklāja par desmit procentiem vairāk, nekā pieklājas. Tās dziļais izgriezums bija tik daudzsološs, ka manas draudzenes to nokristīja par puprādi. Protams, nekas netika rādīts vai atklāts, bet tikai sniedza ieskatu… Melna un pieguloša, tā visādi citādi bija vienkārša un ne ar ko neizcēlās. Tāpēc akcentam uzkāru kaklā zelta kulonu zobena formā, ko man bija dāvinājis kāds no bijušajiem (laiks iet, un atmiņa sāk pievilt…). Ar apaviem atkal bija aizķeršanās praktiskāk bija vilkt kādas sporta kurpes vai vismaz tenisa čības, bet es nevēlējos vakaru pavadīt, jūtoties kā pēdējā minētā. Mani māca aizdomas, ka zināma deva pašapziņas šovakar noderēs, tāpēc papildināju ietērpu ar seksīgām augstpapēdenēm, kas bija domātas tikai un vienīgi ortopēdisku traumu iegūšanai (ak, šis Ziemassvētku izpārdošanu trakums!).

Pēc ilgas, īpaši karstas pusstundas man izdevās izžāvēt un savaldīt savas krēpes. Tas prasīja tik daudz pūļu, ka klusībā nosolījos nākamnedēļ veikt friziera apmeklējumu. Toties tagad efekts bija iespaidīgs. Lai nu kas, bet mans ārējais izskats bija neapšaubāmi ieguvis no pārmaiņām, kas mani skāra. Pāris nedēļu laikā mani vidēji garie mati bija pastiepušies un tagad sniedzās gandrīz līdz jostasvietai. Nekad neesmu bijusi apaļīga vai smagnēja, bet tagad mans augums bija kļuvis gluži vai kā izvirpots ar apaļumiem pareizajās vietās, stingrām, slaidām kājām un tik plakanu, cietu vēderu, ka uz tā varētu rakstīt kā uz galda.

Tikko biju beigusi pēdējo reizi pucēt zobus, kad iezvanījās telefons Harijs bija ieradies man pakaļ.

Noķeksēju no skapjaugšas melno ķiveri (tā darīja mani līdzīgu citplanētietim), paķēru no skapja džinsu jaku un, cenšoties nenolauzt sprandu uz savām jaunajām, ellīgi skaistajām sandalēm, traucos lejā pa kāpnēm.

-    Sveiks, kaķit! Harijs smaidīja kā maija saulīte ne tik silti, bet tikpat kārdinoši.

-    Nav godīgi,tēlotā sašutumā pašūpoju galvu, liekot savām krēpēm pavedinoši noplīvot. Es taču nevaru tevi saukt par vilciņu. Izklausās dumji.

-    Tu vari teikt: sveiks, mans maigais zvērs… Harijs medaini nodūca.

-    Atkal garām. Par to zvēru man vēl nav bijusi iespēja pārliecināties. Atspiedos ar ceļiem pret Harija kāju un pieliecos tuvāk, līdz varēju saskatīt zeltaino mirdzumu viņa varavīksnenēs. Man nav bijis tas gods redzēt tevi pārvēršamies.

Tas izraisīja dunošu smieklu vētru. Viņš pat smējās pavedinoši pieliecis galvu, it kā slēpjoties no mana skatiena, tajā pašā laikā vērojot caur acs kaktiņu.

-    Tad ar steigu tas būs jāizlabo, vilkacis aplika roku man ap vidukli un pievilka klāt ciešā skūpstā. Viss! Mans cietoksnis kapitulēja. Protams, var jau teikt, ka tas nekad pat īsti arī nebija pretojies…

-   Klau, tu nedusmosies, ja uz piecām minūtēm iebrauksim pie manis mājās? Es aizmirsu otru telefonu un šovakar gaidu svarīgu zvanu no Štatiem…

-    Tu esi pārliecināts, ka tas nav vienkārši iegansts, kā dabūt mani savā migā? mana sirds paātrināja tempu. Varbūt esmu kapitulējusi, bet tik straujai nacionalizācijai nebiju īsti gatava.

-     Tici man, lai dabūtu tevi migā, man nevajadzētu nekādus ieganstus. Harijs noskūpstīja man degungalu. Neaizmirsti, es taču esmu vilks.

-    Vilks, vilks… uzmetu lūpu. Nekur nevilks, tepat ēdīs!

Harija midzenis izrādījās privātmājas pirmais stāvs Mežaparka viduci. Lielais, baltais nams atgādināja kruīzkuģi zaļas zāles jūras viduci. īpašumu ieskāva plašs dārzs ar garām priedēm, kas ne vien izplatīja patīkamu aromātu, bet arī sniedza patvērumu neticami karstajās vasaras dienās. Privātmāja bija sadalīta divos plašos dzīvokļos ar atsevišķām ieejām. Kā Harijs paskaidroja augšstāvā mitinājās kāds mākslinieks, kurš lielāko daļu laika pavadīja citās realitātēs ar dažādu apreibinošu vielu palīdzību. Vilkača izvēle bija kritusi uz pirmo stāvu, kas man šķita gluži loģiski vieglāk izlavīties pilnmēness naktis. Ari rajons bija atbilstošs pāri ielai pletās mežainā parka teritorija, ko dienā piepildīja aktīvā dzīvesveida piekritēji dažādās vecumgrupās te bija gan seniori, kas nodarbojās ar nūjošanu, gan mazuļi, kas mācījās braukt ar pirmo trīsriteni, un, protams, skrējēji, skrituļotāji, velosipēdisti un vienkārši ļautiņi, kas baudīja pastaigu pa priežu parka asfaltētajiem celiņiem. Savukārt naktīs tā bija lieliska iespēja izstaipīt kājas spalvainiem, mežonīgiem un ne tik cilvēciskiem apmeklētājiem.

-   Vēlies kaut ko padzerties? Harijs piedāvāja, kad no āra ienācām viesistabas un virtuves apvienotajā telpā.

-Jā, labprāt! Tev piens ir? Pēdējā laikā tas bija kļuvis par manu iemīļotāko dzērienu.

-    Ir gan, vilkacis atrada piena paku lielā, pustukšā ledusskapja dziļumos. Kamēr viņš tajā bija ieniris, es zaglīgi pametu skatienu uz plauktu saturu. Man par pārsteigumu tur līdzās svaigas gaļas iesaiņojumiem gozējās arī zivis. Ne tikai svaigas, bet arī kūpinātas un žāvētas.

-    Tev garšo jūras produkti? apvaicājos, ar pateicību saņemdama aukstā piena glāzi.

-    Kas? Harijs likās neizpratnē.

-   Tev ledusskapis pilns ar zivīm, paskaidroju sava jautājuma iemeslu. Tev laikam tās ļoti garšo.

-    A, viņš samulsis pameta skatienu uz sudrabaino aukstumskapi. Jā… Zivis… Tās ir veselīgas. Daudz E vitamīna…

-    Man kādreiz zivis negaršoja, bet tagad ar visām tām pārmaiņām… padod tik pienu un jūras produktus! pacēlu glāzi sveicienam.

-Jā, tā ir. Pārmaiņas skar visu. Bet jāatzīst, ka ar mani tas notika tik sen, ka jau esmu aizmirsis. Viņš paraustīja plecus. Nespēju iedomāties, kā būtu dzīvot bez manas otras dabas. Labi, es tagad aiziešu pameklēt telefonu.

Harijs nozuda kabineta virzienā, atstājot mani vienu un ļaujot dot vaļu īsteni kaķiskai ziņkārībai.

Mājokļa iekārtojums bija askētisks un tipisks vecpuisim. Tajā atradās tikai funkcionālas lietas, kas neizcēlās ar izsmalcinātu dizainu. Tajā pašā laikā to izskats liecināja par daudzciparu cenu zīmēm, kas kādreiz bija gozējušās pie to sāniem.

Istabas vienā stūrī bija izbūvēts kamīns, bet tieši tam pretim atradās liels melnas ādas dīvāns un tādi paši klubkrēsli. Tumšo koka grīdu nesedza paklājs, liecinot, ka Harijs nav radis pie šādām liekām ērtībām. Pie sienām uz raupjiem dēļu plauktiem mājoja neskaitāmas grāmatas un mūzikas iekārta. Istabā nebija televizora tas bija pārsteigums. Es bez tālrāža iztikt nevarētu ne dienu.

Toties virtuves daļā bija augstākās klases tehnika no gigantiskā ledusskapja līdz pat cepeškrāsnij. Virtuvi no istabas norobežoja liels ēdamgalds, kas šķita darināts no tiem pašiem raupjajiem dēļiem, kas daiļoja sienas. Logu rindu nesedza aizkari, bet gan bambusa žalūzijas, pasargājot telpu no karstās saules.

No viesistabas tālāk veda trīs durvis. Vienas uz kabinetu (aiz tām pirms mirkļa bija nozudis namatēvs), otras uz vannas istabu (par to liecināja aplupusi metāla plāksne ar uzrakstu ДУШЕВАЯ, kas laikam bija prihvatizēta no kādām kazarmām), un pēdējās, tālākās durvis acīmredzot veda uz guļamistabu. Uzmetu zaglīgu skatienu kabinetam, lai pārliecinātos, ka netikšu pieķerta okšķerējam, un paspēru dažus soļus snaužamtelpas virzienā.

Bet, pirms paspēju sasniegt durvis, manu uzmanību piesaistīja slapjas pēdas, kas izcēlās uz tumšās grīdas. Tās veda no vannas istabas un nozuda aiz aizvērtajām durvīm. Tas likās savādi šādā karstumā ūdens būtu paspējis izžūt, ja tās no rīta būtu atstājis Harijs. Domīgi paraudzījos apkārt, veltīgi meklējot skaidrojumu. Klusa čaboņa otrpus durvīm lika man saspringt. Tur kāds bija!

-   Atradu telefonu, varam braukt. Harijs izbiedēja mani ar negaidītu parādīšanos.

-    Kuš! nošņācu un pieliku pirkstu pie lūpām. Tur kāds ir.

Vērsu uzmanību uz aizvērtajām durvīm.

-    Kas tad? vilkacis neizpratnē sarauca tumšās uzacis un pameta bažīgu skatienu manis norādītajā virzienā.

-    Slapjas pēdas, nosēcos un ar pirkstu pabakstīju lejup. Harijs acumirklī izskatījās atvieglots.

-    Es biju dušā, pirms braucu tev pakaļ…

-   Nē! Šis ir svaigas, čukstus iebildu. Un man liekas, es dzirdēju rosību.

-    Tur neviena nav, vilkacis iesmējās un, pāris soļos šķērsojis istabu, ar plašu vēzienu atvēra aizdomīgās durvis. Pārliecinies pati.

Uzmetusi viņam neuzticīgu skatienu, lēnām ietipināju guļamistabā. Tā tiešām bija tukša ja neskaita gigantiska izmēra gultu un drēbju skapi.

-    Atzīsties tu vienkārši meklēji ieganstu, lai ievilktu mani guļamistabā. Harijs pienāca no mugurpuses un apskāva mani. Atviegloti nopūtos un atbalstīju galvu uz viņa pleca.

-     Neglaimo sev, ar lūpām pieskāros viņa asajam, rugājiem noaugušajam vaigam. Es pati esmu pietiekams iegansts, man citi nav vajadzīgi.

-    Tur nu tev taisnība. Harijs notvēra manas lūpas ciešā, karstā skūpstā, liekot man uz mirkli apsvērt iespēju izlaist koncertu un uzreiz pāriet pie vakara interesantākās daļas. Cik jutu, ari vilkacim nebūtu iebildumu pret šādu plānu maiņu.

-    Varbūt braucam? Negribas nokavēt, tomēr atradu sevī gribasspēku atrauties un pavirzīties nostāk.

-     Protams, Harijs aizsmacis piekrita, bet viņa ķermeņa valoda liecināja par pretējo. Izgāju no guļamistabas, ar plaukstu it kā nejauši pieskardamās viņa gurniem, liekot vīrietim tikko jaušami notrīcēt.

Brauciens līdz Sapņu fabrikai pilsētas centrā atskurbināja un nedaudz atvēsināja manu iekarsušo prātu un ķermeni. Vakars vēl tikai sākās, un nebija iemesla steidzināt notikumus. Koncertā mēs ieradāmies ar stundas nokavēšanos, bet likās, ka nekas vēl nebija zaudēts, publika bija tikko sākusi iesilt un atraisīties. Gaisotne pustumšajās pagājušā gadsimta sākumā celtās stikla fabrikas telpās, kas nu jau vairāk nekā desmit gadus pildīja daudz izklaidējošāka rakstura funkcijas (šeit bieži tika organizēti dažādi kultūras pasākumi), bija atbrīvota un aizrautīga. Uz nelielās skatuves spēlēja trīs melnādaini mūziķi, apvienojot bungu, ģitāras un kontrabasa skaņas satraucošā un erotiskā melodijā. Skatītāji šūpojās līdzi tās ritmam ar dzērienu glāzēm rokās un nepārtrauktā plūsmā pārvietojās starp zāli un āra terasi, paredzētu pīpmaņiem. Tur starp biezajiem cigarešu un cigāru dūmiem gozējās mīksti dīvāni, kas tukši nestāvēja to iemītnieki gan nemitīgi mainījās.

Arī mēs drīz vien iekļāvāmies kopējā straumē, defilējot starp džeza ritmiem vēsajās iekštelpās un tveicīgo vasaras vakaru āra terasē. Atšķirībā no lielākās daļas apmeklētāju mēs reibām tikai no mūzikas un viens otra sabiedrības. Harijs bija pie stūres (vai ragiem, vai… kā to sauc motocikliem?), bet es izjutu lielāku kārdinājumu pēc piena kokteiļiem nekā alkohola. Manas izjūtas jau tā bija pārāk pilnas salda skurbuma, lai tās vēl papildinātu ar kādu dzērienu.

Skaļās un kaismīgās mūzikas dēļ sarunas īsti nevedās, toties mēs iztikām ar ķermeņa valodu. Tas, kurš apgalvo, ka deja ir vertikāls sekss, it nemaz nav kļūdījies. Pavedinošie, nejaušie pieskārieni pustumsā darīja savu, un jau drīz man šķita, ka esmu pārsātinājusies un gatava doties prom no ballītes.

Klau, varbūt braucam pie manis? nomurrāju Harijam pie auss, kad atkal bijām iznākuši ieelpot nakts gaisu un nedaudz atvēsināt sakarsušos prātus.

Viņš neko neatbildēja, tikai ar satumsušu skatienu ilgi noraudzījās manī.

Brauciens no Sapņu fabrikas līdz manām mājām aizņēma vien desmit minūtes, bet likās velkamies kā mūžība. Man gribējās pēc iespējas ātrāk nokļūt dzīvokļa četrās sienās, kur mēs varētu nodoties lietām, kas nav paredzētas apkārtējo skatieniem.

Lai arī uz moca jau jutos droši un pārliecināti, tomēr stingro tvērienu ap Harija augumu neatslābināju, tieši otrādi centos piekļaut tam pēc iespējas lielāku sava ķermeņa platību. Caur drēbēm varēju just viņa saspringumu pieaugam ar katru aizritošo mirkli un metru.

Patiesa atvieglojuma nopūta izlauzās no manām lūpām, kad beidzot nobremzējām pie mana mitekļa kāpņu telpas. Nolēcu no transportlīdzekļa kā kaķis no sakaitēta skārda jumta un, atbrīvojusies no ķiveres, pavedinoši izpurināju matus, ļaujot tiem noglāstīt manus kailos plecus. Caur skropstu apakšu manīju, kā Harijs vēro katru manu kustību uzmanīgi un saspringti, it kā baidoties zaudēt savaldību. Viņa seja likās sadrūmusi no saspīlējuma. Toties es zināju lielisku veidu, kā no tā atbrīvoties.

-    Ejam, pieliekusies viņam pie auss, nočukstēju, un mans dekoltē sniedza ieskatu nākamajā sērijā.

Harija žoklis krampjaini nokustējās, bet viņš pats palika sēžot uz moča. Khm… vīrietis, kurš vēlas, lai viņu iekaro. Pie velna tās feminisma idejas! Kas jādara, tas jādara! Atbalstījos ar ceļiem pret moci un, uzmetusi lūpu, iepletu acis nevainīgā aizvainojumā. Kā viņš iedrošinās man atteikt? Turklāt es aicināju tikai iedzert glāzi auksta piena!

Harijs ar vienu roku aptvēra manu vidukli un pievilka sev klāt, paslēpdams seju manos matos. Klusināts vaids izlauzās no viņa saspringušā krūškurvja un apmaldījās manās cirtās.

-   Tu mani traku padarīsi, viņš tikko dzirdami atzinās, ar lūpām kutinādams man kaklu.

-    Es zinu simt veidus, kā padarīt tevi vēl trakāku, ar mēles galiņu pieskāros viņa auss ļipiņai.

-     Par to nemaz nešaubos, jau atkal tas izskanēja kā vaids. Nedaudz atvirzījis mani nostāk, Harijs pieplaka manām lūpām kā tuksneša ceļinieks ūdens pudelei. Viņa elpa saldi smaržoja, bārdas rugāji raupji skāra ādu, bet mēle maigi uzmeklēja manējo. Tas nu bija par daudz!

Atbrīvojos no viņa svilinošajām lūpām un skavām, dažus soļus atkāpjoties.

-    Tu nāc? pametu galvu augšup, aicinot viņu pievienoties.

Man par šausmām, vilkacis lēnām, ar nožēlu, bet tajā pašā laikā apņēmīgi papurināja galvu. Vai ari tas man tikai izlikās? Pēc tāda skūpsta viņš atteiksies nākt pie manis?

-   Piedod, kaķīt, bet ne šovakar, viņš aizsmacis nočukstēja un tad steidzīgi piebilda, pamanījis vilšanos un apjukumu manā sejā. Tici man, es to gribētu vairāk par visu, bet… ne šovakar.

Kas tad nu?! Mēnešreizes sākušās, vai? Vai tā ir kaut kāda vilkaču štelle, par kuru vēl neesmu informēta? Piemēram, augoša mēness laikā nekāda seksa!

-    Skaidrs, caur sakostiem zobiem novilku, bet tad piespiedu sevi pasmaidīt, lai neļautu viņam apjaust mana sarūgtinājuma apmērus.

-   Kaķīt… viņš lūdzoši pastiepa pretī roku, bet es laikus atkāpos, neļaujot viņam pieskarties.

-    Nē, noliedzoši papurināju galvu. Viss ir kārtībā. Tev ir savi iemesli un nekas nav jāpaskaidro.

Jutu, kā acu kaktiņi sāk sūrstēt no aizturētām dusmu asarām. Pastiepos un iespiedu Harijam rokās savu ķiveri.

-     Varbūt vēl tiksimies, pēc iespējas vienaldzīgāk izgrūdu un, apgriezušies uz papēža, nozudu kāpņu telpā, nevēlēdamās klausīties vēl kaut kādus nesaprotamus aizbildinājumus.

8

Sestdienas rītā pēc pirmajām brokastīm man kaklā uzkūlās Elīna, čīkstēdama par Jūras svētkiem Ventspilī, lielisko laiku un neliešiem vīriešiem, kas to vien dara kā strādā. Vienā aspektā es viņai piekritu vīrieši bija nelieši. Kas attiecas uz Jūras svētkiem un lielisko laiku, nebiju tik pārliecināta. Tomēr desmit minūšu gara tirāde pa telefonu motivēja mani pietiekami, lai ātri apģērbtos, iemestu somā peldkostīmu un sauļošanās krēmu, lēktu mašīnā un trauktos pakaļ draudzenei.

Saule atkal līda vai no ādas laukā, lai iepriecinātu bālos, pa ziemu izvārdzinātos, ar D vitamīna trūkumu sirgstošos Latvijas iedzīvotājus. Protams, ne visi bija vienisprātis, ka vairāk nekā četras nedēļas nemitīga karstuma un pāris piles lietus ir lieliska pārmaiņa pēc lietainā, aukstā pavasara. Lauksaimniekiem bija savi argumenti, bet to izteikšana neko daudz nemainīja. Māmuļa daba šogad bija sarūpējusi sausu vasariņu.

Pilsētu ar nākotni gāza vai riņķī neskaitāmie viesu pūļi likās, šeit bija sabraukusi vai puse Latvijas. Mēs dabūjām krietni pariņķot pa pārpildītajām, bruģētajām ieliņām, pirms atradām vietu manai mazajai, sarkanajai bitītei.

Elīna nekavējās paziņot, ka viņa vēlas pašu lielāko saldējumu, kādu vien var atrast, un, ieziedušas no apģērba brīvās ķermeņa daļas ar sauļošanās krēmu (bezrūpīgām un nedrošām saules peldēm ir zināmi vecuma ierobežojumi, kurus mēs diemžēl bijām sasniegušas jau pirms laba laika), mēs devāmies kāruma meklējumos, lauzdamās cauri gaiši tērpto, priecīgo atpūtnieku gūzmai. Iekoptajos, ziediem rotātajos laukumos skanēja mūzika, bērni rotaļājās un dīca vecākiem saldumus. Ostas ielas promenādē pulcējās amatnieki no visām Latvijas malām. Šeit tirgoja svaigu kazas sieru no Zemgales, melno keramiku no Latgales, medus burciņas un vaska sveces no Vidzemes un, protams, mājās gatavotu saldējumu. Kopš manī bija aktivizējies divdabja gēns, garšas kārpiņas šķita mainījušās un, ja līdz šim es ciest nevarēju saldējumu, tad tagad tas bija kļuvis par manu mīļāko gardumu. Turklāt, jo treknāks un krējumaināks, jo labāk. Un vismaz pagaidām izskatījās, ka našķošanās nav atstājusi ilglaicīgas un negatīvas sekas uz manu figūru.

Apbruņojušās ar milzonīgu kalnu aukstā kāruma, mēs atradām brīvu vietiņu zālē ar skatu uz garām plūstošajiem cilvēku pūļiem un svētlaimīgi piesēdām saulītē, cenšoties ātrāk notiesāt kūstošo saldējumu.

Atbrīvotā gaisotne un labsajūta, ko sniedza aukstā un karstā apvienojums, lika man izkratīt sirdi draudzenei un izstāstīt vakardien piedzīvoto. Elīna par manu kurvīšu kolekcijas papildinājumu bija tikpat pārsteigta, cik es. Un mēs atkal vienojāmies kopējā secinājumā, ka vīrieši ir nelieši. Vienalga, vai nelietības cēlonis bija darbaholisms vai pārspīlēta šķīstība, tā pret sievietēm izturēties bija noziegums. Šeit mēs bijām divas izskatīgas, jaunas dāmas, kas izklaidēja viena otru tā vietā, lai baudītu pelnīto uzmanību no pretējā dzimuma puses. Tas tikai vēlreiz apliecināja, ka uz pasaules nav taisnības.

-    Klau, tev nav bail, ka tā ari paliksi bezbērnu vecmeitās? Elīna domīgi ievaicājās, noraugoties uz spiedzošajiem cilvēku mazuļiem, kas aizrautīgi šļakstījās pa strūklaku.

-    Nē, stingri noteicu. Man nav bail.

-    Tu negribi bērnus?

-    Nē, paldies par kūkām.

-    Kāpēc? draudzene likās patiesi pārsteigta.

-    Paskaties uz Mārdžu! Viņas dzīve ir pakārtota tam mazajam ķiparam. Es tā negribētu. Nu, vismaz pagaidām ne.

-    Es gan gribētu… Elīna sapņaini novilka.

-    Tu esi pārliecināta? Ar tādu vīrieti kā Saša? Kurš vairāk uzmanības velta darbam nekā jūsu attiecībām? Tu būtu viena ar bērnu, vērsu draudzenes uzmanību uz, manuprāt, svarīgāko apstākli.

-   Nē, tagad es esmu viena. Tad man būtu bērns. Elīnas balsi ieskanējās skumjas notis. Tas bija kaut kas lidz šim nedzirdēts. Izbrīnā pavēros parasti izteikumos tik skarbajā un emocionāli ieturētajā draudzenē.

-   Protams, tā nav mana darīšana, bet tādā gadījumā tev būtu jāatrod cits partneris. Tāds, kurš interesētos ne tikai par papīriem, bet ari par cilvēkiem, uzmanīgi ierunājos, baidīdamās aizskart vai aizvainot.

-    Jā, cits partneris, Elīna rūgti iesmējās un novērsās, uz mirkli paslēpdama seju manam skatienam. Mirkli pašņaukājusies, viņa atkal palūkojās mani, un vājuma mirklis šķita pagājis. Kā tad ar tevi pašu? Tagad, kopš tu esi… nu, izmainījusies, vai tas neapgrūtina… nu, vai tu vari tikties ar parastiem cilvēkiem?

-    Nezinu, godigi atbildēju un paraustīju plecus. Es pati līdz šim par to biju baidījusies domāt. Cik saprotu, divdabji drīkst veidot attiecības ar normālajiem, bet, kā tas reāli notiek, man grūti iedomāties. Filipu ķertu trieka, ja uzzinātu, ka es tagad reizi mēnesī pārvēršos par kaķi. Iedomājies, kā tas ietekmētu viņa karjeru!

Izbolīju acis pārspīlētās šausmās, liekot Elīnai iesmieties. Turklāt pārspīlēta bija tikai mana sejas izteiksme, savukārt bijušā drauga reakcija būtu tieši tāda, kā aprakstīju. Bet tas ir saprotams kurš normāls vīrietis gribētu sev tik spalvainu sievieti? Vai tad ne viņu dēļ mēs ar tik maniakālu uzcītību atbrīvojamies no liekā apmatojuma uz kājām un citām zonām?

-   Bet vai tad katra vīrieša sapnis nav seksīga kaķenīte? Manai juristei bija savi pretargumenti.

-Jā, bet ne tādu, kuras lielākais gardums ir Whiskas ar cāļa gabaliņiem un kura ik pa laikam atvemj spalvu kamolus.

-    Nu, bet kā tad ir ar to Hariju?

-    Es tev jau stāstīju tāds kurvītis! Gigantisks! īstens KURVIS! izpletu rokas, lai nodemonstrētu savu jaunieguvumu.

-    Bet varbūt tā ir kaut kāda starpsugu problēma? Vilki nedrīkst tikties ar citiem dzīvniekiem?

Aizdomīgi palūkojos draudzenē, meklējot viņas sejā izsmieklu, bet tā vietā atradu vien nopietnību un līdzjūtību. Tā ir ievietojam cilvēku kaut kādos pašu izdomātos rāmjos un tad brīnāmies, cik tālu esam no patiesības. Nekad nebiju gaidījusi šādu sapratni no Elīnas, ņemot vērā, cik bieži un aizrautīgi viņa vilka uz zoba Margaritu par tās aizraušanos ar fen šui, cigun, taiči utt.

-   Varbūt arī, domīgi piekritu, jo jāatzīst, ka pašai šāda doma nebija ienākusi prātā. Laikam būs jāaprunājas ar Laimas kundzi.

-    Domā, viņa zinās kāpēc Harijs atsakās ar tevi gulēt? tagad gan Elīnai paspruka smieklu spurkšķis. Es izbāzu mēli, izsakot viedokli par draudzenes attieksmi.

-     Bet tev taisnība aprunājies gan ar to samani. Varbūt ir kāda literatūra, kuru vari palasīt. Domāju, ir daudz dažādu knifiņu, kas tev vēl jāatkož. Un tu acīmredzot neesi ne pirmā, ne pēdējā, kas ir pakļauta šīm… pārmaiņām.

-    Jā, viņu ir daudz, piekrītoši palocīju galvu. Tikai es sapratu, ka esmu laikam īpaša. Tādā ziņā, ka kaķu starp divdabjiem nav īpaši daudz. Laimas kundze likās ļoti pārsteigta, tāpat kā tas vilkaču vadītājs. Protams, tas nav nekāds dižais mierinājums, bet vienalga kaut kā patīkami apzināties.

-    Tu esi izmainījusies, pēc neilgas pauzes Elīna piebilda. Un es domāju, ne tikai ārēji. Tu esi kļuvusi citāda.

Jautājoši pavēros draudzenē.

-    Nezinu, viņa mulsi nopūtās un sarauca degunu dziļās pārdomās. Tāda… mīlīgāka…?

-     Mīlīgāka? Tas bija pārsteigums! Līdz šim nebiju sevi uzskatījusi par īpaši skarbu cilvēku. Jā, man nepatika apskauties, pieskarties (es pat uz masāžām neeju), izrādīt emocijas. Tagad šī nepatika šķita mazinājusies. Šodien pat sevi pieķēru sarunas laikā pieturam Elīnu aiz elkoņa. Nekad iepriekš nebiju tā darījusi.

-     Jā, tu esi kļuvusi maigāka, pielaidīgāka. Kādreiz tu visu laiku īgņojies, nemitīgi šķendējies un biji gatava aizstāvēt savu viedokli pat tad, ja zināji, ka kļūdies. Tagad es tevi redzu nemitīgi smaidām, tev vienmēr ir labs garastāvoklis, tu vairs neizsakies tik kritiski. Draudzene pašķielēja uz mani. Piemēram, iepriekšējo Leo es nekad nebūtu pierunājusi atbraukt uz Ventspili. Tu būtu pasūtījusi mani trīs mājas tālāk, brīvdienās sēdētu istabā un gaustos par netaisnību, ko dzīve tev nodarījusi. Bet tagadējā Leo gatava braukt, darīt, priecāties… Protams, es pati neesmu nekāds saulstariņš. Salīdzinājumā ar Mārdžu esmu īsta kašķu vecene! Bet pat man citreiz bija grūti izturēt tavu mūžīgo negatīvismu. Savukārt tagad…

-    Labi, labi, pacēlu roku stopzīmē. Sapratu: tagad es esmu pats lieliskākais cilvēks uz pasaules un tu mani mīli!

-    Nu, varbūt tā gluži neteiktu… Elīna izbolīja acis un nodūra skatienu. Bet es viennozīmīgi uzskatu, ka, lai arī cik neticams un neizskaidrojams būtu notikušais ar tevi, tas katrā ziņā ir nācis tikai par labu.

-    Paldies, mīlulīt, no sirds pateicos, jo savādi biju vienisprātis ar draudzeni. Pagaidām pārmaiņas bija tikai uz pozitīvo pusi. Protams, bija grūtības, saistītas ar mēness ciklu, bet mums, sievietēm, tas nebija nekas jauns PMS, pēc PMS utt. Mēs jau izsenis esam bijušas cieši saistītas ar bālo spīdekli pie naksnīgajām debesīm. Pārmaiņas senajai saiknei bija tikai piešķīrušas jaunus papildu vaibstus.

-   Klau, man sāk šī burzma piegriezties, Elīna pārtrauca ieilgušo klusumu. Varbūt aizbraucam nopeldēties?

Domīgi saraucu degunu peldēšana nekad nav bijusi mana stiprā puse un pēdējā laikā ari ne mīļākā. Bet karstums un saule darīja savu.

-   Varam arī peldēties, negribīgi piekritu. Bet ne ilgi. Man ūdens ne pārāk patīk.

-     Pareizi! Galīgi aizmirsu! Kaķi taču ūdeni nemīl, draudzene iespurdzās. Sentimentālajai attiecību skaidrošanai bijām tikušas pāri tagad bija pienācis laiks kaķu jokiem.

Kā jau paredzēju, pludmales stāvvieta bija pārpildita ūdens cienītāju skaits pieauga proporcionāli āra temperatūrai. Tā kā šodien tā svārstījās ap grādiem trīsdesmit, tad pat salīgākie un pret ūdeni ieturētākie iedzīvotāji tērpās peldkostīmos un līksmi nodevās Baltijas jūras veldzei.

Pateicoties mana auto nelielajiem izmēriem, mums izdevās iespiesties brīvā laukumiņā starp diviem gigantiskiem džipiem. Nevilcinoties pametušas kondicionēto auto salonu, gatavojāmies ilgajam ceļam kāpās uz pludmali, kad iezvanījās Elīnas telefons. Spriežot pēc sejas izteiksmes, ko viņa veltīja tā displejam, zvanītājs bija Saša. Uzmetusi man vainīgu skatienu, draudzene atgāja dažus soļus nostāk, lai netraucēti nodotos pārrunām ar mīļoto, atstājot mani vienatnē uz soliņa baudām saules peldes. Šāda kavēšanās man bija pa prātam, jo nebūt nealku atdoties slapjajai substancei, ko sauca par ūdeni.

Pievēru acis un ļāvu prātam brīvi klaiņot, ieslīgstot vieglā snaudā. Apkārt bija dzirdamas atpūtnieku priecīgās čalas, nomierinošā jūras šalkoņa un attāls pērkons… pēdējais man lika atkal atvērt acis un neizpratnē paraudzīties nekaunīgi zilajās, skaidrajās debesis. No mākoņiem nebija ne miņas, bet troksnis vēstīja par tuvojošos negaisu.

Un tad aiz līkuma parādījās tie dzelzs rumaki, tikko izsprukuši no elles, desmit melni, spīdīgi motocikli, izplatīdami skaņu, kas atgādināja mostošos vulkānu. Es paslējos augstāk un uzmanīgāk palūkojos uz braucējiem. Lai ari sejas sedza ķiveres, viens stāvs šķita aizdomīgi pazīstams. Muskuļots augums, brūni nosauļotas rokas, tumši zili džinsi un balts T krekls tas, protams, varēja būt kāds cits, bet mana priekšnojauta teica, ka tur brauc mana kurvīša iepriekšējais īpašnieks.

Es pielēcu no soliņa kā lapsenes dzelta un izmisīgi paraudzījos Elīnas virzienā. Draudzene vēl joprojām, aizrautīgi žestikulējot, klaiņoja starp mašīnām, pie auss piespiedusi mobilās saziņas ierīci. Izķeksēju no somas saulesbrilles un uzsēdināju tās uz deguna, pāris soļos panācu Elīnu un, satvērusi aiz elkoņa, vilku atpakaļ uz auto. Viņa neizpratnē paraudzījās manī, bet laimīgā kārtā nesāka spirināties pretī un samērā raiti sekoja. Mēs jau bijām gandrīz nokļuvušas līdz Mini, kad tumša ēna aizšķērsoja ceļu.

-    Leo! Tu neteici, ka šodien brauksi uz Ventspili!

Viņa motocikls traucēja man aizsniegt durvis un atvērt tās. Nikni pavēros braucējā, kurš nesteidzīgi pogāja vaļā ķiveri.

-     Neatceros, ka tu būtu vaicājis, pēc iespējas mierīgāk atteicu, atlaižot draudzenes elkoni. Elīna ziņkāri paraudzījās mūsos, bet tad viņas sarunbiedrs laikam izteica ko jaunu, nedzirdētu, kas acumirklī piesaistīja viņas uzmanību telefonam. Izklaidīgi pamājusi Harijam, rūdītā nodevēja dažus soļus atkāpās, atstājot mūs divatā. Man bija jāsaņem viss gribasspēks dūrē, lai nesakrustotu rokas uz krūtīm un neieņemtu aizsardzības pozu. Tā vietā paslēpu rokas džinsu svārku kabatās un, apgājusi motociklu, atspiedos pret mašīnas sānu, lai jau nākamajā mirklī, neganti lamājoties, atlēktu no tā nost. Saule bija sakarsējusi metālu līdz čūkstēšanas pakāpei.

Tikmēr Harijs bija atbrīvojies no galvassegas un tagad raudzījās manī izspūris un laimīgi smaidīgs.

-    Mēs šorīt ar džekiem savācāmies, izdomājām atlaist līdz šejienei. Tagad nopeldēsimies un atpakaļ uz Rīgu. Ko jūs? Paliksiet uz nakts balli? viņš vāvuļoja, it kā vakarnakt nebūtu ietriecis man dunci sirdī.

-   Nezinu, varbūt ari, spītīgi atteicu, lai gan pirms tam par balli nebija ne mazākās domas.

-    Varbūt labāk brauc mājās? Citādi es uztraukšos par tevi. Harija sacītais izsita mani no līdzsvara. Ko man tagad atbildēt? Sūtīt viņu pie velna, priecāties, ka kāds par mani rūpējas, vai uzprasīties uz nākamo randiņu? Es izvēlējos klusēšanas taktiku.

Harijs pār plecu palūkojās uz biedriem, kas netālu novietoja močus un tagad gaidīja viņu. Starp braucējiem pamanīju rudmataino vilkaci, ko biju satikusi Jāņu pasākumā Kolkā. Arī Rego šķita mani pazīstam un pacēla roku sveicienam. Es pieklājīgi palocīju galvu un atkal pievērsos nerunīgajam sarunbiedram.

-    Tevi gaida, norādīju uz motociklistiem.

-    Nekas, pagaidīs. Harijs attrauca, laimīgais smaids bija kaut kur nozudis. Viņš nokāpa no moca un apstājās līdzās, aizēnodams mani ar savu vareno augumu. Nogaidoši paraudzījos augšup viņam sejā.

-    Kaķīt, nedusmo par vakardienu, viņš klusu iesāka, bet balsī nebija ne miņas no atvainošanās, tā drīzāk izklausījās pēc pavēles. Man ir savi iemesli…

-    Tā ir kaut kāda starpsugu padarīšana? pārtraucu viņu pusvārdā, skaļi pauzdama Elīnas ideju. Vilki nedrīkst tikties ar kaķiem?

Harija skatiens iemirdzējās, un, mirkli centies apvaldīties, viņš ļāvās smieklu lēkmei. Nedaudz nomierinājies, vilkacis apskāva manus plecus un pievilka sev klāt. Es būtu pretojusies, bet no viņa starojošais spēks pat neļāva mēģināt.

-    Nē, tā nav starpsugu padarīšana, viņš klusi nosmējās man pie auss. Man liekas, es esmu tevī iemīlējies.

Šie vārdi izšāvās man cauri kā zibens spēriens. Un gluži kā pēc elektrības lādiņa mans ķermenis reaģēja, elpa aprāvās, kājas kļuva aukstas, bet krūtīs uzsprāga karstuma vilnis. Man sagriezās galva, un, lai nenokristu, es ar pieri atbalstījos pret viņa plecu. Harijs atsaucīgi apķēra mani ciešāk, sniedzot atbalstu, kas pirms mirkļa vēl būtu bijis nevēlams.

Nezināju, ko teikt, tāpēc jau atkal izmantoju savu iecienīto klusēšanas taktiku.

Harijs atglauda manus matus no sejas un piespieda lūpas pie deniņiem.

-    Tāpēc, kaķīt, es lūdzu tevi brauc šovakar mājās. Tu tikai nesen esi pievienojusies mums. Ir tik daudz lietu, ko vēl nezini… viņš čukstēja, neatraudams lūpas no manas pieres, ar karsto elpu kutinādams ādu.

-    Bet es esmu ātrāka un spēcīgāka nekā jebkad. Kas ar mani var notikt? bezmērķīgi iebildu, jau tagad zinot, ka, par spīti dusmām, ko vēl nesen jutu, visticamāk, paklausīšu šim savādajam lūgumam, kas robežojās ar brīdinājumu.

-    Līdz ar pārmaiņām ne tikai tu esi kļuvusi citāda, bet ari draudi ir mainījušies. Harija balsī līdzās maigumam bija parādījies kaut kas ass un raupjš.

-    Es nezinu… iesāku teikt, bet ass svilpiens pārtrauca manu iesākto domu gaitu motociklisti bija kļuvuši nemierīgi. Harijs atlaida apskāvienu un soli atkāpās. Viņa sejā bija atgriezies puiciskais, nerātnais smaids, padarīdams viņu jaunāku par saviem gadiem.

-    Kad nokļūsi mājās, piezvani! piemiedzis ar aci, viņš uzlēca mocim mugurā un aizducināja pie saviem biedriem.

-    Klau. Elīna bija pienākusi man no mugurpuses un uzlika roku uz pleca, liekot izbīlī salēkties. Viņas pieskāriens atsauca mani realitātē. Pamanījusi apjukumu manā sejā, draudzene bažīgi savilka uzacis.

-    Viss kārtībā?

-   Jā, nevilšus noskurinājos, cenšoties atbrīvoties no Harija klātbūtnes izraisītā skurbuma. Un tev?

-    Ne gluži, viņa kaunīgi nolieca galvu. Es runāju ar Sašu…

-    Tā es sapratu.

-   Tev nekas nebūtu pretī, ja mēs tagad brauktu mājās? Protams, ja tomēr gribi iet peldēties…

-   Nē, nekas, pārtraucu draudzeni un uzmanīgāk pavēros viņā kaut kas bija atgadījies. Varam braukt uzreiz, bet vai esi pārliecināta, ka viss ir kārtībā? Varbūt varu tev kaut kā palīdzēt?

-     Nē. Elīna nosmējās un neticigi pašūpoja galvu. Ja nu vienīgi vari mani apsveikt Saša mani tikko bildināja.

-    Un ko tu atbildēji? aizturēju elpu, jau nojaušot atbildi, kas tagad lieliem neona burtiem bija rakstīta draudzenes mirdzošajās acīs.

-    Uzmini nu!

Dienas gāja, darba nedēļa ritēja saspringtā ritmā, un es pavisam būtu aizmirsusi par tuvojošos pilnmēnesi, ja vien kolēģes nesāktu apspriest mēness fāzes un ar tām saistītās atslodzes dienas. Protams, man nebija ne mazākās nojausmas, kā varētu norisināties otra pārvēršanās, bet, tā kā šoreiz zīmīgais datums iekrita pirmdienā un otrdienā, tad drošības labad aizrakstīju Viktorijai e-pastu, ka šīs dienas paņemšu brīvas (man vēl bija neizmantots atvaļinājums no iepriekšējā gada). Vika, pilnībā pārzinot manu situāciju, bez liekām pārrunām piekrita. Nedēļas nogali pirms pilnmēness es pavadīju ļoti lietderīgi sauļojoties. Pēdējā laikā tā bija kļuvusi par manu iemīļotāko nodarbi, un gan sestdien, gan svētdien kopā ar pārējiem rīdziniekiem es vienotā straumē devos ārpus pilsētas, lai baudītu ultravioletos starus Garciema pludmalē. Tā man bija iemīļota vieta plata un smilšaina, ar nelielām kāpām un zāļu puduriem, aiz kuriem noslēpties no ziņkārīgiem skatieniem. Biju apbruņojusies ar iedeguma krēmu, nelielu aukstumsomu un tajā droši noglabātām ūdens pudelēm un sviestmaizēm, kā arī lielisku lasāmvielu Ošo Apskaidrības ABC. Agrāk nebiju filozofiska rakstura grāmatu piekritēja, tomēr tagad, kad viss bija tik ļoti sapinies un sagriezies kājām gaisā, es izjutu akūtu nepieciešamību pēc gudru, zinošu cilvēku viedokļiem. Vienkāršā un vieglā valoda, kādā šis indiešu gudrais stāstīja par dzīves patiesībām, ļāva man palūkoties uz savām grūtībām ar mazāku saspringumu. Nenovēršamais bija noticis, es vairs nebiju cilvēks. Un tagad man bija jāiemācās sadzīvot ar šo jauno būtni. Turklāt pēc iespējas ātrāk.

Nedēļas laikā vairākkārt apsvēru piezvanīt Laimas kundzei. Jutu, ka manās zināšanās par divdabjiem ir lieli, būtiski robi. Tomēr vilcinājos tos aizpildīt. It kā daļa no manis vēlētos novilcināt brīdi, kad nāksies akceptēt jaunās izmaiņas. Pati šamane nezvanīja laikam vēlējās ļaut man pašai izlemt. Arī no mana jaunā četrkājainā drauga ziņu nebija. Atgriezusies mājās no Ventspils, es izvēlējos kompromisu un aizsūtīju īsziņu, pavēstot, ka esmu atpakaļ Rīgā. Lepnums neļāva piezvanīt. Nezinu, kādi apstākļi ierobežoja Hariju, jo viņa zvanu tā ari nesagaidiju. Pēc negaidītās atzīšanās mīlestībā man likās tikai loģiski un pašsaprotami, ka viņš būs tas, kas spers pirmo saziņas soli. Tomēr es kļūdījos pagāja vesela nedēļa, līdz sagaidīju nozīmīgo zvanu.

Tas bija pirmdienas rīts; es tikko biju atgriezusies no skrējiena, nodušojusies un kopā ar Facebook un atlaižu portālu jaunumiem baudiju rīta kafiju un kruasānu. Pulksten pusastoņos, it kā nekas nebūtu bijis un tas būtu pašsaprotami, ka vairs neguļu, Harijs piezvanīja.

-    Labrīt, kaķit!

-     Labrīt, vēl nedaudz vēsāks tonis varētu izraisīt angīnu.

-    Ceru, tu neesi aizmirsusi, kas šovakar gaidāms? Harijs mundri turpināja, nelikdamies ne zinis par manu Sniega karalienes cienīgo attieksmi.

-    Pilnmēness, necentos izlikties, ka nesaprotu, par ko ir runa.

-    Un kādi plāni?

-    Kādā ziņā?

-    Ko darīsi šovakar? Kur skriesi?

Pat papildjautājumi neieviesa skaidrību. Ko gan tādu es varētu šovakar darīt, ja ne sēdēt aukstā dušā?

-    Man šī ir otrā reize…

-    Nebūs tik traki kā pirmajā, Harijs pārtrauca mani pusvārdā. Par to vari neuztraukties. Tāpēc gribēju uzaicināt tevi pievienoties mums. Šovakar pulcējamies Ulda Mežmafos. Ko teiksi?

-    Klau, es tiešām nezinu…

-   Tieši tāpēc! Starp savējiem drošāk, tici man! Harijs izklausījās pārliecināts.

Mirkli apsvēru savas iespējas mocīties vienatnē vai Laimas kundzes kompānijā, vai vesela bara svešinieku uzmanības centrā? Kārdinoša izvēle…

-    Harij… iesāku, bet nepabeidzu.

-     Būšu tev pakaļ ap astoņiem. Neaizmirsti paņemt rezerves drēbes gadījumam, ja nu kas. Līdz vakaram!

Pirms paspēju iebilst, Harijs jau nolika klausuli. Acīmredzot tas bija izlemts.

No jauna iezvanījās telefons, bet šoreiz komunikāciju meklējošais bija cits.

-    Labrīt, Leonīda! Ceru, ka nepamodināju? Laimas kundze izklausījās mundra un aizgrābti priecīga.

-    Nē, ko jūs! Es jau sen nomodā.

-    Lieliski! Vai zini, kas šovakar?

-    Pilnmēness. Mani pārņēma dйjа vu.

-    Tieši tā! Vai esi tam gatava? Uz cikiem man piekāpt?

-   Vai, Laimas kundze, tas gan šoreiz nebūs nepieciešams! Es šovakar braukšu uz Mežmaļiem pie Ulda Erdberga.

-   Tu skriesi ar vilkačiem? šamane izklausījās patīkami pārsteigta. Tās ir lieliskas ziņas! Nu, tad izpriecājies, kā nākas! Es rīt pēcpusdienā tev piezvanīšu izstāstīsi, kā gāja.

-    Protams, protams! augstsirdīgi apsolīju. Es tikai gribēju vaicāt varbūt varat pastāstīt, kas mani sagaida otrajā reizē?

-    Nu, cik es zinu, tad otrā esot vieglāka par pirmo. Bet man tiešām grūti spriest. Esmu redzējusi dažādas reakcijas citiem ir bijuši tādi paši nelabumi, bet citi tiek cauri ļoti viegli. To nav iespējams paredzēt. Bet katrā ziņā tik smagas kā pirmajā pilnmēnesī pārmaiņas vairs nekad nebūs. Bet neuztraucies, Uldis un viņa biedri ir pieredzējuši. Tu būsi drošās rokās.

-    Es tā ceru, šaubīgi nomurmināju. Ja vien pati justos kaut uz pusi tik pārliecināta kā Laimas kundze.

-    Būs labi! Tici man! šamane priecīgi novīteroja. Jau otro reizi šodien mani lūdza uzticēties.

-     It kā man būtu izvēle, tikpat līksmi atvidžināju pretī.

Kā jau solījis, tieši astoņos Harijs ieradās man pakaļ. Šoreiz mans princis bija atjājis nevis dzelzs rumakā, bet pavisam ikdienišķā un neinteresantā karietē. Melnā krāsa laikam bija viņa mīļākā, jo agresīvais, ar plēsīga zvēra skatienu apveltītais BMW bija tieši tāds. Auto mirdzēja un laistījās, radot aizdomas, ka tā īpašnieks pirms tam iegriezies mazgātavā, lai savam mīlulim nospodrinātu purniņu.

-   Kur tad mocis? tas bija pirmais, ko pajautāju, iekārtojusies baltajā ādas sēdeklī līdzās šoferim.

-   Atpūšas, viņš īsi atbildēja ar puicisku smaidu. Kas ir āķis lūpā?

-    Nu, nebija nekādas vainas, uzspēlētā vienaldzībā paraustīju plecus. Ja godīgi, es tiešām biju nedaudz vīlusies, ka elpu aizraujošais brauciens šoreiz izpaliks.

-    Nekas, būs jau vēl citas reizes, Harijs samierinoši piebilda un pieliecās man tuvāk, pastiepdams pretī vaigu. Es neizpratnē pavēros viņā.

-    Un buča?

-   Diedelnieks, neapmierināti noburkšķēju, bet paklausīgi piespiedu lūpas viņa gludi skūtajam vaigam, kas smaržoja pēc jūras un kaut kā salda.

-   Gribēju vaicāt: kā tev pagāja pirmā reize? viņš apjautājās, kad uzsākām braukt.

-    Kura?

-    Pilnmēness, kaķīt, pilnmēness. Tā cita pirmā reize mani pagaidām neinteresē.

-    Bet kādreiz interesēs?

-    Šaubos, viņš šķelmīgi nosmējās, uzlikdams roku man uz ceļa. Tās izstarotais karstums apsvilināja ādu pat caur džinsiem.

-     Godīgi sakot, bija smagi, atgriezos pie sākotnējā jautājuma, lai novērstu domas no tā, ko vēl ar šo plaukstu varētu izdarīt.

-    Karstumi, krampji vai samaņas zudums?

-   Viss augstāk minētais, negribēju iedziļināties detaļās, kuras atceroties vien uzmetās zosāda.

-   Nebaidies, šoreiz nebūs tik ļauni. Otrā reize nekad nav tāda kā pirmā.

-   Apsoli? šaubīgi nomurmināju un palūkojos pa sānu logu uz garām slīdošo ainavu.

-    Apsolu, Harijs, ne mirkli nevilcinoties, atsaucās. Ar katru nākamo kļūs aizvien vieglāk. Tāpat arī ar jaunu mēnesi. Pirmais tukšinieks ir smags, bet pēc tam pierod. Zini jau, ko sagaidīt, līdz ar to nav tik ļoti bail. Atceros, man pirmajā reizē arī likās, ka nomiršu. Tagad tas šķiet tik sen. Gluži it kā būtu noticis ar kādu citu. Pieradums jau izveidojies.

-    Saki: bet tagad, kad pārvērties par vilku, tu joprojām paliec tu pats? Nu, es domāju vai tu sevi turpini apzināties kā Hariju? Vai tomēr tās ir dzīvnieka domas? Un vispār-vai dzīvnieki domā? sadūšojos uzdot jautājumu, kas jau labu laiku nedeva man mieru.

-    Gan tā, gan tā. Kad esmu otrā ādā, es saprotu nē, drīzāk atceros, kas esmu, kā mani sauc. Bet tas paliek otrā plānā. Kļūst mazsvarīgi. Tad visas sajūtas un domas ir tādas vienkāršas, parastas. Gribas ēst, zāle ir slapja, jāatrod ūdens un tamlīdzīgi.

-    Bet vai citus tu pazīsti? Nu, savus biedrus, citus cilvēkus?

-    Jā, protams! Bet tajā pašā laikā, kad redzu, piemēram, Uldi, es nedomāju par viņu kā par cilvēku. Drīzāk es nedomāju par viņu vispār. Tas ir apmēram tā re, kur vecais, jāskrien pakaļ, ejam medībās, netrāpīties šim ceļā… es apzinos, ka viņš ir līdzās, bet tas ari viss.

-Jūs ejat medībās? Tas darīja mani bažīgu. Pirms tam nebiju aizdomājusies, kas notiek ar pamatinstinktiem ēst, vairoties, aizsargāties tad, kad pārvēršamies par dzīvniekiem.

-     Retu reizi, Harijs papurināja galvu. Ja ir kādas svinības kādam dzimšanas diena iekrīt vai citi svētki. Tad jā. Bet lielākoties cenšamies paēst jau pirms tam. Ja vēders pilns, tad skriet pakaļ kādai stirnai un, iespējams, dabūt ar ragiem pa ribām negribas. Turklāt, ja ēd otrā ādā, tad nākamajā rītā ir tāda sajūta, it kā paģiras būtu. Nu, vismaz mūsu barā tā ir.

-    Ir ari citi bari? Tas man bija jaunums.

-    Protams! Latvijā gan esam vienīgie, bet kaimiņos ir vēl trīs bari divi Lietuvā un viens Igaunijā. Baltkrievijā un Krievijā arī esot, bet ne tik tuvu mūsu robežām, lai mēs būtu tikušies. Ar baltiešiem gan ik pa laikam rīkojam kopīgus pasākumus.

Man trūka vārdu. Klausoties Harijā, varēja nodomāt, ka viņš stāsta par kāda liela uzņēmuma korporatīvajiem pasākumiem darbinieki no tirdzniecības filiālēm Baltijas valstīs reizi gadā satiekas, lai apmainītos ar pieredzi, padalītos ar pārdošanas rezultātiem un kopīgi atpūstos.

-   Nu, bet kā ir ar citiem dzīvniekiem? Cik saprotu, ir ne tikai vilki, bet ari citi… nu, piemēram, kaķi.

-    Par citiem neko nezinu. Tu esi otrā citas sugas pārstāve, ko sastopu, viņš palūkojās manī un pasmaidīja. Vēl es pazinu vienu mežacūku, bet džeku pagājušā ziemā nošāva. Mednieki.

-    Nopietni? no šausmām nobālēju, iedomājoties tik briesmīgu likteni. Harijs skaļi iesmējās:

-     Nopietni, bet nebaidies tas bija Latgalē. Tur nav jābūt divdabim, lai dabūtu vai nu lodi ribās, vai ar mietu pa galvu.

Šinī brīdī sapratu, ka strauji jāmaina sarunas tēma. Vienam vakaram man pietika uztraukumu, lai tagad vēl klausītos šādus šausmu stāstus. Harijs uztvēra manu noskaņojumu un vairs neatgriezās pie divdabju dzīves smalkumu iztirzāšanas. Ta vietā mēs apspriedām laikapstākļus, Latvijas ekonomikas izaugsmes iespējas, noskaidrojām, ka Rīga ir tiešām maza pilsēta, jo mums atradās vismaz divi kopīgi paziņas, un, iespējams, mēs kādreiz bijām tikušies vienā pasākumā, kurā tika prezentēts jauns degvīna kokteilis, bet, tā kā mums abiem šis produkts bija gājis pie sirds, atmiņas par tā vakara notikumiem bija diezgan neskaidras un mēs nevarējām būt pārliecināti.

Laiks pagāja nemanot, un līdz ar pēdējiem sārtajiem saules stariem Harija vadītais auto ieripoja vilkaču apvienības vadītāja pagalmā, kurā jau bija sabraukuši vairāk nekā desmit citi transportlīdzekļi šeit bija gan mašīnas, gan motocikli un pat daži velosipēdi. To īpašniekus gan tuvumā nemanīja, bet aiz mājas bija jaušama rosība no turienes skanēja balsis, smiekli un mūzika, kā ari plūda gards ceptas gaļas aromāts.

-     Iesim. Harijs paņēma manu somu un, satvēris aiz rokas, veda uz mājas pusi. Piepeši es vairs nebiju pārliecināta, ka tā bija laba doma šovakar pievienoties vilku baram. Un mana nojauta apstiprinājās. Pirms mēs paspējām sasniegt mājas kāpnes, durvīs parādījās ražens augums un aizšķērsoja mums ceļu. Nolēcis pa pakāpieniem, Rego nostājās līdzās Harijam, apveltīdams viņu ar niknu skatienu.

-   Tu esi pie pilna prāta? viņš nikni norūca caur sakostiem zobiem. Kāpēc tu viņu atvedi uz šejieni?

-    Vecīt, atslābsti, Harijs norūca pretī, tikai viņa balsi atslābumu nemanīja. Sastinguši gluži kā divi kauslīgi suņi pirms villošanās, vīrieši veltīja viens otram iznīcinošus skatienus.

-    Klau, es varu arī braukt prom, iejaucos pa vidu, ar īkšķi norādot uz ceļu, pa kuru tikko piebraucām. Skanēja jau, protams, lepni ņemot vērā, ka mans braucamrīks bija palicis Rīgā.

Mana replika palika bez uzmanības. Tā vietā mans pavadonis un viņa pretinieks turpināja galināt viens otru ar skatieniem.

-    Vecais pats atļāva. Viņam iebildumu nav. Tā ka nedomāju, ka tev ir tiesības sprēgāt. Harijs draudīgi paspēra soli tuvāk rudmatim, neatlaizdams manu roku. Gluži kā nopērts kucēns es vilkos pakaļ.

-    Gaidi, beidzot Rego ierunājās un, veltījis vēl vienu briesmīgu skatienu Harijam, pagriezās un nozuda atpakaļ mājā.

-    Harij, es tiešām negribu sagādāt problēmas… steidzīgi iesāku, vēlēdamās tikt pēc iespējas ātrāk prom no šejienes.

-   Kaķīt, vilkacis ar smaidu pievērsās man un mierinoši apskāva ap pleciem. Tu no tā trakā suņa sabijies? Rego rej, bet nekož. Viņam ir savi tarakāni galvā. Neņem vērā!

-     Nezinu gan… bailīgi novilku, ar prieku razdama patvērumu Harija apskāvienā. Viņš izskatījās diezgan nopietns. Rego ir Ulda vietnieks?

-Jā, tā varētu teikt, mirkli padomājis, Harijs piekrita. Un tur tas suns ir arī aprakts. Rego domā, ka pēc tam, kad Uldis atkāpsies, vadītāja amats tiks viņam. Bet uz to viņš var necerēt. Vecais ir sīksts, un nedomāju, ka tuvākajā laikā ies pensijā.

-    Vai tad barveži jums nav uz mūžu?

-   It kā jau ir, bet parasti vecie atkāpjas paši, kad jau sāk kļūt pārāk grūti.

-    Nu un nākamie barveži kā tie tiek izvēlēti?

-    Par nākamo parasti kļūst vai nu vietnieks, vai kāds cits, ko bars atbalsta.

-Jūs kaujaties ari?

-    Dažreiz. Harijs paraustīja plecus. Gadās ari tā. Ja nevar citādi vienoties. Piemēram, Uldim vajadzēja kauties. Tas otrs džeks negribēja ar labu padoties, jo Uldi atbalstīja daļa no bara un viņš pat nebija vietnieks vecajam barvedim.

-    Kas notika ar iepriekšējo? Viņš atkāpās pats vai viņu nometa?

-    Ingemārs nomira. Viņu saplosīja lācis.

-    Kā tad tā?

-     Muļķīgs negadījums. Viņš dikti mīlēja medības parastās, ar bisi. Nu, un vienreiz ar savu medību kolektīva biedru sēdējuši slēpnī, mežā. Ingemārs aizgājis uz krūmiņiem, un tur viņu ar pusnolaistām biksēm pārsteigusi lācene. Nositusi ar vienu ķepas sitienu. Varbūt sajuta vilka smaku, varbūt mazuļus aizstāvēja… Kas to lai zina?

-    Un tad Uldi ievēlēja par nākamo barvedi?

-    Jā, tas bija pirms gadiem piecpadsmit… es vēl tad galīgais puišelis biju. Pirmo reizi redzēju, kā mūsējie kaujas. Baisais skats… No tā otra džeka nekas daudz nepalika pāri. Harijs domīgi novilka. Uldis ir sīksts. Tā ka Rego var necerēt uz viņa amatu tuvā nākotnē.

-    Kādi viesi! dobjš baritons noducināja pāri pagalmam. Uldis bija iznācis apsveicināties un staroja neviltotā priekā. Dažus soļus aiz viņa, drūms kā negaisa mākonis, vilkās Rego.

-     Sveicināti, atraisījos no Harija un smaidīdama pastiepu roku sveicienā. Vecais jūras vilks nelikās to redzam un tā vietā tēvišķi apskāva mani.

-   Prieks tevi šovakar redzēt, viņš satvēra mani aiz pleciem un atvirzīja nedaudz nostāk, lai palūkotos sejā. Tas ir liels gods mūsu baram, ka cits zvērdabis izrāda uzticēšanos un pievienojas pilnmēness skrējienam. No sirds ceru, ka izbaudīsi šo vakaru un būsi biežs ciemiņš mūsu vidū.

-    Paldies! Jūtos pagodināta, ka ļaujat skriet ar jums, tikpat svinīgi apliecināju.

-    Ko nu, ko nu, Uldis atmeta ar roku un plati pasmaidīja. Domāju, tu pēc garā ceļa būsi sagurusi; ja vēlies, otrā stāvā ir sagatavota istaba tev. Vari nedaudz atlaisties, atpūsties. Skrējiens sāksies pēc stundas, ap pusnakti.

Mājiens bija skaidrs nemaisīties pa kājām.

-    Uldi, varbūt labāk iepazīstināt Leo ar pārējiem biedriem? Lai vēlāk nav pārsteigumu? Harijs iejaucās pa vidu.

Rudmatis Rego savilka seju sāpjpilnā grimasē, it kā kāds būtu viņam iebakstījis ar nokaitētu krāsns kruķi.

-     Tev taisnība, mirkli padomājis, vecais barvedis atzina. Rego, pavadi meiteni. Mani ir daži vārdi pārmijami ar šo te jaunekli.

Iedrošinoši uzsmaidījis, Harijs atstāja mani vienatnē ar neapmierināto Rego un kopā ar Uldi nozuda aiz mājas stūra.

-    Ejam, rudmatis strupi norēja, ar galvas mājienu norādot, lai sekoju viņam. Man nebija citas izvēles kā vien vilkties viņam pa pēdām. Ar šausmām iedomājos, kas mani sagaida tikšanās ar baru vilku, kas it nemaz nav priecīgi par svešinieci viņu vidū.

Aiz mājas, no kurienes vējš līdz šim bija nesis satrauktas čalas un ēdiena smaržu, skatienam atklājās tipiska piknika aina. Pļavas vidū bija sakurts ugunskurs, salikti gari galdi ar krēsliem, un pie šiem galdiem smējās, ēda un tērzēja pavisam parasta izskata ļaudis. Kopumā te bija kādi četrdesmit cilvēki. Dažus es pazinu no pasākuma Kolkā, bet lielākā daļa bija sveši. Sadalījušies nelielās kompānijās, cilvēki, apveltīti ar divām dabām, mielojās ar ceptu gaļu, dzēra kvasu un pļāpāja par gluži ikdienišķām lietām. Dzirdēju aprautus sarunas fragmentus par premjera finanšu politiku un gaidāmo referendumu. Tas it nemaz neizskatījās pēc vilkaču saieta pilnmēness naktī.

Nostājies garā galda galā, Rego skaļi nokrekšķējās, pievērsdams sev piknikotāju uzmanību. Es turējos dažus soļus iepakaļ, nezinādama, ko gaidīt.

-   Draugi, šovakar mums ir neparasts ciemiņš, rudmatis iesāka, un pļavā acumirklī iestājās pilnīgs klusums, visu acu skatieniem pievēršoties viņa iespaidīgajam stāvam.

Bija jāatzīst, ka Rego izskatās autoritatīvi, un bija jaušams, ka barā viņš bauda cieņu un atbalstu.

-     Leonīda, vai tu, lūdzu, nepanāktu šurp? nepagriezies pret mani, Rego izstiepa roku sāņus, norādot, kur man jānostājas. Normālos apstākļos es būtu iebildusi pret šādu izturēšanos, bet tagad mani bija pārņēmušas neizskaidrojamas, dzīvnieciskas bailes, un gluži kā labi dresēts mērkaķītis, ne vārda nebilzdama, es ieņēmu vietu līdzās Ulda vietniekam.

-    Šī ir Leo. Viņa šonakt skries ar mums, Rego, nepalūkodamies manī, turpināja. Ir divi apstākļi, kāpēc vēlos pievērst jūsu uzmanību šai sievietei. Pirmkārt, šis ir tikai viņas otrais pilnmēness…

No klātesošajiem atskanēja līdzjūtīga murdoņa, un skatieni tagad pievērsās man ar neslēptu ziņkārību.

-    Un otrs viņa nav vilks. Leonīda ir kaķis. Parastais mājas kaķis, rudmatis pēdējos vārdus gluži vai izspļāva, liekot man sajust vajadzību attaisnoties.

-    Nu, ne gluži, bikli iebildu. Man ir šķirne. Es esmu Burmas kaķis.

Ja līdz ar Rego paziņojumu gaisotne bija kļuvusi naidīga, tad manis sacītais izraisīja smieklu jūru, liekot negatīvismam izgarot.

-    Burmas kaķis, rudmatis neticīgi atkārtoja un pirmo reizi pagriezās, lai manī paraudzītos. Viņa zilais skatiens pustumsā mirdzēja ledaini auksts.

-    Mums vajag smaku, vecs vīrs man līdzās uzrunāja Rego. Lai nesanāk šmuce.

-    Protams, Ulda vietnieks negribīgi piekrita un atkal vērsās pie pārējā bara: Leo tagad pieies pie katra no jums, lai jūs varētu sajust un atcerēties viņas smaržas zīmogu.

Neticīgi pavēros Rego viņš tiešām nejokoja? Man būs jāļauj sevi apostīt?

Uz priekšu, viņš pastiepa roku un ar pašiem pirkstu galiem pagrūda mani, it kā nevēlēdamies nosmērēties. Tas ir tevis pašas labā.

Jutu, kā pazemojuma asaras meklē izeju, bet sakodu zobus un dziļi ieelpoju caur degunu, pavēlot sev nomierināties. Negrasījos zaudēt pēdējās lepnuma paliekas un sākt raudāt visu šo naidīgi noskaņoto suņu priekšā. Mana kļūda bija tā, ka ļāvu Harijam sevi šajā pasākumā ievilkt, nepadomājot līdz galam. Tagad par to bija jāmaksā. Un, lai arī mana vienīgā vēlme patlaban bija apgriezties uz papēža un, augstu kājas cilājot, doties prom, nolēmu nepadoties un izturēt pārbaudījumu līdz galam. Uzlikusi platu dežūrsmaidu, ko parasti izmantoju ar darbu saistītos pasākumos, lepni paceltu galvu gāju apsveicināties ar vilku bara locekļiem.

Apostīšana izrādījās mazāk baisa un pazemojoša, nekā biju iedomājusies. Neviens nebāza man degunu klāt, vien no attāluma pāris reizes dziļāk ieelpoja, kamēr apmainījāmies ar laipnībām un standarta frāzēm par laiku, jauko vasaru un to, kā es jūtos jaunajā ādā.

Pabeigusi goda apli, jutos izsmelta, mani sejas muskuļi sāpēja no piespiedu smaidīšanas, bet sprands smeldza, jo, pašai nemanot, sasprindzinājumā biju uzmetusi kūkumu pa kaķu modei. Toties upuri bija tā vērti vilkači, iepazinušies ar mani tuvāk, atslāba, un gaisotne pļaviņā atkal kļuva atbrīvota un līksma. Viņi šķita aizmirsuši par mani naksnīgā skrējiena gaidās.

Savukārt es izmantoju mirkli, lai nemanīti aizlavītos uz man atvēlēto istabu mājas augšstāvā. Lai arī mežs visapkārt kārdinoši smaržoja un likās saldu solījumu pilns, īsās iepazīšanās laikā biju sapratusi, ka man pašai klāsies labāk, ja nakti pavadīšu mājā aiz slēgtām durvīm. Es vēl nebiju gatava tikties ar vilkiem naktī, mežā… Protams, Harijs un Uldis būtu līdzās, bet nedomāju, ka tas būtu šķērslis kādam iekarsušam jaunulim patrenkāt kaķīti. Turklāt mans pavadonis un vilkaču barvedis nekur nebija manāmi, bet pulkstenis strauji tuvojās pusnaktij.

Aizslēgusi aiz sevis istabas durvis, piegāju pie loga un plaši to atvēru, ļaujot vēsajam, smaržīgajam nakts gaisam mani apskaut. Pļava ar pikniku bija palikusi otrpus mājai, tāpēc šeit vairs nedzirdēju vilkaču balsis, to vietā bija stājušās naktsputnu dziesmas. Dziļi ieelpoju un atspiedos ar vēderu pret palodzi, nedaudz pārkaroties pāri tai. Manu skatienu piesaistīja divi tumši stāvi netālu no novietotajām mašīnām. Lai gan nakts bija gaiša un mana jaunā redze izcila, tomēr nevarēju saskatīt to sejas.

Toties līdz manām jutīgajām ausīm vējš atnesa aprautas frāzes, izteiktas samērā niknā un neapmierinātā tonī.

-    Cik ilgi tu domā vēl vilkt? Tavs laiks ir pagājis.

-   Ne tu to izlemsi, otrs sarunbiedrs atrūca. Kāpēc tu domā, ka esi cienīgs…?

-    Cienīgs, necienīgs… dusmīgais un uzstājīgais mēdījās. Tas viss ir novecojis. Viduslaiki kaut kādi!

-   Atkāpies, un es izlikšos, ka šīs sarunas nav bijis, otrs centās saglabāt mieru, lai gan viņa balsī varēja just gruzdošas dusmas.

-    Nedraudi man! Tu zini, ka man ir taisnība, tikai baidies to atzīt. Nav neviena cita, kurš varētu…

Skaļi iekurkstējās varžu koris no tuvējā krūmāja, slāpējot sacīto. Nevarēju noteikt, kas tur strīdējās, bet man bija aizdomas. Un tad vējš man atnesa vārdu.

-    Rego…

Man aizsitās elpa tur tumsā ķīvējās Uldis ar savu vietnieku. Visticamāk, par barveža amatu. Laikam rudmatim bija apsīkusi pacietība un viņš bija nolēmis izdarīt spiedienu uz veco vilku.

Piepeši ar skaļu klikšķi iedarbojās kustību sensors un iedegās pagalma lampa, pielejot to ar baltu, košu gaismu. Baidoties, ka tikšu pieķerta noklausāmies, strauji pietupos un paslēpos aiz palodzes, sirdij dauzoties kā negudrai.

Uz pagalma grants nočirkstēja ātri soļi, un iestājās klusums. Mirkli nogaidījusi, lēnām izslējos un palūkojos laukā. Strīdnieki bija nozuduši.

Kāds paraustīja durvju rokturi, liekot man pārsteigumā salēkties. Es atkal pieplaku grīdai, ar šausmām domādama, ka, par spīti maniem partizāna cienīgajiem manevriem, tomēr esmu pamanīta.

-    Leo, tu tur esi? no durvju otras puses atskanēja Harija bažīgais jautājums.

-    Jā, čerkstoši atsaucos un atkal pietrausos kājās. Pagaidi, atslēgšu durvis.

-    Kāpēc tu biji ieslēgusies? vilkacis, ienācis istabā, pārlaida tai žiglu skatienu, it kā pārliecinādamies, vai esmu viena. Un kāpēc sēdi tumsā?

-    Es grasījos nosnausties…

-     Kāda snaušana! Tūlīt jau pusnakts! Mums jāiet. Viņš nepacietīgi pamīņājās un pamāja satumsušā meža virzienā aiz atvērtā loga, no kura puses jau plūda dzīvnieciskas prieka izpausmes smieklus un cilvēciskās čalas bija nomainījuši nepacietīgi ķiukstieni, aprautas gaudas un aizrautīgi rūcieni. Starp koku tumšajiem stumbriem zibēja vēl tumšākas, četrkājainas ēnas. Gluži kā brīvlaisti dēmoni tie plosīja naksnīgo mežu. Pustumsā pazibēja satraukti mirdzošas, sarkanas acu liesmiņas un atieztas baltzobainas rīkles. Cilvēki bija devuši vietu vilkiem, un vilki bija gatavi doties baudīt pilnmēness nakti mežā. Mani pārņēma satrauktas trīsas bailes un nepacietīgas ilgas izšāvās cauri kauliem.

-    Es laikam neiešu… apsēdos uz gultas un izvairīgi nodūru skatienu.

-    Rego… Harijs nikni izgrūda caur zobiem. Ko viņš izdarīja?

-   Nē, nē! steidzīgi attraucu. Rego nav vainīgs! Vienkārši… Domāju, labāk būs, ja netrāpīšos baram ceļā.

-   Kas notika? Harijs apsēdās man līdzās, gultas matracim ieliecoties zem viņa svara un nevilšus liekot man paslīdēt viņam tuvāk. Vilkacis satvēra manu plaukstu savējās un piespieda paskatīties uz viņu.

Man ļoti negribējās atstāstīt apostīšanas ceremoniju un atzīties, cik pazemotai tas man bija licis justies. Nevēlējos, lai Harijs domā, ka esmu čikstule, kas nespēj pati par sevi parūpēties. Turklāt nekas tik briesmīgs jau nebija noticis. Neviens no vilkačiem neveltīja man skarbus vārdus, galvu nenokoda un desās neaizlaida. Savā ilgajā darba pieredzē reklāmas jomā man bija nācies nokļūt daudz nepatīkamākās situācijās, kurās tika apšaubīta ne vien mana profesionalitāte, bet ari veselais saprāts kopumā.

-   Es tam mērglim zobus izdauzīšu, kamēr grimu pārdomās, Harijs attīstīja pats savu notikumu scenāriju, un ar katru ainu viņa dusmas auga augumā.

-     Tu nomierinies! asi apsaucu iekarsušo vilkaci. Rego neko neizdarīja. Es saprotu, ka tā visa apostīšanās… ka tā bija manis pašas labā. Bet viennozīmīgi tas lika man saprast, ka šī varbūt nav mana īstā vieta.

-   Rego lika tevi apostīt? Harija dusmas noplaka, un to vietā stājās neviltots pārsteigums.

-Jā… paraustīju plecus, cenšoties slēpt aizvainojumu. Bet tiešām… tas nebija nekas īpašs…

-    Tu kļūdies, vilkacis mani pārtrauca. Tas ir kas īpašs. Tas nozīmē, ka viņš tevi iepazīstināja ar baru. Lika viņiem tevi pieņemt.

-    Tas ir labi? Nezināju, kā reaģēt.

-   Tas ir… Harijs apklusa, un pustumsā dzelteni iedzirkstījās viņa satrauktais skatiens. Tas ir ļoti labi. Tagad neviens no bara nedrīkst tevi aizskart. Ja kāds tev uzbruks, viņš pēc tam nevarēs taisnoties, ka nav zinājis, kas tu esi. Sods būs neizbēgams.

-   Ja kāds no jums izdomās man uzbrukt, domāju, ka man jau būs vienalga, vai viņu pēc tam sodīs vai ne, rūgti piebildu. Pieļaujot, ka no manis vispār kas paliks pāri.

-   Beidz muļķoties, Harijs dusmīgi attrauca. Neviens tevi neaiztiks. Neesam jau nekādi zvēri.

-    Vienalga, apņēmīgi pašūpoju galvu. Es neiešu ar tevi. Labāk palikšu tepat, aizslēgšu durvis un mierīgi pārnakšņošu.

-    Nē, viņš pievilka mani aiz vidukļa tuvāk un cieši noskūpstīja. Tu nāksi līdzi. Tas ir izlemts.

Grasījos iebilst, argumentēt savu lēmumu un visādi citādi pretoties, kad piepešs reibonis aizslaucīja visas domas kopā ar gribasspēku. Istaba sagriezās jautrā virpulī, piespiežot mani nodurt skatienu grīdā, lai noturētos un nepakristu.

-    Ou! pārsteigumā iesaucos, krampjaini ieķērusies Harija rokā. Laikam sākas.

Jā. vilkacis piekrītoši norūca, skaņai priecīgi vibrējot starp mums. Jutu, kā viņa krūškurvis izplešas dziļā ieelpā, ļaujoties vieglajām trīsām, kas likās pārņemam visu saspringto augumu.

Jauns reibuma vilnis apskaloja mani, šoreiz liekot aizvērt acis un meklēt glābiņu tumsā. Tomēr tas nepalīdzēja, un griešanās sajūta nemitējās, bet auga augumā. Vairs necentos atkal atvērt acis, vien atrast kādu atbalsta punktu sajūtās, lai neļautu nelabumam pieņemties spēkā. Uz pieres izspiedās auksti sviedri, bet mute izkalta kā Sahāras tuksnesis. Ar grūtībām noriju siekalas, atraujot apkaltušās lūpas no zobiem. Mēģināju sataustīt Hariju sev līdzās, bet mani pirksti bezpalīdzīgi grābstījās tukšumā.

Sevi pieteica dzīvnieciskas bailes, un es vairs nespēju apslāpēt vēlmi atkal atvērt acis, bet mani pūliņi bija velti plakstiņus likās salipinājušas izsusējušas asaras. Pacēlu roku, lai tās izberzētu, bet jau atkal pirksti atdūrās tukšumā. Šausmās izdvesu savādu, slāpētu skaņu, un mana apziņa beidzot atslēdzās.

Istabā smirdēja. Asi un nepatīkami, liekot gaisam iekosties aukslējās un dzēlīgi kutināt degunu. Nosprauslājos un papurināju galvu, cenšoties atbrīvoties no uzmācīgā aromāta. Tas bija kaut kas svešs, bīstams. Uzmanīgi palūkojos apkārt. Neviena. Mana guļvieta smaržoja pēc salmiem un kaut kā salda. Tagad arī mans augums oda līdzīgi. Bet nebija slikti. Vēl izdzenājot miegu, piespiedu vaigu mīkstajai gultai un izberzēju uzacis pret segas virsmu. Zods ieniezējās, bet bija slinkums pastiepties. To pakasīju pret koka malu. Pamazām atmodos, un līdz ar mani modās arī ziņkārība.

Jutos savādi stīva un saspringta. Izstiepu muguru un plaši nožāvājos. Caur logu plūda pelēka gaisma un skaņas, kas acumirkli piesaistīja. Tās bija tik pazīstamas un nezināmas vienlaikus. Platā palodze likās aicinām piesēst uz tās un palūkoties, kas tur vilina ar savu saldo dziesmu. Augums saspringa un atlaidās kā uzvilkta atspere, sūtot mani cauri gaisam kā izšautu bultu. Viegli dunēja koka pamats, uztverot manu nosēšanos. Deguns atdūrās pret stiklu vēsu, cietu, vienaldzīgu. Uzmanīgi paostīju līdzās traucēkļa nebija un izlīdu uz ārējās skārda bēģeles. Tā vēl sevi glabāja dienas siltumu, radot locekļos tīkamas trīsas cauri. Uzmanīgi piesēdos un pavēros pelēkajā pustumsā. Līdzās logam auga liels koks, izpletis zarus kā tiltu starp mani un glāsmaino dziesminieku tumsā. Lēciens, un tagad jau raupja, grubuļaina miza mani noturēja gaisā augstu virs zemes. Izvairoties no asajām, durstīgajām skujām, kas nepatīkami skrāpēja seju, sasniedzu resno koka stumbru. Piesardzīgi, lūkojoties pār plecu, devos pretī sūnām. Tas bija grūtāk nekā šķita. Biju pārliecināta, ka uz augšu kāpt būtu vieglāk. Bet man vajadzēja lejā. Pacietība izsīka, soli pa solim, lēnām, pamazām. Atspēros un lēcu, mīkstajai pamatnei ieliecoties zem mana svara. Pieplaku starp koka saknēm, uzmanīgi. Gaisā atkal jautās asais smārds. Nosprauslājos un ar mēles galu noslaucīju lūpas, alkstot tās atbrīvot no svešās smakas. Saldā meža dziesma turpināja vilināt, aicināja atmest apdomību un doties sameklēt tās noslēpumaino dziesminieku. Starp koku stumbriem tinās bāla dūmaka. Tanī zibēja tumšas ēnas dažas bija draudīgas, bet dažas vēlējās, lai tās noķeru. Sīkas un uzbāzīgas, tās zibēja man degungalā, izaicinot, kacinot, tracinot. Satraukums pieauga, sīkas trīsas tricināja manus muskuļus. Katrs matiņš uz mana auguma bija saslējies, nododot uzbudinājumu. Mani jutekļi bija gluži vai atkailināti, gatavi naktij un mežam. Nemierīgi ieķiukstējos, saldkairas priekšnojautas pieņēmās spēkā. Vēlreiz plati nožāvājos, dziļi ievelkot gaisu, ļaujot tam nosēsties uz aukslējām un pārliecinoties, ka savādi svešais, bīstamais nav tuvumā, izstaipīju saspringtos locekļus un ar slaidu lēcienu ieniru aicinošajā dūmakā. Sīkajām kacinātājām ir jāuzmanās tagad mežā būs par vienu mednieku vairāk.

9

Meža asais aromāts kutināja degunu, izraisot nevaldāmas šķavas. Es pamodos, bet, negribēdama šķirties no pūkainajām miega skavām, acis vēl turēju aizvērtas. Uzstājīgas putnu dziesmas pildīja apkārtni, liecinot par jaunas dienas sākumu. Tīksmi izstaipījusies, izbaudīju mīksto sūnu gultu, ar kāju pirkstiem ierakdamās dziļāk to vēsajā matracī. Slinki apvēlos uz vēdera un atvēru acis deguna priekšā zem rasas smaguma noliekusies smilga klanījās rīta sveicienā. Pa izliekto stiebra tiltu man pretī tipināja melnpunktota mārīte. Uzpūtu dvašu, kukainītis ciešāk satvēra smilgu ar kājiņām un sastinga.

-    Labrīt, klusi nočukstēju mazajam meža iemītniekam.

-     Labrīt, atsaucās samiegojusies balss man līdzās. Paslējos uz elkoņiem un pavēros sānis, aizliekot izspūrušās matu cirtas aiz auss. Turpat sūnās, izstiepies visā augumā, gulēja Harijs pinkains, netīrās, saplēstās drēbēs, bet laimīgi smaidīgs.

Steidzīgi pavēros lejup uz sevi, lai pārliecinātos, ka ari manas drēbes ir vietā. Tās bija tikpat dubļainas un zāles traipiem klātas.

-    Kā jūties? vilkacis plaši nožāvājās, nodemonstrējot baltu zobu rindu un, pastiepis pretī lielo plaukstu, novietoja to man starp lāpstiņām, viegli pakasot.

Es labsajūtā notrīsēju, un piepeši rīkles dziļumā ietrīsējās klusa, murrājoša skaņa.

-    Opā! pārsteigumā iesaucos un aizsedzu muti ar rokām. Harijs nosmējās par manu mulsumu, bet roku neatrāva, pavirzot to vien augstāk pie sprandas. Tas gan nebija patīkami, un es pavēlos sānis, ārpus viņa tvēriena. Viņš atkal nožāvājās un sakrustoja rokas zem pakauša.

-   Kur mēs esam? ar nelielām grūtībām pieslējos sēdus (savāds stīvums bija iemeties kaulos) un palūkojos apkārt. Mūs ieskāva augstas priedes un melleņu mētras. Es nepazinu vietu no iepriekšējās reizes, kad biju devusies skrējienā pa Mežmaļus ieskaujošo mežu.

-    Mežā, Harijs neskaidri nomurmināja, un izskatījās, ka viņš grasās atkal laisties miegā.

-    Hei! iebakstīju viņam ar kāju. Neguli! Protams, mežā, bet kur? Pie Mežmaļiem?

Vilkacis kaut ko noburkšķēja, bet tad ar bēdīgu nopūtu paslējās uz elkoņiem un veltīja man niknu skatienu.

-   Varbūt varam vēl nedaudz nosnausties? Tagad ir tikai kādi seši no rīta.

-    Kapā izgulēsies, nedomāju likties mierā. Kā mēs te nokļuvām?

-    Mēs gājām skriet. Harijs samierinājās ar likteni un tagad, žāvādamies un galvu purinādams, slējās augšā.

-   Un? Hari, es neko neatceros! Mēs sēdējām istabā, Mežmaļos, tad man kļuva slikti un es atslēdzos. Viss! Pārējais ir tumša bilde. Tu vari sakarīgi pastāstīt, kas notika? sāku kļūt dusmīga. Varbūt viņam tā bija ierasta lieta aiziet gulēt vienā vietā un pamosties citā, bet man tas bija kaut kas jauns un, godīgi sakot, biedējošs!

Tikko biju beigusi dusmīgo tirādi, kad liela ēna aizsedza uzlecošo sauli un nogāza mani atpakaļ sūnās. Ar vienu neticami ātru un plūstošu kustību Harijs bija pielēcis kājās un uzklupis man kā īstens vilks.

-     Kas tad mums te tā īgņojas? viņš, savilcis lūpas tūtiņā, runāja maza bērna balstiņā un valstīja mani, ar savu smago augumu spiezdams dziļāk mīkstajā zemes klājumā. Kas tad mums te tāds neapmierināts un burkšķīgs?

-    Harij! gluži aizelsusies iesaucos, cenšoties atbrīvoties un nogrūst viņu nost. Harij, es nejokoju! Tūlīt pat izstāsti, kas vakar bija!

-    Kāds dusmīgs kaķītis! Šņāc un sprauslā, spalvu sabozis, viņš nelikās dzirdam draudus un turpināja ņurcīt mani kā mazu dzīvnieciņu. Ar nožēlu sapratu, ka īsti pretoties nespēju pārspēks bija vilkača pusē.

-    Sasodīts! izgrūdu caur zobiem, mēģinot izlocīties un parāpot nostāk. Harijs satvēra mani aiz augšdelma un atbīdīja sākotnējā izejas pozīcijā zem sava karstā, smagā auguma.

-   Vai tad tu nezini, ka kaķa lāsti debesis nekāpj? viņš nosmējās man pie auss un rotaļīgi noklabināja zobus.

-     Pietiek! pārgāju pie nākamā ieroča žēlabām. Savādi, bet tās iedarbojās labāk nekā draudi. Harijs pierima, bet neatlaida mani. Atbalstījies uz elkoņiem, viņš slējās virs manis, dvesdams karstumu un asu meža aromātu.

-    Ko tu gribi zināt? viņš pieliecās un noskūpstīja manu uzaci.

-    Visu! No paša sākuma!

-    Khm… sākumā bija Lielais Sprādziens, pēc tam amēbām izauga rociņas…

-    Harij!

-   Labi, labi, viņš piekrita un atlaidās sūnās līdzās man, vienu roku atstādams smagnēji dusam uz mana vēdera. Tā nepatīkami spieda, tāpēc pavirzīju to nedaudz augstāk, atbalstot pret ribām.

-    Tātad kas notika vakar? Vakar es kopā ar vienu mazu, smuku kaķīti devos pastaigā pa mežu. Izskraidījāmies, izplosījāmies… tev laikam bija slinkums iet atpakaļ, un tu iekārtojies te uz guļu. Negribēju tevi atstāt vienu pašu, tāpēc nācās likties blakus.

-   Es tiešām esmu kaķis? novaidējos un aizsedzu seju ar rokām.

-    Beidz! Nav nemaz tik traki. Tāds elegants dzīvnieciņš. Harija mierināšanas taktika bija nepareizi izvēlēta. Viņa vārdi nelika man justies labāk.

-    Un ko es darīju? Nu, vismaz adekvāti uzvedos?

Tas Harijā izraisīja jaunu smieklu lēkmi.

-    Tev tie jautājumi…! Nezinu, vai tas ir adekvāti, bet viens ir skaidrs tev ļoti patīk kāpelēt pa kokiem. Vienubrīd baidījos, ka netiksi lejā…

Šausmās novaidējos tas bija gluži kā pārķert mēru klubā. Sadzerties un pazaudēt filmu. Neko no Harija sacītā nespēju atsaukt atmiņā.

-   Tu neuztraucies, vilkacis pareizi saprata manu pārdzīvojumu iemeslu. Ar laiku kļūs labāk. Sākumā būs tādi kā uzplaiksnījumi, kā kaut kas sapnī redzēts. Pēc tam jau tu atcerēsies visu. Bet pie tā ari būs jāpierod.

-    Kas ir ar drēbēm?

-     Kas ir ar tām? Harijs neuztvēra manu domu gaitu.

-     Man mugurā ir tās pašas drēbes, kas bija vakar vakarā.

-    Protams! Ko tad tu domāji? Filmas esi saskatījusies? Cilvēks-zvērs ar saviem muskuļiem saplēš apģērbu un pliks skraida pa mežu? vilkacis uzspēlēti savilka uzacis un draudīgi ierūcās. Mirkli apdomājos un tad apstiprinoši paraustīju plecus. Jā, es tiešām tā uzskatīju.

-    Muļķības. Harijs nicīgi nosprauslājās. Viss, kas ir tev mugurā, pārvēršas kopā ar tevi. Kā tas darbojas, neprasi. Bet katrā ziņā uz pilnmēnesi labāk nevilkt jaunos džinsus vai mīļāko T kreklu. Būs lupatās.

Mans vēders piekrītoši nokurkstējās.

-    Ēst gribas? vilkacis konstatēja faktu. Tad laikam jādodas uz mājas pusi.

-   Pagaidi, satvēru viņa augšdelmu, neļaujot piecelties.

-    Dod man laiku. Paguļam vēl nedaudz.

Viņš saprotoši novlpsnāja un atlaidās atpakaļ sūnās. Es pievirzījos tuvāk un piespiedu seju viņa krūtežai. Harija T krekls bija gluži slapjš, tāpat kā manējais.

-    No kurienes tas mitrums?

-    Pēc maiņas tā parasti ir. Nezinu, neprasi, viņš īsi atbildēja un ciešāk apskāva mani. Auksti nav?

-    Nē! Tu esi tik karsts kā radiators, apviju rokas apkārt Harija muskuļotajam torsam, cenšoties piekļauties pēc iespējas tuvāk. Jūtot viņa saspringumu, mans augums acumirklī atsaucās. Negribējās ticēt, ka arī tagad es saņemšu kurvīti

-    pēc kopīgi pavadītas nakts mežā, pēc negaidītās atzīšanās jūras krastā, pēc visa, kas pēdējās dienās pārdzīvots.

-    Klau, labāk tomēr iesim. Ja nu Uldis sāk uztraukties un sūta kādu mūs meklēt? Harijs atvirzīja mani nost un sāka slieties kājās.

Tas bija kaut kas neticams! Man aiz pārsteiguma un dusmām aizrāvās elpa. Vai nu tas vīrietis bija vienkārši stulbs, vai ari viņam bija kādas nopietnas problēmas. Cik nu biju novērojusi, otrais variants atkrita. Līdz ar to secinājums bija viens!

-    Harij, pagaidi! Pielēcu kājās līdz ar viņu un, satvērusi aiz elkoņa, pagriezu ar seju pret sevi. Tu vari paskaidrot, kas notiek? Jūtu, ka tu gribi. Tikpat ļoti, cik es, ja pat ne vairāk. Bet tajā pašā laikā… Kas par problēmu? Ļauj minēt: tu esi kristietis un līdz kāzām ni-un-ni?

-    Leo, Harijs samiernieciski iesāka, bet mans sašutums sita augstu vilni, un es neļāvu viņam turpināt.

-    Tikai nevajag man stāstīt pasakas! Esmu liela meitene, gan jau taisnību sagremošu.

Viņa žoklis krampjaini nokustējās, bet skatienā uzliesmoja kaut kas draudīgs, neizprotams. Harijs dusmīgi pavērās manī un, iespiedis rokas sānos, aizgriezās prom. Klusums starp mums pieauga, un ar katru aizritošo sekundi pieauga arī mans aizvainojums un pazemojums. Viņš lika man justies kā uzbāzīgai, gribošai skuķei.

-    Zini, es pati atradīšu ceļu uz Mežmaļiem, beidzot neizturēju un pagriezos uz promiešanu. Harijs pat necentās mani aizkavēt.

Tā kā līdz Ulda mājām biju braukusi Harija šikajā transportlīdzeklī, tad, pateicoties savai lepnībai un karstgalvībai, atpakaļceļu nācās meklēt pašai. Šī bija otrā reize manā mūžā, kad stāvēju ceļa malā ar lūdzoši izstieptu īkšķi. Labais samarietis uzradās pēc pusstundas sagrabējušā Passat, kura aizmugurējo sēdekli man nācās dalīt ar dažādu stādu smilšainajām kastēm. Rīgā ierados ap pusdienas laiku gluži netīra, samiegojusies un nikna kā lapsene. Laimīgas sagadīšanās dēļ man bija izdevies izvairīties no tikšanās ar kādu no vilkaču apvienības, kad devos prom no Ulda Erdberga lauku īpašuma. Man tanī bridi vismazāk gribējās kādam kaut ko stāstīt vai paskaidrot. Iznākusi uz lielceļa, es biju nekavējoties izdzēsusi no telefona atmiņas Harija numuru. Šim attiecībām bija pielikts trekns punkts. Tam džekam bija savi putni bēniņos, bet es negrasījos gaidīt, kamēr viņš tiek ar tiem galā.

Pārradusies mājās, ielīdu dušā un ar baudu noskaloju meža dubļus un nepatīkamās atmiņas par sarunu ar Hariju. Tā gan diez vai skaitījās saruna es brēcu, un viņš klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

Ietērpusies pašā izstaipltākajā, vecākajā T kreklā (nenosakāmas krāsas lupatiņa ar daudziem caurumiem no biežās mazgāšanas), ķēros pie nākamās vajadzibas apmierināšanas. Vēders kurkstēja tik skaļi, ka vairs pat nedzirdēju savas domas. Zināju, ka līdz ar izsalkuma apmierināšanu pierims arī dusmas. Pēdējā laikā mans garastāvoklis bija ļoti atkarīgs no sāta pakāpes. Sacepuši uz pannas vistas filejas ar svaigu baziliku un kaltētiem tomātiem, vēl nikni burkšķot zem deguna, ar šķīvi rokās sabruku dīvānā televizora priekšā. Šodien man vēl bija atvaļinājuma diena, kuru grasījos pavadīt mierā un klusumā.

Tikko biju iebāzusi mutē pirmos maigi smaržojošos gaļas gabaliņus, kad iezvanījās telefons. Zvanītājs bija nezināms, un es mirkli vilcinājos, baidīdamās, ka tas varētu izrādīties Harijs. Viņš patlaban bija pēdējais cilvēks uz planētas Zeme, ar kuru vēlējos runāt.

-    Hallo? piesardzīgi teicu klausulē, cenšoties ātrāk sakošļāt vistas kumosiņu.

-    Leonīda? atsaucās nepazīstama vīrieša balss. Te zvana Rego Zvērs. Ceru, ka netraucēju.

Mans bioloģiskais procesors drudžaini centās piemeklēt vārdam seju.

-    Rego? No apvienības? drošības labad pārjautāju.

-Jā, tas pats vien būs, zvanītājs izklausījās atvieglots,

kad pazinu viņu. Rego Zvērs un es vienmēr biju sūkstījusies par tēva humora izjūtu attiecībā uz vārda došanu! Rego vecākus varēja apsūdzēt vardarbībā pret bērniem!

-     Piedod, ja traucēju, niknais rudmatis negaidīti nedroši stostījās otrā vada galā. Es tikai gribēju pārliecināties, ka ar tevi viss kārtībā. Tu jau mājās?

-Jā, man viss ir OK! Esmu mājās, slēpjot pārsteigumu, apliecināju.

-   Uldis uztraucās, kad Harijs no rīta atgriezās viens un neko negribēja paskaidrot. Jūs laikam sastrīdējāties?

No šiem jautājumiem biju cerējusi izvairīties.

-   Ne gluži, nekonkrēti atbildēju. Man jau agri no rīta bija jābūt Rīgā. Tāpēc aizskrēju neatvadījusies.

-    Bet citādi… Rego saminstinājās. Viss kārtībā? Es domāju…

-Jā, viss ir kārtībā! steidzīgi pārtraucu viņu pusvārdā. Es lieliski pavadīju laiku. Nodod, lūdzu, Uldim manu pateicību par to, ka viņš atļāva jums pievienoties. Tā bija vērtīga pieredze!

Otrā galā iestājās klusums. Laikam Zvēra kungs nebija īsti noticējis, bet, uztvēris manu nevēlēšanos izplūst detaļās, neturpināja iztaujāšanu.

-    Labi, tad līdz citai reizei, Rego noteica un, nesagaidījis manu atbildi, nolika klausuli.

Pēc vēlīnajām brokastīm nolēmu, ka pietiks staigāt kā kaķim ap karstu putras katlu un beidzot būs jāķeras tam bullītim pie ragiem. Ieslēgusi datoru, iegāju globālajā tīmeklī, uz mirkli cīnoties ar gandrīz nepārvaramu vēlmi pārbaudīt savu e-pastu, ieiet Facebook sociālajā komunikatorā vai vismaz aplūkot, ko šodien piedāvā kāds no daudzajiem atlaižu portāliem. Tā vietā Google meklētājā ierakstīju atslēgvārdu vilkacis un, uz pussekundi aizturējusi elpu kā pirms lēciena aukstā ūdenī, nospiedu enter. Mans lēnais interneta pieslēgums pāris sekunžu apdomājās, pirms izmeta neskaitāmas lapas ar meklēšanas rezultātiem. Tur bija viss sākot no folkloras lapām un referātiem un beidzot ar forumiem, kuros cilvēki cits par citu slikti izrunājās. Es blenzu uz šo informācijas gūzmu un sapratu, ka vēl pagaidām neesmu morāli gatava pieblīvēt savu prātu ar visu šo drazu, bet izfiltrēt un atstāt tikai tīrradņus šodien man nebija spēka.

Tā vietā nolēmu nedaudz nosnausties kādas minūtes sešsimts. Piedzīvojumiem pārpilnā nakts un dusmu apzīmogotais brauciens līdz Rīgai bija izsmēlis manus spēkus. Rezultātā nogulēju līdz septiņiem vakarā pamodos saņurcīta un ar sārtu spilvena atstātu nospiedumu uz vaiga. Mani pamodināja sen nedzirdētas skaņas un nejustas smaržas pa palodzes skārdu jautri dancoja resnas lietus lāses, izmērcējot un atvēsinot saules nokaitētos mūrus un pilsētas asfaltu. Pa atvērto logu ieplūda smaržīgs un mitrs gaiss, un es dziļi ieelpoju, atvērdama aizlipušos plakstus. Istabā bija neierasti tumšs, biezajiem lietus mākoņiem aizvākojot debesis. Tālumā ducināja pērkons, un ik pa laikam griestus izgaismoja zibens uzplaiksnījums. Vējš pluinīja aizkarus, bet es nesteidzos liegt tam ieeju, izbaudot ēnu spēli uz guļamistabas sienas.

Tīksmi izstaipījos platajā gultā, ar roku nejauši notraucot zemē grāmatu, kas jau labu laiku kūkoja uz naktsskapīša.

To vienā apmeklējuma reizē man bija atstājusi Laimas kundze. Ieteica palasīt, bet līdz šim nebija radusies izdevība darbs, pārmaiņas, Harijs… tas viss bija okupējis lielu daļu manas ikdienas. Šodien bija tā retā reize, kad no iepriekš minētās trijotnes bija palicis tikai viens apstāklis, un tas brēktin brēca, lai taču beidzot paņemu rokās šo tipogrāfijas izdevumu, iesietu zaļos vākos un rotātu ar zeltainu piecstaru zvaigzni. Kad šamane iespieda man rokās grāmatu, es biju aizdomīgi aplūkojusi šo simbolu. Pamanījusi manu skatienu, kundzīte toreiz paskaidroja, ka piecstaru zvaigzne aplīti nav nekāds sātanistu ģerbonis, bet gan aizsardzības zīme, kas simbolizē piecus pasaules elementus ūdeni, zemi, gaisu, uguni un garu. Pēdējo es nesapratu, bet nesāku izprašņāt, klusībā nospriežot, ka šim izdevumam tik un tā būs lemts tikai putekļu krājēja liktenis. Nu, vismaz manā mājā.

Un tagad šis zinātniski literārais makulatūras gabals ar lielu blīkšķi aiztraucās pretī grīdai, pa ceļam saceļot nelielu putekļu vētru. Pārkāros pāri gultas malai un iecēlu to atpakaļ saulītē, ko šoreiz tēloja galda lampa. Mākoņi aiz loga bija tik ļoti sabiezējuši, ka bez mākslīgā apgaismojuma lasīt nebija iespējams.

Atšķīru vienu no pirmajām lappusēm, kur bija redzams satura rādītājs. Nodaļu nosaukumi man neko neizteica un pat nedaudz biedēja: "Kas ir vikānisms?" (patiesi kas tas ir? Nosaukums it kā dzirdēts…). "Vikānisma pamatnostādnes un ētika". "Meditācija un transs". "Maģiskie priekšmeti un to pielietojums". "Pirmie soļi maģijā". "Maģija un mēness fāzes". "Maģiskie dzīvnieki"…

Pēdējie divi nosaukumi piesaistīja manu uzmanību. Atslēgvārdi mēness fāzes un dzīvnieki. Jau vairs neatcerējos, kādus norādījumus bija sniegusi Laimas kundze, rosinot palasīt grāmatu, bet pieļāvu, ka tie bija saistīti tieši ar šīm divām nodaļām.

Nolēmu sākt ar mēness fāzēm man bija neatbildēti jautājumi, un cerēju rast šeit atbildes. Nodaļas ievadā bija garš, sarežģīts teksts par sievietes un Mēness saikni, menstruālo ciklu, smadzeņu labo puslodi un mēnessērdzību. Atri pārlaidusi skatienu tekstam, es ķēros pie mēness fāžu detalizēta apraksta. Tomēr šeit mani sagaidīja vilšanās autore neiedziļinājās procesos vai to aprakstos, vien fakta līmenī konstatējot, ka pilnmēness ir labvēlīgs visa veida rituāliem un burvestībām, jo tiek aktivizētas visas dabā pieejamās maģijas formas, augošs mēness piemērots burvestībām, kas paredzētas situācijas uzlabošanai (naudas lietas, karjera utt.), dilstošs mēness negatīvu ietekmju mazināšanai (slimības, problēmas utt.), bet jauns mēness jaunu projektu uzsākšanai un pārmaiņām dzīvē. Atsevišķi autore bija nodalījusi laiku pirms jauna mēness tukšo laiku, trīs dienas, kad debesis ir tumšas. Šis periods esot labvēlīgs melnajai, iznīcinošajai maģijai, kuras veikšanai nepieciešams piesaistīt negatīvo enerģiju. Tas esot iznīcības un zudības laiks.

Rakstītais atsauca atmiņā tukšiniekā piedzīvoto baiso vientulības un pamestības sajūtu, mirkli, kad likās, ka miršu, sadalīšos pa molekulām un izšķīdīšu nebūtībā. Nepatikā noskurinājos un, lai aizgaiņātu neomulīgās sajūtas, pāršķīru nākamo nodaļu, kurā cerēju izlasīt ko noderīgu par maģiskajiem dzīvniekiem. Autore sāka izklāstu ar kukaiņiem, pārejot uz lielākiem siltasiņu radījumiem. Nepacietīgi aizšķīru āpša, zaķa un sikspārņa aprakstu, meklējot sevi interesējošo kaķi. Pārējie dzīvnieciņi autores skatījumā bija pelnījuši vien puslapu garu tekstu, bet svītraini bija izrādījušies divu lapu cienīgi. Šeit atradu pastāstus par to, kā viduslaikos, kad aktīvi tika medītas raganas, ari mazie, pūkainie draudziņi bija dabūjuši ciest tos dedzināja uz sārta, meta upē, badināja. Un šis visas mocibas tiem bija jāpacieš cilvēku tumsonības dēļ tie tika uzskatiti par dvēseli rijošiem monstriem, velna sabiedrotajiem, raganu izpalīgiem. Bet patiesība nebija ne uz pusi tik baisa kaķi ir īpaši, pateicoties to spējai redzēt astrālo pasauli (mirušo dvēseles, dabas garus un citas būtnes), kā arī prasmei lasīt saimnieka domas. Stāsts par kaķa deviņām dzīvībām neesot pārspīlējums, bet gan Zemes Mātes dāvana uzticīgajiem kalpiem par labu darbu. Turklāt tas esot ļoti noderīgi, ņemot vērā to, kādām grūtībām kaķi tiekot pakļauti cilvēku nezināšanas dēļ.

Blenzu rakstītajā un nesapratu, ko man tagad darīt raudāt vai smieties. Racionālais Es brēca, ka tas ir slima prāta fantāzijas lidojums, savukārt praktiskais Es iebilda, ka, ņemot vērā pēdējā mēneša laikā piedzīvoto, manai attieksmei jābūt krietni vien pielaidīgākai. Uz to racionālais iebilda, ka nekas tāds jau ar mani nemaz nebija noticis. Kā gan varu būt pārliecināta, ka mani tiešām kaut kas ir mainījies, ja nespēju neko no notikušā atcerēties. Kā lai zinu, ka tā ir taisnība, ja neesmu redzējusi neapgāžamus pierādījumus? Saplēstas, netīras drēbes, gaumes maiņa pārtikas izvēlē un karstuma viļņi nevarēja kalpot par tādiem. Tam visam varēja piemeklēt skaidrojumus. Un tad piepeši mani ierunājās trešais Es, par kura esamību līdz šim pat nebiju nojautusi. Skaidrības labad to varētu nosaukt par maģisko Es. Un šim bija viedoklis: jo ilgāk turpināšu noliegt ar mani notiekošo, jo lielākās problēmās sevi iegrūdišu.

īpaši spožs zibens uzplaiksnījums iztrūcināja mani no pārdomām. Istabā bija gluži vēss, un manas pēdas bija nosalušas. Ar plaukstas virspusi noslaucījusi miklo degunu, nolēmu atļaut sev nelielu atelpu un pagatavot karstu tēju. Pieslējusies no gultas, piegāju pie loga, lai to aizvērtu, pirms tam pārlaižot skatienu tukšajam, pielijušajam pagalmam. Pie mājas stūra pamanīju trīs zemas, tumšas ēnas. Blīvais lietus aizkars neļāva labāk saskatīt, tomēr biju pārliecināta, ka tie bija lieli suņi, kas likās uzmanīgi vērojam ēku. Samiedzu acis, cenšoties izurbties cauri ūdens segai.

Spalgs telefona zvans iztraucēja mani, liekot sarauties nepatīkamā pārsteigumā. Pievērusi logu un aizvilkusi priekšā aizkarus, pacēlu klausuli.

-    Leo? Tas bija Harijs aizelsies un aizsmacis. Fonā bija dzirdama lietus šalkoņa.

-    Ko tu gribi? vēsi atcirtu. Nebiju gaidījusi dzirdēt viņu tik drīz.

-   Vari nonākt lejā? Kaut kas ir atgadījies… Mums jāaprunājas, viņš izklausījās uzstājīgs un nopietns. Mirkli vilcinājos, tomēr nez kāpēc biju pārliecināta, ka šoreiz runa nav par mūsu neesošajām attiecībām.

-   Tagad?

-Jā, es gaidu tevi pie kāpņu telpas, viņš aprauti atbildēja un nolika klausuli.

Uzvilkusi šortus un plecos uzmetusi džinsu jaku, devos lejā pa tumšajām, neapgaismotajām kāpnēm. Neviens no kaimiņiem nebija vīžojis ieslēgt gaismu.

Caur ārdurvju rūtoto stiklu manīju melnu siluetu. Tas bija Harijs bez lietussarga un gluži izmircis. Slapjie mati ieskāva viņa galvaskausu kā tumša ķivere.

-     Kas noticis? pavēru durvis, aicinot ienākt. Viņš bažīgi paraudzījās pār plecu uz mājas stūra pusi un noraidoši papurināja galvu, izvēlēdamies palikt ārā. Tagad bija viegli noticēt, ka šis staltais vīrietis patiesībā ir vilks, viņa saspringums bija gluži vai taustāms un gaiss ap viņu likās elektrizēts un virmojošs. Uzmetis kūkumu un pieliecis galvu, Harijs mīņājās lietū kā nepacietīgs zvērs.

-     Uldis ir miris, viņš nikni izgrūda caur zobiem, uzmezdams man drūmu skatienu no savilkto uzacu tiltapakšas.

-    Ko? Mans šoks bija neaprakstāms. Kas notika?

-    Viņš esot noslīcis. Peldbaseinā. Harijs atglauda no pieres matus, bet ūdens šaltis no augšas tos nogludināja atpakaļ

-    Pagaidi, es nesaprotu… Kad?

-    Pirms pusstundas. Viņš katru otrdienu iet uz Olimpisko centru peldēt. Jau pēc slēgšanas. Kad neviena vairs tur nav. Viens no mūsējiem tur strādā. Viņš palīdzēja sarunāt…

-    Bet kas notika?

-    Laikam sirds… Neviens vēl pagaidām neko konkrētu nezina. Lai gan tai jābūt sirdij! Uldis ir lielisks peldētājs. Harija balsī bija jaušams izmisums. Tas ir bija… lielisks peldētājs.

-    Skaidrs… ar plaukstas virspusi noraušu asaru, kas grasījās slīdēt pāri vaigam.

-   Leo, tagad viss ir tik ļoti sarežģījies. Harijs pastiepa pretī roku, bet es pakāpos soli atpakaļ, nevēlēdamās sajust viņa reibinošo pieskārienu. Vēl ne. Vēl biju dusmīga.

-    Mēs tikko runājām, vilkacis, pamanījis manu reakciju, ļāva rokai bezspēcīgi noslīdēt gar sāniem un pameta ar galvu sev aiz muguras. Es palūkojos garām viņa plecam. Tumsā vīdēja trīs melnas ēnas suņi, kurus biju pamanījusi pa savas guļamistabas logu.

-    Tie ir ar tevi? pārtraucu Hariju.

-   Jā, tie ir mūsējie. īsāk sakot, labāk būtu, ja tu pāris dienu pasēdētu mājās. Neietu uz darbu. Ēdienu arī labāk pasūtīt.

-   Kāpēc? Nesapratu Harija uztraukuma iemeslu. Uldis bija miris, bet kāds man ar to sakars?

-   Redzi, tagad, kad Uldis ir… prom, uz viņa amatu ir divi pretendenti. Rego un es. Tu esi saistīta ar mani, un tāpēc negribētos, ka ar tevi tādēļ kaut kas atgadās.

-    Kāpēc lai kāds gribētu man kaut ko nodarīt? joprojām nebiju saņēmusi pamatotu skaidrojumu šādai piesardzībai.

-   Kā jau teicu mēs pagaidām nezinām, kas ar Uldi īsti notika. Bet ir mūsējie, kas uzskata iespējams… Harijs saminstinājās un gurdi pārlaida roku pār seju. Rego ļoti grib šo amatu. Viņš tā dēļ ir gatavs uz visu. Un viņam ir daudz atbalstītāju apvienības iekšienē.

-    Vairāk nekā tev?

-    Nē, ne vairāk, bet pietiekami. Rego bieži nebija vienisprātis ar Ulda lēmumiem attiecībā uz apvienības dzīvi. Viņš negrib, lai par apvienību uzzina tai nepiederošie. Rego uzskata, ka jāsaglabā slepenība…

-    Un tad uzrodos es… Beidzot sāku saprast Harija domu gājienu. Starp citu, es vakar dzirdēju, kā Uldis ar kādu strīdējās…

Harija skatiens pustumsā asi uzdzirkstīja satraukti dzeltens.

-    Ar ko?

-   Nezinu. Bija tumšs… Bet man šķita, ka tas bija Rego, man prātā sāka veidoties kopbilde. Un šodien viņš man zvanīja…

-   Tev zvanīja Rego? Harijs vienā lēcienā bija līdzās un satvēra manus plecus dzelžainās spīlēs. Ko viņš gribēja?

-    Beidz mani purināt, centos atbrīvoties. Nezinu. Pārliecināties, ka ar mani viss kārtībā. Ka tu neesi mani mežā apēdis. Viņš teica, ka Uldis lūdzis piezvanīt.

-   Cikos? Cikos Rego tev zvanīja? Harijs neatlaida tvērienu, vien pacēla mani augstāk, atraujot dažus centimetrus virs zemes. Leo, tas ir svarīgi!

-    Saprotu, sāpēs viebjoties, nostenēju un žēlabaini paraudzījos vilkača saspringtajā, gaidpilnajā sejā, lūdzot nolaist mani atpakaļ uz zemes. Beidzot man izdevās sasniegt viņa apziņu, jo tiku atlaista, un Harijs atgriezās lietū.

-    Leo, lūdzu…

Izvilku telefonu no kabatas un uzšķiru zvanu žurnālu.

-   Tas bija desmit pāri desmitiem.

Harijs domīgi pamāja, noglabājot šo informāciju atmiņas arhīvos.

-    Kas tagad notiks?

-    Mēs veiksim savu izmeklēšanu. Jāpaspēj noskaidrot lietas apstākļus līdz Ringam.

-    Kam tad?

-    Baram vajag jaunu vadītāju. Un pēc iespējas drīzāk. Mēs esam divi… līdz ar to… viņš paraustīja plecus un nervozi palūkojās atpakaļ pār plecu, kur tumšās ēnas sāka kļūt nemierīgas.

-    Tev būs jācīnās ar Rego? tas izklausījās vienlaikus tumsonlgi un absolūti ticami.

-    Jā, bet pagaidām, kamēr mēs cenšamies noskaidrot notikušo, lūdzu, neej laukā no mājas. Piezvani uz darbu, pasaki, ka esi apslimusi, paņem atvaļinājumu vienalga ko! Bet sēdi mājās. Vismaz tik ilgi, iekams es tev nepiezvanīšu. Viņš pagriezās uz promiešanu.

-    Harij, nominstinājos, apzinoties, ka varbūt vēlāk nožēlošu to, ko grasījos teikt. Tu uzmanies, labi?

Vilkacis strauji apgriezās un, neļaujot bilst ne vārda, ieslēdza mani savās skavās, uzspiezdams manām lūpām karstu, lietus apskalotu skūpstu. Viņa lūpas bija alkainas, stingras un saldas, liekot man acumirklī aizmirst par rīta incidentu. Es atbildēju ar līdzvērtīgu kaisli, pirms atgrūdos un ielēcu atpakaļ kāpņu telpas sausajā patvērumā, aizcirzdama aiz sevis durvis. Harijs mirkli palika stāvam lietū un tad nozuda tumsā.

Ienākot dzīvoklī, turpat pie ieejas durvīm novilku slapjās drēbes, nevēlēdamās piepilināt grīdu. Galva griezās no informācijas gūzmas, kas kopā ar ūdeni no debesīm tikko bija nogāzusies pār mani. Nezināju, ko domāt vai darīt. Harijs bija izklausījies pietiekami nopietns un nobažījies, lai ņemtu viņa brīdinājumu vērā. Tomēr nespēju iedomāties, ko teiktu Viktorija, ja es rit no rīta piezvanītu un paziņotu, ka nebūšu darbā visu atlikušo nedēļu. Priecīga viņa pavisam noteikti nebūtu.

Savākusi drēbes no grīdas, basām kājām devos uz vannas istabu iemest tās veļas mašīnā. Dzīvoklī valdīja tumsa, bet, pateicoties manai jaunajai redzei, es iztiku bez mākslīgā apgaismojuma. Veikli izvairījusies no krēsla un dīvāna, kas centās aizšķērsot ceļu, turot izstieptās rokās slapjo, pilošo drēbju saini, sasniedzu mazgājamo telpu un ar gurnu atgrūdu durvis, grasīdamās ar celi uzsist pa gaismas slēdzi. Mana kāja sastinga puscēlienā, kad pamanīju vannas istabas tālākajā stūrī tumšu stāvu.

-     Kas tur ir? norijusi siekalas, uzspēlēti drosmīgi uzbrēcu iebrucējam. Svešais klusējot pavirzījās tuvāk. Ilgāk gaidīt nedomāju un, nometusi drēbes, nospiedu gaismas slēdzi, cerot, ka piepešais spožums apžilbinās bandītu un dos man laiku izlemt cīnīties vai atkāpties.

Manas zili baltās sanitārās telpas vidū, slapjš un pilošs, tērpies vien apspīlētās peldbiksēs, stāvēja Uldis. Es pārsteigumā skaļi ievilku elpu, zaudējusi runasspējas. Vilkaču virsvaditājs bēdīgi palūkojās manī ar savām zilajām, zem sirmajām uzacīm paslēptajām acīm un pastiepa roku pretī lūdzošā žestā.

-    Uldi? neticīgi nočukstēju. Ko jūs te darāt?

-   Palīdzi, viņa balss bija tikko dzirdama un likās nākam no lielas tālienes. Na… jāda…

-   Ko? uzmanīgi paspēru dažus soļus tuvāk. Uldi, kas nav jādara? Es nesapratu.

Viņa skatiens sāpjpilni uzplaiksnīja, veroties kaut kur tālumā, cauri man, skatoties, bet neredzot.

-    Undīne, viņš atkal nočukstēja, stiepjot pretī slapjo, trīcošo roku.

-   Uldi, kā jūs te nokļuvāt? Ļaujiet, es jums palīdzēšu. Paķēru dvieli no pakaramā un pasniedzu to sirmajam kungam, dedzīgi vēloties, kaut viņš to pieņemtu un piesegtu kailās, sirmajām spalvām klātās krūtis, pirms situācija kļūst nepiedienīga.

Ignorējot mani, viņš paspēra soli tuvāk, turpinādams raudzīties nekurienē. Harijs bija teicis, ka Uldis ir miris; man gan izskatījās, ka vecais jūras vilks ir piedzīvojis vien kādu lielu šoku. Protams, tas neizskaidroja to, kā viņš nokļuva manā vannas istabā… Manu domu gaitu aprāva tikko manāma ņirboņa, kas saviļņoja vecā vira brūni iedegušo ādu. Gluži kā gaiss karstā vasaras dienā viņa augums sāka virmot un iegūt izplūdušu, ūdeņainu apveidu. Vēl pirms mirkļa manā priekšā stāvēja cilvēks no miesas un asinīm, bet tagad bija palicis vien tā nospiedums gluži kā ūdenszīme papīrā. Ievilku gaisu kliedzienam, bet tad piepeši tēls izšķīda kā ziepju burbulis. Stindzinošās bailes atlaida dzelžaino tvērienu ap manām smadzenēm un deva smagu triecienu pa saules pinumu, liekot pasaulei sagriezties un pamatam izzust zem kājām. Ar trīcošu roku pieturēdamās pie sienas, smagnēji apsēdos uz nolaistā tualetes poda vāka un paslēpu seju plaukstās, asarām spiežoties caur pirkstu starpām.

Pār mani tikai tagad nāca apjausma Uldis Erdbergs patiesi bija miris.

10

Nakts atkal bija murgu apzīmogota: es cauru nakti biju līkumojusi pa šauru meža taku, gar kuras malām slējās neparasti lieli melleņu krūmi tie sniedzās man līdz krūtīm un kutināja degunu ar savām apaļajām, asmalainajām lapām. Es lauzos cauri šim mellenāju mežam, meklējot ceļu uz mājām, bet krūmāji traucēja saskatīt, kur atrodos. Izmisuma mākta, biju nolēmusi uzkāpt kokā, lai no tā augstumiem pavērtos apkārt. Svešādi liela, varena priede izauga manā ceļā, un es nespēju aptvert tās resno, pelēko stumbru, tāpēc ielaidu nagus dziļi mizā. Es raudzījos savās rokās, nespējot aptvert, kas tanīs šķita tik pazīstams, bet vienlaikus svešs. Manas plaukstas klāja bieza, tumši rūsganbrūna spalva, bet nagu asie pusmēneši dziļi urbās koka ādā, nesdami mani aizvien augstāk. Jau gandrīz biju sasniegusi zaru, no kura cerēju iegūt plašāku skatu uz apkārtni, kad no savādā sapņa mani izrāva skaļš blīkšķis, negaidītai vēja pūsmai aizcērtot guļamistabas durvis. Es acumirklī pielēcu gultā četrrāpus un, izliekusi muguru, draudīgi uzrūcu neredzamajam ienaidniekam. Pamazām nomoda apziņa atgriezās un izgaiņāja pēdējās miega atliekas no prāta, liekot aptvert savas rīcības muļķīgumu. Nokaunējusies pati no sevis, es sabruku gultā un pārvilku segu pāri galvai, cenšoties paslēpties no pasaules vērīgās acs, kas tagad augstprātīgi ķiķināja par manu nesaprātīgo uzvedību. Tomēr ilgi paššaustities man nebija spēka un vēlmes, tāpēc, ar plašu vēzienu atmetusi segu, izlēcu no gultas. Jā, biju uzvedusies jocīgi, bet vien tāpēc, ka tik negaidīti tiku izrauta no miega skavām. Ir taču cilvēki, kas miegā runā. Salīdzinājumā ar to mans rūciens bija vien tāda bērnu spēle.

Rīta skrējienu nācās atcelt, jo lietus pa nakti bija tikai pieņēmies spēkā, draudot Valdemāra ielu pārvērst līdzīgu mazai Venēcijai. Automašīnas lēnām un prātīgi virzījās caur peļķēm, apšļakstot retos kājāmgājējus. Likās, kāds bija debesis atvēris slūžas un pie reizes salauzis atslēgu.

Ietērpusies gumijas iešļūcenēs un īsbiksēs un apbruņojusies ar lietussargu, grasījos veikt zibenīgu skrējienu pāri pagalmam uz manu uzticamo Mini, kad kabatā nemierīgi ietrīsējās telefons.

-   Jā, Viktorija, klausos tevi! iespiedusi mobilo ierīci starp vaigu un plecu, slēdzu ciet sava dzīvokļa ārdurvis.

-   Vai esi lietas kursā? Kas par izmaiņām? priekšniece likās noskaņota ļoti lietišķi.

-    Neesmu pārliecināta, ka saprotu, par ko ir runa… Atslēga ķērās un negribēja griezties. Centos žonglēt ar telefonu un vienlaikus pielietot spēku.

-     Par mūsu paziņām, kuriem vakar notika vadības maiņa, Vika turpināja izteikties tikpat mīklaini.

-    Piedod, es divas dienas neesmu bijusi darbā…

-    Pie velna! Vilkači! zaudējusi pacietību, Viktorija iesaucās. Es runāju par viņu vakardienas zaudējumu!

-   Ak par to! pārsteigumā liku mieru atslēgai un atspiedos ar plecu pret stenderi. Jā, man vakar bija ciemiņš, kurš pastāstīja…

-   Tad es saprotu, ka tu šodien darbā nebūsi? Jau atkal tas drīzāk izklausījās pēc apgalvojuma, nevis jautājuma.

-   Kāpēc gan… aprāvos pusvārdā. Tu domā, ka viss ir tik nopietni? Un vispār kā tu to uzzināji?

-   Man ir savi avoti. Cik varu spriest, viss ir vairāk nekā nopietni. Kā vienmēr, kad lietas skar vilkačus. Tie jokus nesaprot. Tev tiešām labāk palikt mājās. Vismaz līdz nedēļas beigām.

-    Bet man šonedēļ tik daudz kas ieplānots…

-   Palūgšu Jāni, lai pārsūta tev uz e-pastu visu nepieciešamo.

-    Bet paraugi no tipogrāfijas?

-    Es apskatīšos.

-   Vika… nezināju, kā noformulēt jautājumu. Šīs dienas… tās nāks nost no mana atvaļinājuma?

Otrā klausules galā iestājās dziļdomīgs klusums.

-    Vispār jau… pēdējā laikā tu esi kļuvusi par pirmrindnieci… lai iet uz firmas rēķina. Skaitīsies, ka tu strādā mājās.

Ar to arī Viktorija uzskatīja, ka saruna ir beigusies, un nolika klausuli. Paraudzījos caur kāpņu telpas logu uz lietus apskaloto pagalmu laikam pats liktenis bija lēmis, ka man šodien kājas nenāksies slapināt!

Atgriezusies dzīvoklī, uzliku vārīties tēju un ieslēdzu datoru. Darbs mājās būs ne tikai virtuāls, bet arī reāls. Līdz rītdienai bija jāiesniedz reklāmteksti, kurus es nebiju sākusi pat pārskatīt.

Tomēr jau pēc pusstundas veltīgas raudzīšanās datora ekrānā pār mani nāca apskaidrība šodien nekāda strādāšana nesanāks. Domas klīda nezināmās tālēs, metot lokus ap vakardienas notikumiem. Ulda gars bija centies man kaut ko pavēstīt, kaut ko svarīgu. Vismaz man tā bija šķitis, spriežot pēc vīrieša mokpilnās sejas izteiksmes. Jutu vajadzību ar kādu par to aprunāties. Draudzenes neizturēja jau konkursa pirmo kārtu. Otrajā izstājās Harijs (viņam noteikti šobrīd bija darāmi daudz svarīgāki darbi nekā uzklausīt manus garīgos pārdzīvojumus un palīdzēt patiesības meklējumos). Finālā palika divi netipiski dalībnieki Laimas kundze un Viktorija. Pēc neilga pārdomu brīža tika paziņots uzvarētājs…

-   Laimas kundze, šeit jums zvana Leo, teicu klausulē, kad tajā atsaucās asaraina, aizsmakusi balss, pie sevis prātodama, vai tikai neesmu piezvanījusi nelaikā.

-    Ak, Leonīda… kundzīte skaļi nošņaukājās un likās dziļi ievelkam elpu. Vai tu jau zini…?

-Jā, Harijs vakar ieskrēja paziņot… Tāds zaudējums… līdzjūtīgi novilku, brīnīdamās, vai tik lielām bēdām pamatā var būt vien draudzīgas jūtas.

-    Uldis bija lielisks cilvēks! Un izcils vilkacis. Otra tāda vairs nebūs. Šamane pielēja eļļu manai aizdomu ugunij.

-    Laimas kundze, varbūt man pārzvanlt jums vēlāk?

-    Nē, nē, viss kārtībā! Par ko gribēji aprunāties? viņa centās apvaldīt trīsošo balsi. Tas neizklausījās pārliecinoši, bet nolēmu, ka neliela fokusa maiņa nāks tikai par labu.

-    Gribēju pastāstīt par pēdējā laika izmaiņām. Man ir šādi tādi jaunumi.

-    Lieliski! Man prieks, ka piezvanīji! Mums jau sen bija laiks aprunāties, pārspriest tavu nākotni…

-Jā, tas būtu bijis noderīgi. Jo redziet, es nesen atklāju, ka līdz ar divdabja gēnu manī ir aktivizējušās vēl šādas tādas spējas.

-    Un tās būtu?

-    Jūs droši vien zināt, ka senās kultūras uzskatīja, ka kaķi redz astrālo pasauli? Mirušo garus, spokus un tamlīdzīgi.

-Jā, protams! Ēģiptē bija pat kaķu kults, tie tika mumificēti un guldīti līdzās saviem saimniekiem… bet tu droši vien gribēji teikt ko citu?

-    Jā… mirkli vilcinājos. Izskatās, četras ķepas pilnmēness laikā nav mans vienīgais ieguvums. Es redzu mirušo garus.

-    0! Laimas kundze izdvesa, un klausulē iestājās klusums.

-    Tas nav viss, steidzīgi piebildu, pirms mana sarunbiedre bija atguvusi runas spēju. Mani vakar apciemoja kāds mums pazīstams aizgājējs. Jau pēc aiziešanas…

-Jā? Laimas kundze gandrīz čukstus noteica.

-    Pie manis bija atnācis Uldis… Tikai tagad pār mani nāca atklāsme, ka saruna ir nelaikā, bet nekas cits neatlika kā vien pasacīt līdz galam. Viņš nodeva man vēstījumu…

-    Un tas būtu? kundzīte knapi dvesa.

-    Sākums bija saraustīts, bet, cik sapratu, viņš nevēlas, ka kaut kas tiktu izdarīts…

-    Kas tad?

-     Nezinu, Uldis tikai teica, ka nav jādara… bet kases tā arī nesapratu. Un vēl viņš pieminēja kādu sievieti Undīni. Vai jums šis vārds kaut ko izsaka?

-    Undīne? šamane domīgi atkārtoja. Nē, neizsaka gan. Varbūt tā bija kāda no apvienības? Lai gan neesmu iepriekš dzirdējusi… Varbūt no jaunajiem?

-    Laimas kundze, man nav ne mazākās nojausmas, par ko Uldis runāja, bet izskatījās, ka tas ir ļoti svarīgi. Viņš likās… satraukts.

-    Leo, mirušie par niekiem netramda dzīvos. Ja Uldis centās kontaktēties ar tevi, tas acīmredzot ir vairāk nekā svarīgi! Tas ir dzīvības un nāves jautājums! Paldies, ka uzticējies man. Man ir viena ideja, kā mēs varētu šo jautājumu padarīt skaidrāku… Vai vari man pārzvanlt pēc kādas stundas?

-    Protams! nekavējoties apliecināju. Vai jums ir nojausma, kas varētu palīdzēt…?

-    Jā! Domāju atbildi meklēt kārtis, šamane noteica, pēc balss spriežot, būdama tālu domās. Pārzvani man pēc stundas.

Tā kā lietus joprojām nebija mitējies, man bija jāatrod, ar ko sevi nodarbināt šo stundu. Par strādāšanu nevarēja būt ne runas kaut kas Laimas kundzes intonācijā bija vēl vairāk sašūpojis manu trauslo mentālo līdzsvaru.

Tā vietā nolēmu pavadīt laiku lietderīgi un atbrīvoties no liekā apmatojuma. Kopš pārmaiņām mati auga griezdamies ne tikai uz galvas tie nesmādēja ari citas ķermeņa daļas. It īpaši iemīļota to pulcēšanās vieta bija uz kājām un rokām. Mans nabaga vecais depilators kāsēja un šķaudīja, ravēdams aizaugušos rajonus. Ar skumjām sapratu, ka drīzumā to nāksies aizstāt ar jaunāku un jaudīgāku ierīci, kas bez grūtībām tiktu galā ar neparasti lielo slodzi un nepadarītu mani līdzīgu noplūktam tītaram.

Kad eksekūcija bija veikta un mani locekļi bija brīvi no apmatojuma, toties klāti ar sārtu zosādu, bija pagājusi noteiktā stunda un man bija visas tiesības jau atkal traucēt paveco šamani. Turēju īkšķus, kaut Laimas kundzei būtu izdevies ko noskaidrot. Jo drizrāk šī lieta būs atrisināta, jo drīzāk beigsies mans mājas arests.

Šamane atbildēja uz zvanu tikai pēc sestā pīkstiena, kad jau grasījos atvienoties. Man bija savi noteikumi šinī ziņā nekad negaidīt ilgāk par pieciem signāliem. Tā kā šoreiz bija ārkārtas situācija un zvana saņēmēja bija kundze gados, tad pieļāvu izņēmumu un palielināju pīkstienu skaitu līdz seši. Bija dzirdams, ka šī rīcība šoreiz sevi attaisnoja, Laimas kundze šķita aizelsusies, meklējot saziņas ierīci.

-    Sveiki! Te Leo! Vai izdevās ko noskaidrot?

-    Leo! Jau gaidīju tavu zvanu. Cik jauki! Laikam telepātija nostrādāja.

Gribēju iebilst, ka mēs jau iepriekš bijām norunājušas sazvanīties pēc stundas, bet nolēmu neiedziļināties nebūtiskās detaļās. Tā vietā piekrītoši noņurdēju un pacietīgi gaidīju atbildi uz savu jautājumu.

-    Patiesi! Man izdevās šo to noskaidrot. Bet nedomāju, ka tā būtu telefona saruna. Labāk būtu, ja tu atbrauktu pie manis.

-    Laimas kundze, es gan īsti nezinu… nedaudz vilcinājos. Harijs piekodināja nelīst laukā no mājas…

-    Ak tā, viņa skumīgi novilka. Nu, es varētu aizbraukt pie tevis, bet tagad tāds laiks… Un man nav mašīnas, bet pa lietu negribas pieturā stāvēt.

Man uz mēles bija ierosinājums izsaukt taksi, bet tas šķita nepieklājīgi, ņemot vērā, ka nezināju, vai kundzīte var to atļauties.

-     Ziniet, negaidītas drosmes uzplūdā pārtraucu šamani. Es pati atbraukšu. Arā tiešām stipri līst.

Palūkojos uz pelēko ūdens sienu aiz loga. Pulkstenis tuvojās pusdienas laikam, bet istabā valdošā krēsla par to nemaz neliecināja.

-    Vai, tas gan būtu lieliski! Uz cikiem tu varētu būt?

Mans skatiens atdūrās pret datorā mirgojošo e-pastu no

kolēģa Jāņa. Lai kā ari negribējās, bet, pirms devos laukā no mājas, bija jāapdara vēl darba lietas.

-    Visticamāk, uz vakara pusi. Ko jūs teiktu par pieciem?

-    Jauki! Tad es gaidu tevi uz pieciem. Uzcepšu kādu pīrāgu, tu droši vien nebūsi ēdusi.

Gribēju iebilst, ka nav vērts manis dēļ tā censties, bet domās nejauši vizualizētie mājās ceptie gaļas pīrādziņi acumirklī aizbāza man muti.

-   Gaidiet! Būšu! priecīgi nočivināju klausulē un pabeidzu sarunu. Laimas kundzes reitings manās acīs tikko bija ievērojami pakāpies. Varbūt tas ir prasti, bet pēdējā laikā mani viegli varēja uzpirkt ar dažādām ēdamām lietām.

Par brīnumu, darbu blāķis, kas sākotnēji likās neizkustināms, galu galā tīri veiksmīgi noripoja pa dienas nogāzi, aizraujot pa ceļam līdzi arī mani. Es atjēdzos, ka ir jau vēls, tikai kad istabā bija kļuvis vēl tumšāks un man nācās ieslēgt grīdas lampu, lai izlīdzinātu kontrastu starp telpu un košo datora ekrānu. Tas ari piespieda mani pamest acis pulkstenī pie sienas un šausmās konstatēt, ka ir jau krietni pāri pieciem. Es kavēju randiņu ar mājās ceptiem pīrāgiem!

Aiz loga vēl joprojām līņāja, bet šķita, ka darba diena bija nogurdinājusi arī lietu, tagad tam pietika spēka vien slinkai sīkpiļu miglai, kas smagnēji taustījās starp liepu zariem. Ielas gan vēl līdzinājās Venēcijai, tāpēc izšķīros par labu gumijas iešļūcenēm un skriešus devos laukā no mājas, klusībā cerot, ka Laimas kundze nav no tiem īpaši pedantiskajiem cilvēkiem, kuri necieš kavēšanos. Tas varēja draudēt ar liegtu pieeju pārtikas resursiem.

Mans auto šķila peļķes, mezdams augstus pelēka ūdens lokus uz ietvēm. Gājēji jau vairs neprotestēja un neraidīja dusmīgus skatienus metāla satiksmes dalībnieku virzienā. Tie bija izmirkuši un samierinājušies. Brauciens no mana dzīvokļa līdz Laimas kundzes miteklim Alberta ielā prasīja vien desmit minūtes, bet brīvas stāvvietas atrašana Rīgas klusajā centrā varēja aizņemt divtik laika. Tāpēc, pamanījusi tukšu, neaizņemtu ietves gabaliņu vienu kvartālu no šamanes mājām, nolēmu nodzīt slinkumu un atlikušo veikt kājām. Turklāt man gribējās iemēģināt jauno lietussargu tā bija Mārdžas dāvana Ziemassvētkos, kas līdz šim skapja dziļumos bija pacietīgi gaidījusi savu zvaigžņu stundu.

Priecādamās par košo, dzīvespriecīgo, ziediem rotāto sargu un savu atspulgu kafejnīcu skatlogos, es, lēnām brizdama caur peļķēm, tuvojos šamanes miteklim. Garām braucoša mašīna mani vienā mirklī pievienoja izmirkušo un samierinājušos gājēju pulkam.

Mans lieliskais, svilpojošais garastāvoldis tika nedaudz pabojāts, kad, nogriežoties ap stūri uz Alberta ielu, tālumā pamanīju uz ietves mīņājamies nepacietīgu pūli, kas ciešā lokā ieskāva ātrās palīdzības dzelteno bušu un policijas balto auto. Šīs aktivitātes norisa pie Laimas kundzes kāpņu telpas, tāpēc nedaudz palēnināju soli un piesardzīgi pavēros apkārt. Kas zin', kas mani gaidīja šinī cilvēku barā. Nelaba nojausma lika sacelties matiņiem uz spranda un (ja vien tādi bija palikuši) uz rokām.

Uzmanīgi tuvojos gaidošajam pūlim, cenšoties saskatīt, kas īsti noticis. Lietussargu mežs aizsedza skatu, lai kā arī es snaikstījos, un gluži kā balerīna uz pirkstgaliem tipināju gar pūļa ārējo malu.

Manu uzmanibu piesaistīja divas pavecākas kundzes. Sabāzušas baltsprogainās galvas kopā zem viena lietussarga, tās kaut ko dedzīgi apsprieda un vienoti šausminājās. Cerot, ka runa nav par kādu no neskaitāmajiem seriāliem, bet gan šeit notiekošo, es lēnām pievirzījos tuvāk un sasprindzināju dzirdi. Vecajām grezelēm laikam acis bija pakausī, jo tās nekavējoties apklusa un raidīja aizdomīgus skatienus pār plecu. Izlēmu mainīt taktiku. Savilkusi seju visžēlabainākajā izteiksmē un nevainīgi iepletusi acis, uzrunāju tenku vāceles:

-    Es ļoti atvainojos, vai jūs man nepateiktu, kas šeit notiek?

Kundzītēm bija sūras dzīves rūdījums, un viņas neuzķērās uz manu apaļacaino skatienu.

-    Kas tev pa daļu? vecākā no abām šerpi noprasīja. Bija nepieciešams tāds pamatojums, kuram nespētu pretoties pat vissīkstākā grezele.

-    Redziet, man omlte dzīvo šinī kāpņu telpā… baidos, ka tik kaut kas nav atgadījies… nevainīgumu nomainīju pret bažlgumu un patricināju apakšlūpu.

-   Kurš dzīvoklis? šoreiz jautātāja bija otra. Pirmā sāka acīmredzami atmaigt laikam viņai pašai bija mazmeita.

-    Sestais, izšāvu kā no lielgabala, nebūdama gan īsti pārliecināta, vai Laimas kundze tiešām mitinājās tajā.

-   Nē, tā kundze ir no devītā, trešajā stāvā, pirmā noliedzoši papurināja sirmās cirtas. Auksts ledus klucis ieslīdēja man vēderā.

-    Dzīvoklis pa labi? stingām lūpām pārjautāju.

-Jā, otrā apliecināja. Tur tāda jauna sieviete dzīvoja.

-Kāda nu jauna! Tik gadus desmit jaunāka par mums! draudzene viņu pārtrauca pusvārdā, skatienam iemirdzoties tenkotkārē. Viņa tāda interesanta bija dziedniece vai zīlniece… īsti neatceros, bet mans Artūrs pie viņas pāris reižu gāja, kad ar biznesu problēmas bija. Viņš teica, ka esot palīdzējusi. Tad jau laba laikam…

-    Bet kas ir noticis?! nedaudz par asu iesaucos, nespējot sagaidīt vārdu plūdu beigas. Kundzītes apklusa un atkal aizdomīgi pavērās manī. Bet tad vēlme paklačoties uzvarēja.

-    Viņa vannā noslīkusi!

-    Kaimiņiem nācis ūdens no griestiem…

-    Šie gājuši skatīties…

-    Bet neviens nav vēris vaļā…

-    Tad izsaukuši pažarniekus…

-    Tie tikai nesen aizbrauca…

-    Un šī esot gulējusi vannā, gluži sārta…

-Jo ūdens taču karsts!

-    Laikam iesnaudusies…

-    Un viss…

Viena otru pārtraukdamas, viņas aizgūtnēm dalījās jaunumos. Tenku slūžas bija pārrautas, un plūdi bija neapturami. Bet es jau vairs neklausījos. Stīvām kājām gluži kā koka klucis Konstantīns lēnām atkāpos, neapzināti cenšoties nepievērst sev klačutanšu uzmanību. Mana piesardzība gan bija lieka vecās dievgosniņas bija iegrimušas kaimiņienes aprunāšanā un likās nemaz nemanām manu zaglīgo atkāpšanos.

Gluži kā miglā devos atpakaļ uz mašīnu. Lietus tikmēr bija pieņēmies spēkā, un jau pēc pāris soļiem pat manas īsbikses ieskāva lielus slapjā, krampjainā tvērienā. Domas jaucās un zumēja kā saniknots bišu spiets. Tā nevarēja būt sakritība, nejaušība Uldis gāja bojā vakar, bet šodien vannā noslīka Laimas kundze… Un ko vispār viņa darīja vannā? No mūsu pēdējās sarunas es biju sapratusi, ka kundzīte ceps pīrāgus, nevis veiks higiēnas pasākumus dienas vidū. Šamane gan teica vēl ko ka viņai ir izdevies noskaidrot Ulda nāves apstākļus. Vai arī to tagad izdomāja manas izmirkušās smadzenes? Bet ja nu patiesi? Ja nu viņa zināja, kas īsti notika ar veco jūras vilku, kurš, pēc biedru vārdiem spriežot, bija lielisks peldētājs? Un ja nu tieši tāpēc Laimas kundzei bija jāmirst?

Uz mirkli piebremzēju un paraudzījos apkārt iegrimusi domās, biju aizgājusi pretējā virzienā un tagad atrados Kronvalda parkā. Liepas pustumsā atgādināja zaļus kalnus. Uzplaiksnīja zibens, pielejot apkārtni ar baltu gaismu. Vientuļie gājēji steidzās zem vēja pluinltajiem lietussargiem, zemu noliekuši galvu gluži kā aunu bars, kas dodas uzbrukumā. Pērkons kaimiņos nodārdināja kara bungas, atmodinot mani no savādā pārdomu transa. Biju izmirkuši līdz pēdējai vīlītei, un man sala. Plānā vējjaka mikli piekļāvās ādai gluži kā gigantisks gliemezis. Mati smagnēji un slapji apskāva pieri un noslīdēja gar kaklu. Mans jaunais, smalkais lietussargs laikam bija caurs. Es aizvēru to, jo nelietīgais priekšmets nepildīja savu pamatfunkciju. Tagad debess ūdens šaltīm bija tieša pieeja manai personai, un šo izdevību tās ari nekavējās izmantot. Apgriezušies uz papēža, skriešus devos atpakaļ turp, no kurienes biju nākusi. īsu bridi nespēju atcerēties, uz kuras ielas īsti atstāju savu auto, bet, nokļūstot līdz Laimas kundzes mājai, atmiņa atgriezās. Jaunu sparu ieguvušās lietusgāzes bija aizskalojušas ziņkāro pūli un ātrās palīdzības mašīnu. Tagad iela bija ierasti klusa un vientuļa, tās iedzīvotājiem slēpjoties dzīvokļu sausumā. Atlanti no māju fasādēm noraudzījās manī ar izbrīnā pavērtām mutēm. Es mēmā attaisnojumā paraustīju plecus arī man šeit vairs nebija, ko darīt.

Mājās pārrados joprojām slapja un nosalusi, par spīti auto apkurei, kuru ieslēdzu uz maksimumu, tikko mans miklais dibengals bija pieskāries autosēdeklim. Tas acumirklī aizsvīdināja logus, un man nācās ik pa laikam pārlaist ar roku pār priekšējo stiklu, lai saskatītu ceļu aiz baltās dūmakas un ūdens sienas. Šī bija tā retā reize, kad domās paslavēju sevi par prātīgo izvēli ar ādu pārvilkti mašīnas sēdekļi sevi attaisnoja.

Zobiem izklabinot sarežģītus flamenko ritmus, es vannas istabā atbrīvojos no izmirkušajiem apģērba gabaliem un ar baudu iekāpu karstajā dušā. Tās strūklas dzēla un nedaudz dedzināja, bet jau pēc mirkļa mana āda pierada un ar sārtu pietvīkumu ļāvās ūdens siltajiem glāstiem kā jauns skuķēns pirmajā diskotēkā. Aizvēru acis un atbalstījos ar rokām pret sienu, meklējot papildus saskares punktus, kas sniegtu iluzoru līdzsvara sajūtu. Pacēlusi seju pret ūdens strūklu, ļāvu tam notecēt pāri vaigiem, aizskalojot asaras, kas spraucās starp skropstām. Pamazām mani pārņēma ilgi gaidītais miers. Laimas kundze bija mirusi, bet varbūt tā tiešām bija sagadīšanās. Nelaimes gadījums. Šamane bija jau gados un, iesnaudusies vannā, vairs nespēja no tās tikt laukā. Tā gadās. Ir dzirdēti ne tādi vien atgadījumi. Pavēru muti, lai ar mēli noķertu dažas ūdens piles, kas ritēja pār lūpām. Turklāt dzīvokļa durvis bija aizslēgtas, tās nācās uzlauzt. Maz ticams, ka slepkava būtu pacenties tās tik rūpīgi noslēgt aiz sevis. Ja vien, protams, jau sākotnēji viņš vai viņa neiekļuva caur durvīm…

Pārlaidu roku pār seju, cenšoties aizslaucīt lieko slapjumu un atvērt acis, lai uz plauktiņa sameklētu ziepes. Mana plauksta noslīdēja kā pa eļļu, bet ūdens palika savā vietā. Es pārsteigumā papurināju galvu, bet rezultāts bija nemainīgs. Gluži kā želeja ūdens plēve piekļāvās manai sejai acīm, mutei, degunam. Man sāka trūkt elpas, jo savādais šķidrums bija nobloķējis gaisa padevi. Kaut kas nebija pareizi. Panika ieradās neaicināta un iespēra pa saules pinumu. Ar nagiem mēģināju izplēst caurumu pie lūpām, lai kaut nedaudz ievilktu skābekli jau sāpošajās plaušās. Mani pirksti bezspēcīgi cīnījās, bet receklis turpināja sacietēt. Tas kļuva elastīgāks un gumijotāks ar katru aizritošo sekundi. Vēl nedaudz, un cīņa būs zaudēta.

Ar mokām piespiedu sevi uz mirkli norimt un sakoncentrēties. Pārlaidusi rokas pār sienu, atradu dušas krānu un pārtraucu ūdens padevi, cerot, ka līdz ar to arī medūza uz manas sejas atlaidis savu krampjaino tvērienu. Bet man jau vajadzēja nojaust cerība ir cilpa, kurā muļķim pakārties. Riebeklība sažņaudzās vēl ciešāk, lienot zemāk gar manu kaklu. Uztaustījusi dušas kabīnes durvis, grīļodamās izkāpu no tās, cenšoties nepaslīdēt uz flīžu grīdas. Tas šobrīd varēja izrādīties nāvējoši. Tāpat pēc taustes atradu izlietni un skapīti virs tās, lūdzot Dievu, kaut šī būtu tā vienīgā reize, kad nagu šķērītes esmu nolikusi tām paredzētajā vietā. Manas lūgšanas tika uzklausītas smalkais, vēsais metāls mierinoši iegūla manā drudžainajā plaukstā. Satvērusi tās aiz roktura gredzeniem, ar pēdējiem spēkiem triecu asmeņus recekli, kas plānā kārtiņā pārklāja manas pavērtās lūpas. Apziņa no skābekļa bada jau zibeņoja baltos uzplaiksnījumos, un es apzinājos, ka otrai reizei man spēka nepietiks. Ari šoreiz man paveicās jau ar pirmo dūrienu želejveida plēve padevās un nedaudz iepllsa. Kāri ievilku saldo gaisu pa sīko caurumiņu. Tas izgaiņāja zibšņu paniku. Baiļu vietā nāca dusmas, un tās lika iebāzt pirkstus jaunizveidotajā caurumiņā un saplēst to vellišķību lupatu lēveros, ko es ari nekavējos izdarīt. Sākumā žņaugs padevās lēnām, bet ar katru jaunu plīsumu pieauga gaisa padeve un attiecīgi arī mana apņemšanās. Jau pēc mirkļa man bija izdevies atbrīvot muti un degunu, bet tad jau arī acis. Plakstiņi atsprāga kā uz atsperēm, baidoties ilgāk turēt mani tumsā. Smagi elsojot, pavēros uz saplēsto recekli, kura gabali klāja vannas istabas grīdu. Tie bija balti un caurspīdīgi gluži kā želatīns. Ar kāju pabakstīju tuvāko, un tas acumirklī pārvērtās nelielā ūdens peļķītē. Nepaspēju ne aci pamirkšķināt, kad no nāvīgā uzbrucēja palika vien slapja vieta.

Kas, pie velna…? nomurmināju pie sevis, bet, sajutusi motivācijas trūkumu, neturpināju nozieguma vietas apskati un grīļīgām kājām devos atlaisties gultā. Mani tikko gandrīz nogalināja duša. Vai tas maz ir iespējams?

Sarāvos trīcošā kamolā gultas galā un pārvilku sev pāri segu. Muskuļi sāpēja un neklausīja, un, mēģinot atglaust matus no pieres, es gandrīz izbakstīju sev aci. Plaušas vēl likās smagas, un gaiss tajās plūda ar grūtībām. No pārdzīvotā izbīļa deniņos dobji šalca asinis un sevi pieteica pulsējošas galvassāpes. Vai tas maz bija pa īstam? Kas tur, pie velna, notika?

Man gribējās raudāt, bet acis sūrstēja un palika sausas. Es jutos iztukšota, izsmelta. Man bija izdevies paglābties no šaušalīgas nāves. Rīkle likās gluži jēla no nesekmīgajiem centieniem ieelpot. Slāpes mocīja kā spāņu inkvizīcija, bet doma par ūdeni lika kuņģim šausmās sarauties. Bija jānomierinās. Jāatgūstas. Jāpadomā. Lietus aiz loga naidīgi klaudzinājās gar palodzi, it kā cenšoties tikt iekšā, tikt man klāt! Izdvesu bailpilnu pīkstienu un pārvilku segu pāri galvai, meklējot patvērumu. Pamazām siltums un tumsa nomierināja manus saspringtos nervus. Trīsas pierima, un kamols krūtīs atlaidās. Starp skropstām izspraucās asaras un slīdēja pāri vaigiem. Turpināju šņukstēt un slaucīt miklo degunu segā, līdz miegs ietina prātu pūkainā aizmirstībā.

Tā es nogulēju līdz nākamajam rītam, kas atausa tikpat pelēks un drūms kā iepriekšējais. Lietus laikam bija ieradies uz palikšanu. Uz mirkli aizvēru acis, cenšoties atcerēties šīsnakts sapni. Lai gan vakardienas pārdzīvojumi bija mani satricinājuši līdz sirds dziļumiem, tomēr biju pārliecināta, ka miegā mani bija apmeklējis kāds pazīstams tēls. No bezapziņas tumsas iznira pelēka ēna, un man pretī raudzījās uzmanīgs, dzeltens skatiens. Piesardzīgi atiezti zobi un nedaudz pieglaustas ausis. Vilks nogaidoši vērās manī.

Ko tu gaidi? es tikko dzirdami nočukstēju, pārsteidzot pati sevi un necerot saņemt atbildi.

No gultas izkāpu stīva un kokaina. Muskuļi sāpēja pēc vakardienas sasprindzinājuma, toties rīkle jutās labāk applaucējuma sajūta bija mazinājusies. Pirms ieiet vannas istabā, es apbruņoju sevi ar šķērēm un, nervozi lūkojoties sāņus, iekārtojos uz podiņa. Uzbrukums vai nē, bet dabiskās vajadzības ir jāņem vērā. Nevarēju taču iet pie kaimiņiem!

Nokārtojusi pirmo nepieciešamību mierā un klusumā (bez draudīgiem recekļiem, kas izlēktu laukā no klozetpoda un censtos iekļūt manī pa atverēm, kas paredzētas tikai un vienīgi izejai), es sajutos labāk. Ja ne labāk, tad vismaz drošāk un mierīgāk. No spoguļa pretī man vērās nevaldāms matu ērkulis un kaut kur zem tā visa sarkanas, aizpampušas actiņas, kuras papildināja zili loki un krāsā līdzvērtīgs deguns. Lūpas bija baltas un sasprēgājušas, bet vaigu rotāja nospiedums no gultas malas, uz kuras biju pavadījusi visu nakti. Pat ļaunākajās paģirās mans izskats nekad nebija sasniedzis tādu antidaili.

Piesardzīgi atgriezu krānu un mirkli vēroju tekošo ūdeni. Tas šķita normāls. Ierasts. Mirkli svārstījos, nespēdama izlemt starp higiēnu un dzīvotgribu. Tomēr garša mutē pārliecināja, ka no tirības neviens vēl nav nomiris. Zibenīgi izmazgāju zobus, uzstādīdama jaunu Ginesa rekordu, bet seju nolēmu neskalot ar nāvējošo šķidrumu, kas patlaban vēl uzvedās pieklājīgi. Ģīmītim nācās iztikt ar mitrās salvetes pakalpojumiem. Matus saņēmu ciešā mezglā galvvidū un pēc šī manevra sāku attāli līdzināties cilvēciskai būtnei.

Mans organisms alka pēc dienišķās kofeīna devas. Vēl nedaudz, un tas pieteiktu streiku. Bet jau atkal ierastais process bija šķēršļu pilns. Kafijas vārīšanai bija jāizmanto ūdens… Nolēmu riskēt. Turklāt tas būtu varējis mani nogalināt jau tad, kad tīrīju zobus. Un varbūt termiska apstrāde iznīcina recekļus? Drošības labad es ne tikai uzvārīju ūdeni, bet ļāvu tam mest burbuļus desmit minūtes ilgāk. Sargi sevi pats, tad Dievs tevi sargās.

Atlaidusies dīvānā ar lielu kūpošas kafijas krūzi, atļāvos tādu greznību kā pārdomāt pēdējo dienu notikumus. Gluži kā skolā mācīja apkopot faktus un, balstoties tikai un vienīgi uz tiem, izdarīt secinājumus.

Fakts numur viens: Uldis Erdbergs bija noslīcis baseinā. Vai kāds viņam palīdzēja vai arī nāve bija gluži dabiska un bez iejaukšanās no ārpuses, tas nebija zināms. Šinī jautājumā bija jāņem vērā divi apstākļi, kas viens otru līdzsvaroja: Uldis bija lielisks peldētājs un vienlaikus kungs cienījamā vecumā.

Fakts numur divi: Laimas kundze bija noslīkusi vannā. Jau atkal sīkāka informācija par apstākļiem nebija pieejama, bet arī šeit ir jāņem vērā dažas īpatnības ko šamane darīja vannā, zinot par manu drīzo apciemojumu? Un tā nebija vienīgā informācija, kas vecajai kundzei bija pieejama nāves mirklī. Nedrīkst aizmirst pēdējo telefona sarunu viņa minēja, ka ir kaut ko noskaidrojusi. Varbūt tas bija Ulda slepkavas vārds.

Fakts numur trīs: mani vakar gandrīz nosmacēja ūdens receklis, un es paglābos no nāves, tikai pateicoties savai jauniegūtajai kārtības mīlestībai nagu šķērītes beidzot atradās tām paredzētajā vietā.

Secinājumi: visiem trim uzbrukumiem bija kas kopējs: saistība ar vilkačiem un tie norisinājās ūdenī vai tā tuvumā.

Izanalizējot pieejamo informāciju, kļuva arī skaidrs, ka man ir nepieciešama palīdzība. Pie iesaistītās puses vērsties nevarēju vilkačiem bija pašiem savas intereses, kas, visticamāk, nesakrita ar manējām. Harijs bija jauks, bet kurš zina vai drīkstu viņam uzticēties?

Draudzenes iesaistīt šinī visā jezgā nešķita prāta darbs Mārdžai ir laimīga ģimenes dzīve, bet Elīna pārņemta ar kāzu plānošanu un laulības līgumu sastādīšanu (galu galā divu juristu svētā savienība!).

Mani pārņēma vientulības un pamestības sajūta. Noslaucījusi ar plaukstas virspusi miklo degungalu, nolēmu sevi pabarot un tad turpināt drūmās pārdomas vientuļā varoņa stilā.

Ledusskapis mani iepriecināja ar tunča konserviem, pāris tomātiem un pienu. Sienas skapītī atradās kriksītis maizes, un es uzskatīju, ka kopsummā tas veidoja karaliskas pusdienas.

Pēc maltītes patiesi sajutos labāk, un dzīve sāka rādīties ja ne gluži rozā, tad vismaz gaišākās krāsās. Ja sēdēšu mājās, nebāzīšu degunu laukā uz ielas (un ari ne savās darīšanās), tad situācija atrisināsies pati no sevis un, visticamāk, dažu dienu laikā.

Mans skatiens aizķērās aiz mobilā telefona, kas rātni čučēja uz virtuves letes. Pabakstījusi to ar pirkstu, atgriezu ierīcē dzīvessparu un konstatēju, ka vakar esmu iemanījusies atslēgt tam skaņu, līdz ar to displejā mirgoja astoņi neatbildēti zvani un divas īsziņas. Viena no Elīnas viņa par vedējiem bija izvēlējusies Mārdžu un viņas vīru. Otra no Mārdžas viņa ar vīru bija piekrituši būt par Elīnas un Sašas vedējiem. Starp neatbildētajiem zvaniem, protams, bija pārītis no draudzenēm, tad viens svešs numurs, divi no darba un viens no Viktorijas. Pēdējais vārds sarakstā man lika aizdomāties. Nebiju pārliecināta, vai viņa spētu man kaut jel kādi palīdzēt, bet man gribējās vismaz izkratīt sirdi, lai kāds pažēlotu un galviņu paglaudītu. Un, ņemot vērā Vikas neparasto informētību par divdabju sabiedrībā notiekošo, pieļāvu, ka priekšniece neapvainosies, ja izvēlēšos viņu par uzticības personu.

Tu zvanīji, teicu klausulē, kad Viktorija atbildēja. Man telefonam skaņa bija izslēgta.

-    Ar tevi viss kārtībā? priekšniece lietišķi noprasīja, tomēr viņas balsī saklausīju trauslu atvieglojumu.

-    Vairāk vai mazāk. Kas jums jauns?

-    Viss pa vecam.

Saruna nevedās, un es nezināju, kā ieminēties par sev aktuālo tēmu. Un vispār Viktorija bija meklējusi mani, nevis otrādi! Tad lai arī runā!

-    Tu esi pārliecināta, ka viss okei? Vika uzstājīgi pārjautāja, un šeit es saskatīju iespēju.

-Ja godīgi… pakasīju aiz auss, prātojot, ko teikt tālāk. Man ir problēma. Saistīta ar divdabjiem.

-    Khm?

-    Atceries, tu vaicāji, kas ir mana pavadone? Tad lūk, Laimas kundze vakar nomira…

-    Kas ar viņu notika?

-    Noslīka vannā.

-    Noslīka…?

-    Mhm… apstiprinoši noņurdēju, dodot Vikai laiku izdarit pašai savus secinājumus. Noslīka gan. Mums bija sarunāts vakarā tikties, bet, kad es ierados Alberta ielā, pie mājas jau stāvēja ātrā palīdzība.

-    Tu izgāji no dzīvokļa?

-    Man nebija izvēles. Bija jāsatiek Laimas kundze.

-     Tu kaut ko noklusē, Viktorija aizdomīgi piebilda.

-Jā, tā nav saruna pa telefonu.

-    Gribi, lai atbraucu? priekšniece pazina lūgumu pēc palīdzības.

-    Būtu jauki, pieklājīgi noteicu. Vai vari pie reizes ieiet veikalā un paņemt rupjmaizi, siļķi ar bietēm majonēzes mērcē un kādu desas luņķi?

Laikam biju pāršāvusi pār strīpu, jo klausulē iestājās klusums.

Pierakstīju maize, siļķe un desa, Vika beidzot ierunājās, nolasot manu iepirkumu sarakstu. Būšu pēc pusdienām.

Līdz ar to man bija četras stundas brīva laika un tikai dažas iespējas, kā to aizpildīt, pārskatīt darba e-pastu, palasīt kādu žurnālu, izmazgāt matus vai iet nosnausties. Lietus joprojām nebija mitējies un tagad ar sīkstu neatlaidību klauvēja pie loga rūts. Tas uzreiz padarīja divas pirmās aktivitātes neiespējamas, jo lidz ar pustumsu istabā ari manas smadzenes darbojās uz pusapgriezienu. Matus mazgāt likās pārāk bīstams un riskants pasākums, tāpēc nekas cits neatlika kā realizēt dzīvē ceturto ieceri. Saritinājusies uz dīvāna un apsegusies ar plānu, rūtainu pledu, es sākotnēji pat necerēju iemigt un plānoju vien bezdomu šņākuļošanu un acu atpūtināšanu. Tā vietā iegrimu dziļā bezsapņu miegā, no kura mani izrāva tikai zvans pie durvīm. Četras stundas, iepriekš likušās vesela mūžība, bija paskrējušas vienā krācienā. Atvērusi acis, no sākuma nevarēju saprast, cik ir pulkstenis, kāpēc guļu uz dīvāna, ja istabā ir tik tumšs, un kurš ir tas psihopāts, kas tik neatlaidīgi spiež zvana pogu. Atbildes uz šiem jautājumiem radās, bet ne visas uzreiz.

Pirmkārt, es pieklumburēju pie ārdurvīm un palūrēju pa actiņu kāpņu telpā. Pustumsā vidēja kaut kas balts un nikns. Viktorija!

Ar vainīgu kunkstu atslēdzu durvis, lai ielaistu savu ēdiena piegādātāju, kas nepacietīgi mīņājās uz sliekšņa un uz šo brīdi jau bija paspējusi pieminēt visus manus radiniekus ar labiem vārdiem.

-   Es domāju, ka tu kātus esi atstiepusi, Viktorija dusmīgi uzzibināja zilos skatu zibšņus un, nesagaidījusi uzaicinājumu ienākt, pasoļoja man garām.

-    Paldies, ka atbrauci, nolēmu ignorēt laipno apsveicināšanos.

-   Tu izskaties drausmīgi, viņa mani uzmanīgi nopētīja no galvas līdz kājām. Pametu skatu gaiteņa lielajā spogulī. Salīdzinājumā ar rīta cēlienu pampums un apsārtums bija mazinājies, bet es vienalga attāli atgādināju babuīna lejasdaļu.

-    Jūtos vēl labāk, atiezu zobus šķībā smaidā un paņēmu no priekšnieces iepirkumu maisu. Tēju vai kafiju?

-    Tev zāļu tējas ir?

-    Tikai nomierinošā, atcerējos par savu buldurjāņu mikstūru.

-    Tad labāk kafiju.

Paraustīju plecus un devos uz virtuvi uzlikt ūdeni vārīties. Man atgriežot krānu, dažas piles uzšļakstījās uz augšdelma, liekot man nevilšus notrīcēt. Notraukusi tās, ieslēdzu gāzes plīti un uzliku uz zilajām liesmiņām trumuli.

Kad pagriezos atpakaļ pret priekšnieci, uztvēru viņas aizdomu pilno skatienu. Viktorija bija iekārtojusies pie virtuves letes uz augstā ķebļa un atspiedusi zodu trauslajā, zelta gredzeniem rotātajā plaukstā.

Es izlikos skatienu nemanām. Miegs vēl vandījās pa manām smadzenēm, un, pirms jutos spējīga kaut ko paskaidrot, man bija jāuzpildās ar kofeīnu. Skapītī atradu pašas dārgākās un skaistākās krūzes, izgreznotas ar sārtiem rožu ziediem, tik trauslas un plānas, ka likās gandrīz vai caurspīdīgas. Kādā no jubilejām tās man bija uzdāvinājusi mamma, un krūzes tika taupītas īpašiem gadījumiem. Šoreiz gadījums varbūt nebija īpašs, bet ciemiņš pavisam noteikti tāds bija.

Priekšniece klusējot uzmanīgi vēroja mani rosāmies, un, tikai kad noliku viņas priekšā karsti smaržojošu kafijas krūzi, viņa beidzot ierunājās:

-    Kas ar tevi ir noticis?

-    Uh. Jautājums izsita mani no līdzsvara, liekot ar plaukstām atbalstīties pret leti, lai apkopotu ne tikai spēkus, bet ari domas. Nezinu pat, ar ko lai sāk…

Viktorija nogaidoši izlieca uzaci augstā lokā un iedzēra nelielu malku kafijas, atzinīgi pašūpojot galvu.

-    Man vakar uzbruka… dušā.

-Kas?

-    Nezinu, kaut kāds receklis. Atglaudu matus no pieres un, atsvabinājusi savas krēpes no gumijas žņaugiem, no jauna saņēmu tās vēl ciešākā mezglā. Atgriezos mājās pārsalusi un slapja līdz ādai, nolēmu sasildīties dušā. Viss bija labi, un te piepeši… tas ūdens bija gluži kā tāda milzu medūza! Es nezinu, kas tas bija! Bet ar nagiem pārplēst to nevarēju. Labi, ka šķēres bija pa rokai, ar tām izdevās to draņķību pārdurt.

-    Un pēc tam? Manam emocionālajam vēstījumam neizdevās satricināt Vikas leduslaikmeta mieru.

-    Pēc tam nekas. Tas pazuda, izšķīda. Bet es aizgāju gulēt.

-    Skaidrs, priekšniece domīgi novilka. Tev šokolāde

ir?

Nezinu, kas viņai bija skaidrs un kāda tam bija saistība ar šokolādi, bet mīļā miera labad pakļāvos un izvilku no atvilktnes tāfelīti rūgta, melna kakao izstrādājuma, un pasniedzu to Vikai. Viņa neizpratnē pavērās manī:

-    Salauz taču!

Noliku uz letes stikla trauciņu un salauzu tajā šokolādi.

-    Priekš kam tas? nedroši pajautāju.

-    Veicina domāšanu, viņas skatiens pauda vāji slēptu nicinājumu par tik dumju jautājumu. Labi, tātad tev uzbruka dušā pēc tam, kad atgriezies no savas pavadones. Kā viņu sauca?

-    Laima Zvaigzne-Klints.

-    Nūjā. Un viņa noslīka vannā?

-Jā, piekrītoši pamāju un iedzēru lielu malku kafijas. Rūgtais dzēriens pamazām izgaiņāja miglu manā prātā.

-    Kāpēc tu brauci pie viņas?

-   Jo es pastāstīju Laimas kundzei, ka tanī vakarā, kad gāja bojā Uldis… Palūkojos Vikā, lai pārliecinātos, ka viņa zina, par ko ir runa, un, saņēmusi apstiprinošu "mhm", turpināju: Tanī vakarā viņa gars ieradās pie manis ar lūgumu.

-     Tā, nu beidzot kļūst interesanti, Vikas skatiens iemirdzējās, un viņa nemierīgi sadīdījās uz ķebļa. Vecā vilka dvēsele atnāca pie tevis ar lūgumu? Kādu?

-    Viņš teica, ka kaut kas nav jādara, un nosauca sievietes vārdu Undīne.

-    Kas nav jādara?

-    Nezinu! Nav ne mazākās nojausmas. Tik sīki Uldis nepaskaidroja. Viņš teica nav jādara. Un pēc pauzes Undīne. Un tas ir arī viss.

-    Skaidrs, Vika jau atkal šķita iegrimusi domās un izklaidīgi iemeta mutē kārtējo šokolādes gabaliņu. Un ko tu gribēji no tās Laimas?

-    Es viņai nākamajā dienā, tas ir vakar, piezvanīju un šo visu izstāstīju. Viņa teica, ka paskatīsies tuvāk laikam taisījās likt kārtis vai kaut ko tamlīdzīgu. Pēc stundas es Laimas kundzei pārzvanīju viņa izklausījās uztraukta… teica, ka esot kaut ko sapratusi un ka mums noteikti ir jāaprunājas. Tā kā tad vēl joprojām lija, es piedāvāju, ka aizbraukšu pie viņas uz mājām, lai vecajam cilvēkam nebūtu ar trolejbusiem jāvizinās…

-     Par spīti tam, ka puse no vilkaču apvienības tevi medī? Vika asi pārtrauca mani pusvārdā.

-    Ko, lūdzu? mans žoklis noslīdēja un atsitās pret leti.

-    Nedari tā. Tu izskaties stulba. Viktorija pasniedzās un ar karotīti pabikstīja manu zodu, liekot aizvērt muti. It kā tu to nebūtu zinājusi.

-    Protams, es zināju… mani brīdināja… bet nedomāju, ka tas ir tik nopietni.

-    Tu šinīs aprindās esi jauniņā, laikam būs tev šoreiz jāpiedod. Vika paraustīja plecus. Labi, stāsti tālāk. Tātad tu nolēmi, ka vari doties mazā pastaigā pa pilsētu?

-    Jā. Atguvusies no sākotnējā pārsteiguma, centos atgriezties tagadnē. Tas ir nē! Nekādas pastaigas pa taisno pie Laimas kundzes…

-    Kura tobrīd jau bija mirusi?

-    Tieši tā!

-    Tātad tu nezini, ko viņai izdevās noskaidrot?

-     Nē, pa telefonu viņa negribēja stāstīt, bet, kad atbraucu, jau bija par vēlu.

-    Kāds tevi apsteidza. Vika ar smagu nopūtu nolika krūzi uz apakštasītes un pavērās pa logu, aiz kura ņirbēja pelēkie ūdens aizkari. Divas noslīkšanas un uzbrukums dušā. Tā nav sagadīšanās. Kāds mēģina slēpt pēdas.

-    Jā! Es domāju tāpat! atviegloti iesaucos, no sirds priecādamās par vienīgo patiesi prātīgo lēmumu savā dzīvē uzticēties Viktorijai. Bet ko man tagad darīt? Zvanīt Harijam?

-   Vilkacim? priekšniece pavērās manī ar asu, jautājošu skatienu. Labāk ne. Vismaz pagaidām ne. Kamēr nebūsim noskaidrojušas, kurš gribēja tevi замочить[8]…

Skāņi pasmaidīju par Viktorijas vārdu spēli.

-    Bet ko tad? Ko lai dara?

-    Cik es pazīstu vilkačus, tie ir diezgan skarbi ļaudis lepni, ietiepīgi, neiecietīgi. Ja viņi ir ieņēmuši galvā, ka tu esi līdzvainīga viņu barveža nāvē… labāk acīs nerādīties, iekams nebūsim pierādījušas pretējo.

-    Bet Harijs…

-    Kā tu zini, ka viņš pats veco не грохнул"?

-   Nē, Harijs teica, ka Uldis viņam esot bijis kā tēvs. Bet par to otru, par Rego, par to gan es neesmu tik pārliecināta…

-   Jebkurā gadījumā kamēr nezināsim kas ir kas, tu labāk daudz apkārt nerēgojies. Ņem vērā, ka Ulda gars bija izvēlējies tevi kā savu ziņnesi. Усопшие[9] dzīvos par niekiem netrenkā. Tas ir svarīgi!

-    Laimas kundze teica to pašu, drūmi piekritu un pacienājos ar strauji rūkošo šokolādi. Ja vien zinātu, ko viņa uzraka…

-    Mēs varam pajautāt, Viktorija mierīgi iebilda, it kā piedāvātu piezvanīt uz uzziņu biroju. Izsauksim viņas garu un pajautāsim.

-    Tu zini, kā to darīt?

-Девочка[10]. vika atsperīgi nolēca no ķebļa. Aizmirsi, kas es esmu?

-   Tad tu nopietni…? neticīgi pavēros priekšniecē.

-Jau piektajā paaudzē, viņa lepni atmeta blondās cirtas, skatienam uzliesmojot. Tagad ej ģērbties. Brauksim pie manis.

-    Bet kā tad ar nerēgošanos…?

-    Šis ir ЧП ārkārtas gadījums. Turklāt tu nebūsi viena. Un pie manis mājās ir viss nepieciešamais, lai sazinātos.

11

Viktorija mitinājās plašā savrupmājā Baltezera krastā. Izlīkumojušas pa ciemata šaurajām ieliņām, mēs beidzot nonācām tādā kā strupceļā. Jau mirkli šaubījos, vai tikai priekšniece nav pati aizmirsusi, kur dzīvo, kad ceļa galā pamanīju aiz kupla ceriņkrūma patvērušos bruģētu taciņu, kas veda tālāk pie baltas divstāvu ēkas ar plašu, iekoptu dārzu. Automātikas darbināti vārti ielaida mūs augsta žoga iejoztā pagalmā, un, tikko spērām kāju ārā no Vikas baltā Lexus auto, no tuvējā rožu krūma, priecīgi ņaudēdami, izmetās trīs strīpaini kaķi. Pagodinājuši mani vien ar garāmskrienošu skatienu, murrātāji sāka ekstāzē berzēt apaļās galvas pret Viktorijas balto bikšu starām. Gaidīju, ka spalvas kamoli tūlīt izpelnīsies kārtīgu spērienu, jo laiks vēl joprojām bija lietains (lai gan pēdējās desmit minūtes ūdens šaltis bija nedaudz apsīkušas un tagad ieskāva mūs vien pelēkā sīklāšu miglā), bet runčuki izskatījās krietni nobridušies pa pielijušo dārzu. Tā vietā mani gaidīja kārtējais pārsteigums. Vika, maigi dūdojot, apsveicinājās ar pūkaiņiem, katram veltot bagātīgu krievu mīļvārdiņu klāstu. Cik nu varēja nojaust, viņa stāstīja tiem, ka mammīte ir mājās un tas, kurš ir bijis labs puisītis, dabūs bundžiņu. Spriežot pēc eksaltētajiem ņaudieniem, šodien visi bija uzvedušies īpaši labi.

-    Tev ari vajadzētu iegādāties kaķi, beigusi ņurcīt dzīvniekus un pamanījusi manu neticības pilno skatienu, Vika piebilda.

-Jā, lai pilnmēness laikā nebūtu tik vientuļi, nosmīkņāju, uzburot prātā ainiņas.

-   Piedod, aizmirsu, Vika atmeta ar roku. Ejam iekšā, pirms lietus nav atkal sācies.

Mājas priekšnamā mani gaidīja jau n-tais pārsteigums. Kamēr es atbrīvojos no sandalēm, Viktorija ar nelielu lupatiņu apslaucīja kaķu dubļainās ķepiņas, bet tie savukārt, sastājušies rindiņā, pacietīgi ļāvās procedūrai. Man domāt, tas apliecināja Vikas raganīgo dabu. Nespēju iedomāties, kā bez maģijas iejaukšanās būtu iespējams panākt šādu paklausību.

Izvedusi cauri viesistabai un ēdamzālei, Vika ieaicināja mani virtuvē un nosēdināja pie gara koka galda. Priekšnieces māja nebija iekārtota gluži tā, kā biju iedomājusies. Spriežot pēc viņas kabineta, biju gaidījusi modernu, baltos toņos ieturētu dizainu ar stikla un marmora apdari, interesantiem gaismas elementiem un ultrastilīgām mēbelēm. Tā vietā māja atgādināja Šveices slēpošanas kūrorta un angļu muižas apvienību. Grīdas bija nelakotas, no baltiem priežkoka dēļiem, sienu krāsa variēja no siltas, gaišu smilšu krāsas virtuvē līdz ziloņkaulam viesistabā. Tās rotāja gleznas ar bagātīgām puķu vāzēm holandiešu vecmeistaru stilā. Mēbeles bija lielas, pamatīgas, ērtas un omulīgas baltie krēsli un dīvāni bija rotāti ar lielu ziedu rakstu.

Šeit nekas neatgādināja skarbo, aso Viktoriju, kas darbā valdīja ar dzelzs dūrainīšiem. Iekārtojums bija tik sievišķīgs un maigs, ka likās gluži vai slavas dziesma auglīgajam sievietes pirmsākumam. Apmulsusi no redzētā, es paklausīgi apsēdos pie ozolkoka galda, beidzot jūtoties mājās, drošībā. Tikai tagad apjautu, cik trausls un mānīgs bija mans ārējais miers. Sakodu zobus, lai neļautu emocijām ņemt virsroku un izmānīt asaras no sūrstošajām acīm.

Pabarojusi nepacietīgi ņaudošo kaķu baru, Viktorija ielēja senlaicīgā tējkannā ūdeni, uzlika to uz gāzes plīts vārīties un izvilka no skapīša divas porcelāna krūzes, tik lielas, kā abas manas dūres, kopā liktas. Tās bija senlaicīgas un laika zoba paskrubinātas sārtās peonijas vietumis bija ieplaisājušas, un apdzeltējušās osiņas bija pieredzējušas daudzus pieskārienus.

-   Tev viss kārtībā? Vika pieliecās un bažīgi palūkojās man sejā.

Neuzticoties savām trīsošajām balss saitēm, apliecinoši pamāju ar galvu.

-    Es iziešu pēc svaigas piparmētras. Mans mēmais žests viņu nebija pārliecinājis, bet acīmredzot Vika nolēma nepievērst tam uzmanību un tā vietā dot man laiku atgūties.

Es atkal pamāju ar galvu kā spēļu sunītis uz autobusa šofera paneļa. Noķeksējusi no pakaramā lietusmēteli un kājas ieāvusi gumijas krokšos, Vika pazuda aiz durvīm, kas no virtuves veda dārzā, atstājot mani vienatnē ar klusu šņākuļojošo tējkannu.

-    Kas tu esi? klusa balstiņa lika man izbailēs salēkties. Pirmā doma bija, ka tagad jau varu dzirdēt runājam kaķus, jo biju cieši pārliecināta, ka mājā esmu vien es un strīpainā trijotne. Bet kļūdījos smalkās balss īpašniece stāvēja durvīs uz ēdamistabu un ar nopietnu skatienu mani uzmanīgi nopētīja. Tā bija desmit vienpadsmit gadus veca meitene ar tikpat zilu un caururbjošu skatienu kā mātei. Blondie mati bija sapīti bizē un apvija galvu kā vainags. Uzraksts uz zilā T krekla angliski vēstīja, ka viņa mīl dzīvniekus, bet ne kā ēdienreizes sastāvdaļu. Garie, puķainie svārki sniedzās līdz pat zemei, bet no to apakšas rēgojās divas rozigas, kailas pēdiņas.

-   Sveika, pēc iespējas draudzigāk uzsmaidīju bērnam.

-    Es esmu Leo, strādāju kopā ar tavu mammu.

-   Kas tu esi? meitene piešķieba galvu un atkārtoja jautājumu jau drošākā balstiņā, acīs iemirdzoties ziņkārībai.

-    Es jau teicu strādāju… neveikli iesāku, nezinot, kā iziet no situācijas. Man nekad nav padevušās sarunas ar bērniem. Nezinu, kā ar viņiem komunicēt kā ar pieaugušiem? Vai tomēr runāt vienkāršākos teikumos?

-    To jau dzirdēju, viņa pārtrauca mani pusvārdā un, pienākusi pie galda, atvilka krēslu un apsēdās man līdzās, pievelkot ceļus pie zoda un apsedzot tos ar garo svārku malu. Viņa atgādināja mazu, trauslu putnēnu ziņkāru un bailīgu vienlaikus.

-   Es tikai nesaprotu, kas tu esi, tu nespīdi kā cilvēks. Meitene pastiepa man pretī roku un atglauda matus no pieres. Viņas pirksti bija vēsi un nedaudz mikli. Es aizturēju elpu, bet neatrāvos. Sastingusi ļāvu bērnam sakārtot man matus.

-    Tomka! durvis noklaudzēja, un Vikas izsauciens izgaisināja mirkļa savādumu. Neuzmācies tantei! Tev cita nekā nav ko darīt?

Skuķēns atrāva roku un aizvainoti uzmeta lūpu par mātes skarbo aizrādījumu.

-   Es jau izlasīju to grāmatu, ko iedevi. Tagad tikai atstāstījums jāuzraksta, mazā Tamāra aizstāvoties noburkšķēja.

-    Man dzert gribas.

-     Paņem sulu no ledusskapja, un marš atpakaļ uz savu istabu! iespiedusi rokas sānos, Viktorija slējās virs meitas, savilkusi seju dusmīgā grimasē. Tomēr skatiens viņu nodeva tik daudz mīlestības un maiguma es tajā vēl nebiju redzējusi. Uzspiedusi ātru skūpstu Tamārai uz pieres, Vika aiz rokas piecēla meitu no krēsla un pastūma prom no galda. Tā paklausīgi, bet negribīgi paņēma glāzi no skapja, ielēja sev sulu un, metot aizdomīgus skatienus manā virzienā, nozuda aiz durvīm.

-    Ak, šie bērni, Viktorija nopūtās. Gan svētība, gan posts.

-    Nav jau tik traki, nezināju, ko uz to atbildēt. Klau, viņa man prasīja, kas es esmu…

-Jā, Tomka man ir tāda īpaša. Viktorija iemeta sagatavotajās krūzēs saplūkto piparmētru un aplēja ar verdošo ūdeni. Ragana no viņas никудышная[11]. bet ведунья[12] tīri laba. auras redz jau no mazotnes. Var arī zīlēt, bet pagaidām es viņai neļauju pārāk daudz nekontrolējamu elementu tanī visā.

Piekrītoši māju, it kā mēs pārspriestu mūsdienu izglītības sistēmas robus un jaunievedumus.

-    Tev ir divas meitas, vai ne? centos sarunu atgriezt seklākā gultnē.

-Jā, Tomkai šovasar paliks vienpadsmit, bet Taņai jau ir trīspadsmit. Viņa gan ir… Vika uz mirkli apklusa un palūkojās sānis, cenšoties piemeklēt atbilstošāko vārdu. Вот Taņa ir ворожея[13]. gluži kā vecmāmiņa! Izaugs un vēl mums visiem velnu parādīs!

Priekšniece nosmējās lepnās māmiņas klusos smieklus, un jau atkal man nebija ko piebilst.

-    Un tu pati? Kas tu esi? uzdrošinājos pajautāt.

-   Ragana, viņa paraustīja plecus un uzmanīgi nodzēra malku tējas. Nevarētu teikt, ka no tām vājākajām, bet ari neesmu desmitniekā.

-    Jums ir savs reitings? šodien bija Neparasto atklājumu diena. Bet ar šo jautājumu laikam biju pāršāvusi pār strīpu, jo izpelnījos no Vikas negantu skatienu.

-   Nu ko padzer tēju, un tad sāksim gatavoties? maigais, mātišķais tonis pazuda, tā vietā atgriezās ierastais vēsi lietišķais.

-     Tēja pagaidīs, apņēmīgi noliku krūzi uz galda. Сделал дела, гуляй смела![14]

Patiesībā gan jāsaka, ka nemaz tik pārliecināta nejutos. Tomēr tas bija līdzīgi kā ar iešanu pie zobārsta jo drīzāk aiziesi, jo drīzāk beigsi par to baidīties. Nekad nebiju piedalījusies garu izsaukšanas seansos (ja neskaita šķīvīša dancināšanu bērnībā sirdsdraudzenes istabas pustumsā). Mārdža gan vairākkārt bija centusies mani pierunāt, bet šādi šaubīgi pasākumi līdz šim mani izraisīja vien skeptisku smīniņu. Tā bija trako un mēnessērdzīgo padarīšana, un, tā kā neietilpu nevienā no minētajām kategorijām, tad uzskatīju zem sava goda ko tādu uzsākt. Un te nu es biju gatavojos izsaukt mirušas šamanes garu, lai apvaicātos, ko viņai izdevās noskaidrot par vilkača nāves apstākļiem. Ja pateiktu to skaļi, mani iespundētu Tvaika ielā uz neatgriešanos.

Viktorija no sienas skapīša izķeksēja tumši violetu galdautu ar zeltītu izšuvumu. Tā bija piecstaru zvaigzne aplīti gluži kā grāmatā par vikānismu, ko Laimas kundze man bija tik laipni aizdevusi. Izklājusi galdautu, Vika novietoja uz tā trīs traukus ar ūdeni, zemi un kaut ko, kas pēc skata atgādināja rupjo sāli. Kompozīciju papildināja ar četrām, baltām, garām svecēm augstos sudraba svečturos. Piektajā svečturi tika iesprausta tumši violeta svece, un to Vika novietoja pentagrammas vidū.

-   Nu, ko gatava? viņa stingri manī paraudzījās. Man nebija ne mazākās nojausmas, kas sekos, tāpēc bija grūti spriest, bet drošības labad piekrītoši pamāju.

Aizslēgusi virtuves durvis, Viktorija atgriezās pie galda.

-    Lai meitenes netraucē, viņa paskaidroja. Tātad mums šodien bija divas izvēles: vai nu klasiskā šķīvīša dancināšana…

Aizdomīgi pavēros priekšniecē, baidīdamās, ka viņa grasās mani izjokot.

-     Un tiešais kontakts, viņa turpināja, izlikdamās nemanām manu šaubīgo sejas izteiksmi. Tā kā tu viņus redzi, tad izvēlējos tiešo kontaktu, jo tas, protams, ir daudz ērtāk, ātrāk un vienkāršāk. Tā burtiņdeja man nekad nav īsti patikusi.

Viktorija bija pati nopietnība, tāpēc neko neiebildu. Es šinī ziņā biju iesācēja, un man nekas cits neatlika kā vien paļauties uz jomas profesionāli.

-    Kas šodien par dienu? saraukusi pieri, Vika izklaidīgi noprasīja, žiletes asuma skatienam pamazām kļūstot sapņainākam.

-    Ceturtdiena…? nepārliecināti minēju. Pēdējo dienu trauksmainie notikumi bija izsituši mani no ierastā ritma, un tikai ar grūtībām es spēju izsekot dienu secībai.

-   Pareizi, viņa pateicīgi pamāja un, pievērusi acis, sāka klusām murmināt pie sevis kaut ko, ko sākumā uztvēru kā dzejoli.

-    Ko tu skaiti? uzdrošinājos pajautāt.

-     Es lūdzu aizsardzību no ceturtdienas pavēlnieka, ercenģeļa Zahiela, Vika neatverot acis, paskaidroja. Tagad, lūdzu, paklusē. Aizver acis un domā par šamani.

-    Ko tieši?

-    Jebko. Kas ienāk prātā. Vikas balsi jautās aizkaitinājums. Paklausīgi aizvēru acis un, lai nomierinātu satraukto prātu, dziļi ieelpoju un izpūtu gaisu. Pamazām miers iezagās domās un iztrenkāja trauksmi. Gluži kā plaša, zaļa pļava mans prāts pavērās, ienirstot spožā, siltā saules gaismā. Atkal ieelpoju un ar troksni izpūtu gaisu. Tas iekutināja rīkles galu, liekot iekrekšķēties. Skaņa turpināja savādi vibrēt mēles pamatnē. Pārbraucu ar mēli pāri zobiem, cenšoties atbrīvoties no tirpoņas. Tomēr tā tikai pieņēmās spēkā, un jau pēc mirkļa šķita, ka viss galvaskauss vibrē un zum. Piespiedu plaukstas pie vaigu kauliem veltā cerībā, ka spiediens liks neparastajām sajūtām izzust.

-    Viņa ir klāt, Vika ierunājās. Vari atvērt acis.

Es nolaidu rokas un lēnām, vilcinoties pacēlu skatienu. Virtuvē bija satumsis vēl vairāk, un tagad sveču mazās liesmiņas caurvēja pavadībā dejoja kā aizrautīgas kabarē meitenes. Tajā pašā laikā gaiss likās smagnējs un sastindzis gaidās. Virtuvē maigi smaržoja pēc piparmētras un lavandas, bet tajā jautās ari kāds svešāds, neiederigs aromāts. Tas atgādināja ziepes, talka sauso smaržu.

Galvaskauss joprojām zumēja un traucēja koncentrēties. Lai ko arī sajuta Viktorija, es pagaidām to vēl neredzēju.

-    Tur, viņa pastiepa slaido roku, zelta aprocei trokšņaini pavadot līgano kustību. Ar skatienu sekoju izstieptajam pirkstam un ieraudzīju tumšu stāvu otrpus galdam.

-    Tā ir viņa? mana balss bija čerkstoša un nedroša. Zumoņa pieņēmās spēkā, un es gandrīz vai nedzirdēju pati sevi.

Vika tikai apstiprinoši pamāja, nenovēršot sapņaino skatienu no gaidītās viešņas.

-    Laimas kundze, mēs gribējām ar jums aprunāties, negaidītas iedvesmas spārnota, drosmīgi iesāku. Stāvs notrīsēja un pievirzījās tuvāk. Tas jau gandrīz bija sveču mestajā gaismas aplī.

-   Par Uldi, es turpināju, nezinot, ko sagaidīt. Par to, ko jums izdevās noskaidrot.

Ēna atkal saviļņojās un ienāca gaismā. Tur viņa stāvēja piloša, sārta un… kaila kā no mātes miesām nākusi. Vecišķais, ļumīgais augums mikli spīdēja, atstarojot sveču gaismu. Pilnīgās krūtis smagnēji dusēja uz apaļā vēdera, bet zemāk vīdēja sirms matu kušķis.

-     Sasodīts, nepatīkami pārsteigta, izgrūdu caur zobiem.

-   Vairāk cieņas, Viktorija brīdinoši novilka. Viņi nāk tādā paskatā, kā aizgājuši.

-    Tad mums nav cerību aprunāties ar apģērbto versiju?

-      Leonīda, koncentrējies, Vika mani nepacietīgi apsauca.

Kailā šamane atkal notrīsēja un sāka pamazām atkāpties tumsā.

-    Nē, pagaidiet! Laimas kundze! steidzīgi ierunājos. Piedodiet! Negribēju jūs aizvainot.

-    Uzdod jautājumu, Vika jau dusmīgi nošņāca caur lūpu kaktiņu.

-   Laimas kundze, kā Uldis nomira? Vai viņu kāds nogalināja? Ko jums izdevās noskaidrot?

Mirusī šamane pievērsa man savu neredzošo skatienu un smagi nopūtās. Šī skaņa izskrēja man caur kauliem kā strāvas sitiens, un zumoņa galvaskausā atsākās ar jaunu sparu.

-   Undīne nav sieviete, viņa bēdīgi ierunājās. Šamanes balsi jautās pārpasaulīgas skumjas un atsvešinātība, it kā viņa apzinātos, ka savu likteni vairs mainīt nevarēs.

-   Laimas kundze, kas ir Undīne? es neatlaidos, lai gan mirušās skumjas pamazām sāka rast mājvietu manī.

-    Undīne nav sieviete, viņa atkārtoja, vienaldzīga pret jautājumu un atbildi. Vienaldzīga pret visu, izņemot mūžību, kas viņu gaidīja.

-   Laimas kundze… nepārliecināti iesāku, bet tad aprāvos. Man bija vienalga jautājums bija zaudējis aktualitāti. Man bija žēl šamanes, mani māca nebeidzamas skumjas. Un vienaldzība.

Viņa atkal notrīsēja un sāka atkāpties tumsā.

-   Laimas kundze… nočukstēju viņai pakaļ bez patiesas vēlmes aizkavēt. Viņas vieta tagad bija tajā pusē.

Zumoņa iesita man pa kreiso ausi un izlidoja ārā pa labo, liekot man sāpēs sarauties. Spēcīgs vējš atrāva virtuves logu un nopūta sveces, iegremdējot mūs zaļi pelēkā puskrēslā.

-    Viņa ir prom, Vika noteica un, smagnēji atbīdījusi krēslu, piecēlās no galda, lai ieslēgtu sienas lampu. Tās dzintaraini maigais mirdzums izgaisināja drūmo, vientulīgo sajūtu, atstājot vēsu tukšumu sirdī.

Rimtā klusumā Viktorija pagatavoja jaunu tēju. Šoreiz piparmētras svaigumam cauri jautās ari buldurjāņa mierinošais pieskāriens. Nolikusi krūzi man priekšā uz galda, viņa novāca raganisko atribūtiku un noglabāja skapja drošībā.

-    Man vajadzēja pajautāt ko vairāk, pirmā pārtraucu ieilgušo mirkli. Viktorija noliedzoši papurināja galvu un ar plaukstu aizsedza žāvas.

-    Nē, tu visu izdarīji pareizi.

-    Tās skumjas… vientulība… paberzēju pieri, kas vēl joprojām šķita nedaudz nejūtīga.

-    Mirušie sēro par dzīvajiem. Ar laiku pieradīsi.

-    Ar Uldi man nebija šādas sajūtas.

-    Tāpēc, ka Uldis pats tevi uzmeklēja. Viņš labprātīgi kontaktējās un nodeva ziņu, kas viņam bija svarīga. Šamani mēs izsaucām, iztraucējām viņu ceļā uz to pusi. Tāpēc ari tādas skumjas.

-    Bet neko jaunu nenoskaidrojām, bēdīgi iepūtu tējas krūzē, aromāta vilnim iekurinot degunu. Nekas nekļuva skaidrāks. Ko viņa gribēja ar to teikt Undīne nav sieviete? Kas tad? Vīrietis? Vilkacis? Spoks?

Viktorija strauji pacēla skatienu no savas krūzes un samiegtām acīm paraudzījās manī. Tikpat labi viņai virs galvas varēja iedegties spuldzīte ideja bija dzimusi.

-    Tev taisnība, ja jau Undīne nav sieviete, tad viņa ir kaut kas cits… Pagaidi! -

Priekšniece piecēlās no galda un, atslēgusi virtuves durvis, pabāza galvu aiz tām.

-   Taņa, Tomka nāciet šurp! viņa stingri noteica, un, man par izbrīnu, meitenes kā uz burvja mājienu uzradās durvju ailē. Tatjana bija nedaudz garāka par māsu, bet tikpat slaida un blonda. Viņa bija Tamāras kopija un, skatoties uz vecāko māsu, viegli varēja pateikt, kā pēc pāris gadiem izskatīsies jaunākā.

-    Tā ir tā tante, mazākā meitene iebakstīja lielajai sānos asu dunku, pamājot ar zodu manā virzienā. Viņa nav cilvēks.

Taņa uzmeta man ziņkāru skatienu, cenšoties īsajā mirklī ietvert pēc iespējas vairāk mana izskata detaļu.

-    Tomka! Viktorija bargi apsauca meitu. Ja tante gribēs, viņa pati par sevi pastāstīs.

-   Viss kārtībā, uzdrošinājos iejaukties. Jutu, ka nepieciešami paskaidrojumi. Tev taisnība, es neesmu cilvēks. Esmu divdabis.

-   Vilkacis? Taņa sajūsmā iesaucās, skatienam priecīgi iemirdzoties.

-    Nē, kaķis, nosmaidīju par tik negaidītu reakciju.

-    Kaķis? tagad bija Tamāras kārta neslēptai sajūsmai. Tāds kā mūsējie?

Pieminētie strīpaini centās paspraukties garām meiteņu tievajām kājiņām, kas aizsprostoja ieeju virtuvē.

-   Jā, tāds kā jūsējie, knapi valdot smieklus, apstiprināju.

-    Es taču teicu! Tamāra atkal iebakstīja māsai dunku sānos.

-    Pietiek! Vika atsauca meitas tagadnē ar cietu skatienu. Kur ir tā grāmata par mītiskajām būtnēm, ko jums babuļa uzdāvināja uz Valpurģiem?

-    Tomka vakar to lasīja, Taņa pasteidzās atbildēt.

-    Nesiet šurp un pašas pēc tam pazūdiet! Nav ko bāzt degunus pieaugušo sarunās. Viktorija izstūma meitenes no virtuves.

-    Pie durvīm sēdēja, noklausījās, viņa paskaidroja, man pat neko nejautājot. Tik ziņkārīgas kā divas žurkas.

-   Tamāra teica, ka jau zinājusi, kas es esmu, vaicājoši palūkojos Viktorijā. Šis moments nebija paslīdējis garām nepamanīts.

Vika paraustīja plecus:

-    Kā jau teicu ведунья[15].

-   Tev radās kaut kāda ideja? Par Undīni? mainīju sarunas tēmu uz aktuālo.

-Jā, tūlīt paskaidrošu. Meitenes atnesis grāmatu…

Grāmata izrādījās gigantisks, senlaicīgs sējums apbružātos ādas vākos. Virs apsūbējušajiem zelta burtiem kāds jau bija paspējis uzlīmēt uzlīmi ar rozā kleitā tērptu princesi, kas sniedza skūpstu vardei. Kāds izpelnījās dusmīgu skatienu no mātes un, vainīgi sarkdams, kopā ar vecāko māsu bez liekām runām pazuda no virtuves. Starp grāmatas nodzeltējušajām lapām slēpās košas atzīmes un grāmatzīmes, norādot uz pēdējā lasītāja interesēm. Viktorija ar klusu būkšķi novietoja grāmatu uz galda, pabīdot malā mūsu pusizdzertās krūzes. Ziņkāri paliecos uz priekšu, lai iemestu skatu maģiskajā informācijas glabātājā. Tā izrādījās enciklopēdija alfabētisks mītisko būtņu uzskaitījums ar nelieliem grafiskiem attēliem līdzās. Raksts bija kirilicā, tomēr vārdi nešķita pazīstami.

-   Tā ir senkrievu valoda, Vika paskaidroja, pamanījusi manu izbrīnu. Tu tādu neesi redzējusi, ne?

-     Godīgi atzīšos nē. Vecmāmiņa tava vai vīra mamma?

-    Manējā. Borisa māte meitenes pat nav redzējusi. Viņa neatbalstīja dēlu, kad tas precējās ar raganu. Vika nosmējās ar vāji slēptu rūgtumu. Tēlo no sevis svēto, bet dzīvē īsta чертиха[16].

-    Nu, un tava mamma? Viņa arī…?

-   Protams! Es taču teicu esmu ragana jau piektajā paaudzē! Meitām būs grūtāk viņas ir sestās, karma smaga.

Tas skanēja kā kods, bet man bija slinkums prašņāt tālāk. Viktorija par to runāja ar tādu vieglumu un nepiespiestību, ka pamatoti nospriedu šādu sarunu mums vēl būs daudz.

Kamēr grimu pārdomās par dzīves slēptajiem aspektiem un personību daudzšķautņainību, Vika lapoja biezo sējumu, pie sevis klusu murminādama un ar pirkstu vilkdama pa lapām.

-     Aha! Atradu, viņa negaidīti skaļi iesaucās un sastinga kā medību suns, kas uzodis pēdas. Nelasīšu tev visu paragrāfu, vien īsu kopsavilkumu. Tātad…

Vika nokrekšķējās un pieliecās tuvāk grāmatai, savilkusi pieri domīgās grumbās.

-    Tātad nāras, ūdens gari, jaunas, skaistas meitenes, kas dzīvo jūrā, sēž uz krasta akmeņiem un, dziedot skaistas dziesmas, vilina jūras ceļotājus. Bieži vien nāras ir apveltītas ar asti, tomēr tas vairāk ir uzskatāms par izņēmumu un attiecas uz nāru populāciju, kas mīt Atlantijas okeāna salu tuvumā.

-    Kāds sakars…

Vika mani pārtrauca pusvārdā ar stopzīmē paceltu plaukstu, liekot ieklausīties.

-    Senie grieķi uzskatīja, ka jūras gari ir nereīdas, bet upju garus tie sauca par najādām. Prūši un normandieši saldūdens garus dēvēja par undīnēm…

-    Undīnes… satriekta nočukstēju. Undīne nav sieviete! Un kā tu teici, kā grieķi sauca upju garus?

-    Najādas. Vika konsultējoties iemeta skatienu grāmatā.

-    Nav jādara… Uldis neteica nav jādara! Viņš teica najāda! iebelzu ar plaukstu sev pa pieri, it kā cenšoties to sodīt par kļūdaino informāciju.

-   Izklausās loģiski. Viktorija piekrītoši pamāja. Saldūdens gars viņa varēja iekļūt baseinā, vannā pie šamanes un dušā pie tevis.

-    Bet tad rodas nākamais jautājums kāpēc? Līdz šim domāju, ka kāds no vilkačiem ir pielicis pirkstu, bet ja tā ir kāda nāra…

Atmiņas dzīlēs sarosījās nesenas sarunas fragmenti, kurās atslēgvārds bija nāra. Pievēru acis, lai izburtu no tumšajiem prāta kambariem kas, kur un ko man bija stāstījis par šiem ūdens gariem.

-   Uldis salauza sirdi kādai nārai! Tas izsprāga no manis kā korķis no šampanieša pudeles. Harijs man stāstīja, ka kādreiz jaunībā Uldis bija salauzis sirdi vienai nārai. Toreiz nodomāju, ka tas tikai tāds izteiciens, nu gluži kā beibe, čiksa, dūdiņa. Bet ja nu Harijs to bija domājis tieši? Turklāt viņš teica, ka nāra aiz bēdām esot padarījusi sev galu.

-    Interesanti. Vika domīgi atstūma grāmatu tālāk uz galda vidu un atlaidās pret krēsla atzveltni, raugoties kaut kur izplatījumā. Tas izklausās pēc motīva.

-    Atriebība ir ēdiens, kas labāk garšo auksts, citēju itāļu mafiozu izteicienu.

-   Tomēr kaut kas īsti nelīmējas kopā. Viktorija papurināja galvu un paslējās krēslā augstāk, acīmredzami neapmierināta ar mūsu rasto risinājumu. Es saprotu Uldi nogalina, piemēram, bijušās sirdspuķītes māsa, lai atriebtu tās nāvi. Bet kāpēc tad jānovāc šamane? Jāuzbrūk tev?

-    Nu, Undīne domāja, ka Laimas kundze uzvedīs vilkačus viņai uz pēdām. Baidījās no to atriebības?

-    Neizklausās ticami. Viņa varēja vienkārši paslēpties, un nedomāju, ka ūdens ļautiņi izdotu savējo vilkačiem. Nē, drīzāk domāju, ka viņa cenšas kādu aizsargāt.

Nesapratu Viktorijas domu gājienu.

-    Ko tad?

-    Domāju, ka viņai ir sabiedrotais vilkaču vidū. Kāds, kas mērķēja uz barveža amatu un negribēja gaidīt, līdz Uldis atkāpsies.

-   Tad ir tikai viens kandidāts, domīgi pakasīju degunu. Rego Zvērs.

-    Ulda labā roka?

-    Tu viņu pazīsti?

-    Esmu dzirdējusi. Vika paraustīja plecus. Gudrs, ambiciozs, spējīgs vadītājs. Viņa interesēs būtu vecā drīza atkāpšanās. Bet slepkavība…

Tas lika atcerēties vēl kādu sarunu, kurā biju nevilšs dalībnieks.

-   Pilnmēness naktī, kad viesojos pie Ulda mājās, es dzirdēju, kā viņš strīdas ar kādu. Runa bija par vadības maiņu. Un man šķiet, tas otrs bija Rego. Katrā ziņā saruna bija augstos toņos un, cik varēja saprast, tas otrs negribēja vairs ilgāk gaidīt.

-    Starp citu, kā Rego uztvēra tavu klātbūtni?

-    Interesanti, ka tu tā jautā, pakratīju pirkstu Vikas virzienā. Ļoti negatīvi. Viņš lēca vai no ādas laukā par to, ka Harijs uzdrošinājies atvest svešo pie viņiem.

-    Bet beigās tev atļāva palikt?

-Jā, Rego lika visiem mani apostīt, uzspēlētā riebumā noskurinājos. Harijs pēc tam apgalvoja, ka tas esot labi. Tādējādi viņš esot pieņēmis manu klātbūtni barā.

-   Tam Harijam ir taisnība. Starp citu, kas tas par zvēru? Ari nestāv rindā uz Ulda vietu? Viktorija uzmanīgi pašķielēja uz mani.

-    Nē, nemaz nedomā Uldis Harijam esot bijis tēva vietā. Neuzskatu, ka viņš būtu spējīgs uz ko tādu.

-    Vēsture gan rāda…

-    Man vienalga, asi pārtraucu Viku, nevēloties turpināt sarunu šinī virzienā. Harijs nespētu ko tādu nodarīt Uldim. Jā, tagad viņš pretendē uz barveža amatu. Bet tikai tāpēc, lai neļautu to ieņemt Rego. Turklāt viņam ir liels bara atbalsts.

-    Kā teiksi. Viktorija pacēla smalkās plaukstas padošanās žestā. Grasījos vēl kaut ko piebilst, bet kabatā ievibrējās telefons. Displejā mirgoja Harija numurs. Ierakstu no telefona grāmatiņas biju izdzēsusi, bet ne no atmiņas. Ko padarīt, ja labi atceros ciparus!

-    Klausos, noteicu klausulē, vainīgi palūkojoties uz Viku. Viņa jautājoši savilka uzacis, un es ar lūpām mēmi atveidoju Harija vārdu.

-    Ar tevi viss kārtībā? viņa balss skanēja pilna maiguma un rūpju, liekot man pakrūtē iekutēties.

-Jā. Tev?

-    Vairāk vai mazāk, Harijs izklausījās sadrūmis un bažīgs. Šovakar ir Rings. Es gribētu, lai tu atnāc. Man noderētu tavs atbalsts.

-   Jau šovakar? Ko tik ātri? Es domāju, ka uz nedēļas nogali…

-Jautājums ir steidzams. Tas jārisina pēc iespējas ātrāk, lai bars neciestu no šķelšanās. Jo drīzāk tiks izvēlēts jauns barvedis, jo drīzāk atjaunosies kārtība. Šobrīd tas ir ļoti svarigi, Harijs paskaidroja.

-    Tu kausies ar Rego? izklausījās muļķīgi un bērnišķīgi, bet es nezināju citu formulējumu.

-    Jā, ja vien viņš pats neatsauks savu kandidatūru, vilkača balsi bija dzirdama nolemtība.

-   Labi, es atbraukšu. Kur un cikos? Šis solījums prasīja kaudzi gribasspēka un divas kaudzes drosmes.

-     Bijušās Sarkanās Zvaigznes rūpnīcas teritorijā pie Gaisa tilta. Esi pirms divpadsmitiem.

-    Tur, kur kādreiz padomju laikos ražoja mopēdus? drošības labad precizēju.

-   Jā, tā ir īstā. Mašīnu atstāj pie tilta un nāc iekšā no dzelzceļa puses. Tur sētā būs izlauzts caurums.

-    Un kur tālāk? Kā es atradīšu?

-    Tur būs sagaidītāji. Viņi pateiks, kur jāiet tālāk.

-    Klau, es drīkstu paņemt līdzi draudzeni?

Mans jautājums vilkaci pārsteidza, un viņš nesteidzās ar atbildi.

-   Ja tu tā jutīsies drošāk, tad ņem, beidzot Harijs piekrita. Man ir jāiet. Jāgatavojas vakaram.

-    Protams, neaizkavēšu tevi ilgāk. Līdz vakaram.

Nospiedu ar sarkano klausulīti apzīmēto taustiņu un

noliku telefonu uz galda. Tagad tikai atlika pārliecināt Viktoriju par viņas klātbūtnes nepieciešamību.

-    Vilkačiem šovakar ir Rings. Harijs un Rego cīnīsies par barveža vietu, piesardzīgi iesāku, baidoties pacelt skatienu un uzreiz saņemt noraidījumu. Es tiku ielūgta piedalīties. Būtu jauki, ja tu nāktu līdzi… Protams, ja nevēlies…

Viktorija pastiepās un satvēra manu plaukstu. Šis negaidītais, intīmais žests mani patiesi pārsteidza.

Protams, iešu tev līdzi! Tā ir unikāla iespēja būt lieciniecei vienam no senākajiem divdabju rituāliem. Negrasos to palaist vējā!

12

Rīgā iebraucām neilgi pirms divpadsmitiem. Debesis joprojām klāja biezi, draudīgi tumši mākoņi, bet lietus pa šo laiku bija tikai pieņēmies spēkā. Apkārtne tinās spocīgā, pelēkā tumsā, ūdens straumēm no gaisa aizsedzot arī ielu lampu izstaroto dzintaraino mirdzumu. Ielas bija tukšas, pa tām kuģoja vien naksnīgi taksisti, bet pa ietvēm klīda nelaimīgi suņu saimnieki, kuru lopiņu dabiskās vajadzības bija izdzinušas tos uz ielas tādā naktī. Pēc ilgstošajām lietavām termometra stabiņš bija noslīdējis uz pusi zemāk nekā iepriekšējā nedēļā, tagad sastingstot vien ap grādiem piecpadsmit. Pirms došanās laukā no mājas Viktorija piedāvāja man jaku, tomēr es atteicos termoregulācija bija viens no aspektiem, kas manī bija mainījies visvairāk. Aukstumu un karstumu vairs neizjutu tikpat stipri kā agrāk.

Atstājušas auto zem Gaisa tilta un apbruņojušās ar lietussargiem, devāmies meklēt ieeju pamestajā rūpnīcā. Izsistie, augstie logi, zibinādami atlikušo stiklu lausku zobus kā kārigi atvērtas, tumšas monstru rīkles, tiecās aprīt mūs, kad veltīgi centāmies apiet nelielo ezeru, kas bija izveidojies aizsērējušas un pārplūdušas notekas dēļ.

Vajadzēja vilkt gumijniekus, Vika šķendējās, ar nolemtības pilnu skatienu, likdama kāju melnajā ūdeni, kur tā pazuda līdz pat potītei. Smalkās zamšādas sandales, pēc pasūtījuma šūtas Itālijā, tikko pievienojās nirēju klubiņam. Atšķirībā no manis priekšniece nebija tērpusies šortos, tāpēc pirms divtūkstoš gadu vecā trika ar staigāšanu pa ūdens virsu bija atlocījusi savus Prada džinsus līdz pat kaulainajiem ceļiem. Apaviem šādas opcijas diemžēl nebija.

-   Jā, tie noderētu gan, piebalsoju, peļķes aukstajam pieskārienam kutinot pēdu. Mana bēda bija salīdzinoši mazāka gumijas iešļūcenes sabojāt nevarēja. Bet sajūta, brienot pa eļļaino, netīro ūdeni, tik un tā bija nepatīkama.

-   Jūs uz kurieni? klusa balss norūca kaut kur priekšā. Pie mājas stūra starp mūra sētu un dzelzceļu valdīja absolūta tumsa, kuru pastiprināja izgaismotais tilts virs galvas. Tomēr tas nebija šķērslis manai jaunajai redzei pie izdrupuša cauruma sienā saspringti dežurēja divi sagaidītāji augumā ražens vīrietis un smalcina sieviete.

-    Uz Vernisāžu, Vika nikni atcirta. Izstādi gribam apskatīt.

Tas samulsināja sargus, kas apmainījās ar neizpratnes pilniem skatieniem. Pa to laiku mēs jau bijām šķērsojušas melno ūdens klajumu un izkāpušas sausumā. Tagad tuvumā es pamanīju, cik ļoti biju kļūdījusies savā sākotnējā vērtējumā augumā raženākais sargs izrādījās dāma ar izteikti stūrainu seju un boksera degunu. Tērpusies visa melnā, viņa veiksmīgi noslēpa savas sievišķās formas, ja viņai tādas vien vispār bija. Smalkais un nervozais izrādījās kungs labākajos gados. Sirmie mati bija saņemti plānā peļastītē, bet kailais galvvidus tumsā balti mirdzēja. Ar pirkstu pabakstījis acenes augstāk pa plāno virsdeguni, onkulis mūs uzmanīgi nopētīja un tad skaļi ievilka gaisu caur degunu.

-   Ahā! Jūs laikam esat Leonīda? viņš atviegloti iesaucās. Harijs mani pārjums brīdināja. Un tā būtu jūsu draudzene?

-Jā, viņa ir ar mani, piekrītoši pamāju Viktorijas virzienā. Kur tālāk?

-    Šeit, sieviete noducināja. Sekojiet man, es parādīšu. Nezinātājam te viegli apmaldīties.

Viņa pagriezās un veikli nozuda melnajā caurumā. Es vilcinoties palūkojos Vikā, kas iedrošinoši pastūma mani uz priekšu.

-   Uzmanīgi, šeit ir ļoti tumšs. Pieļauju, jūs neesat viena no mūsējām? apsardze vērsās pie Viktorijas, kad mēs iznirām sienas otrā pusē. Jums noderētu kāds lukturītis. Grīda ir nelīdzena un pilna ar visādu drazu.

-    Par mani varat neuztraukties, Vika vēsi atbildēja. Es pati tikšu galā.

Vilkace paraustīja plecus un ātriem soļiem devās dziļāk ēkā. Caur augstajiem logiem ieplūda vāja gaisma no ielas lampām, izgaismojot pamatu zem kājām. Zeme bija klāta ar apmetuma gabaliem, izlietotiem iesaiņojumiem un stikla lauskām. Manām acīm gaismas bija pietiekami, lai es ātri un salīdzinoši viegli spētu sekot mūsu pavadonei. Vikai gāja nedaudz sarežģītāk. Pāris reižu priekšnieces kurpju purngals aizķērās aiz armatūras vai kāda pusķieģeļa, liekot zaudēt līdzsvaru, šķendēties senkrievu valodā un meklēt atbalstu pie mana elkoņa. Viņas garie, asie nagi sāpīgi skrāpēja, bet es pacietu bez vārda runas. Galu galā mēs šeit atradāmies manas vainas dēļ.

Šķērsojušas vairākas zāles, kur kādreiz tika ražots katra padomju jaunieša zilais sapnis mopēdi, bet tagad to vietā žurkas ražoja sugas pēcnācējus, mēs beidzot caur apskretušām metāla durvīm nonācām plašā, spoži izgaismotā telpā. Lampas pie vairāk nekā desmit metrus augstajiem griestiem izstaroju baltu, fluorescējošu gaismu, kas pat nēģerim liktu izskatīties bālam un slimam. Zāles vidū bija uzsliets paaugstinājums, kas atgādināja boksa ringu, to iejoza augsta metāla režģa sēta. Pie sētas pulcējās aptuveni simt vilkaču apvienības biedru satraukti sačukstēdamies, tie lika telpai šalkt kā priežu mežam. Gaisā jautās saspringtas gaidas un pelējuma smacējošais aromāts.

-    Ejam tuvāk? Vika cieši satvēra manu elkoni, vilkdama ringa virzienā. Man nāsīs iesitās ass aromāts muskuss, mežs un bailes.

-   Pagaidi, ieraku papēžus betona grīdā. Labāk tagad nerēgoties. Jūt mans deguns sviluma smaku.

-    Ko? Viktorija izklaidīgi pārjautāja, neatlaizdama tvērienu. Diemžēl mans pašsaglabāšanās instinkts bija sācis darboties ar novēlošanos. Uz mūsu pusi straujiem soļiem nāca niknais, rudmatainais vilkacis. Acīmredzot Rego bija jau gatavs doties ringā, par ko liecināja trūcīgais apģērbs vien veci, novalkāti džinsi. Viņa augums bija muskuļots un stiegrains, solot grūtu cīņu pretiniekam.

-    Leonīda, priecājos, ka šovakar esat nolēmusi mums pievienoties, viņa pirmie vārdi mani bezgala pārsteidza.

-    Baram nāks par labu liecinieki no malas.

-    Rego, godbijīgi pieliecu galvu, pārsteidzot pati sevi.

-    Man tas ir liels gods. Šī ir mana draudzene Viktorija. Viņa piekrita mani pavadīt, lai…

Mulsi apklusu, nezinot ko teikt. Likās nepiedienīgi sākt klāstīt, cik nedroši jutos, no brīvas gribas iesoļojot vilkaču midzenī. Visi mani kaķa instinkti spiedza un brēca par šādu aplamību.

-   Es saprotu, Rego apliecināja. Bet varat neuztraukties jūs neesat vienīgās, kas nav no bara. Svešajiem ir ierādīti soli tālākajā malā. Domāju, tur jūs būsiet drošībā.

-     Paldies, zem deguna nomurmināju, ar skatienu mēģinot atrast vilkača pieminēto svešinieku zonu.

-    Rego, vēlējos apvaicāties: vai ir izdevies ko noskaidrot par Ulda nāves iemesliem? Viktorijas balss izklausījās nepiespiesti, bet patiesi ieinteresēti. Toties es nosvīdu nāves bailēs! KO VIŅA DARA?! Es taču skaidri biju norādījusi, ka galvenais aizdomās turamais ir šis džentlmenis, kas tagad mūsu priekšā izrādīja savu nāves mašīnas cienīgo ķermeni. Viens rokas sitiens, un mums ir beigas!

Zvēra kungs uzmeta Vikai dusmīgu, aizdomīgu skatienu un, pārliecinājies, ka nevienas liekas dzirdīgas auss tuvumā nav, izlēma mūs pagodināt ar atbildi.

-    Nē, pagaidām nekā. Miršanas apliecībā ir ieraksts sirds mazspēja. It kā tās dēļ viņš neesot varējis tikt laukā no baseina.

Skumīgi pakratīju galvu mēmā līdzjūtības apliecinājumā un jau pagriezos, lai dotos uz garajām solu rindām, kur sāka pulcēties skatītāji, bet Vika izspēra nākamo jautājumu.

-    Bet, cik es saprotu, jūs tam īsti neticat?

Zini vai mini! Prāta banka kaut kāda!

Rego domīgi paberzēja zodu un atkal pārlaida žiglu skatienu telpai.

-   Kas jums ir zināms? Diemžēl viņš bija uztvēris raganas jautājuma zemtekstu. Man kļuva skaidrs, ka vakars beigsies ļoti, ļoti nelāgi.

-   Mums ir kāda informācija, ar kuru gribētu padalīties, Vika pieklusināja balsi. Bet ne tagad. Ja būtu iespēja pirms cīņas…

-    Jūs gribat uzrunāt baru? Rego žoklis krampjaini nokustējās aizturētās dusmās.

-    Es nē. Ragana klusi nosmējās, pirms ietrieca nāvējošo dunci man mugurā. Bet Leonīdai gan ir ko teikt.

-   Tas attiecas uz Uldi un nākamo barvedi? Zvēra kungs precizēja, tagad fiksējis savu baiso, zili auksto skatienu uz mani.

-    Jā, pat ļoti tieši. Domāju, šī informācija daudz ko izskaidros. Viktorija sakārtoja lielo plecu somu, aiz lences pavilkdama to augstāk. Man ari tagad tāda noderētu lielisks slēpnis!

-    Protams, tādā gadījumā jums, Leonīda, tiks atvēlētas piecas minūtes. Domāju, bars ar prieku jūs uzklausīs. Rego skatienā bija kas brīdinošs kaut kas tāds, kas gandrīz lika man griezties riņķi un ņemt kājas pār pleciem.

-    Ko tu dari? nikni nošņācu Vikai pie auss, kad beidzot bijām palikušas divatā. Vai vienkāršāk nav mani atlaist, ja jau tik ļoti vēlies no manis atbrīvoties?

-    Šī ir vienīgā iespēja atmaskot slepkavu un neļaut viņam ieņemt barveža vietu. Pēc šīs nakts jau būs par vēlu. Visi iepriekšējie nodarījumi tiks piedoti, Viktorija neiecietīgi paskaidroja, veltot man tādu sejas izteiksmi, it kā es būtu mazā Tamāra, kas atsakās pildīt mājasdarbu.

-    Nu un tad? Lai ieņem, lai tiek viņam! Tu redzēji, kas par muskuļiem? šausmās nodrebinājos, domājot par gaidāmo uzstāšanos un varbūtējām tās sekām.

-    Tu domā, ka Rego ir vainīgais? Vika neizklausījās pārliecināta, toties es tāda biju.

-Jā! Kurš gan cits! Viņš bija nākamais uz šo amatu, un viņš tonakt strīdējās ar Uldi.

-    Bet tu pati teici, ka bija tumšs, sejas tu neredzēji, bet pēc balss nepazini… Tas varēja būt jebkurš. Viktorija bija nepielūdzama. Un beidz raustīties! Man ir plāns.

-    Ak tā? tēlotā atvieglojumā nopūtos un demonstratīvi noslaucīju neesošos sviedrus no pieres. Tad jau labi! Ceru, ka tā ir kāda rezerves izeja no šejienes?

Uz to priekšniece neko neatbildēja, vien apveltīja mani ar jaunu nicinājuma devu un klusu nosprauslājās.

-   Bet, ja nopietni, Vika, kas tev ir padomā? metu sarkasmu pie malas, jo situācija kļuva aizvien nopietnāka.

-    Ejam, uz mums jau sāk skatīties. Viņa pabīdīja uz ringa pusi, ar zodu norādot uz baru vilkaču, kas meta aizdomīgus skatienus mūsu virzienā.

-    Klau, man tūlīt būs jāiziet vesela vilku bara priekšā un jāpaziņo, ka viens no viņiem ir slepkava. Vai tev nešķiet, ka būtu labāk, ja man tomēr būtu zināms atkāpšanās ceļš? nikni čukstēju raganai pie auss, viņas blondajam karē kutinot man degunu.

-    Ūdens gari mīl visādas vienošanās, līgumus un zvērestus, viņa negribīgi iesāka, mums virzoties cauri pūlim. -Ja kāds no vilkiem ir uz vienu roku ar undīni, tad, visticamāk, šīs saistības ir maģiski noformētas.

-    Tā kā juridiski? Kā līgums? man nekas nekļuva skaidrāks.

-   Jā, tikai šeit tos saista nevis likumiskas vai juridiskas saites, bet gan maģiskas. Vika man māksloti uzsmaidīja, maskējot uztraukumu.

-    Un ko tas mums dod?

-    Tu stāsti visu, ko zini, un, kad pienāks laiks, es palīdzēšu atklāties tam, kas ir slēdzis šādu vienošanos.

-    Kādā veidā?

-    Profesionāls noslēpums, viņa dusmīgi atcirta. Mani daudzie jautājumi sāka kaitināt, un viņas pacietība kusa ātrāk par naudu bezdarbnieka kontā.

Mēs beidzot bijām izlauzušās cauri uzbudinātajam vilkaču baram un nokļuvušas līdz svešo soliņiem. Tur jau sēdēja trīs biznesmeņi dārgos uzvalkos, divas folkloras kopas pārstāves tautas tērpos un divi mediķi ar lielām pirmās palīdzības somām.

-    Es vēl neesmu redzējusi Hariju, piepeši atcerējos.

-    Redz, kur viņš ir, Vika norādīja uz ringu. Pirms mirkļa metāla krātiņš vēl bija tukšs, bet tagad tajā nervozi iesildījās abi amata kandidāti, un tos vērīgi uzraudzīja sirmais vīrelis, kas mūs bija sagaidījis pie ieejas.

Pamanījis mūsu duetu grozāmies pie soliem, Harijs veltīja man pussmaidu un žiglu kreisās acs plakstiņa manevru uz leju. Es nosūtīju pretī nedrošu smaidu un kuslu mājienu ar roku.

-    Anglijas karaliene atradusies, Vika nošņācās, aiz elkoņa novilkdama mani sev līdzās uz sola. Klausies uzmanīgi kad sāc runāt, īpaši nesteidzies. Stāsti izjusti, ar emocijām.

-    Kāpēc? atrāvu skatienu no ringa un pievērsos raganai.

-    Tāpēc, viņa aizkaitināti nopūtās. Man vajadzīgs laiks, lai visu sagatavotu. Dari, ko liek!

-    Klau, bet varbūt labāk izsaukt policiju? saskatīju gaismu tuneļa galā. Lai viņi visu te noskaidro, arestē vainīgo vai vainīgos…

-    Tu prātu esi izkūkojusi? Kādu policiju? Šādas lietas mēs risinām paši.

-    Kas mēs?

-    Nu, mēs… viņa paraustīja plecus. Divdabji.

-    Forši, noburkšķēju zem deguna un pievērsos ringam. Pa to laiku zālē bija iestājies klusums. Ne pilnīgs, bet tāds, kurā atbalsojas daudzas elpas un sīkie trokšņi, kas rodas, pūlim nepacietīgi knosoties.

-     Labvakar, dāmas un kungi! sirmais kungs ringa vidū negaidīti skaņi iesaucās. Domāju, lielākā daļa no jums zina, kāda iemesla dēļ mēs šovakar esam šeit sapulcējušies. Tiem, kas nezina vai ir piemirsuši, atgādināšu. Šonedēļ mēs zaudējām visu cienīto un godāto barvedi Uldi Erdbergu. Liktenis mums viņu atņēma pāragri. Bet daba nemīl tukšumu, un, iespējams, šovakar mēs iegūsim jaunu vadītāju, kas spēs mūs izvest cauri tumšajam sēru laikam ar drošu roku. Kā jau jūs zināt, uz barveža amatu pretendē divi spēcīgi un cieņu iemantojuši vilkači Harijs Niklāvs un Rego Zvērs. Viņi ir gatavi atdot dzīvību par iespēju vadīt jūs, kalpot jums. Sveiksim!

Abi amata kandidāti pienāca pie metāla sētas un atieza zobus pret pūli, kas pamazām sāka iesilt. Kāds izkliedza atbalstu Harijam un tika apklusināts ar svilpienu vētru. Pretējā nometne sāka skandināt Rego vārdu, un konkurenta atbalstītāji atbildēja ar skaļu rēcienu. Otrā daba skatītājos pamazām sāka ņemt virsroku, liekot tiem satraukti ķiukstēt, stiepti iegaudoties un skaļi rūkt. Es jutu, kā saceļas katrs matiņš uz ķermeņa, sūtot skudru armiju pārgājienā.

-    Mieru, brāļi un māsas, sirmais vīrs bija devis pūlim laiku izlādēties, verbalizēt savas emocijas un tagad ar vienu rokas mājienu apklusināja to. Bet pirms cīņas mums ir kāds viesis, kas gribētu izteikties. Abi kandidāti cer, ka jūs uzklausīsiet šo jauno dāmu, jo viņai ir sakāms kas ļoti svarīgs. Leonīda, vai jūs, lūdzu, nepievienotos mums šeit, ringā?

Šoreiz gan zālē iestājās absolūts klusums. Gluži kā izplatījumā. Es dzirdēju savu satraukto pulsu un asins šalkoņu deniņos. Ar trīcošām kājām piecēlos no sola, sajūtot simtiem acu pārus pievēršamies man, caururbjot, izpētot, nosodot. Iespējams, šī būs mana pēdējā publiskā uzstāšanās.

-     Neizrādi bailes, man pa pēdām noskanēja klusinātais Viktorijas brīdinājums. Bet to bija vieglāk pasacīt nekā izdarīt. Adrenalīna pieplūdums ietina apkārtni rožainā miglā, un gluži kā nemaņā es uzkāpu uz paaugstinājuma, kur sirmais tiesnesis turēja nožogojuma malu atvērtu, ļaujot iekļūt ringā.

Dēļu grīda čīkstēja bēru maršu zem manām pēdām, pavadot katru soli ar aizvien bēdīgāku noti. Palūkojos apkārt cik prātīgi, tagad es atrados metāla krātiņā kopā ar diviem vilkiem, kas gatavi pārkost rīkles ne tikai viens otram, bet pie vajadzības arī man. Pārlaidu skatienu gaidošajam vilkaču baram aiz režģotās sienas. Nepacietīgi skatieni un asi smilkstieni apskaloja mani kopā ar asu muskusa aromātu. Viktorija knibinājās ap savu plecu somu un pat nepacēla acis, lai sniegtu atbalstu manā pēdējā stundiņā.

Rego no labā stūra, bet Harijs no kreisā nogaidoši lūkojās manī, ik pa laikam apveltīdami viens otru ar klusiem ņurdieniem un draudīgi atieztiem zobiem. Šīs dzīvnieku grimases izskatījās tik savādi viņu cilvēciskajās sejās.

-    Leonīda, caur rožaino miglu sadzirdēju savu vārdu, bet nespēju noteikt, kas mani sauca. Leonīda! Leo, lūdzu, mēs gaidām!

Tas bija tiesnesis ari viņš vēlējās drīzāk sākt un drīzāk beigt. Šie visi cilvēki-zvēri bija asiņainas izrādes gaidās, kurai vienīgais traucēklis pagaidām biju tikai es. Noriju siekalas un koncentrēju skatienu vienā punktā virs daudzgalvainā pūļa.

Un piepeši pasaule apstājās sastinga pusapgriezienā, palēnināja gaitu, laiks šķita piebremzējis. Attēls kļuva nepanesami dzidrs gluži kā toreiz, kad kaktuss gandrīz aprija manu dvēseli. Lejā pie ringa malas aiz cilvēciskajiem vaibstiem es ieraudzīju lielus vilkus kāri zibinām atieztās rīkles, sārtas mēles šūpojamies aprautās elsās. Gluži kā divus attēlus vienu uz otra es redzēju vienlaikus cilvēkus un zvērus. To asinskāre un uzbudinājums apskaloja mani lieliem viļņiem.

-    Vilki! pamazām iesāku, baidoties zaudēt uztveres asumu, kas tik piepeši visu bija sakārtojis pa plauktiņiem un atbīdījis bailes tālākā stūrī. Es neesmu viena nojums, bet es esmu tāda kā jūs. Mani sauc Leonīda Fēliksa, esmu divdabis. Mans dzīvnieks ir kaķis.

Zāle eksplodēja rēcienos, rūcienos un noslīka stieptās gaudās.

-     Daudzi no jums mani jau pazīst. Uldis ieveda mani jūsu barā. Viņš pievēra acis uz manu atšķirīgo otro dabu, bet spēja novērtēt cilvēku manī. Viņš zināja, ka grūtā brīdī… tādā kā šis… es jūs nenodošu, nepametīšu. Tāpēc tanī naktī, kad Uldis nomira, viņa vienīgā cerība biju es. Jūs prasīsiet kāda cerība? Tas ir vienkārši cerība, ka es neļaušu viņa slepkavam palikt nesodītam. Tāpēc tanī naktī pēc tam, kad jūsu bars jau bija saņēmis sēru vēsti, Ulda gars ieradās pie manis…

Manus vārdus aprija okeāna rēkoņa, bet tas nespēja izgaisināt dzidrumu, kristālskaidrlbu, kas pletās manā prātā un acu priekšā. Vika joprojām rakņājās somā, nepievēršot nekādu uzmanību manai runai. Lai nu kā cerams, viņa nepalaidīs garām savu uznācienu.

-     Jā! skaļi iesaucos. Tas šķiet neticami. Mirušie nerunā. To liktenis ir mūžīga klusēšana. Bet, vilki, aicinu jūs neaizmirst es neesmu tāda kā jūs! Es un mani sugas brāļi, mēs esam apveltīti ar īpašām spējām, mēs mitināmies divās pasaulēs vienlaikus. Mēs redzam un dzirdam mirušos. Mēs ar tiem runājam.

Uz mirkli pieklusu un pamanīju, ka arī vilkači ir pierimuši, un pūlī pat saklausīju piekrītošu murdoņu.

-    Nevelc garumā! sirmais tiesnesis asi uzsauca, pienācis no mugurpuses un uzlicis man roku uz pleca. Viņa pieskāriens nepatīkami karsēja, es to nokratīju ar ašu kustību un pievirzījos tuvāk režģim, atbalstot rokas pret to. Tagad mana mugura bija pavērsta pret cīņai gatavajiem vilkačiem. Varbūt tā bija labāk vismaz nepaspēšu nobīties pirms nāves.

-    Vilki! vērsos pie cilvēkiem-zvēriem. Uldis man nodeva ziņu, kuru sākumā tulkoju nepareizi, maldīgi uzskatīdama, ka tas ir brīdinājums. Brīdinājums sievietei, vārdā Undīne, ka kaut kas nav jādara.

Zālē iestājās mulsuma pilns klusums, un vilkaču murdoņa pierima. Zināju ja tagad es pagrieztos un ieskatītos acīs abiem amata kandidātiem, tad, iespējams, saprastu, kurš no viņiem ir slepkava, ūdens gara līdzzinātājs. Tomēr biju pārāk liela zaķapastala un nolēmu vispirms pateikt visu līdz galam.

-     Mana pavadone Laima Zvaigzne-Klints apņēmās noskaidrot, kas ir šī noslēpumainā Undīne un ko nozīmē Ulda brīdinājums. Par savu apņēmību viņa samaksāja ar dzīvību. Laimas kundze noslīka vannā pirms divām dienām. Tās pašas dienas vakarā arī man uzbruka, un tikai brīnumainā kārtā man izdevās paglābties no nāves dušā. Mani gandrīz nosmacēja. Un jau atkal miršanas apliecībā, visticamāk, būtu ierakstīts, ka es aizrijos ar ūdeni un noslīku. Šie trīs uzbrukumi divi veiksmīgie un viens ne pārāk uzvedināja mani uz domām, ka aiz tiem stāv kāds, kurš ļoti negrib, lai patiesība tiktu darīta zināma. Kāds baidījās no tā, ko es varētu zināt, un mēģināja mani apklusināt tāpat kā Laimas kundzi. Kāds, kurš bija Ulda slepkava. Un šodien es uzzināju, cik kļūdaini biju tulkojusi Ulda brīdinājumu. Šī mana kļūda maksāja Laimas kundzes dzīvību. Tomēr šovakar man izdevās aprunāties ar viņas garu, un viņas vēstījums bija undīne nav sieviete.

Dziļi ievilku gaisu un domās pārmetu krustu, pirms turpināju savu sakāmo. Gluži kā pie zobārsta ātrāk muti atvērsi, ātrāk arī aizvērsi.

Tas, ko Laimas kundze gribēja ar to teikt, bija undīne ir nāra. Tā, kura pavilka Uldi zem ūdens, tā, kura neļāva manai pavadonei izkāpt no vannas, un tā, kura dušā centās mani apklusināt uz visiem laikiem. Bet tad rodas jautājums: kāpēc gan lai ūdens gars nogalinātu vilkaci? Un kāpēc šie centieni apklusināt lieciniekus? Domāju, ka Uldis bija atriebības upuris. Cik zinu, viņš jaunībā bija salauzis sirdi kādai no ūdens meitām un tagad saņēma sodu par to. Bet lieciniekus vajadzēja neitralizēt, jo šī undīne nedarbojās pati uz savu roku. Tai bija līdzzinātājs, kāds no bara. Kāds, kurš alka pēc Ulda vietas un nebija ar mieru tik ilgi gaidīt uz to, jo, kā mēs zinām, vecais vilks negrasījās drīzumā atkāpties pats.

Mani pēdējie vārdi noslīka skaņu jūkli es biju metusi apvainojumu baram, un tagad man tas bija jāpierāda. Ļoti cerēju, ka Vika beidzot ir tikusi galā ar savu sasodīto somu. Viņas palīdzība man tagad ļoti noderētu!

-    Tu gribi teikt, ka kāds no bara vienojās ar Ulda slepkavu? Tiesnesis jau atkal bija pievirzījies dažus soļus tuvāk un, draudīgi rūkdams, caururba mani ar savu tumšo, pērļaino skatienu. Kurš? Kuru tu uzdrošinies apvainot? Kādi tev ir pierādījumi, neskaitot mirušo vārdus, kurus neviens nespēj apliecināt?

-    Mieru, tikai mieru, nodūdoju kā Karlsons un drošības labad nedaudz atkāpos. Manas aizdomas sākumā krita uz amata kandidātu Rego Zvēru…

Tanī brīdī pirmo reizi pieslēdzās mans kaķa instinkts, un, tikai pateicoties tā zibenīgajai reakcijai, mana labā roka netika atdalīta no pārēja ķermeņa. Es pat nepamanīju, kurā brīdī Rego pārvērtās par vilku, vien spalga vēja svilpoņa mani laikus brīdināja par tuvajām briesmām. Atsperīgi palēkusies, atlēcu soli sāņus brīdī, kad vilka žokļi ar skaļu klakšķi aizcirtās vietā, kur pirms mirkļa vēl bija atradies mans elkonis.

-    Kuš, tu maita…! dusmīgi apsaucu nepacietīgo divdabi un uzšāvu ar plaukstas virspusi pa tā virsdeguni. Vilks nebija gaidījis šādu reakciju un uz mirkli apmulsis sastinga, dodot man iespēju patverties uz režģa sienas. Būdama vairākus metrus virs zemes, sajutos lielākā drošībā. Nelielais starpgadījums nebija izklīdinājis redzes dzidrumu un skaidrību, kas tagad likās vien kļūstam aizvien izteiktāka. Caur sakostiem zobiem uzšņācu lejā pie žoga malas trakojošajam sunim. Bars otrpus sētai gatavojās cīniņam. Tagad bija laiks Viktorijas uznācienam. Ar skatienu sameklēju trauslo blondīni, kas, pakāpusies uz sola, vicināja virs galvas kaut ko, kas attāli atgādināja pātagu.

-    Klusu! tiesneša rēciens acumirklī apvaldīja satrakojošos pūli un atvēsināja ari Rego, kas nedaudz pierima un rūkdams, elsdams skraidīja zem manis.

-    Tūlīt mums atklāsies tas, kurš slēdzis vienošanos ar undīni! pārliecinoši izkliedzu, karsti cerēdama, ka man izrādīsies taisnība, jo ilgāk karāties metāla režģī nepietika spēka. Viktorijas pātaga apmeta vēl pāris lokus virs vilkaču bara, un jau atkal laiks palēnināja savu ritējumu. Šoreiz to sajutu ne tikai es. Skatītāji sastinga puskustībā, Rego pārstāja riņķot. Izkliegusi klusumā pēdējos buramvārdus (jau atkal senkrievu valodā, līdz ar to nevarēšu atkārtot), Vika palaida zālē savu raganisko maģiju meklēt vainīgo, izcelt to saulītē.

Sākumā nenotika nekas. Visi raudzījās apkārt, cenšoties saskatīt kādas pārmaiņas sev līdzās stāvošajos un pie reizes uzmanīt ringā notiekošo.

Pirmo reizi pa šo laiku pacēlu skatienu, lai palūkotos uz Hariju, kurš, iespiedies kreisajā ringa stūri, bija neparasti kluss. Un tad es to ieraudzīju sudrabaini mirdzošu dūmaku, kas pamazām sabiezēja virs viņa galvas.

-    Skatieties! pārsteigumā noelsos un, atāķējusi vienas rokas pirkstus no režģa, norādīju uz vilkaci, kas vēl šķietami neapjauta notiekošo. Man nebija pārliecības, ka tā ir Viktorijas apsolītā zīme, tomēr Harijs bija vienīgais, ap kuru vēdīja maģija. Visu klātesošo acis iekala vilkaci važās, vērojot, kā dūmaka izplešas, savērpjas un izveido apgāztu astoņnieku, mūžības simbolu. Tagad arī pats divdabis pamanīja ko nelāgu un, pacēlis skatienu augšup, izdvesa klusu, sāpjpilnu vaidu.

Turiet viņu! kāds zālē izsaucās, un tiesnesis, atguvies no šoka, vienā lēcienā bija līdzās Harijam, apvīdams rokas tam ap pleciem, neļaudams kustēties.

Joprojām nespēju noticēt. Līdz pēdējam mirklim manas aizdomas bija kritušas uz Rego, bet, kāpjot uz paaugstinājuma, apskaidrība bija likusi man saprast īstais slepkava bija Harijs, bet es tikai marionete viņa prasmīgajās rokās. Viņš bija mani izmantojis, lai izprovocētu Rego, liktu tam rīkoties neapdomīgi, pārsteidzīgi. Harijs Jāņu vakarā bija ievērojis Ulda vietnieka nepatiku pret mani un nolēma to izmantot. Viņš bija cerējis, ka Rego zaudēs savaldību, bet tā vietā rudais vilks pilnmēness skrējiena laikā visa bara priekšā bija atzinis manas tiesības atrasties viņu vidū. Toreiz Mežmaļos tas bija Harijs, kas kvēli strīdējās ar Uldi tumsā. Bet es maldīgi biju viņu noturējusi par Rego tikai tāpēc, ka Uldis bija nosaucis viņa vārdu. Tobrīd mani māca tādas bailes par noklausīšanos, ka pat nepamanīju, cik ātri pēc sarunas beigām istabā bija parādījies Harijs. Viņam bija jāpamana strīdnieki, ja vien viņš pats nebija viens no tiem. Tas izskaidroja arī slapjās pēdas Harija dzīvoklī, kad pirms džeza koncerta bijām iebraukuši pēc viņa telefona, un arī neparasto ledusskapja saturu. Vilks, kura gastronomiskā vājība ir svaigas zivis! Protams, tas izskaidroja daudz ko, izņemot vienu Harija savādo izturēšanos. Vienā brīdī viņš atklāti izteica vēlmi pārgulēt ar mani, bet jau nākamajā lauzās kā jauna meita.

Kamēr grimu pārdomās, karājoties augstu virs zemes, lejā notikumi strauji ritēja savu gaitu. Rego bija pieņēmis cilvēcisko formu un tagad nikni kratīja Hariju aiz pleciem, pieprasot paskaidrojumus. Cauri trakojošajam, asinskāri gaudojošajam pūlim lauzās trīs cilvēki cienījamā vecumā viens kungs un divas dāmas. Viktorija ar elkoņiem centās izbrīvēt sev ceļu līdz paaugstinājumam, bet sirmais tiesnesis nesekmīgi mēģināja apklusināt baru.

Nolēmu, ka apstākļi ir pietiekami droši, lai atgrieztos uz zemes. Atlaidu pirkstus un, atgrūdusies ar pēdām no nožogojuma, slaidā lokā nolēcu ringa vidū, mīksti piezemējoties uz pirkstgaliem.

-   Jums nav pierādījumu! Jums nekā nav! Harijs kliedza bāls kā pērnais sniegs, ar stūri iedzita zvēra skatienu. Siekalām šķīstot, viņš centās sevi attaisnot, pieprasot pierādījumus savai vainai.

Tikmēr ringā bija iekļuvuši sirmgalvji, un vilku bars aiz sētas apklusa kā uz burvja mājienu. Līdz ar citiem nožogojumā bija iesprukusi arī Viktorija un tagad mierinoši spieda manu elkoni. Viņas maģija bija iedarbojusies, bet ar to nekas nebija beidzies.

-    Labvakar, Leonīda! viena no kundzēm pasniedza man sveicienā sausu, krunkainu plaukstu. Esmu Žanna. Mēs esam bara vecie. Varētu teikt tāda kā padome.

Viņa ar žestu norādīja uz sirmgalvjiem līdzās trakojošajiem Rego un Harijam, žestā ietverot ari tiesnesi.

-    Kā redzat, jūsu paziņojums šovakar ir izsaucis īstu vētru. Tas ir kaut kas nedzirdēts un, ja godīgi, gluži vai neticams. Ja tā izrādīsies taisnība, Harijs saņems smagu sodu. Bet, pirms mēs lemjam par to, mums būs nepieciešami kādi neapgāžami pierādījumi, kāda liecība…

Viņa minstinoties apklusa un cerīgi paraudzījās Viktorijā.

-    Godātā, jūsu maģija ir iespaidīga. Vai jums nebūtu nekas pretī to izmantot vēl vienu reizi? Jūsu pūles tiks atalgotas, protams. Žanna apklusa, šaurajam degunam nervozi raustoties. Sirmie mati ieskāva viņas seju kā gaismas oreols. Grūti bija noticēt, ka šāda jauka omīte patiesībā ir baiss zvērs.

-   Jūsu lūgums ir man pagodinošs. Vika pateicīgi pielieca galvu, nenovēršot skatienu. Darīšu visu, kas manos spēkos. Ko jūs vēlētos?

-   Vai būtu iespējams izsaukt šo ūdens garu? Iespējamo līdzzinātāju? Uzzināt viņas viedokli? Es sapratīšu, ja jums būs nepieciešams laiks, lai sagatavotos, tomēr ne pārāk ilgi. Šaubos, vai Herberts spēs viņus ilgāk savaldīt. Žanna norādīja uz pūli mums aiz muguras, kas, pagaidām vien nepacietīgi smilkstot, dīdījās ap nožogojumu.

-   Bez problēmām, Viktorija attrauca un izvilka no lielās plecu somas pudeli ūdens. Sagādājiet vien man pāris viņa matu.

Ragana norādīja uz Hariju ar slaido, gredzenoto pirkstu. Sirmā vilkace pateicīgi uzsmaidīja un jau pēc mirkļa atgriezās ar trofeju, no kuras Harijs šķīrās nelabprāt un skaļi protestējot.

Viktorija iespieda man rokās somu un atgāja dažus soļus nostāk. Atskrūvējusi pudeli, viņa pamazām lēja šķidrumu uz melno matu šķipsnas, pie sevis klusām murminot. īsu bridi nenotika nekas, un es jau sāku baidīties, ka burvestība nav nostrādājusi, bet tad piepeši gaiss līdzās Vikai ieņirbējās. Tas sabiezēja un satumsa, pelēkai miglai savelkoties ciešā mākonītī. Padome un pūlis uzmanīgi vēroja notiekošo, bet Harijs šķita samierinājies ar likteni. Bezspēkā nolaidis galvu uz krūtīm, viņš ļengani saļima pret nožogojumu, vairs nepretodamies Rego tvērienam.

Vēl mirklis, un blakus Vikai stāvēja jauna meitene. Sudrabaini blondie mati zidainā straumē plūda pāri kailajam augumam, piesedzot krūtis un noglāstot gurnus. Gaisā uzvēdīja vēsa, svaiga smarža kā no kalnu avota. Ar lepni paceltu galvu viņa apveltīja mūs ar nicinājuma un riebuma pilnu skatienu. Aiz tumšo skropstu ietvara gailēja zaļas, naidpilnas acis. Sārtās lūpas savilkusi niknā līnijā, blondīne pievērsās Harijam.

-    Nodevējs… viņas balss nošalca kā ledains ūdenskritums.

-    Lūdzu, šeit viņa ir, Vika atkāpās dažus soļus, aicinot Žannu ieņemt viņas vietu līdzās meitenei. Uzdodiet savus jautājumus.

Sirmā kundze izskatījās tik apmulsusi, cik apmulsuši jutāmies mēs visi. Undīne nebija spējusi pretoties Vikas maģijas aicinājumam.

-   Meitenīt… Žanna piesardzīgi iesāka, baidīdamās iet tuvāk, uzrunājot nāru no droša attāluma.

-    Salīdzinājumā ar mani tu pati esi meitenīte, blondīne brīdinoši nošņācās. Nenāc klāt, mirstīgā!

-   Ūdens gars, atbildi vai tu nogalināji Uldi Erdbergu? manīdams, ka lieta uz priekšu nevirzās, iejaucās otrs kungs no veco padomes. Meitene viņu pat ar skatienu nepagodināja.

-Jā, tā biju es, viņa vienaldzīgi paraustīja apaļos, daiļos plecus.

-     Kāpēc? Kāds bija tavs motīvs? kungs turpināja nopratināšanu.

-   Tā garnele, tas mirstīgais! Viņa dēļ mana māsa izmetās krastā un gāja bojā zem saules karstajiem stariem! Viņa nebija pelnījusi tādu likteni. Ja vien šis gaļas blāķis zinātu, ko nozīmē patiesa mīlestība…! Beidzot blondīnes balsī parādījās emocijas, tomēr jāatzīst, ka to trūkums man bija paticis labāk.

-    Vai tev bija kāds sabiedrotais? Vai tev kāds palīdzēja veikt noziedzīgo nodarījumu? vecā vilkača balss nedaudz ietrīsējās. Laikam viņš bija vienisprātis ar mani attiecībā uz emocijām.

-Jā, naidu nomainīja valšķīgs smaids. Mans mīļotais man palīdzēja.

-    Saki, kurš ir tavs mīļotais? Parādi mums viņu, vilkacis pieprasīja.

Blondīne koķeti iekoda ar priekšzobiem apakšlūpā un noplivināja skropstas, acīmredzami negrasīdamās izpildīt sirmā kunga prasību. Viktorija draudīgi pasvārstīja rokā pātagu, kas nepaslīdēja garām vērīgajai nārai. Atmetusi koķetēriju, viņa žigli izstiepa roku un norādīja uz stūri, kur plecu pie pleca stāvēja Rego un Harijs. Es nevilšus aizturēju elpu trakā cerībā, ka mana apskaidrība tomēr bija prāta aptumsums.

-     Harijs, mans mīļais Harijs man palīdzēja, viņa dziedoši ietrallinājās un aizsūtīja vilkacim gaisa skūpstu. Izdzirdējis pieminam savu vārdu, viņš sarāvās kā strāvas triecienu saņēmis un strauji pacēla skatienu, palūkojoties man tieši acis. Es biju gaidījusi jebko naidu, dusmas par atmaskošanu, vilšanos, bet ne šo. Tas, ko ieraudzīju Harija sejā, bija vaina, nožēla un lūgums pēc piedošanas.

-    Ak, cik mūsu domu musturs bija skaists savā vienkāršībā! nāra turpināja savā sudraboti skanīgajā balsī, kuras sacītie vārdi grieza sāpīgāk par neasu žileti. Nevienam nebija noslēpums, ka tā kaķene rudajam sunim bija kā spalvu kamols rīklē kauns izspļaut, bet norīt neērti.

Un šādā brīdī, kad Zvēra jaunskungs staigātu pārgrieztu ģīmi un visiem atklāti deklamētu, cik nepareizi vecais dara, barā ielaizdams svešos, uz kuru gan kristu aizdomas, ja ar to nodevīgo garneli Uldi notiktu kas nelāgs? Mans Harijs būtu balts un tīrs kā jēriņš. Mans vilciņš jēra ādiņās! Tik vien viņam bija jādara kā jātur tā kaķene kā kaceklis Rego spalvainā deguna priekšā, lai tas dusmās acis bolītu, putas pār lūpām laistu. Bet kacināt mans Harijs prot! Uz to viņš ir meistars! Mēs jau cerējām, ka rudā suņa pacietības deglis būs īsāks un viņš palīdzēs kaķenei no pāris dzīvībām atbrīvoties, bet tam vilkam ir cāļa dvēsele, viņš ne uz ko tādu nav spējīgs.

Kluss, kaunpilns vaids izlauzās pār manām lūpām pret pašas gribu. Tad, lūk, kas es biju visu šo laiku kaceklis. Koks, ar kuru uzrīdīt vilkus Rego, lai Harijs varētu ieņemt kāroto barveža vietu. Karstas dusmu asaras sāka meklēt ceļu uz acu kaktiņiem, izplūdinot nožēlas pilno Harija tēlu.

Un tu, kaķīt, uz viņu nemaz tā neskaties, undīne piepeši atradās man līdzās un pūta savu auksto dvašu tieši ausī. Tā zivtiņa ir mana. Mums bija vienošanās. Es izpildu viņa vēlēšanos, palīdzu tikt pie kārotā barveža amata, bet viņš būs man uzticīgs ar katru nomoda elpas vilcienu. Tā ka redzi, ja viņš mani piekrāptu, tad varētu aizmirst par miegu. Tas nestu ne vien atpūtu, bet arī pēdējo izelpu. Lai kā arī viņam gribējās tevi izmeņģēt, puisītis bija pietiekami saprātīgs, lai apzinātos sekas. Jo es savu vārdu turu. Žēl, ka man toreiz nesanāca tevi nomušīt. Nepatīk man konkurence.

Tas nu reiz bija par daudz! Neviens šai reņģei nebija devis tiesības apspriest manu privāto dzīvi publiski! Pieliecu galvu un ar skatienu devu zīmi Viktorijai, kas saprata bez liekām runām. Līdzko pātagas rokturis iegūla manā plaukstā, es bez liekas kavēšanās ietriecu to undīnei zem žokļa līdz pašām žaunām. Ja vilkačiem vēl kas bija neskaidrs, man ļoti žēl, bet jautājumu un atbilžu vakars bija beidzies.

Izgrūdusi apslāpētu spiedzienu, undīne ieķērās pātagā, cenšoties atbrīvot rīkli. Viņas augums ņirbēja kā ūdens lietus laikā, it kā zem ādas to tricinātu zemestrīce. Un tad viņa uzsprāga nolīstot pār mums kā sudrabains lietus, izmērcējot no galvas līdz kājām. Cik neparasti tāda smalka meitene, bet tik daudz šķidruma!

-    Leo! Ko jūs izdarījāt? Mums bija vēl tik daudz jautājumu! Žanna spalgi iespiedzās, sirmajām cirtām slapji ieskaujot galvaskausu.

-    Piedodiet, pasteidzos, bez mazākās nožēlas balsī atcirtu. Bet, šķiet, man bija visas tiesības to izdarīt pēc tam, kad tā plekste atzinās, ka mēģinājusi mani novākt.

13

Es pamodos ar šausmīgām galvassāpēm un ar prieku konstatēju, ka lietus sezona ir beigusies. Rīta saule snaikstījās gar loga rāmi, bet putni izkliedza savu sajūsmu. Pārvēlos uz vēdera un uz naktsskapīša sameklēju telefonu pusseši no rīta. Lieliski! Dzīve sāk normalizēties. Beidzot varēju doties sen aizmirstajā rita skrējienā pa Rīgas snaudošajām ielām. Par spīti tam, ka gulēt devos tikai pirms trim stundām, jutos labi izgulējusies un pietiekami mundra, lai nedēļas pēdējā darbdiena viestu sirdī priecīgu satraukumu. Neesmu no darbaholiķēm, bet darbs šķita krietni vien labāka nodarbe nekā pēdējās nedēļas savādie notikumi.

Skrējiena laikā galvassāpes rimās, un es nemaz par to nebēdājos. Maniakāli smaidot un priecīgi svilpojot kaut ko izteikti avangardisku, es jau astoņos slēdzu vaļā biroja durvis, dziļi ieelpojot printera putekļu, tipogrāfijas krāsas un liliju aromāta sajaukumu. Pamājusi labrīt Virgīnijai, nometu somu pie sava datora un devos uz virtuvi pagatavot kafiju. Pirms darba biju paspējusi vēl ieskriet mazā, jaukā konditorijā uz Strēlnieku ielas un nopirkt tikko ceptus, karsti smaržojošus kruasānus. Lai jau arī kolēģi papriecājas par manu atgriešanos.

Leonīda, tā esi tu? no gaiteņa atskanēja Viktorijas balss.

-Jā! Labrīt! nedaudz izbrīnīti atņēmu sveicienu biju domājusi, ka, ņemot vērā vakarnakts saspringtos notikumus, priekšniece rīta cēlienu strādās mājās. Kruasānu gribi? Karsts!

-   Jā, uztaisi arī kafiju. Es tūlīt nākšu, viņa ielūkojās virtuvē, pirms nozuda savā kabinetā. Pēc mirkļa atgriezusies, Vika ieņēma vietu pie nelielā, apaļā galdiņa virtuves stūrī.

-    Tu labi izskaties, viņa secināja pēc rūpīgas manas fasādes inspekcijas.

-Jāsaka tu arī, atbildēju ar komplimentu, kurā nebija ne grama lišķības Vika izskatījas starojoša. Ne miņas no negulētas nakts pēdām tumšiem lokiem, sausas sejas ādas vai apsārtušām acīm. Negribēji no rīta ilgāk pagulēt?

-   Manā vecumā miegs vairs nav tik svarīgs, viņa vienaldzīgi paraustīja plecus, un es biju spiesta iekost sev mēlē, lai nepajautātu: kāds tad tas vecums īsti būtu?

Tā vietā salēju kafiju krūzēs un kopā ar bulciņām noliku uz mazā galdiņa, pati apsēžoties līdzās Viktorijai.

-    Klau, runājot par vakarnakti… iesāku, bet tiku pārtraukta pusvārdā. Vika mani apklusināja ar nepacietīgu žestu.

-    Nevajag pateikties. Nevarēju taču es pieļaut, ka tu arī turpmāk slinko uz firmas rēķina it kā strādā mājās. Man vajadzīgs darbinieks ofisā, nevis… dīvānā televizora priekšā.

Tas gan nebija gluži tas, ko gribēju teikt, bet priekšnieces motivācija vismaz tagad man bija skaidra.

-   Mums gan būtu jāaprunājas par ko citu, viņa negaidīti turpināja. Tava pavadone ir mirusi. Vai esi domājusi, kur meklēt nākamo?

-   Ja godīgi, tad nē. Bezspēcīgi noplātīju rokas. Es pat īsti nesaprotu, kāpēc man tāda būtu vajadzīga. Laimas kundze man šo to pastāstīja, bet viņa tā īpaši manā dzīvē neiejaucās.

-    Protams, par mirušajiem jārunā vai nu tikai labu, vai neko. Vika daudznozīmīgi savilka plānās uzacis. Bet Laimas kundze nebija uzdevuma augstumos. Varbūt viņa nekad iepriekš nebija darbojusies ar divdabjiem, kas nav vilki, ar citu sugu pārstāvjiem. Bet vismaz man izskatās, ka viņa darīja savu darbu ļoti slikti. Халатно![17] principā viņa atstāja tevi на произвол судьбы[18], kas ir liela, nozīmīga kļūda. Šī kļūda gandrīz maksāja tev dzīvību. Pavadoņa darbs ietver ne tikai pamatlietu izskaidrošanu mēness cikls, tā ietekme, utt. -, bet arī izglītošanu un spēju attīstību. Protams, ja vien pats divdabis pirms tam jau nav praktizējis Древнее искусство[19]. tādā gadījumā pavadoņa ietekme var aprobežoties ar rociņas paturēšanu un morālu atbalstu. Zinu daudzus tādus pavadoņus, kuri apzināti meklē sev līdzīgi domājošus divdabjus un veido interešu grupas. Bet tavā gadījumā spriežot pēc redzētā un dzirdētā tu neesi lielos draugos ar ezoteriski okultajām zinātnēm, vai ne?

Man nebija ne mazākās nojausmas, par kādām mākslām un zinātnēm ir runa, un tas, manuprāt, liecināja par mūsu attiecību draudzīguma pakāpi. Apstiprinoši palocīju galvu un iedzēru kafiju, gaidot, kurp aizvedīs Viktorijas ieilgušais monologs.

-    Tu pagaidām to neapzinies, bet, lai pilnībā, efektīvi un droši izmantotu tavu jauno stāvokli, tev būs nepieciešams iepazīties ar ļoti lielu daudzumu dažādas literatūras…

Šeit es atļāvos iestarpināt:

-    Man Laimas kundze iedeva kaut kādu grāmatu palasīt. Kaut ko par vikānismu…

Pēdējo vārdu izrunāju ar zināmu piesardzību, nebūdama pārliecināta, vai tieši tā tas skanēja.

-    Tas ir labi. Vikas sejas izteiksme gan liecināja par pretējo. Bet ne pietiekami. Vikānisms tikai daļēji skar aspektus, kas tagad ienāk tavā dzīvē.

-   Ko tu ar visu šo gribi teikt? uzdrošinājos piesardzīgi pajautāt, nebūdama pārliecināta, ka runa ir tikai par manu obligātās literatūras sarakstu vai tā neesamību.

-     Es gribu teikt, Vika dziļi ievilka elpu un ieturēja pauzi, lai piešķirtu papildu dramatismu saviem vārdiem. Ka vakar rūpīgi visu apdomāju un apsvēru un esmu ar mieru kļūt par tavu pavadoni.

Viņa tam lika skanēt tā, it kā es nedēļu pirms šīs sarunas būtu ik pa piecām minūtēm stāvējusi pie viņas kabineta durvīm uz ceļiem un asarainā balsī lūgusies mani pieņemt.

Bet svētsvinīgā, nopietnā izteiksme raganas sejā apklusināja visas sarkastiskās un ciniskās piezīmes, jau pirms tās uzsāka īso ceļu no manām smadzenēm līdz mēles galam.

-    Viktorija, jūtos pagodināta un neizsakāmi pateicīga, ka piekriti uzņemties šo smago nastu. Tas bija tas, ko viņa gribēja dzirdēt, bet tā vietā (ņemot vērā manu iekšējo konfliktu) izdzirda vien: 0! Super! Paldies!

Uzmetusi man šaubīgu skatienu, Viktorija smagi nopūtās kā cilvēks, kuru pievīlusi paša ticība sabiedrības informētības līmenim.

-     Lai vai kā vakarā atbrauc pie manis, iedošu tev lasāmvielu. Viņa pabakstīja kruasānu ar garo, balti lakoto nagu.

-    Paldies, mulsi atkārtoju vēlreiz un nolēmu mainīt sarunas tēmu. Kā tu domā: kas tagad notiks ar Hariju? Ko vilkači ar viņu darīs? Viņš tomēr bija vainīgs Ulda nāvē. Uz policiju jau viņi neies, ne?

-    Kur nu! Kāda policija! Vilki to nokārtos pēc saviem likumiem. Neesmu gan pārliecināta, kā tieši, bet nedomāju, ka tu vēl kādreiz viņu redzēsi.

Līdz darba dienas beigām biju atguvusi iekavēto un saplānojusi steidzamos darbus nākamajai nedēļai. Jutos tik apmierināta ar paveikto, ka bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem devos mājup, kā ierasts, četros.

Mājās, ierāpjoties gultā, tīksmi nopūtos labsajūtā dzīve patiesi bija ievirzījusies ierastajās sliedēs. Pa dienu sazvanījos ar draudzenēm, un uz pusastoņiem mums bija sarunāta jogas nodarbība. Elīna un Mārdža gan sākotnēji protestēja, ka tas ir tikai veids, kā es pašapliecinoties uz viņu fona, tomēr, ņemot vērā, ka gandrīz nedēļu biju pazudusi no viņu redzesloka, draudzenes piekrita kopā ar mani izstaipīt kaulus indiešu fizkultūrā.

Taisnības labad gan jāsaka, ka es nedaudz aizgulējos un gandrīz nokavēju pašas rosināto pasākumu (vakara saule patīkami sildīja istabu, neveicinot vēlmi pamest mīksto guļvietu). Attapusies, ka noliktais laiks ir tuvu, es trakā steigā izmetos no mājas un vēl trakākā steigā traucos pa Rīgas ielām, lūdzot visus sev zināmos dievus, kaut pa ceļam netrāpītos zaļā vestē tērpts un ar strīpainu kociņu bruņots satiksmes regulators. Lūgšanas palīdzēja trijos veidos kārtībnieki neaizturēja, stāvvieta pie kluba atradās un līdz nodarbības sākumam palika vēl desmit minūtes.

Jau slēdzu ciet auto durvis, kad tālumā izdzirdēju pazīstamu troksni, kas varēja liecināt vai nu par negaisa, vai motorizēta pārvietošanās līdzekļa tuvošanos. Sastingusi ar atslēgām rokās, atspiedos ar roku pret mašīnas jumtu, cenšoties neitralizēt piepešo zemes šūpošanos zem kājām. Ar otru roku atāķēju saulesbrilles no šortu jostas riņķa un steidzīgi uzkabināju uz deguna. Varbūt es kļūdos, bet… ja nu ne?

-   Leonīda? negaiss bija apstājies tieši aiz muguras, un kāds mani piesardzīgi uzrunāja.

Bēgt vai nebēgt tāds ir jautājums!

-Jā, ar plašu smaidu pagriezos pret braucēju. Ko man zaudēt? Atlikušas taču veselas astoņas dzīvības!

-    Leonīda, es gribēju tev šodien piezvanīt. Pateikt paldies… Rego neizskatījās īpaši apmierināts ar paša vārdiem.

-    Nav par ko! Es nevarēju pieļaut tādu netaisnību. Paraustīju plecus un sakārtoju sporta somas lenci, kas sāpīgi griezās atslēgas kaulā. Turklāt mani tas skāra pat varbūt vairāk nekā tevi. Ja atceries, nāra gribēja mani novākt.

-Jā, protams. Viņš apklusināja motocikla rēkoņu un noņēma ķiveri. Laikam saruna ievilksies.

-    Klau, man pēc piecām minūtēm sāksies joga… ar īkšķi pāri plecam norādīju uz sporta klubu.

-    Neuztraucies, neaizkavēšu. Pie Zvēra kunga bija atgriezusies sākotnējā dusmīgā sejas izteiksme. Viņš laikam bija gaidījis, ka pateicībā kusīšu par man izrādīto godu.

-    Kā jau teicu gribēju bara vārdā pateikties. Rego lika uzsvaru uz vārdu bars. Un, ja kādreiz dzīvē ir kāda problēma, kuru varam palīdzēt tev risināt, droši zvani. Bars ir atzinis tevi par vienu no savējiem par spīti tam, ka tu esi… no citas sugas.

Šī pauze man nepatika, bet nevēlējos uzsākt kašķi par sīkumiem, kad cilvēks centās man pateikt kaut ko jauku.

-    Paldies, ir patīkami to dzirdēt, pieklājīgi tencināju un maziem solīšiem sāku virzīties uz klubu. Starp citu, vai var tevi apsveikt ar jaunu amatu?

To atcerējos pusceļā, un likās nepieklājīgi neapvaicāties.

-Jā, kopš vakardienas es esmu jaunais barvedis. Rego vaibsti nedaudz atmaiga, bet skatienā iedegās lepnuma dzeltenās lampiņas.

-Jauki, jauki, nomurmināju pie sevis likās nevietā teikt, ka viņš to bija pelnījis. Kas tagad notiks ar Hariju?

Rego Zvērs palūkojās manī ar tukšu skatienu, kas nesolīja neko labu.

-    Kādu Hariju?

-   Nu, kā… es iesāku, bet tad aprāvos. Šis bija tas retais mirklis, kad pajautāju sev, vai šāda veida zināšanas man maz ir vajadzīgas. Atbilde bija noliedzoša. Labi, bija prieks tevi satikt. Apsveicu ar stāšanos amatā!

Nedaudz uzspēlēti jautri pamāju ar roku uz atvadām un steidzīgi nozudu aiz sporta kluba durvīm, atstājot Rego nolūkojamies man pakaļ ne ar to laipnāko skatienu.

Var jau teikt, ka kaķi ir ziņkārīgi dzīvnieki, tomēr astoņi nav bezgalība!

FSC

www.fsc.org

MIX

Papīrs no atbildīgiem avotiem

FSC® C 012431

Linda Nemiera KAĶA LĀSTS

daktore Bārbala Simsone

** Nenovāca.

[1] jeņķiem. (Šeit un turpmāk autores tulk. no krievu vai.)

[2] nesaki.

[3] mundra, īgna.

[4] eskimo saldējumu.

[5] raganu.

[6] vecene.

[7] vilkači.

[8] nogalināt.

[9] mirušie.

[10] meitenīt.

[11] nekāda.

[12] zintniece.

[13] burve.

[14] no sākuma darbs, pēc tam atpūta.

[15] zintniece.

[16] velna māte.

[17] nevērīgi, nolaidīgi.

[18] likteņa varā.

[19] senās mākslas.

Content

Nemiera Linda Kaķa lāsts